Faulzs Džons

Kolekcionārs

Džons Faulzs

Kolekcionārs

1. daļa.

Kad viņa bija atgriezusies no privātskolas, es viņu dažreiz redzēju vai katru dienu, jo viņas vecāku māja bija tieši pretī pilsētas valdes saimniecības daļai. Viņa ar jaunāko māsu staigāja iekšā un ārā, bieži vien kopā ar jauniem vīriešiem, kas man, protams, nepatika. Ja gadījās brīvs brīdis, kad nevajadzēja cilāt aktu vākus, es stāvēju pie loga un caur apsarmojušo rūti skatījos pāri ceļam, un dažreiz man laimējās viņu ieraudzīt. Vakarā es to atzīmēju novērojumu burtnīcā, vispirms ar krustiņu, bet vēlāk, kad uzzināju viņas vārdu, — ar M. Vairākas reizes es viņu redzēju arī citur. Reiz stāvēju rindā publiskajā bibliotēkā tieši aiz Mirandas. Viņa nepaskatījās uz mani, bet es redzēju viņas pakausi un matus — garu zirgasti. Viņas mati bija pelnu blondi un zīdaini kā zīdtārpiņa pavedieni. Visi saņemti zirgastē, kas sniedzās gandrīz līdz viduklim. Dažreiz viņa matus nēsāja uzspraustus. Tikai vienu reizi, pirms viņa kļuva par viesi manā mājā, man bija izdevība redzēt viņu ar izlaistiem matiem. Man aizrāvās elpa, jo tie bija tik skaisti kā nārai.

Vienreiz es brīvā sestdienā aizbraucu uz Dabas Vēstures muzeju, un atpakaļbraucot mēs sagadījāmies vienā vagonā. Viņa sēdēja otrā pusē trīs solus tālāk un lasīja grāmatu, un es varēju netraucēti skatīties uz viņu veselas trīsdesmit piecas minūtes. Katru reizi, kad viņu redzēju, man likās, ka, elpu aizturējis un sirdij skaļi dauzoties, eju pa pēdām kādam retam eksemplāram. Piemēram, pļavas dzeltenim. Vienmēr, kad domāju par Mirandu, man prātā nāk tādi īpaši apzīmējumi. Nevis tādi, kas ir tikai vienkārši jauki. Šinī ziņā esmu kā lietpratīgs baudītājs ar attīstītu garšas izjūtu.

Tanī gadā, kad viņa vēl gāja skolā, es nezināju, kā viņu sauc. Zināju tikai to, ka viņas tēvs ir dakteris Grejs, un Kukaiņu nodaļas sapulcē pa ausu galam reiz dzirdēju, ka viņas māte dzerot. Vienreiz veikalā dzirdēju viņas māti runājam. Viņai bija pārspīlēti izsmalcināta balss, un varēja redzēt, ka viņa ir no tām, kas lieto alkoholu un pārmērīgi krāsojas.

Un tad vietēja avīze bija rakstīts par stipendiju, kas meitenei piešķirta, un par to, cik viņa gudra. Un vārds viņai bija tikpat skaists kā viņa pati. Miranda. Tā es uzzināju, ka viņa ir aizbraukusi uz Londonu un studē mākslu. Tas avīžraksts tiešām daudz ko pārmainīja mūsu attiecībās. Likās, ka tas mūs tuvina, lai gan mēs, protams, joprojām nepazinām viens otru parastajā veidā.

Nemāku to izskaidrot, bet jau pašā pirmajā reizē, kad ieraudzīju Mirandu, es sapratu, ka man viņa ir vienīgā. Protams, es neesmu jucis, tāpēc labi zināju, ka tas ir tikai sapnis — un vienmēr būtu palicis sapnis, ja es nebūtu vinnējis to naudu. Mēdzu fantazēt, kā mēs satiekamies un es izdaru kaut ko tik apbrīnojamu, ka viņa mani iemīl, un tad mēs apprecamies. Manās fantāzijās nebija nekā neķītra. Vēlāk bija citādi, bet to es paskaidrošu pēc tam.

Manos sapņos viņa gleznoja, bet es nodarbojos ar kolekcionēšanu. Viņa mīlēja mani un manu kolekciju un zīmēja tauriņus; mēs strādājām kopā skaistā, modernā mājā ar tādiem milzīgiem stikla logiem, kādi tagad ir daudziem. Tur notika arī Kukaiņu nodaļas sapulces, un es vairs neklusēju, baidīdamies kļūdīties, bet kopā ar Mirandu viesmīlīgi uzņēmu ciemiņus. Ar saviem pelnu blondajiem matiem un pelēkajām acīm viņa bija tik apburoša, ka visi pārējie vīrieši, protams, metās vai zaļi aiz skaudības.

Tikai tad mani sapņi nebija jauki, kad es redzēju viņu kopā ar kādu bravūrīgu, uzpūtīgu jaunekli, kuram piederēja sporta mašīna. Reiz stāvēju viņam aiz muguras bankā un dzirdēju, kā viņš teica: «Izdodiet piecniekos.» Joks slēpās tur, ka viņa čeks bija tikai par desmit mārciņām. Viņi visi tā izturas. Dažreiz redzēju, ka Miranda iekāpj viņa mašīnā, vai arī viņi kaut kur pilsētā pabrauca man garām; tanīs dienās es neko daudz nerunāju ar darbabiedriem un entomoloģijas novērojumu burtnīcā neatzīmēju krustiņu (tas bija vēl pirms tam, kad viņa aizbrauca uz Londonu). Tādās reizēs mani mocīja sliktie sapņi. Viņa raudāja un metās ceļos. Vienreiz es sapnī pat atļāvos iesist viņai pa seju. Kādā televīzijas lugā biju redzējis, kā viens puisis iesit savai meitenei. Varbūt ar to ari viss sākās.

Mans tēvs gāja boja satiksmes negadījuma. Man tad bija divi gadiņi. Tūkstoš deviņi simti trīsdesmit septītajā gadā. Viņš bija piedzēries; tante Annija vienmēr teica, ka līdz dzeršanai viņu esot novedusi mana

matē. Neviens man nestāstīja, kas īsti notika, bet matē drīz aizbrauca, vieglu dzīvi meklēdama, un atstāja mani ar tanti Anniju. Mana māsīca Meibela reiz teica (bērnībā, kad mēs strīdējāmies), ka mana māte esot palaistuve, jo aizbēgusi ar kādu ārzemnieku. Es biju mazs un muļķis un gāju tieši pie tantes. Protams, viņa visu noliedza. Tagad man vienalga. Ja māte vēl ir dzīva, es negribu viņu satikt; mani tas neinteresē. Tante Annija vienmēr teica — cik labi, ka esam tikuši no viņas vaļā, — un es tam piekrītu.

Tātad mani uzaudzināja tante Annija un tēvocis Diks, kuriem bija meita Meibela. Tante Annija ir mana tēva vecākā māsa.

Tēvocis Diks nomira, kad man bija piecpadsmit gadu. Tas bija tūkstoš deviņi simti piecdesmitajā. Mēs kopā aizbraucām makšķerēt, un es, kā parasti, ar tauriņķeramo tīklu pagājos tālāk. Kad sagribējās ēst un nācu atpakaļ, ieraudzīju veselu baru cilvēku. Domāju, ka tēvocis noķēris milzīgu zivi, bet izrādījās, ka viņu ķērusi trieka. Viņu atveda mājās, bet viņš vairs nepateica ne vārda un nevienu nepazina.

Tās dienas, ko mēs pavadījām kopā ar tēvoci Diku, bija labākās dienas manā mūžā (izņemot tās, par kurām vēl stāstīšu). Es parasti devos ķert tauriņus un viņš palika pie makšķerēm, bet pusdienas mēs ieturējām kopā. Tantei Annijai un Meibelai nepatika mani tauriņi, bet tēvocis vienmēr mani aizstāvēja. Viņš ar apbrīnu vēroja tauriņu sagatavošanu. Tēvocis, tāpat kā es, varēja sajūsmināties par katru jaunu eksemplāru un sēdēt un skatīties, kā pamazām nostiepjas un izžūst tauriņu spārni. Viņš atļāva man šķūnī turēt kāpuru kārbas. Kad es skolā ieguvu balvu par raibeņu kolekciju, viņš man uzdāvināja vienu mārciņu, piekodinādams neko neteikt tantei Annijai. Es neturpināšu. Viņš pret mani izturējās tik labi kā tēvs. Kad turēju rokās futbola totalizatorā laimēto naudu, viņš un, protams, Miranda bija pirmie, kas man ienāca prātā. Es būtu viņam nopircis vislabākos makšķerrīkus pasaulē un visu citu, ko viņš vēlētos. Bet tam nebija lemts notikt.

Totalizatorā es piedalījos kopš divdesmit pirmās dzimšanas dienas. Katru nedēļu spēlēju ar vienu un to pašu piecu šiliņu likmi. Vecais Toms ar Kračliju, mani darbabiedri nodokļu nodaļā, vienmēr sametās kopā ar dažām mūsu meitenēm un piedalījās ar lielāku likmi. Viņi mēģināja arī mani pierunāt, bet es labāk turējos par sevi. Man nepatika ne Toms, ne Kračlijs. Vecais Toms ir lišķis. Viņš vienmēr pielaižas misteram

Viljamsam, pilsētas mantzinim. Kračlijs ir riebīgs sadists. Viņš nekad nepalaida garām izdevību pasmieties par manu hobiju, it īpaši ja to dzirdēja meitenes: «Freds šodien tāds pieguris. Laikam pavadījis brīvdienas ar kāpostu balteni.» Vai arī: «Ar kādu raibenīti tad tev vakar bija randiņš?» Vecais Toms ķiķināja, un Džeina, Kračlija draudzene no higiēnas nodaļas, skaļi spurdza. Viņa bija pilnīgs pretstats Mirandai. Man nepatīk vulgāras sievietes, ne arī vulgāras meitenes. Tāpēc es piedalījos pats ar savu likmi, kā jau teicu.

Vinnests bija 73 091 mārciņa un vēl pāris šiliņu. Tikko saņēmu apstiprinājumu, ka tā nav kļūda, piezvanīju misteram Viljamsam. Varēja just, ka viņš ir nikns, lai gan teica, ka viņam par mani liels prieks un ka vispār visi ļoti priecājoties. Labi zināju, ka tā nav taisnība. Viņš pat ierosināja, lai es daļu naudas uz pieciem procentiem ieguldu pilsētas padomes fondos! Sēžot valdes namā, daži pavisam zaudē realitātes izjūtu.

Es rīkojos tā, kā ieteica cilvēki no totalizatora. Lai norimtu satraukums, pārcēlos ar tanti un Meibelu uz Londonu. Aizsūtīju vecajam Tomam čeku par 500 mārciņām un uzrakstīju, lai sadala ar Kračliju un pārējiem darbabiedriem. Neatbildēju uz viņu pateicības vēstulēm. Skaidri varēja nojaust, ka viņi mani uzskata par skopuli.

Vienīgā muša medus podā bija Miranda. Mana lielā laimesta laikā viņa bija pārbraukusi mājās pavadīt brīvdienas. Visu laiku, kamēr mēs Londonā šķiedām naudu, es domāju, ka viņu vairs neredzēšu, lai gan tagad esmu bagāts un labs precību kandidāts. Tomēr sapratu, ka tas ir smieklīgi, jo cilvēki precas tikai mīlestības pēc, it īpaši tādas meitenes kā viņa. Dažreiz man pat likās, ka spēšu viņu aizmirst. Bet aizmiršana nav cilvēka paša varā. Viņu es nevarēju izmest no galvas.

Ja cilvēks ir grābējs un izvirtulis kā lielākā daļa mūsdienās, ar tādu naudu droši vien var visu ko pasākt. Bet man jāteic, ka es tāds nekad neesmu bijis. Pat skolā neesmu ne reizes sodīts. Tante Annija bija sektā, un, lai gan viņa nelika man nākt līdzi uz sapulcēm, mājās tomēr valdīja dievbijīga gaisotne. Tēvocis gan šad tad gāja uz krogu. Mums ar tanti pēc armijas bija daudz strīdiņu par smēķēšanu, bet beigās viņa man tomēr atļāva ievilkt pa dūmam, lai gan priecīga nebija. Arī par naudu viņa teica, ka tāda tērēšanās esot pret viņas principiem. Vienreiz nejauši noklausījos, kā Meibela pūlas tanti pārliecināt, un arī es vienmēr teicu, ka tā ir mana nauda un mana sirdsapziņa un ka viņa var ņemt, cik grib, un var neņemt nemaz.

Ar to visu es gribu teikt, ka armijas laikā tikai pāris reižu drusku sadzēros, it īpaši Vācijā, bet ar sievietēm man nav bijis darīšanu. Pirms Mirandas es neko daudz par sievietēm nedomāju. Zinu, ka man pietrūkst kaut kā tāda, ko viņas visas meklē. Tādam rupjam tēviņam kā Kračlijam pie meitenēm ir panākumi. Ar kādiem skatieniem dažas no mūsu darbabiedrenēm viņu apveltīja — tiešām pretīgi! Es laikam esmu piedzimis bez šī rupjā dzīvnieciskuma. (Un par to tikai priecājos. Manuprāt, pasaule kļūtu daudz labāka, ja būtu vairāk tādu cilvēku kā es.)

Tie, kas ir nabagi, vienmēr domā, ka nauda pilnīgi pārvērstu viņu dzīvi. Es negribēju vairāk, kā man pienākas, neko pārmērīgu, bet jau uzreiz viesnīcā mēs jutām, ka mums izrāda tikai ārišķīgu cieņu. īstenībā mūs nicināja par to, ka mums ir nauda, bet mēs nezinām, ko ar to iesākt. Aiz muguras pret mani joprojām izturējās kā pret ierēdnīti. Kas es arī biju. Nebija nekādas jēgas mētāties ar naudu. Tikko mēs pakustējāmies vai atvērām muti, viņi redzēja, kas esam īstenībā. Es jutu, ka viņi domā: «Nemēģiniet mūs piekrāpt! Mēs zinām, kas jūs esat. Labāk vācieties atpakaļ, no kurienes esat nākuši!»

Atceros, kā vienu vakaru mēs aizgājām uz smalku restorānu. Tas bija sarakstā, ko man iedeva cilvēki no totalizatora. Ēdieni bija izmeklēti un gardi, bet es gandrīz neko nespēju ieēst, jo redzēju, kā uz mums noskatās. Likās, ka visi šie pieglaimīgie ārzemju viesmīļi mums nemanāmi norāda, ka esam iemaldījušies svešā teritorijā. Pirms pāris dienām lasīju rakstu par šķiru nodalīšanos. Par to es varētu šo to pastāstīt. Pēc mana prāta, Londona ir iekārtota cilvēkiem, kas izglītojušies smalkajās privātskolās, un bez attiecīgajām manierēm un runasveida tu, cilvēks, nevari iesākt neko. Es, protams, runāju par Vestendu, par bagāto ļaužu Londonu.

Vakara pēc smalka restorāna jutos nomākts un teicu tantei, ka iziešu pastaigāties. Gāju, gāju un pēkšņi jutu, ka gribu sievieti. Man gribējās apzināties, ka esmu bijis ar sievieti. Piezvanīju uz numuru, ko man kāds iedeva balvas pasniegšanas ceremonijā. Ja iekārojas kādu prieciņu, viņš toreiz teica.

Sievietes balss atbildēja: «Esmu aizņemta.» Pajautāju, vai viņa nezina kādu citu, un viņa iedeva man divas adreses. Ar taksi aizbraucu pie otras. Nestāstīšu, ka tas norisinājās, bet man nekas neiznāca. Biju pārāk nervozs. Mēģināju izlikties, ka visu zinu, bet viņa, protams, redzēja man cauri. Viņa bija veca un briesmīga, tiešām briesmīga. Gan pēc neķītrās uzvedības, gan pēc izskata. Neglīta un novazāta. Kolekcionējot es tādu eksemplāru izmetu ārā. Iedomājos, kā justos, ja Miranda mani tagad redzētu. Kā jau teicu, es mēģināju, bet nekas neiznāca, un es arī īsti nemaz necentos.

Es neesmu no tiem, kas dzīvē paši laužas uz priekšu. Man ir, kā saka, augstāki centieni. Kračlijs vienmēr atkārtoja, ka šodien katram jālaužas uz priekšu ar visiem spēkiem, ja grib kaut kur tikt. Viņš mūžīgi pieminēja, ka vecais Toms ar līšanu vien nekur tālu nav ticis. Kračlijs, manuprāt, izturējās pārāk familiāri. Bet arī viņš zināja, kad vajag paglaimot. Misteram Viljamsam, par piemēru. Vairāk dzīvības, Kleg, man reiz teica misters Viļjamss. Cilvēkiem vajagot reizi pa reizei pasmaidīt un izmest pa jociņam; visi jau nevarot būt kā Kračlijs, bet es taču varot vismaz pacensties. Tas mani pagalam sakaitināja. Pilsētas valde man bija jau līdz kaklam, un es šā vai tā būtu aizgājis no darba.

Varu pieradīt, ka neesmu nekāds īpatnis. Viens iemesls, kāpēc man apriebās dzīvot kopā ar tanti, bija tas, ka es sāku interesēties par grāmatām ar kailām sievietēm un visu pārējo, kādas var nopirkt Soho veikaliņos. Žurnālus varēju noslēpt, bet es gribēju pirkt arī grāmatas, un viņa varēja tās nejauši atšķirt. Vienmēr biju gribējis nodarboties ar fotografēšanu, tāpēc uzreiz pēc laimesta nopirku fotoaparātu. Pašu labāko — leiku ar teleobjektīvu. Galvenokārt tāpēc, ka gribēju fotografēt tauriņus brīvā dabā; taču diezgan bieži, tauriņus kolekcionējot, nācās uziet pārīšus, kas nodarbojās ar visādām lietiņām, un arī tad fotoaparāts lieti noderēja.

Protams, mani kaitināja ari tantes iedomas. Viņa, piemēram, bija ieņēmusi galvā, ka jābrauc ar kuģi uz Austrāliju un jāapciemo viņas dēls Bobs un jaunākais brālis Stīvs ar ģimeni, un gribēja, lai es braucu līdzi, bet, kā jau teicu, es vairs negribēju dzīvot kopā ar tanti un Meibelu. Nevarētu teikt, ka es viņas necietu, bet visiem uzreiz bija redzams, kas viņas ir. Viņas nevarēja noslēpt, ka nāk no vienkāršiem ļaudīm un nekad nav bijušas prom no mājām. Viņas, piemēram, vienmēr gribēja būt kopā ar mani, un, ja man izdevās kādu stundiņu pavadīt vienam, pēc tam bija par visu jāatskaitās. Nākamajā dienā pēc padarīšanas ar to sievišķi es viņam skaidri un gaiši pateicu, ka uz Austrāliju nebraukšu. Viņas to uzņēma diezgan normāli. Laikam bija apdomājušas, ka tā galu galā tomēr ir mana nauda.

Pāris dienu pēc tam, kad pavadīju tanti Anniju un Meibelu uz Austrāliju, devos Mirandas meklējumos. Tas bija Londonā, desmitajā maijā. Nekādu īpašu plānu man nebija; lai gan tantei un Meibelai teicu, ka varbūt došos uz ārzemēm, pats par to nebiju pārliecināts. Tante šķita pārbijušies. Vakarā pirms aizbraukšanas viņa lika man svinīgi nosolīties, ka neprecēšos, pirms viņa nebūs iepazinusies ar līgavu. Viņa atkārtoja vēlreiz un vēlreiz, ka tā esot mana nauda un mana dzīve un ka es jau tā esot ļoti devīgs, un tā tālāk, un tā joprojām, bet es redzēju, cik ļoti viņa baidās, ka es apprecēšos un viņas abas zaudēs visu šo naudu, no kuras viņai kā godīgai kristietei bija kauns. Es tanti nevainoju; tas ir dabiski, it īpaši ja meita ir krople. Es vispār uzskatu, ka tādi kā Meibela būtu jāiemidzina, bet tam nav nekāda sakara ar lietu.

Biju izdomājis, ka došos uz kādu vietu, kur mīt reti sastopami tauriņi un aberācijas — novirzes no normāltipa, un palikšu tur, cik ilgi gribēšu, kolekcionēšu un fotografēšu. Biju nopircis vislabākos tauriņu kolekcionēšanas piederumus, kādi Londonā atrodami. Jau pirms tantes aizbraukšanas sāku mācīties braukt ar mašīnu. Nopirku speciālu auto. Man gribējās noķert daudz retu eksemplāru — mahaonu, piemēram, plūmju astainīti, mārsilu zilenīti un tādus retus tauriņus kā mauragu raibene un samtenīte. Tādus vairums kolekcionāru noķer labi ja reizi mūžā. Un kur tad vēl naktstauriņi! Biju izdomājis, ka sākšu kolekcionēt arī tos.

Ar to es gribu teikt, ka Mirandas ierašanās pie manis notika pēkšņi. Es to neizplānoju jau pašā sākumā, tikko uzradās nauda.

Protams, kad tante un Meibela bija prom, es nopirku visas tās grāmatas, ko sirds kāroja; tur bija tādas lietas, par kurām es agrāk pat dzirdējis nebiju. īstenībā man uznāca pretīgums. Izrādījās, ka viss ir pavisam citādi nekā manos sapņos par Mirandu. Pēkšņi sapratu, ka esmu viņu pilnīgi izslēdzis no savas dzīves, it kā mēs nedzīvotu tikai pāris jūdžu attālumā (tad jau biju pārvācies uz viesnīcu Padingtonā) un it kā man nebūtu atliku likām laika viņu sameklēt. Tas neprasīja daudz pūļu. Telefonu grāmatā atradu Sleida mākslas skolas adresi un vienu rītu ar auto stāvēju un gaidīju. Auto bija lielākā greznība, ko atļāvos.

Aizmugure, bagāžas nodalījuma, tam bija ierīkota nolaižama gulta. Es to nopirku, lai varētu braukāt apkārt ar visiem piederumiem un kolekcionēt tauriņus, un lai man vienmēr nebūtu jābūt kopā ar tanti un Meibelu, kad viņas pārbrauks no Austrālijas. Es nenopirku mašīnu tam nolūkam, kādam to izlietoju. Tā bija pēkšņa, varētu teikt, gandrīz ģeniāla doma.

Pirmajā rītā es Mirandu neredzēju, tikai otrajā. Viņa iznāca uz ielas kopā ar citiem studentiem, galvenokārt vīriešiem. Sirds man strauji sitās un ap dūšu bija nelabi. Biju sagatavojis fotoaparātu, bet neuzdrošinājos to izmantot. Miranda bija tāda pati kā agrāk. Viņa gāja vieglā solī un netipināja kā citas meitenes, jo nevalkāja augstpapēžu kurpes. Kad Miranda kustējās, viņa nemaz nedomāja par vīriešu skatieniem. Kā putns. Viņa visu laiku sarunājās ar jaunu mākslinieciska izskata vīrieti ar īsi apgrieztiem, melniem matiem. Pavisam viņi bija seši, bet tad Miranda kopā ar jauno vīrieti pārgāja pāri ielai. Izkāpu no mašīnas un sekoju. Viņi negāja tālu, tikai līdz tuvīnajam kafijas bāram.

Pēkšņi iegāju tur viņiem nopakaļ. Nezinu, kāpēc, bet mani kaut kas vilka gandrīz pret paša gribu. Bārs bija pilns ar studentiem, māksliniekiem un visādiem tamlīdzīgiem tipiem. Gandrīz visi izskatījās pēc bitņikiem. Pie sienām bija piekārtas jokainas maskas un citas lietas, man liekas, tām vajadzēja būt no Āfrikas.

Bārā bija daudz cilvēku un milzīgs troksnis, un es tā nervozēju, ka sākumā nevarēju viņus ieraudzīt. Viņa bija pašā telpas galā. Apsēdos pie letes tā, lai varētu viņus novērot. Neuzdrošinājos skatīties pārāk bieži, un gaisma bija pavāja.

Tad pēkšņi Miranda nostājās man blakus. Izlikos, ka lasu avīzi, tāpēc nebiju pamanījis, ka viņa pieceļas un nāk šurp. Jutu, ka nosarkstu pār visu seju. Blenzu avīzē, bet lasīt nespēju. Neuzdrošinājos pamest ne skatienu. Miranda stāvēja tik tuvu, ka mēs gandrīz saskaramies. Viņai bija rūtaina kleita, tumšzila ar baltu, kailas, brūni iedegušas rokas un mati palaisti vaļā pār muguru.

Miranda sacīja: «Dženij, mums galīgi nav naudas. Esi tik laba un iedod divas cigaretes!» Meitene aiz letes atbildēja: «Atkal jau,» un Miranda teica: «Rīt noteikti samaksāsim,» — un pēc tam kad bāra meitene iedeva viņai divas cigaretes: «Lai Dievs tevi svētī!» Piecās sekundēs viss bija cauri un Miranda devās atpakaļ pie jaunā vīrieša, bet tagad es biju dzirdējis viņas balsi un no sapņu meitenes viņa bija kļuvusi par reālu būtni ar miesu un asinīm. Nevaru aprakstīt, kas viņas balsi bija tik īpašs. Protams, viņa runāja kā izglītots cilvēks, bet tā nebija uzspēlēti augstprātīga vai pieglaimīga balss. Viņa neubagoja un nepieprasīja, tikai pavisam nepiespiesti palūdza cigaretes, neizrādīdama nekādu šķiras pārākumu. Varētu teikt, ka viņas runa bija tāda pati kā gaita.

Pēc iespējas ātrāk samaksāju un devos atpakaļ uz auto un uz savu istabu Kremorna viesnīcā. Biju satriekts. Miranda aizņēmās cigaretes, jo viņai nebija naudas, bet man bija sešdesmit tūkstoši mārciņu (desmit tūkstošus iedevu tantei), ko es ar prieku būtu nolicis viņai pie kājām! Man likās, ka es būtu gatavs darīt visu, lai tikai viņu iepazītu, lai palīdzētu viņai un viņas draugam un varētu skatīties uz viņu atklāti, nevis slēpjoties. Es pat ieliku aploksnē divdesmit piecas mārciņas un uz aploksnes uzrakstīju: «Mis Mirandai Grejai, Sleida mākslas skolā». Protams, aploksne tā ari palika uz galda. Ja man būtu iespēja redzēt Mirandas seju, kad viņa atver aploksni, es to nosūtītu.

Tanī dienā es pirmoreiz ļāvos sapnim, kas vēlāk kļuva par īstenību. Sākumā Mirandai uzbruka kāds vīrietis, tad pieskrēju es un viņu izglābu. Vēlāk es biju uzbrucējs, tikai nenodarīju viņai neko sliktu. Es viņu noķēru, mašīnā aizvedu uz attālu kotedžu un turēju gūstā, neko ļaunu nedarīdams. Pamazām es kļuvu viņai tuvāks un patīkamāks, līdz sapņa beigās mēs apprecējāmies, dzīvojām lielā, modernā mājā, mums bija bērni un viss pārējais, kā nākas.

Šis sapnis mani vajāja. Naktis nevarēju gulēt un pa dienu staigāju kā aizmidzis. Joprojām dzīvoju tanī pašā viesnīcā. Pēc kāda laika tas vairs nešķita tikai sapnis. Es fantazēju, ka tā tiešām notiks (protams, tad es domāju, ka tikai fantazēju), un pārdomāju visas iespējas, kā to īstenot dzīvē. Savā prātā pārliku visu, kas nepieciešams, visu, par ko jāpadomā. Zināju, ka parastajā veidā man ar Mirandu nav nekādu cerību iepazīties, bet, dzīvojot kopā, viņa redzēs manas labās īpašības un sapratis. Man vienmēr likās, ka viņa sapratīs.

Tanī laikā sāku lasīt arī centrālās avīzes. Tā paša iemesla pēc aizgāju uz Nacionālo un Teita galeriju. Nekāda liela prieka no tā nebija. Jutos apmēram tāpat kā Dabas muzeja entomoloģijas zālē pie svešzemju pasugu vitrīnām. Redzu, ka tie ir skaisti tauriņi, bet nepazīstu, tas ir, nepazīstu tā kā vietējos, britu. Bet es tomēr gāju, lai nebūtu neizglītots un varētu ar Mirandu sarunāties.

Vienu svētdienu pārdodamo māju lappuse ieraudzīju sludinājumu lieliem burtiem. Es īpaši nemeklēju. Tas man vienkārši iekrita acīs, kad pāršķīru lappusi.«TĀLU PROM NO PILSĒTAS TROKŠŅA» — tā tur bija rakstīts. Un pēc tam: «Veca lauku savrupmāja burvīgā, vientulīgā nostūri, ar lielu dārzu, stundas braucienā no Londonas, 2 jūdzes no tuvākā ciema…» — un tā tālāk. Nākamajā rītā braucu apskatīt. Piezvanīju pārdošanas aģentūrai Līvzā un sarunāju, ka pie mājas mani gaidīs viņu cilvēks. Nopirku Saseksas karti. Ar naudu viss iespējams.

Biju iedomājies, ka māja būs pussabrukusi, bet tai nebija ne vainas. Baltas sienas ar melniem šķērskokiem un vecs dakstiņu jumts. Visapkārt neredzēja nevienas citas mājas. Kad piebraucu, no mājas iznāca aģents. Biju iztēlojies, ka viņš būs vecāks, bet viņš bija apmēram manā vecumā. Viens no tiem iedomīgajiem privātskolu tipiem, kas mētājas ar stulbiem jociņiem, it kā strādāšana būtu zem viņu goda un nekustamā īpašuma bizness būtu pavisam kas cits nekā tirgošanās veikalā. Ar savu ziņkārību viņš mani atbaidīja jau no sākta gala. Tomēr izlēmu, ka jāpaskatās, ja jau reiz biju mērojis visu garo ceļu. Istabas nebija nekas sevišķs, bet ar elektrību, telefonu un visu pārējo. Māja agrāk bija piederējusi kādam flotes admirālim, kas nomiris; arī nākamais pircējs negaidīti šķīries no šīs pasaules, un māja atkal nonākusi tirgū.

Jāteic, ka tanī brīdi man nebija ne mazākā, nolūka pārbaudīt, vai mājā iespējams turēt slepenu ciemiņu. Nevaru pateikt, kāds īsti bija mans nolūks.

Es vienkārši nezinu. Atmiņā saplūst agrāk izdomātais ar vēlāk darīto.

Aģents gribēja zināt, vai māju gribu pirkt sev vienam pašam. Teicu, ka meklēju māju tantei. Tā bija patiesība. Teicu, ka gribu viņu pārsteigt, kad viņa atgriezīsies no Austrālijas.

Tad viņš ievaicājās, cik mēs īsti varot atļauties.

Lai aizbāztu viņam muti, teicu, ka tikko esmu ticis pie lielas naudas. Mēs nācām lejā pa kāpnēm, un es domāju, ka esam apskatījuši visu. Es jau gribēju turpināt, saplacināt viņu galīgi, teikdams, ka šī māja man nav pietiekami liela, kad viņš ieminējās par pagrabiem.

Izgājām ārā pa dārza durvīm; pagraba durvis bija ārpusē tām blakus. Viņš pacēla puķupodu un paņēma atslēgu. Elektrība, protams, nebija ievilkta, bet viņam bija kabatas lukturītis. Mēs devāmies lejā pa akmens kāpnēm. Bez saules gaismas te viss bija mitrs un nepatīkams. Viņš

ieslēdza lukturīti. Pirms daudziem gadiem kāds bija izbalsinājis sienas, bet tagad apmetums bija vietām nobiris un sienas izskatījās raibas.

Aģents stāstīja, ka pagrabs plešoties zem visas mājas. Un esot vēl atsevišķa celle. Viņš ar lukturīti apgaismoja tukšu durvju aili pretējā sienā. Tā veda uz vēl vienu pagrabtelpu četrus pakāpienus zemāk. Griesti te bija zemāki un pati telpa — ar velvēm kā vecās baznīcās. Pakāpieni veda slīpi lejā vienā telpas stūrī.

Īsta vieta orģijām, aģents piezīmēja.

Ignorējot muļķīgo asprātību, es pajautāju, kam šī vieta tikusi izmantota.

Viņš domāja, ka tā varbūt lietota kā noliktava, jo māja atrodoties tik nomaļā vietā, ka īpašniekiem noteikti vajadzējis glabāt lielus pārtikas krājumus. Varbūt Romas katoļi to izmantojuši kā slepenu kapelu. Viens no elektriķiem vēlāk man teica, ka to noteikti izmantojuši kontrabandisti, kas veduši preces no Ņūheivenas uz Londonu.

Tad mēs devāmies augšā, dienas gaismā. Kad viņš aizslēdza durvis un nolika atslēgu atpakaļ zem puķupoda, likās, ka tur lejā nekā nav. Tās bija divas pilnīgi atšķirīgas pasaules. Man vienmēr saglabājās šī pati sajūta. Dažkārt pamodos un man likās, ka viss bijis tikai sapnis, līdz atkal nogāju lejā, pagrabā.

Aģents paskatījās pulkstenī.

Man patīk, es teicu. Man ļoti patīk. Biju tik satraucies, ka viņš pavērās manī ar dīvainu skatienu. Un tad es teicu, ka pirkšu. Vienkārši tā uzreiz. Biju pārsteigts pats par sevi. Agrāk vienmēr biju domājis, ka gribu kaut ko modernu. Nevis šādu vecu māju kaut kur tālu laukos.

Aģents stāvēja kā mēli norijis, neticēdams, ka man šī māja patīk un ka man ir nauda, lai to nopirktu. Kā jau viņi visi.

Tad viņš devās atpakaļ uz Līvzu, lai satiktos ar vēl vienu pircēju. Es teicu, ka palikšu dārzā un pārdomāšu, līdz pieņemšu galīgo lēmumu.

Dārzs bija skaists un stiepās līdz pat lucernas laukiem, kas tik ļoti patīk tauriņiem. Ziemeļpusē lucernas lauki pacēlās augšā, kalnā. Austrumos abās ceļa pusēs pletās meži gandrīz līdz pat Līvzai. Uz rietumiem bija lauki un jūdzi tālāk — ferma. Tā bija tuvākā apdzīvotā vieta. Uz dienvidiem bija skaists skats, bet to nedaudz aizsedza augstais dzīvžogs un koki mājas priekšā. Blakus mājai atradās laba garāža.

Devos atpakaļ mājā, paņēmu atslēgu un vēlreiz nokāpu pagrabā. Slepenais pagrabs droši vien atradās piecas sešas pēdas zem zemes.

Sienas bija mitras un aukstas. īsti nevarēju redzēt, jo man nebija cita apgaismojuma kā vien šķiltavas. Gaisotne bija nedaudz biedējoša, bet es neesmu no māņticīgajiem.

Kāds varbūt teiks, ka man necerēti laimējās, jo atradu šo vietu ar pirmo piegājienu, bet es domāju, ka agrāk vai vēlāk būtu kaut ko līdzīgu uzgājis. Man bija nauda. Un apņēmība. Jā, arī tas, ko Kračlijs sauca par laušanos uz priekšu. Es to nedarīju valdes saimniecības daļā, jo tur mani nekas neinteresēja. Taču es gribētu redzēt, ko Kračlijs būtu teicis, ja būtu uzzinājis, kā es pagājušajā vasarā visu noorganizēju un īstenoju dzīvē! Negribu lielīties pats ar sevi, bet tur bija ko pacīnīties.

Nesen avīzē lasīju: «Ūdens ķermenim ir tas pats, kas mērķis prātam» (tas bija avīzes dienas moto). Ļoti pareizi, ja man atļauts izteikt savu pazemīgo spriedumu. Kad Miranda kļuva par manas dzīves mērķi, jāteic, ka es galu galā nemaz neatpaliku no citiem vīriešiem.

Man bija jāmaksā pieci tūkstoši vairāk nekā sludinājumā, jo bija atradušies ari citi pircēji. Visi no manis izspieda naudu. Mērnieks, celtnieki, interjeristi un Līvzas mēbeļu tirgotājs. Man bija vienalga, jo runa jau nebija par naudu. Saņēmu garas vēstules no tantes. Atbildēs visus tēriņus samazināju uz pusi.

Samaksāju, lai pagrabā ievelk elektrību un ūdeni. Liku saprast, ka nodarbojos ar galdniecību un fotografēšanu un gribu pagrabā ierīkot darbnīcu. Tie nebija meli; ar galdniecību pēc tam tiešām nācās nodarboties. Un jau tad biju pasācis uzņemt fotogrāfijas, kuras nevarēju nodot fotodarbnīcā. Nē, tanīs nebija nekā riebīga. Tikai pārīši.

Augusta beigās strādnieki beidza pārbūves darbus un es varēju ievākties. Sākumā jutos kā pasakā. Taču drīz apnika. Man neļāva dzīvot tik vientuļi, kā biju iedomājies. Atnāca kāds virs, kas agrāk bija kopis dārzu, un kļuva ļoti nikns, kad sūtīju viņu prom. Tad ieradās ciema vikārs, un man vajadzēja izturēties rupji arī pret viņu. Teicu, ka nepiederu pie anglikāņu baznīcas, negribu uzturēt nekādus sakarus ar viņa draudzi un lai liek mani mierā. Viņš aizskrēja prom kā sasvilis. Šad tad sākumā piebrauca autoveikali, un man atkal bija jāizskaidrojas. Teicu, ka visu pērku Līvzā.

Liku, lai atvieno telefonu.

Drīz vien pasāku aizslēgt vārtus mājas priekšā. Pāris reižu manīju, ka ceļojošie tirdzniecības aģenti mēģina ieskatīties caur žoga restēm, bet drīz vien likās, ka beidzot visi ir sapratuši, ko vēlos. Mani lika mierā, un es varēju turpināt darbu.

Strādāju vismaz mēnesi vai vēl ilgāk, līdz viss bija gatavs. Visu laiku biju viens; par laimi, man nav īstu draugu. (Pilsētas valdes darbiniekus nevar saukt par draugiem. Man bez viņiem bija labāk, un arī viņi pēc manis neilgojās.)

Tēvocis Diks man bija iemācījis šādus tādus darbus, tāpēc galdniecība man padevās tīri labi. Istabu iekārtoju ļoti jauki. Bez lielīšanās! Grīdu pārsedzu ar pāris filca kārtām un pa virsu uzklāju košu (možumam) apelsīnkrāsas paklāju, kas labi pieskanēja pie izbalsinātajām sienām. Nopirku gultu un kumodi. Galdu, atzveltnes krēslu u.c. Vienu istabas stūri nodalīju ar aizkaru un novietoju tur izlietni, saliekamo tualeti un visu pārējo," kas nepieciešams higiēnai. Iznāca gandrīz kā maza, atsevišķa istabiņa. Atvedu ari citas lietas — plauktus, veselu lemmu mākslas grāmatu un pāris romānu, lai istaba kļūtu mājīgāka. Neriskēju pirkt gleznas, jo iedomājos, ka viņai varētu būt pārāk izkopta gaume.

Vislielākās grūtības man sagādāja durvis. Viņas istabai nebija durvju, tikai labs ozolkoka rāmis durvju ailē, tāpēc vajadzēja pagatavot durvis, kas derētu rāmim. Tas bija visgrūtākais darbs. Pirmās durvis nekam nederēja. Otras bija jau labākas. Pat kārtīgs vīrs tās nevarētu izcelt, kur nu tāds nieciņš kā viņa. Biezs, labi izžāvēts koks, kas no iekšpuses noklāts ar metāla plāksni, lai viņā netiktu klāt pie koka daļas. Durvis bija milzīgi smagas, un es nopūlējos ne pa jokam, lai tās ieliktu rāmī. Ārpusē pieliku stipru aizšaujamo ar bultu. Tad man prātā iešāvās ļoti gudra doma. No veca kokmateriāla pagatavoju skapi darbarīkiem un ar to aizsedzu durvis. No malas likās, ka sienā ir tikai niša, kas aizpildīta ai" plauktiem. Skapi varēja pastumt, un tad aiz tā parādījās durvis. Skapis pilnīgi noslāpēja jebkuru troksni. Pieliku aizšaujamo arī priekšpagraba durvīm — no iekšpuses, lai neviens nevarētu mani iztraucēt. Ievilku signalizāciju pret zagļiem. Pavisam vienkāršu, tikai naktij.

Priekšpagraba ievietoju mazu plītiņu un citas ierīces ēdiena gatavošanai. Baidījos no okšķeriem, kas ievērotu, ka nesu ēdiena paplātes augšā lejā. Tomēr bailēm nebija īsta pamata, jo mājas aizmugurē pletās lauki un meži. No divām pusēm dārzu ieskāva augsta sēta, un pārējo aizklāja necaurredzams dzīvžogs. Gandrīz ideāli apstākļi. Iedomājos, ka varētu izbūvēt kāpnes tieši no istabas uz pagrabu, bet tad atmetu šo plānu, jo tas būtu pārāk dārgi, un es negribēju izraisīt aizdomas. Šodien strādniekiem nevar ticēt; visur viņi bāž savu degunu.

Nevienu mirkli neiedomājos, ka to visu daru nopietni. Zinu, ka izklausās neticami, bet tā bija. Mēdzu sev teikt, ka nekad to nedarīšu. Tikai izlikšos. Pasapņošu. Un es nekad nebūtu ticis pat ne līdz šādai sapņošanai, ja man nebūtu laika un naudas, cik uziet. Pēc manām domām, daudzi cilvēki, kas šķiet laimīgi un apmierināti, darītu to pašu, ko es, vai kaut ko līdzīgu, ja vien viņiem būtu laiks un nauda. Ļautu vaļu tam, ko viņi izliekas nosodām. Vara samaitā, teica viens no maniem skolotājiem. Un nauda patiešām ir vara.

Un vēl. Londonā kādā veikalā nopirku viņai veselu kaudzi drēbju. Ieraudzīju pārdevēju, kas bija viņas augumā, pateicu krāsas, kādas Mi-randa parasti valkāja, un palūdzu, lai man dod visu, kas nepieciešams jaunai sievietei. Izdomāju pasaciņu par draudzeni no Anglijas ziemeļiem, kurai nozagta bagāža. Teicu, ka gribu viņu pārsteigt. Šaubos, vai pārdevēja man ticēja, bet noiets viņai iznāca labu labais. Tanī rītā es iztērēju gandrīz vai deviņdesmit mārciņu.

Es varētu visu nakti stāstīt par drošības pasākumiem. Mēdzu sēdēt viņas istabā un domāt, kā gan viņa varētu mēģināt izbēgt. Iedomājos, ka viņa var izmantot elektrību (par mūsdienu meitenēm neko nevar galvot), tāpēc vienmēr valkāju kurpes ar gumijas zolēm un nekad ne-pieskāros pie slēdža, to iepriekš pamatīgi nenopētījis. Nopirku speciālu krāsniņu atkritumu sadedzināšanai. Apzinājos, ka ne mazākais sīkums, kas viņai pieder, nedrīkst nonākt ārpus mājas. Pat netīrā veļa ne. Tas vienmēr nozīmētu briesmas.

Tad beidzot devos atpakaļ uz Londonu un atkal apmetos Kremorna viesnīcā. Vairākas dienas pavadīju gaidot, bet Mirandas nebija. Mani pārņēma bažas, bet es tomēr neatlaidos. Fotoaparātu līdzi neņēmu, jo tas būtu pārāk riskanti — un es šoreiz biju uz pēdām lielākam medījumam nekā ielas fotogrāfijai. Divas reizes iegriezos kafijas bārā. Vienu dienu pavadīju tur gandrīz divas stundas, lasīdams grāmatu, bet viņa nenāca. Sāku domāt, kas par lietu. Varbūt viņa nomirusi, varbūt pametusi studijas. Tad kādu dienu, izkāpjot no metro Vorena stacijā (baidījos, ka cilvēki ievēros manu mašīnu), es viņu ieraudzīju. Viņa izkāpa no vagona cita perona. Es sekoju Mirandai metro stacija un noskatījos, kā viņa aiziet uz Sleida skolas pusi. Pēc tam vienmēr novēroju metro staciju. Varbūt Miranda katru dienu ar metro nebrauca, jo divas nākamās dienas es viņu neredzēju, bet tad trešajā dienā viņa nāca pāri ielai un iegāja stacijā. Tā es uzzināju, ka viņa dzīvo Hempstedā. Nākamajā dienā gaidīju viņu galastacijā. Kad viņa parādījās, pa mazām ieliņām sekoju līdz pat mājai. Pagāju garām viņas mājai un iegaumēju numuru. Nākamajā krustojumā izlasīju ielas nosaukumu.

Todien es labi pastrādāju.

Izrakstījos no Kremorna viesnīcas un katru nakti pārgulēju citā viesnīcā, lai mani nebūtu iespējams izsekot. Mašīnā lietošanas gatavībā atradās siksnas un virves. Gatavojos lietot hloroformu, ko man reiz bija iedevis viens paziņa no sabiedriskās domas izpētes nodaļas. Agrāk to izmantoju tauriņu iemidzināšanai. Hloroforms nepaliek vecs, bet drošības labad sajaucu to ar karbontetrahlorīdu, ko var nopirkt kurā katrā ķīmijas veikalā.

Izbraukāju Hempstedu krustām šķērsām un atradu visu, ko vajadzēja. Biju sagatavojies. Atlika tikai vērot un sagaidīt labu izdevību. Tanīs dienās es rīkojos tik izmanīgi, it kā būtu ar tādām lietām nodarbojies visu mūžu. Kā slepenais aģents vai detektīvs.

Pēc desmit dienam tas beidzot notika, gluži tāpat ka ar tauriņiem. Kādreiz tā gadās — tu, cilvēks, aizbrauc uz vietu, kur mitinās reti tauriņi, bet nevienu neieraugi, un kādu citu reizi, kad tu neko nemeklē, viņš nosēžas uz puķes taisni tev deguna priekšā. Tā teikt, kā uz paplātes.

Tanī vakarā es, kā parasti, noliku mašīnu šķērsielā un gaidīju pie metro izejas. Pa dienu laiks bija turējies jauks, bet tvanīgs; vakarā sākās pērkona negaiss un lietus. Stāvēju veikala durvīs tieši pretī metro izejai. Sāka gāzt kā ar spaiņiem — un tad parādījās Miranda. Redzēju, ka viņai nav lietusmēteļa, tikai džemperis. Viņa apskrēja ap stūri un patvērās no lietus stacijas ēkā. Es šķērsoju ielu. Stacijā mīņājās vesels ļaužu pūlis. Miranda bija telefona kabīnē. Tad viņa iznāca ārā un devās nevis augšā pa kalnu, kā parasti, bet gāja tālāk uz priekšu. Es viņai sekoju, lai gan nesapratu, kas notiek. Miranda pēkšņi iegriezās šķērsielā un iegāja kinoteātrī. Tad sapratu, ka viņa piezvanījusi uz mājām un pateikusi, ka aizies uz kino un nogaidīs, kamēr pāriet lietus. Zināju, ka šī ir mana lielā izdevība. Ja tikai neviens neatnāks viņai pretī. Paskatījos, cikos beidzas filma. Vel divas stundas. Riskēju — iegāju kafejnīca un paēdu vakariņas. Laikam gribēju liktenim dot pēdējo iespēju mani apstādināt. Pēc tam devos atpakaļ pie mašīnas un pieturēju pretī kinoteātra izejai. Nezināju, kas notiks. Varbūt viņa satiek kādu paziņu. Jutos tā, it kā mežonīgā ātrumā drāztos pāri krācēm. Varēju tikt cauri ar veselu ādu, bet varēju ari zaudēt visu.

Tieši pēc divām stundām Miranda viena pati iznāca no kinoteātra. Vairs nelija, bet bija nomācies un gandrīz jau satumsis. Vēroju, kā viņa dodas augšā kalnā. Tad pabraucu viņai garām un apstājos kādā krustojumā. Šinī vietā Mirandai bija jānogriežas. Vienā pusē ielai auga koki un krūmi, otrā pusē atradās liela māja ar milzīgu, pusaizaugušu dārzu. Likās, ka tanī neviens nedzīvo. Tālāk bija citas mājas. Līdz šai vietai viņas ceļš veda pa apgaismotām, ļaužu pilnām ielām.

Man bija tikai šī viena iespēja.

Lietusmēteļa kabatā man bija iešūts plastikāta maisiņš, kurā glabājās ar hloroformu un karbontetrahlorīdu piesūcināts apsējs. Biju nolocījis kabatas atloku, lai smaka neizplatītos uz ārpusi, bet jebkurā mirklī varēju apsēju izraut no kabatas un likt lietā.

Parādījās divas vecas sievietes ar lietussargiem (atkal sāka smidzināt) un nāca pa ielu garām manai mašīnai. Noliecos sēdeklī, lai viņas mani nemanītu. Tieši no tā es baidījos. Zināju, ka tūlīt jāparādās Mirandai. Tanī mirklī biju gatavs no visa atteikties. Taču abas sievietes runādamas pagāja man garām un pat nepaskatījās. Viņas neievēroja ne mani, ne mašīnu. Pagāja apmēram minūte. Es izkāpu un attaisīju aizmugures durvis. Viss bija izplānots. Un tad Miranda bija jau pavisam tuvu. Viņai bija jānogriežas ap stūri, lai mani ieraudzītu. Nezinu, ko es būtu darījis, ja nakts būtu skaidra un ar zvaigznēm. Taču kokus locīja brāzmains vējš un debesis bija nomākušās. Redzēju, ka aiz viņas neviens nenāk. Un tad jau viņa bija man tieši blakus uz ietves. Dīvaini… Viņa klusi dungoja.

— Atvainojiet, vai jūs kaut ko saprotat no suņiem? — es jautāju. Miranda pārsteigumā apstājās. — Kas noticis? — viņa jautāja.

— Briesmīgi, bet es laikam tikko sabraucu suni… — es teicu. — Viņš burtiski paskrēja zem riteņiem. Tagad nezinu, ko iesākt. Suns nav beigts, bet mokās. — Es nobažījies paskatījos uz mašīnas durvīm.

— Ak tu nabadziņš! — viņa sacīja.

Tad viņa pienāca tuvāk, lai paskatītos. Tieši tā, kā biju izplānojis.

— Asiņu nav, — es teicu, — bet viņš nevar pakustēties.

Miranda tuvojas atvērtajam durvīm. Es pagāju mala, it, ka ļaudams viņai paskatīties. Viņa noliecās. Pametu skatienu atpakaļ uz ielu, bet neviena nebija, un tad es viņu saķēru. Miranda neizdvesa ne skaņu, tik pārsteigta viņa bija. Pievilku viņu sev klāt, izņēmu apsēju un uzspiedu viņai uz mutes un deguna. Jutu tetrahlorīda izgarojumus. Miranda cīnījās kā velnēns, bet nebija diez ko spēcīga. Pat mazāka augumā, nekā biju iedomājies. Viņa tā kā iegārdzās. Vēlreiz atskatījos uz ielu un nodomāju, ka visam beigas, ka viņa cīnīsies un man būs jānodara viņai sāpes vai pašam jābēg. Biju gatavs atmest visam ar roku. Tad pēkšņi viņa saļima, un man viņa bija jānotur, nevis jāsavalda. Pa pusei iestūmu Mirandu mašīnā, tad atrāvu otras durvis un ievilku viņu iekšā līdz galam. Klusi aizvēru durvis. Iecēlu viņu gultā. Miranda bija mana! Es pēkšņi satraucos, jo biju to paveicis. Vispirms aizbāzu viņai muti, tad piesēju pie gultas. Bez steigas, bez panikas, tieši tā, kā biju plānojis. Tad ieraušos pie stūres. Nebija pagājusi ne minūte. Lēni un nesteidzoties braucu uz kādu vietu Hempstednītā, kuru biju ievērojis jau agrāk. Apstādināju mašīnu, atkal iekāpu aizmugurē un kārtīgi nostiprināju saites, lai viņai nesāpētu un lai viņa nevarētu pakliegt vai izrauties. Miranda joprojām bija bezsamaņā, taču es dzirdēju, ka viņa smagi elpo, it kā būtu slima, tāpēc zināju, ka ar viņu viss kārtībā.

Netālu no Redhilas nogriezos no lielā ceļa un, kā plānots, apstājos šaurā, vientuļā sānceļā. Pārliecos pāri sēdeklim, lai paskatītos uz Mirandu. Ieslēdzu salona gaismas. Viņa bija pamodusies. Viņas acis izskatījās ļoti lielas, taču tanīs nebija baiļu, drīzāk lepnums, it kā viņa būtu apņēmusies nekādā ziņā nebaidīties.

— Nebaidies, — es teicu, — es tev nedarīšu pāri! — Viņa turpināja skatīties uz mani.

Biju apmulsis un nezināju, ko teikt. Pajautāju, kā viņa jūtas un vai neko nevajag. Izklausījās muļķīgi, bet es tikai gribēju zināt, vai viņai nevajag uz tualeti.

Miranda purināja galvu. Varēja redzēt, ka viņa grib tikt vaļā no mutē iebāztā vīkšķa.

— Mēs esam dziļi laukos, tā, ka no kliegšanas nekāda labuma nebūs, vai saproti? — es viņai jautāju.

Miranda pamāja. Es noņēmu apsēju. Viņa acumirklī pārliecās pār sēdekli un izvēmās. Drausmīgi! Smirdēja pēc hloroforma un vēmekļiem.

Viņa neko neteica. Tikai vaidēja. Es zaudēju galvu. Nezināju, ko iesākt. Pēkšņi jutu, ka pēc iespējas drīzāk jātiek mājās, tāpēc atkal uzliku Mirandai apsēju. Ap dūšu man bija riebīgi, jo viņa cīnījās un zem apsēja sauca: nē, nē! Es tomēr piespiedos un aizsēju viņai muti, jo zināju, ka tā būs labāk. Tad apsēdos pie stūres, un prom mēs bijām.

Mājās ieradāmies ap pusvienpadsmitiem. Iebraucu garāžā un, drošs paliek nedrošs, aizgāju paskatīties, vai manas prombūtnes laikā nekas nav mainījies. Nebija nekāda iemesla tā domāt, bet negribēju visu sabojāt kāda nieka pēc. Nogāju lejā viņas istabā. Viss bija kārtībā, arī gaiss nebija pārāk sasmacis, jo biju atstājis durvis vaļā. Reiz pārgulēju viņas istabā, lai pārbaudītu, vai viņai pietiks gaisa. Uz galda bija tējas piederumi un citi sīkumi, kas padarīja istabu omulīgu un mājīgu.

Nu beidzot bija pienācis lielais brīdis. Devos uz garāžu un atvēru mašīnas aizmugurējās durvis. Tāpat kā iepriekš, arī tagad viss norisinājās pēc plāna. Noņēmu saites un piecēlu Mirandu sēdus, protams, neatraisīdams kājas. Viņa kādu laiciņu sitās ar elkoņiem, un man bija jāpiedraud, ka nāksies atkal izmantot hloroformu, ja viņa nebūs mierīga. Teicu, ka nedarīšu pāri, ja viņa neturēsies pretī. Tas līdzēja. Es viņu pacēlu (Miranda nebija tik smaga, kā domāju) un bez jebkādām pūlēm nonesu lejā. Pie istabas durvīm mums iznāca nedaudz pacīkstē-ties, bet viņa neko daudz vairs nevarēja izdarīt. Noliku viņu uz gultas. Tas nu bija paveikts.

Mirandas seja bija balta kā krīts, tumšzilais džemperis notraipīts ar vēmekļiem. Skats briesmīgs. Bet viņas acīs nebija baiļu. Dīvaini. Viņa tikai skatījās manī, it kā gaidīdama, kas nāks.

— Šī ir tava istaba, — es teicu. —Ja klausīsi, tev nedarīs pāri. Kliegt nav jēgas. No ārpuses tevi nevar dzirdēt un apkārt arī nav neviena, kas varētu tevi sadzirdēt. Tagad es iešu prom. Atnākšu atkal rīt no rīta. Šeit ir cepumi un sviestmaizes — (tās es biju nopircis Hempstedā), — un tu vari uztaisīt tēju vai kakao.

Redzēju, ka Miranda grib, lai noņemu apsēju, bet es tā vietā atraisīju viņai rokas un tūlīt metos ārā pa durvīm. Viņa cīnījās, lai norautu apsēju, bet es jau biju aizvēris durvis un aizcirtis aizšaujamo. Dzirdēju, kā viņa kliedza, lai nāku atpakaļ. Tad vēlreiz, bet vairs ne tik skaļi. Pēc tam viņa ar kaut ko cietu sāka dauzīt durvis. Liekas, tā bija matu suka. Kad aizbīdīju priekšā skapi, nekas vairs nebija dzirdams. Drošības labad vēl stundu uzkavējos priekšpagraba, bet tas nebija nepieciešams, jo istabā nebija neka tāda, ar ko varētu uzlauzt durvis — pat tad, ja viņai būtu pietiekami daudz spēka. Krūzītes un šķīvīši bija no plastmasas, tējkanna un galda piederumi — no alumīnija.

Beigās devos augšā un gāju gulēt. Nu beidzot viņa bija mans ciemiņš, un neko vairāk es nevarēju vēlēties. Ilgi gulēju ar vaļējām acīm un domāju. Drusku baidījos, ka manu auto kāds būs ievērojis, bet tādu galu galā bija simtiem. Vienīgais, par ko patiešām uztraucos, bija abas sievietes ar lietussargiem. .

Tā es gulēju augšstāvā, domādams par to, ka Miranda guļ lejā. Savā prātā izsapņojos, ka eju lejā un viņu mierinu. Sapnis mani satrauca; varbūt fantāzijās aizgāju pārāk tālu, bet es zināju, ka mana mīlestība ir viņas cienīga. Tad gāju gulēt.

Vēlāk Miranda man vienmēr atkārtoja, cik slikti esmu rīkojies un kā man vajadzētu to nožēlot. Vienīgais, ko varu teikt, — tanī vakarā es biju ļoti laimīgs, it kā būtu paveicis kaut ko pārdrošu, uzkāpis Everestā vai ielavījies ienaidnieka nometnē. Jutos pacilāts, jo man bija vislabākie nolūki. To viņa tā arī nekad nesaprata.

Savelkot visu kopā, jāteic, ka tas bija labākais, kas manā mūžā jebkad noticis (dabiski, izņemot laimestu totalizatorā). Tas ir tikpat kā atkal noķert meža zilenīti vai papuves raibeni. Kaut ko tādu var izdarīt tikai reizi mūžā, un ari tad ne visiem tas izdodas. Par tādiem panākumiem daudzi cilvēki tikai sapņo, necerot, ka sapnis varētu arī piepildīties.

No rīta man nevajadzēja modinātāju; atmodos pats. Nogāju lejā un aizslēdzu aiz sevis priekšpagraba durvis. Biju visu izplānojis. Pieklauvēju pie durvīm. Teicu, lai viņa ceļas, pagaidīju minūtes desmit, tad attaisīju aizšaujamo un gāju iekšā. Man līdzi bija viņas soma. Protams, biju to pārmeklējis un izņēmis nagu vīlīti un žileti. Neko citu viņa nevarēja izmantot.

Miranda bija ieslēgusi gaismu un stāvēja pie atzveltnes krēsla. Viņa bija pilnīgi apģērbusies un atkal skatījās man tieši virsū bez mazākajām baiļu pazīmēm. Drošsirdīga kā lauva! Jocīgi — viņa neizskatījās gluži tāda, kādu es viņu atcerējos. Bet, protams, nekad agrāk es viņu nebiju redzējis tik tuvu.

— Ceru, ka tu gulēji labi, — es sacīju.

— Kur es esmu? Kapec tu mani te atvedi? Un kas tu esi? — Viņas balss skanēja pavisam auksti un mierīgi.

— Nevaru teikt.

— Es pieprasu, lai mani tūlīt atbrīvo! Kāds riebīgs, pretīgs joks! Mēs stāvējām un skatījāmies viens otrā.

— Laid! Es eju prom. — Miranda nāca uz durvīm, tieši man virsū. Es nepakustējos ne par mata tiesu. Vienu mirkli likās, ka viņa man uzbruks, bet droši vien viņa saprata, ka tas ir bezcerīgi. Biju cieši apņēmies viņu paturēt. Miranda apstājās tieši man priekšā un atkārtoja: — Laid!

— Tu vēl nevari iet, — es teicu. — Lūdzu, neliec man atkal pielietot vardarbību!

Miranda paskatījās uz mani ar aukstu, caururbjošu skatienu un tad novērsās.

—Jūs esat sajaukuši mani ar kādu citu. Ja jūs domājat, ka esmu bagātnieku meitiņa, un cerat uz pamatīgu izpirkšanas maksu, esat smagi kļūdījušies.

Teicu, ka zinu, kas viņa ir. — Ne jau naudas dēļ.

Nezināju, ko sacīt. Biju tik satraukts. Beidzot Miranda bija pie manis — ar visu miesu un dvēseli. Nervozēju. Gribēju lūkoties uz viņas skaisto seju brīnišķīgo matu ielokā un uz visu viņas mazo, jauko stāvu, bet nevarēju, jo viņa vērās manī ar to briesmīgo skatienu. Iestājās savāds klusums.

Pēkšņi viņa ierunājās kā apsūdzot: — Un tu domā, ka es nezinu, kas tu esi?

Pats pret savu gribu nosarku. Nebiju paredzējis, ka viņa varētu mani pazīt.

Miranda lēni novilka: — Ierēdnis no valdes saimniecības daļas.

Teicu, ka nezinu, par ko viņa runā.

— Tev tagad ir ūsas, — viņa piemetināja.

Joprojām nesaprotu, kā viņa varēja mani pazīt. Droši vien pāris reižu bija redzējusi mani pilsētā un varbūt šad tad pa mājas logiem. Par to nebiju iedomājies, un nu man prātā sagriezās viesulis.

— Avīzē bija tava fotogrāfija, — viņa izmeta.

Man vienmēr ir ļoti nepatīkami, kad cilvēki par mani uzzina. Nezinu, kāpēc. Parasti mēģinu izgudrot visādus stāstus, lai izskaidrotu. Pēkšņi saskatīju izeju.

Teicu, ka tikai izpildu kāda cita pavēles.

— Pavēles, — viņa atkārtoja. — Kā pavēles?

— To es nevaru teikt.

Miranda bez pārstājas skatījās man tieši acis. Un allaž mazliet atkāpās. Laikam baidījās, ka es varētu uzbrukt.

— Kā pavēles? — viņa vēlreiz jautāja.

Mēģināju kaut ko sagudrot. "Vienīgais, ko spēju iedomāties, bija misters Singltons, Bārkleja bankas direktors. Zināju, ka Mirandas tēvam ir rēķins šinī bankā. Pāris reižu biju redzējis, ka viņš bankā sarunājas ar Singltonu.

— Mistera Singltona pavēles, — es teicu.

Miranda izskatījās patiesi pārsteigta, tāpēc ātri turpināju: — Es nedrīkstēju tev teikt. Ja viņš uzzinās, man gals klāt.

— Misters Singltons? — viņa neticīgi pārjautāja, it kā nebūtu sapratusi.

— Viņš nav tāds, par kādu viņu uzskata, — es teicu.

Miranda atspiedās pret krēsla atzveltni, it kā nespēdama visu uzreiz aptvert. — Tu gribi teikt, ka misters Singltons lika mani nolaupīt? Es pamāju.

— Bet es pazīstu viņa meitu! Viņš… Nē, nevar būt! — viņa neticīgi novilka.

— Vai atceries meiteni no Penhērstas ceļa?

— Kādu meiteni?

— Pirms trim gadiem Penhērstas ceļā bez vēsts pazudušo meiteni. To es izdomāju turpat uz vietas. Galva man torīt strādāja kā pulkstenis. Vismaz sākumā tā likās.

— Es tad droši vien biju prom, skolā. Kas ar viņu notika? Teicu, ka nezinu. Bet ka tas ir Singltona darbs.

— Kāds darbs?

Atkārtoju, ka nezinu, kas ar viņu notika. Zinu tikai to, ka Singltons bija pie vainas. Un kopš tā laika par šo meiteni neviens neko nav dzirdējis.

Miranda pēkšņi palūdza cigareti.

Iznāca pavisam neveikli. Izvilku no kabatas paciņu un šķiltavas un pastūmu uz viņas pusi. Varbūt vajadzēja pasniegt uguni, bet tas likās muļķīgi.

— Tu neesi neko ēdusi, — es piezīmēju.

Cigarete Mirandas pirkstos izskatījās ļoti eleganti, kā īstai dāmai. Viņa bija iztīrījusi džemperi. Gaiss šķita sastāvējies.

Manu jautājumu viņa neņēma vēra. Tas bija dīvaini. Es sapratu, ka viņa redz man cauri.

— Tu saki, ka misters Singltons ir seksuāls maniaks un tu viņam palīdzi nolaupīt upurus?

— Man nekas cits neatliek, — es teicu. — Es aplaupīju Singltona banku, un viņš var kuru katru bridi iebāzt mani cietumā.

Visu laiku Miranda cieši raudzījās man virsū. Viņai bija skaistas acis, lielas un skaidras, skatiens vienmēr ziņkārīgs, vienmēr gatavs uzzināt ko jaunu (bet ne uzbāzīgs).

— Tu taču laimēji veselu kaudzi naudas, vai ne?

Sapratu, ka esmu visu saputrojis. Nosarku, juzdamies neērti.

— Kāpēc tad tu viņam tūlīt neatmaksāji? Cik tu īsti laimēji? Kādus septiņdesmit tūkstošus? Tu taču nenozagi tik daudz, ko? Varbūt tu viņam palīdzi sava prieka pēc?

Sacīju, ka ir arī citi iemesli, par kuriem nevaru stāstīt, un ka esmu Singltona varā.

Rokas svārku kabatās sabāzusi, Miranda atrāvās no krēsla. Pārmaiņas pēc viņa pavērās spogulī (metāla, protams, nevis stikla spogulī).

— Ko viņš ar mani darīs?

— Nezinu.

— Kur tad viņš ir?

— Kuru katru brīdi gaidu viņu ierodamies.

Kādu brīdi Miranda neteica neko. Tad pēkšņi viņas sejā parādījās ļauna izteiksme, it kā viņai būtu iešāvies prātā kas riebīgs.

— Ak pareizi! Šī noteikti ir Singltona māja Safolkas grāfistē. Es to apstiprināju, domādams, ka izturos ļoti viltīgi.

Tad viņa auksti noskaldīja: — Singltonam Safolkā nav mājas!

— Tu tikai nezini, — es sacīju, bet tas izklausījās vārgi un nepārliecinoši.

Miranda gribēja kaut ko teikt, bet es sapratu, ka man viņa jāapstādina. Nebiju iedomājies, ka viņai būs tik ass prāts. Nemaz ne kā normālam cilvēkam.

— Atnācu, lai noskaidrotu, ko tu gribi brokastīs. Varu piedāvāt olas, auzu pārslas…

— Man nevajag nekādas brokastis! — viņa atcirta. — Šī drausmīgā, mazā istabele! Un vēl iemidzināšana! Kas tā īsti bija par ķīmiju?

Taisnojos, ka negribēju, lai viņai paliek slikti.

— Misteram Singltonam nu gan vajadzēja tev pateikt, ka man ir alerģija. — Skaidrs, ka viņa man neticēja. Tikai ņirgājās.

Steidzīgi pajautāju, vai viņa gribēs tēju vai kafiju. — Kafiju, — viņa atteica, — bet tikai pēc tam, kad tu būsi to nogaršojis. — Izgāju priekš-pagrabā. Pirms aizvēru durvis, viņa teica: — Tu aizmirsi šķiltavas.

— Man ir citas. — (Meli.)

— Paldies! — Miranda sacīja. Dīvaini — viņa gandrīz vai pasmaidīja.

Uztaisīju šķīstošo kafiju un ienesu Mirandai istabā. Viņa skatījās, kā es iedzeru, un tikai pēc tam dzēra pati. Visu laiku viņa man uzdeva jautājumus. Likās, ka viņa tūlīt kaut ko ātri pajautās, lai mani pārsteigtu un atmaskotu. Cik ilgi viņai te jāpaliek, kāpēc es izturos tik labi, un tā tālāk. Sadomāju visādas atbildes, bet zināju, ka tās izklausās nepārliecinoši; ar viņu bija grūti sacensties. Beigās teicu, ka braukšu iepirkties, un vaicāju, vai nevajag kaut ko atvest. Teicu, ka pirkšu visu, ko vien viņa gribēs.

— Pilnīgi visu? — Miranda pārjautāja.

— Saprāta robežās jā.

— Vai tā ir Singltona pavēle?

— Nē. Tas no manis.

— Vienīgais, ko gribu, ir tikt brīvībā, — Miranda sacīja. Nevarēju piedabūt viņu runāt. Briesmīgi! Viņa gluži vienkārši apklusa un vairs neko neteica. Man neatlika nekas cits kā iet prom.

Arī pusdienlaikā Miranda nebilda ne vārda. Es priekšpagrabā pagatavoju ēdienu un ienesu istabā, bet viņa tam gandrīz nepieskaras. Auksta kā ledus, viņa mēģināja mani atmaskot, bet es nepielaidos.

Pēc vakariņām, kurās Miranda atkal gandrīz neko neēda, es apsēdos pie durvīm un negāju prom. Viņa ar aizvērtām acīm sēdēja un smēķēja, it kā viņai riebtos pat paskatīties uz mani.

— Es visu pārdomāju. Tavai pasakai par misteru Singltonu es neticu. Pirmkārt, viņš nav tāds cilvēks, es viņu pārāk labi pazīstu. Otrkārt, viņš nekad neizmantotu tādu kā tevi. Un tad vēl šie neticamie sagatavošanās darbi!

Klusēju, nespēdams uz viņu ne paskatīties.

— Tu esi krietni papūlējies. Visas šīs drēbes un mākslas grāmatas! So-pēcpusdien saskaitīju, cik tas varētu maksāt. Vismaz mārciņas četrdesmit piecas. — Likās, ka viņa runā pati ar sevi. — Esmu tava cietumniece, bet tu esi papūlējies, lai man būtu patīkams cietums. Tātad atliek divas iespējas — vai nu tu gribi izpirkšanas maksu, vai arī esi kādā bandā.

— Nē. Es taču jau teicu, ka tā nav taisnība.

— Tu zini, kas es esmu. Tev ari jāzina, ka mans tēvs nav nekāds bagātnieks. Tātad tā nevar būt izspiešana.

Briesmīga sajūta, kad viņa visu tā pārlika.

— Tātad vienīgais, kas atliek, ir sekss. Tu gribi mani kaut kādā veidā izmantot. — Mirandas acis kā piekaltas skatījās man tieši virsū. Tanīs vīdēja jautājums. Šāda iespēja mani satrieca.

— Nē, nekādā gadījumā! Es izturēšos pret tevi ar visu cieņu. Neesmu no tādiem. — Laikam izklausījos pat aizskarts.

— Tad tu droši vien esi traks, — viņa turpināja. — Protams, salīdzinoši nekaitīgā veidā. Vai tu vismaz atzīsti, ka tas par Singltonu ir meli?

Teicu, ka gribēju viņai visu izskaidrot pamazām.

— Ko izskaidrot? — viņa jautāja. — Izvarošanu? Slepkavību?

— To es neteicu, — es atbildēju. Miranda vienmēr uzbruka — un man bija jāaizstāvas. Manās fantāzijās par viņu vienmēr viss bija otrādi.

— Kādēļ esmu šeit?

— Gribu, lai tu būtu mans ciemiņš.

— Tavs ciemiņš!…

Acis nenolaizdama, Miranda piecēlās, apgāja apkārt krēslam un ar rokām atspiedās pret atzveltni. Viņa bija novilkusi zilo džemperi un tumšzaļajā, rūtainajā sarafānā ar balto blūzīti izskatījās pēc skolnieces. Mati viņai bija sasieti zirgastē. Viņas burvīgā seja šķita tik drosmīga. Nezinu, kāpēc, bet pēkšņi iedomājos, kā būtu, ja Miranda pavisam klusiņām sēdētu man klēpī un es glāstītu viņas mīkstos, gaišos matus, izlaistus pār visu muguru.

— Es tevi mīlu, — es pēkšņi teicu. — Tevis dēļ es zaudēju prātu.

— Ak tā… — Miranda noteica dīvaini smagā balsī. Pēc tam viņa vairs uz mani neskatījās.

Apzinājos, cik vecmodīgi ir atzīties sievietei mīlestībā; nebiju domājis, ka nonākšu tik tālu. Manos sapņos mēs parasti kādu dienu vienkārši ieskatījāmies viens otram acīs, saskūpstījāmies, un nekas nebija jāsaka. Armijā viens puisis, kas par sievietēm zināja visu, mūžīgi atkārtoja, ka nekad nedrīkst sievietei atzīties mīlestībā. Pat ja tu tiešām viņu mīli. Ja viņa piespiež tevi sacīt «es tevi mīlu», tam jāskan kā jokojot. Tad viņas pašas skrienot pakaļ. Jāspēlē uz visu banku, citādi uzvarēt nav iespējams. Vismuļķīgākais, ka es simtiem reižu biju sev atgādinājis, ka nedrīkstu atzīties mīlestībā. Ka tam jānāk dabiskā veidā no mums abiem. Bet tad, kad viņa bija pie manis, es zaudēju galvu un bieži vien izteicu to, ko nebiju domājis.

Nē, visu jau es Mirandai nepateicu. Izstāstīju, ka strādāju saimniecības daļā un kā vienmēr redzēju un domāju par viņu, un cik daudz viņa man nozīmēja, un kā ieguvu naudu, tomēr zinādams, ka viņa, par spīti naudai, neveltītu man nevienu skatienu. Izstāstīju, cik vientuļš jutos. Kad beidzu, Miranda sēdēja uz gultas un, acis nodūrusi, vērās paklājā. Mēs ilgi klusējām. Bija dzirdama tikai ventilatora dūkšana priekšpagrabā.

Jutos apkaunots. Nosarku pār visu seju.

— Tu domā, ka es tevi iemīlēšu, ja turēsi mani cietumā?

— Gribu, lai tu mani iepazīsti.

— Tik ilgi, kamēr tu mani te turēsi, es tevi uzskatīšu tikai par nelieti, kas mani nolaupījis. Vai tu saproti?

Es piecēlos. Vairs negribēju būt kopā ar viņu.

— Pagaidi! — Miranda sacīja, pienākdama man tuvāk. — Es tevi saprotu. Es gribu tev kaut ko apsolīt. Tici man, es runāju no visas sirds. Ļauj man iet! Apsolu, ka neviens neko neuzzinās. Tev par to nekas nebūs.

Pirmoreiz viņa paskatījās uz mani ar laipnu seju. Viņas izteiksme runāja skaidru valodu: uzticies! Uz mani paceltajās, lūdzošajās acīs rotājās viegls smaids.

— Mēs pēc tam varētu būt draugi. Es tev palīdzēšu. Lūgums un dedzība viņas sejā.

— Vēl nav par vēlu.

Nevaru aprakstīt, ko jutu, bet man bija jātiek ārā no šīs istabas. Mirandas izturēšanās man briesmīgi ķērās pie sirds. Aizvēru durvis un atstāju viņu vienu. Pat nenovēlēju labu nakti.

Neviens mani nesapratis. Visi domās, ka es tikai gribēju Mirandu izmantot. Kad vēl pirms viņas ierašanās es pētīju tās grāmatas, man dažkārt visādas domas iešāvās galvā, bet pēc tam, kad viņa kļuva par manu ciemiņu, es vairs nedomāju par grāmatām vai par viņu visādās pozās. Tādas lietas man likās pretīgas, jo tās būtu pretīgas arī viņai. Miranda bija kaut kas tik jauks, ka nebija iespējams pret viņu izturēties nejauki. Varēja just, ka viņa rēķinās ar cieņpilnu izturēšanos no apkārtējiem. Kad viņa bija pie manis, viss pārējais likās riebīgs. Viņa nebija no tādam sievietēm, ko var necienīt, ar kuram var izdarīties pec sirds patikas; viņa bija jāciena un jāizturas pret viņu ļoti uzmanīgi.

Naktī nevarēju gulēt, jo bija jādomā, cik neparedzēti viss noticis. Ka es jau pirmajā dienā esmu tik daudz Mirandai izstāstījis, pats palikdams par muļķi viņas acīs. Brīžiem pat uzmācās doma, ka jāpaklausa un jāved viņa atpakaļ uz Londonu. Es varēju aizbraukt uz ārzemēm, un ne gailis pakaļ nedziedātu. Bet tad iztēlojos viņas skaisto seju un uz augšu saņemtos matus, viņas augumu, gaitu un burvīgās, skaidrās acis. Sapratu, ka neesmu spējīgs no tā visa atteikties.

Brokastlaikā Miranda bija jau piecēlusies un saposušies. Šoreiz viņa nedaudz ieēda un iedzēra kafiju. Ievēroju, ka gulta ir saklāta citādi, tātad viņa bija gulējusi. Kad devos prom, viņa mani apstādināja.

— Es gribu aprunāties, — Miranda teica. Es apstājos.

— Sēdies! — viņa sacīja. Apsēdos krēslā pie durvīm.

— Paklausies, tā nevar turpināties! Ja tu mani mīli šī vārda patiesajā nozīmē, tu nevari mani turēt šeit pagrabā. Tu taču redzi, cik slikti es jūtos. Bez gaismas un bez gaisa. Šorīt man bija drausmīgas galvassāpes. Ja tu mani te turēsi ilgāku laiku, es vienkārši nomiršu. — Miranda šķita patiesi nobažījusies.

— Tas nevilksies ilgi. Es apsolu!

Viņa piecēlās kājās, nostājās pie kumodes un cieši lūkojās man acīs.

— Kā tevi sauc?

— Klegs, — es atbildēju.

— Un vārdā?

— Ferdinands. Mirandas acis nozibsnīja.

— Tu melo! — viņa noskaldīja. Atcerējos, ka man kabatā ir piezīmju blociņš ar zelta iniciāļiem. Parādīju to Mirandai. Protams, viņai nebija jāzina, ka «F» īstenībā nozīmē Frederiks. Jocīgi, bet man vienmēr labāk paticis «Ferdinands», pat tad, kad vēl nezināju, ka satikšu savu Mirandu, — tāpat kā Ferdinands no Šekspīra «Vētras». «Ferdinands» izklausās daudz smalkāk un cēlāk nekā «Frederiks». Tēvocis Diks dažreiz jokojot sauca mani par Ferdinandu. Lords Ferdinands Klegs, Kukaiņu ķēniņš. Tā viņš mēdza jokot.

Teicu, ka tā ir tikai sakritība.

— Draugi tevi droši vien sauc par Fērdiju. Vai Ferdu.

— Nē, nekad. Vienmēr tikai pilnā vārdā.

— Paklausies, Ferdinand, es nezinu, ko tu esi manī atradis un kāpēc esi manī iemīlējies. Varbūt citos apstākļos es varētu tev atbildēt ar pretmīlestību. Man… — likās, ka Miranda ar grūtībām meklē īstos vārdus, — man tiešām patīk maigi, neuzbāzīgi vīrieši. Bet šeit, šinī istabā, es tevi nekad neiemīlēšu. Nekad. Ne tevi, ne kādu citu.

Atteicu, ka gribu vienīgi iepazīties ar viņu tuvāk. Miranda visu laiku sēdēja uz kumodes un vēroja, kā mani iespaido viņas sacītais. Uzmanījos, jo zināju, ka viņa mani tikai pārbauda.

— Nevar taču nolaupīt cilvēku tikai tāpēc, lai ar viņu iepazītos!

— Es tiešām ļoti gribu tevi iepazīt. Londonā man nebūtu ne mazāko cerību. Neesmu necik izglītots vai gudrs. Un neesmu no tavām aprindām. Londonā tu man neveltītu ne sekundi uzmanības.

— Tā nav taisnība. Es neesmu augstprātīga. Un man riebjas snobi. Es nevērtēju cilvēkus pēc viņu izcelšanās.

— Es taču nevainoju tevi. Tāda ir mūsu sabiedrība, — es teicu.

— Es ienīstu snobismu, — Miranda runāja no sirds. Viņai piemita paradums uzsvērt atsevišķus vārdus. — Daži no maniem labākajiem draugiem Londonā nāk no…, nu, no tā sauktās strādnieku šķiras. Pēc izcelšanās. Bet mēs vienkārši par to nedomājam.

— Kā, piemēram, Pīters Keitsbijs, — es piezīmēju. (Tas bija jauneklis ar sporta mašīnu.)

— Pīters! Viņu es neesmu satikusi mēnešiem. Pīters nav nekas vairāk kā vidusšķiras provinciālis.

Man acu priekšā joprojām bija skats, kā Miranda iekāpj viņa mirdzošajā mašīnā. Nezināju, vai var viņai ticēt.

— Droši vien visās avīzēs rakstīts par manu pazušanu.

— Nezinu, neesmu skatījies.

— Tevi var ietupināt cietumā uz veselu mūžību!

— Tas ir to vērts. Visas manas dzīves vērts.

— Zvēru, ka nevienam neko nestāstīšu, ja palaidīsi mani brīvībā! Izdomāšu kādu pasaciņu. Mēs varam satikties, cik bieži vien gribēsi. Neviens to neuzzinās, tikai mēs abi.

— Es nevaru. Vēl ne. — Viņai tā lūdzoties, jutos kā cietsirdīgs pavēlnieks.

— Ja tu palaidīsi mani brīvība, es sakšu tevi apbrīnot. Man bus jādomā par to, ka biju tavā varā, bet tu kā īsts džentlmenis izturējies bruņnieciski.

Atteicu, ka nevaru. — Visu, tikai ne to. Tev nevajag lūgties.

— Tad es domāšu, ka ir vērts ar tādu cilvēku uzturēt draudzību. — Miranda sēdēja, kā putns uzmetusies uz kumodes, un pētīja manu seju.

— Man jāiet, — es teicu. Metos ārā tik ātri, ka uz kāpnēm gandrīz pakritu. Miranda piecēlās kājās un skatījās uz mani ar dīvainu, lūdzošu sejas izteiksmi.

— Lūdzu! — viņa atkārtoja. Pavisam maigi un mīļi. Bija tik grūti nepaklausīt.

Jutos tā, it kā būtu aizmirsis tauriņķeramo tīklu un tagad būtu nemanīti jāpielavās no aizmugures un jāsaķer tauriņš ar īkšķi un rādītājpirkstu. Tas man vienmēr padevās loti labi. Kad tauriņš jau rokā, uzmanīgi jāsaspiež krūškurvis. Plaukstā tad var just spārniņu raustīša-nos. Ar iemidzināšanu ir vieglāk, bet ne vienmēr trauks ar nāvējošo vielu ir līdzi. Un ar Mirandu bija divkārt grūti, jo es negribēju viņu nogalināt. Viņu nogalināt es gribēju vismazāk.

Miranda runāja par to, cik ļoti ienīst sabiedrības iedalījumu šķirās, bet mani viņai neizdevās apmuļķot. Nav svarigi, ko viņa teica, bet kā viņa pateica. Vajadzēja tikai redzēt Mirandas izsmalcināto uzvešanos, lai saprastu, kā viņa ir audzināta. Viņa nebija pārspīlēti spica un manierīga, bet savu izcelsmi viņa nevarēja noslēpt. Tā izpaudās katru reizi, kad viņa kļuva sarkastiska un neiecietīga, ja es nošāvu greizi vai nespēju izskaidrot, ko domāju. Viņa mēdza atkārtot, lai es nedomājot par šķiru atšķirībām. Tāpat bagātnieks var nabagam teikt, lai tas nedomā par naudu.

Es Mirandai nepārmetu. Viņa ar vārdiem un darbiem mēģināja mani šokēt, lai pierādītu, ka nav smalki audzināta. Bet to nebija iespējams noslēpt. Dusmās, kad Miranda vairs nevaldījās, viņa man šķaudīja virsū no savas šķiras augstumiem.

Starp mums vienmēr bija izcelsmes barjera.

Pēc brokastīm braucu uz Līvzu. Daļēji arī tāpēc, lai ieskatītos avīzēs. Nopirku veselu kaudzi. Gandrīz visās bija kaut kas par Mirandu. Bulvāravīzēs bija vai veseli raksti, divās pat fotogrāfijas. Parādījās arī tādas lietas, ko es pirms tam nebiju zinājis.

Pazudusi Miranda Greja, divdesmit gadus veca mākslas studente, blondīne ar gariem matiem; pagājušajā gadā viņa ieguva stipendiju Londonas mākslas augstskolā Sleidā. Miranda bija apmetusies Hamnetroudā 29 pie tantes K. van Brugas-Džounzas, kas iepriekšējā vakarā ziņoja policijai par pazušanu.

Otrdien pēc lekcijām Miranda piezvanīja tantei un teica, ka ies uz kino un atgriezīsies mājās ap astoņiem.

Pēc tam viņu neviens nav redzējis.

Blakus rakstam bija liela fotogrāfija un paraksts: Vai neesat redzējuši šo meiteni?

Par vienu otru rakstu man nāca smiekli.

Hempstedas iedzīvotājus pēdējos mēnešos arvien biežāk satrauc nelieši, kas ierauj mašīnās nevainīgus pilsoņus. Pīrss Brautons, tuvs Mirandas draugs Sleida skolā, rnūs aizveda uz kafijas bāru, kur viņi abi mēdza pavadīt laiku, un pastāstīja, ka Miranda noslēpumainās pazušanas dienā šķitusi laimīga un apmierināta ar dzīvi. Viņi norunājuši kopīgi apmeklēt mākslas izstādi. Pīrss mums teica: «Miranda labi pazīst Londonu. Viņa nekad neriskētu un nekāptu svešā mašīnā. Esmu ļoti nobažījies.»

Sleida skolā mums pastāstīja, ka Miranda esot viena no daudzsološākajām otrā kursa studentēm. «Mēs esam pārliecināti, ka viņas pazušanai ir kāds pavisam vienkāršs, nekaitīgs izskaidrojums. Nevar noliegt, ka mākslinieciskiem jauniem cilvēkiem uznāk untumi.»

Noslēpums vēl nav atrisināts.

Policija lūdz visus, kas otrdienas vakarā redzējuši Mirandu vai ievērojuši Hempstedas apkaimē kaut ko aizdomīgu, ziņ ot tuvākajā policijas iecirknī.

Pēc tam sekoja viņas drēbju apraksts un fotogrāfija. Vienā avīzē bija teikts, ka policija gatavojas pārmeklēt Hempstedas dīķus. Vēl citā bija runa par Pīrsu Brautonu un viņa neoficiālo saderināšanos ar Mirandu. Sevī pārliku, vai viņš ir tas bitņiks, ar kuru Miranda bija kopā kafijas bārā. Vienā avīzē bija aprakstīts, cik viņa sabiedriska un vienmēr gatava palīdzēt. Visi pieminēja, ka viņa ir izskatīga. Un tad vēl fotogrāfijas! Ja Miranda būtu neglītene, viņai varbūt veltītu divas rindiņas avīzes pēdējā lappusē.

Atpakaļbrauciena apstājos ceļmala un izlasīju visu, kas avīzes bija rakstīts. Nez kāpēc mani pārņēma varas apziņa. Visi šie cilvēki, kas viņu meklēja, — un es vienīgais zināju atbildi! Atkal dodamies ceļā, sev nosolījos Mirandai par avīzēm neko neteikt.

Protams, kad atgriezos, avīzes bija pirmais, ko Miranda man lūdza. Vai esot kaut kas par viņu? Atteicu, ka pat nepaskatījos un arī netaisos to darīt, jo avīžu baumas mani neinteresē. Viņa vairs neuzstāja.

Es nekad Mirandai neļāvu lasīt avīzes. Nedz arī skatīties televizoru vai klausīties radio. Dienu pirms viņas ierašanās lasīju grāmatu «Gestapo noslēpumi» — par spīdzināšanām un visu pārējo, ko nācās darīt kara apstākļos. Cietumniekiem vispirms bija jāsamierinās ar nezināšanu par to, kas norisinās ārpus cietuma. Viņiem pilnīgi noliedza sakarus ar ārpasauli, pat neļāva sarunāties savā starpā. Tādā veidā viņus bija vieglāk salauzt. Protams, es negribēju salauzt Mirandu tā, kā gestapo salauza cietumniekus, bet man šķita, ka būs labāk, ja viņa pilnīgi zaudēs saikni ar ārpasauli. Tad viņai būs vairāk jādomā par mani. Miranda bieži vien lūdzās, lai atļauju viņai lasīt avīzes un klausīties radio, bet es nepiekāpos. No sākuma negribēju, ka viņa uzzina par policijas izsludināto meklēšanu. Tas viņu tikai lieki satrauktu. Var teikt, ka rīkojos gandrīz vai žēlsirdīgi.

Vakarā pagatavoju zirņus un cāli baltajā mērcē. Šķiet, ka viņai garšoja tīri labi. Pēc tam pajautāju, vai drīkstu nedaudz uzkavēties.

— Ja vēlies, kāpēc ne, — Miranda atteica. Viņa sēdēja uz gultas, segu kā spilvenu salocījusi sev aiz muguras, atspiedusies pret sienu un cieši pievilkusi klāt kājas. Kādu brīdi viņa tikai smēķēja un pētīja vienu no mākslas grāmatām, ko biju viņai nopircis.

— Vai no mākslas tu kaut ko saproti? — viņa jautāja.

— Nē, neko īpašu.

— Nu, protams. Citādi tu nevarētu iesprostot nevainīgu cilvēku cietumā.

— Neredzu tur nekādas sakarības, — es atteicu.

Miranda aizvēra grāmatu. — Pastāsti man par sevi! Pastāsti, ko tu dari brīvajā laikā!

— Nodarbojos ar entomoloģiju. Es kolekcionēju tauriņus.

— Ak pareizi, — Miranda sacīja. — Atceros, ka tas bija pieminēts avīzē. Un tagad tu kolekcionē mani.

Viņa atkal ņirgājas, tāpēc piebildu: — Pārnesta nozīme varbūt tā ari varētu teikt.

— Nē, ne jau pārnestā nozīmē. Burtiski. Tu esi iesprostojis mani šinī būrītī un tagad nāc tīksmināties.

— Nekā tamlīdzīga! Tu nesaproti.

— Vai tu ari zini, ka esmu budiste? Dzīvas būtnes nogalināšana man ir pretīga. Kaut arī tas būtu tikai kukainis.

— Bet cāli gan tu apēdi, — es piezīmēju. Kaut reiz man izdevās viņu pieķert.

— Jā, bet es sevi par to nicinu. Ja man būtu pietiekami daudz gribasspēka, es kļūtu par veģetārieti.

— Ja gribi, lai es vairs nekolekcionēju tauriņus, es paklausīšu. Tevis dēļ es darītu visu.

— Tikai ne palaistu mani brīvībā.

— Par to labāk nerunāsim. Tādai runāšanai nav jēgas.

— Teikšu atklāti — nudien nevaru ciest tādus cilvēkus, it īpaši vīriešus, kas visu dara tikai tāpēc, lai man izpatiktu! Gribu, lai vīrietis dara to, ko pats atzīst par labu. — Miranda atkal mani izsmēja. Vienmēr likās, ka mēs runājam par kaut ko gluži nevainīgu, un tad pēkšņi viņa visu apgrieza otrādi un sāka ņirgāties. Es klusēju.

— Cik ilgi man te būs jāuzturas?

— Nezinu, — es atbildēju. — Tas ir no daudz kā atkarīgs.

— Piemēram?

Nevarēju dabūt pār lūpām ne vārda.

— No tā, vai es tevī samīlēšos? Viņa atkal ņirgājās.

— Ja tā, tad man šeit būs jāpaliek līdz nāvei. Neatbildēju.

— Ej prom! — viņa teica. — Ej un pārdomā.

Nākamajā rītā Miranda pirmo reizi mēģināja aizbēgt. Nevarētu teikt, ka viņa pieķēra mani nesagatavotu, bet pēc tam es kļuvu piesardzīgāks. Brokastojot viņa man paziņoja, ka gultai viena kāja esot vaļīga. Viņai licies, ka gulta tūlīt sabrukšot; laikam pašā stūri esot vaļīga kāda skrūve. Kā upurjērs gāju Mirandai palīgā, bet viņa mani pagrūda un skrēja garām uz durvīm. Es zaudēju līdzsvaru. Kā zibens viņa metās augšā pa pakāpieniem. Biju to paredzējis, tāpēc durvis bija atspiestas tā, lai viņa nevarētu mani ieslēgt. Miranda mēģināja tas aizcirst, bet es jau biju uz pēdām. Viņa pagriezās un, skaļi kliegdama pēc palīdzības, skrēja tālāk augšā pa kāpnēm uz pagraba ārdurvīm, kas, protams, bija aizslēgtas. Viņa tās no visa spēka raustīja un kliegdama dauzīja ar dūrēm, bet tad jau es biju viņu panācis. Man netikās cīnīties, bet tur nekā nevarēja darīt. Saķēru viņu aiz vidukļa, ar roku aizspiedu muti un novilku lejā pa kāpnēm. Viņa spārdījās un rāvās prom, bet spēka bija par maz, turklāt es, lai arī neesmu Atlants, tomēr neesmu ari galīgs mīkstčaulis. Beidzot Miranda atslāba un es palaidu viņu vaļā. Viņa mirkli pastāvēja, tad pēkšņi pagriezās pret mani un iecirta pļauku sejā. Man nesāpēja, bet šī pļauka nāca gluži negaidīti — pēc tam, kad biju izturējies tik saprātīgi. Cits tādā situācijā zaudētu galvu un nez ko viņai nodarītu. Tad Miranda iegāja atpakaļ istabā un aizcirta durvis. Gribēju iet iekšā un izrunāties, bet sapratu, cik viņa dusmīga. Viņas sejā biju pamanījis neviltotu naidu. Tāpēc es tikai aizslēdzu durvis un kāpu augšā.

Pēc tam Miranda izdomāja, ka vairs nerunās. Kad nākamās dienas pusdienlaikā ierosināju visu aizmirst, viņa nebilda ne vārda. Tikai paskatījās uz mani ar neizmērojamu nicinājumu. Tas pats atkārtojās vakarā. Kad atnācu novākt traukus, viņai tikai pastūma paplāti uz manu pusi un aizgriezās, lai parādītu, ka nevēlas mani redzēt. Cerēju, ka tas viņai pāries, bet nākamajā dienā bija vēl sliktāk. Viņa nerunāja un pat nepieskaras ēdienam.

— Tā nedari! — es sacīju. — Tā nav labi.

Taču Miranda neteica ne vārda, pat nepaskatījās uz manu pusi.

Nākamajā dienā bija tāpat. Viņa nedz ēda, nedz runāja. Biju cerējis, ka viņa valkās manis pirktās drēbes, bet viņai mugurā joprojām bija zaļais sarafāns ar balto blūzi. Sāku uztraukties no visas tiesas. Nezināju, cik ilgi cilvēks var iztikt bez ēšanas. Miranda izskatījās tik vājina un bāla. Viņa visu laiku sēdēja uz gultas, pavērsusi seju pret sienu, un šķita tik nožēlojama, ka es gluži vai nezināju, ko iesākt.

Nākamajā rītā brokastīs atnesu viņai kafiju, karstas maizītes un marmelādi. Kādu brīdi pagaidīju, lai viņa sajustu jauko smaržu.

Tad teicu: — Es nelūdzu, lai tu mani saprastu. Es arī nelūdzu, lai tu mani mīlētu no visas sirds. Vienīgais, ko gribu, — lai tu mēģinātu mani saprast un mīlēt kaut tik daudz, cik tas iespējams.

Miranda nekustējās.

— Noslēgsim darījumu! — es sacīju. — Ja pieņemsi manus noteikumus, es tevi pēc kāda laika atbrīvošu.

Nezinu, kāpēc tā teicu. Labi zināju, ka nevaru viņu palaist brīvībā. Taču tur slēpās kas vairāk nekā klaji meli. Man bieži vien prātā iešāvās doma, ka mēs kādreiz varētu vienoties par viņas aiziešanu. Bet citkārt apzinājos, ka nevarēšu to pieļaut.

Miranda pagriezās un ieskatījās man acīs. Tā bija pirmā kustība pēdējo trīs dienu laikā.

— Mani noteikumi ir šādi: tev jāēd un jārunā ar mani tā kā sākumā, un tu nedrīksti mēģināt bēgt.

— Pēdējam noteikumam es nevaru piekrist.

— Un kā ar pirmajiem diviem? — gribēju zināt. (Sapratu, ka man būtu jāveic piesardzības pasākumi arī tad, ja viņa apsolītos nebēgt, tāpēc šim noteikumam nebija īstas jēgas.)

— Cik ilgi? — viņa jautāja.

— Pusotru mēnesi. Miranda aizgriezās.

— Labi, piecas nedēļas, — teicu pēc mirkļa.

— Vienu nedēļu un ne dienu ilgāk!

— Nu, tam es nevaru piekrist, — es sacīju, un Miranda atkal aizgriezās. Viņa raudāja. Redzēju, ka viņai raustās pleci, un man gribējās pieiet klāt un nomierināt, bet viņa laikam nodomāja, ka gribu uzbrukt, un strauji atrāvās. Daiļās acis viņai bija pilnas ar asarām, kas straumītēs tecēja pār vaigiem. Bija sāpīgi uz viņu skatīties.

— Lūdzu, esi prātīga! Tu tagad zini, cik daudz man nozīmē. Vai tad tu nesaproti, ka neesmu te visu iekārtojis tikai vienai nedēļai?

— Es tevi ienīstu, ienīstu n'o visas sirds!

— Es apsolu! Pēc piecām nedēļām varēsi iet, ja gribēsi.

Viņa negribēja piekāpties. Bija jocīgi redzēt, kā viņa tur sēdēja, noraudājusies, ar sasārtušu seju, un skatījās uz mani. Vienu mirkli likās, ka viņa atkal metīsies man virsū, "bet tad viņa izslaucīja acis un aizsmēķēja. — Divas nedēļas, — viņa piedāvāja.

— Es teicu — piecas, tu — divas. Labi. Piekāpšos uz četrām nedēļām. Līdz četrpadsmitajam novembrim.

Iestājās klusuma bridis, tad Miranda sacīja: — Četras nedēļas aprit vienpadsmitajā datumā.

Biju nobažījies un gribēju noslēgt darījumu, tāpēc teicu: — Labi, lai būtu divdesmit astoņas dienas, lai gan es biju rēķinājies ar kalendāra mēnesi. Tās trīs dienas es tev dāvinu.

— Liels paldies! — Protams, tas tika pateikts pēc iespējas izsmējīgāk. Pasniedzu kafijas tasi. Viņa to paņēma.

— Arī man ir daži noteikumi, — viņa sacīja. — Es nevaru visu laiku uzturēties šeit lejā. Man nepieciešams svaigs gaiss un gaisma. Reizi pa reizei man jāiet vannā. Man vajadzīgi gleznošanas piederumi, radio vai atskaņotājs. Un higiēnas piederumi. Es nevaru iztikt bez svaigiem augļiem un dārzeņiem. Un man vajag izkustēties.

— Ja atļaušu tev iet ārā, tu aizbēgsi.

Miranda piecēlās. Droši vien viņa pirms tam bija tikai izlikusies. Tik ātri neviens nevar atlabt. — Vai tu zini, ko nozīmē mainīt drošības līdzekli?

Pamāju ar galvu.

— Tu varētu paļauties uz manu godavārdu. Apsolu nekliegt un nemēģināt bēgt.

— Labi, — es teicu. — Paēd brokastis, un es padomāšu.

— Nē, nokārtosim visu tūlīt! Es taču neprasu daudz. Ja šī māja tiešām ir tik vientuļa, tu taču nemaz neriskē.

— Vientuļa jau nu gan tā tiešām ir, — es sacīju. Nevarēju izlemt.

— Citādi es atkal sākšu bada streiku. — Miranda pagriezās pret sienu. Viņa, tā sacīt, mēģināja izdarīt uz mani spiedienu.

— Glezniecības piederumus sagādāšu, — es apsolīju. — Tev tikai jāpasaka, ko gribi. Arī gramofonu un plates, grāmatas un augļus. Tu tikai pasaki, ko tev vajag.

— Un kā ar svaigu gaisu? — Miranda joprojām nepagrieza galvu uz manu pusi.

— Pārāk bīstami.

Iestājās klusums, kas runāja gaužām skaidru valodu, un tā es beigās padevos.

— Varbūt naktī. Tad jau redzēsim.

— Kad? — Viņa pagriezās.

— Man jāpadomā. Droši vien vajadzēs tevi sasiet.

— Es taču došu godavārdu!

— Izvēlies, — es sacīju.

— Un kā ar vannu?

— Labi, kaut ko jau izdomāsim, — es teicu.

— Man vajag kārtīgu vannu īsta vannasistaba. Augšstāva taču tev ir vannasistaba?

Bieži biju domājis, ka man gribētos redzēt Mirandu mājā. Manos sapņos viņa taču bija augšā, kopā ar mani, nevis pagrabā. Tāds es esmu, dažkārt diezgan impulsīvs, tāpēc uzņēmos risku, no kā citi izvairītos.

— Padomāsim, — es teicu. — Man šis tas jāpārveido.

— Ja es dodu godavārdu, uz to var paļauties.

— Par to es nešaubos. Ar to ari viss beidzās.

Pēc šīs sarunas šķita, ka gaiss būtu kļuvis tīrāks, ja tā var izteikties. Es respektēju Mirandas vēlmes, un viņa respektēja manējās. Pirmkārt, viņa sastādīja sarakstu ar visām nepieciešamajām lietām. Man bija Līvzā jāuzmeklē mākslas veikals un jānopērk īpašs papīrs, visādi zīmuļi un krītiņi, sēpija, ķīniešu tuša un dažāda lieluma un materiāla otas un otiņas. Tad visādi higiēnas piederumi. Apzinājos, ka ir bīstami iegādāties sieviešu lielas, kuras man pašam nevajag, tomēr uzņēmos šo risku. Pārtikas veikalā man bija jānopērk svaigas kafijas pupiņas un vesels lērums dažādu augļu, dārzeņu un zaļumu. Uz to Miranda īpaši uzstāja. Vēlāk viņa mēdza gandrīz katru dienu sarakstīt visu, kas man jānopērk, un dažkārt stāstīja, kā pagatavot ēdienus. Bija tā, it kā man būtu sieva, tikai invalīde, kas nespēj pati iepirkties. Līvzā es ļoti uzmanījos. Nekad negāju divreiz pēc kārtas vienā un tanī pašā veikalā, lai kāds neiedomātos, ka pērku pārāk daudz vienam cilvēkam. Man nez kāpēc likās — visi uzreiz pamana, ka es dzīvoju viens.

Tūlīt pirmajā dienā nopirku ari gramofonu. Pavisam mazu un vienkāršu, bet Miranda izskatījās ļoti iepriecināta. Negribēju, lai viņa zinātu, ka neko nejēdzu no mūzikas, bet veikalā ieraudzīju Mocarta plati un nopirku to viņai kopā ar gramofonu. Tas bija labs ķēriens. Plate viņai patika un tātad arī es, jo es viņai to biju nopircis. Vienreiz (tas bija daudz vēlāk) Miranda gandrīz sāka raudāt, kad mēs to klausījāmies. Viņai acīs saskrēja asaras, un pēc tam viņa teica, ka Mocarts rakstot jau zinājis, ka mirst. Man tas gabals izklausījās tāds pats kā pārējie, bet viņa jau, protams, bija muzikāli izglītota.

Nākamajā dienā Miranda atkal sāka runāt par vannu un svaigu gaisu. Nezināju, ko darīt. Neko neapsolot, uzgāju augšā vannasistaba, lai padomātu. Vannasistabas logs bija versts pret dārzu. Paņemu dēļus un ar trīscollīgām skrūvēm piestiprināju pie loga rāmja, lai viņa nevarētu signalizēt ar gaismu vai izrāpties ārā. Turklāt kurš gan varētu staigāt gar dārzu tik vēlā nakts stundā?

Tā ar vannasistabu viss bija kārtībā.

Pēc tam iztēlojos, it kā Miranda būtu kopā ar mani, un uzgāju augšā no pagraba līdz pat vanna sistabai, mēģinādams uzminēt visas bīstamās vietas. Pirmā stāva logiem bija aizslēdzami koka slēģi, tātad viņa nevarēja pievērst sev uzmanību un nebija arī jābaidās no okšķeriem. Noglabāju visus nažus un citus bīstamus ieročus. Pārdomāju, kā viņa vēl varētu mēģināt izbēgt, līdz beigās jutos drošs.

Pēc vakariņām Miranda atkal sāka runāt par iešanu vannā; ļāvu viņai kādu laiciņu īgņoties, tad teicu: — Labi, es riskēšu. Bet, ja tu lauzīsi godavārdu, otrreiz es tev vairs neuzticēšos.

— Dodu godavārdu, ka nemēģināšu bēgt.

— Nedz ari mēģināsi signalizēt.

— Nedz ari mēģināšu signalizēt.

— Man jāsasien tev rokas.

— Tu man neuzticies?

— Šādos apstākļos labāk būt drošam, — es sacīju.

— Bet es taču… — Miranda nepabeidza, tikai paraustīja plecus, pagriezās un paklausīgi salika rokas aiz muguras. Biju paņēmis šalli, lai aukla viņai pārāk sāpīgi negrieztos rokās. Miranda sameklēja visu, kas nepieciešams vannai, un tad es sasaistīju viņai rokas un aizsēju muti. Man bija prieks, ka viņa izvēlējās ari manis pirktās drēbes.

Paņēmu Mirandas mantas un pirmais devos augšā. Atslēdzu priekš-pagraba durvis un paskatījos, vai tuvumā neviena nav. Tad pasaucu Mirandu.

Ārā bija ļoti tumšs, bet debesis nebija apmākušās, tāpēc varēja redzēt dažas zvaigznes. Cieši saņēmis Mirandu aiz rokas, ļāvu viņai kādas piecas minūtes pastāvēt svaigā gaisā. Varēju dzirdēt, kā viņa dziļi ieelpo. Noskaņojums bija ļoti romantisks. Viņas mati skārās man pie pleca.

— Kā tu dzirdi, tuvumā nav nevienas dzīvas dvēseles, — es noteicu.

Kad bija apritējušas minūtes piecas, es viņu vai vilkšus ievilku virtuvē, un mēs cauri ēdamistabai un gaitenim devāmies augšā pa kāpnēm uz vannasistabu.

— Durvis nav aizslēdzamas, — es paskaidroju. — Tas pat nevar īsti aizvērt, jo es piesitu koka līstīti. Vari paļauties, ka es tevi netraucēšu, ja vien turēsi vārdu. Gaidīšu ārpusē.

Kāpņaugšā biju nolicis sev krēslu.

— Tagad noņemšu roku saites. Apsoli, ka neaiztiksi mutes aizsēju! Pamāj ar galvu.

Miranda pamāja, un es atsēju viņai rokas. Viņa tās pamasēja, droši vien gribēdama vēl reizi uzsvērt, kāds es nezvērs, tad iegāja vannas-istabā.

Viss gāja, kā paredzēts. Dzirdēju parastos vannasistabas trokšņus. Kad Miranda atkal parādījās durvīs, man sirds gandrīz izlēca pa muti. Pirmkārt, viņa bija noņēmusi mutes aizsēju. Otrkārt, mani līdz sirds dziļumiem satricināja Mirandas izskats. Viņa bija pārmainījusi drēbes, un mitrie mati izlaisti pār pleciem. Viņa izskatījās vēl maigāka un jaunāka nekā parasti. Man droši vien bija visai stulbs paskats, jo gribēju būt dusmīgs noņemtā aizsēja pēc, bet nespēju dusmoties, jo viņa izskatījās tik apburoša.

Viņa ātri ierunājās:

— Man sāka šausmīgi sāpēt, tāpēc es noņēmu aizsēju. Es taču apsolīju, ka nebēgšu! Te tas ir. Ja gribi, vari atkaļ uzlikt. Bet es jau sen būtu sākusi kliegt, ja gribētu.

Miranda pasniedza aizsēju, bet viņas sejā bija kaut kas tāds, kas man neļāva atkal aizsiet viņai muti. — Pietiks ar rokām, — es sacīju. Viņai mugurā bija zaļais sarafāns, bet zem tā viena no manis pirktajām blūzēm, un droši vien arī apakšveļa bija manējā.

Sasēju viņai rokas uz muguras.

— Piedod, ka esmu tik aizdomīgs, — es sacīju, — bet tev jāsaprot, ka bez tevis manai dzīvei nav jēgas. — Zinu, ka nebija piemērotākais brīdis, lai atklātu viņai sirdi, tomēr nespēju atturēties.— Ja man nebūtu tevis, es droši vien padarītu sev galu.

— Tev jāārstējas. Es tikai nopūtos.

— Es gribētu tev palīdzēt.

— Tu domā, ka esmu jucis. Es neesmu traks. Man vienkārši neviena cita nav. Tu esi vienīgā, ko man gribējies iepazīt.

— Tu esi ļoti smagi slims, — Miranda atteica. Un pār plecu pameta skatienu uz mani. Viss norisinājās pa to laiku, kamēr sēju viņai rokas.

— Man tiešam kļūst tevis žēl. — Tad viņa vaicāja cita tonī: — Ka ar veļas mazgāšanu? Es šo to izmazgāju. Vai varu kaut kur izžaut? Vai varbūt tu aizvedīsi uz veļas mazgātavu?

— Dod, es izžaušu virtuvē! Es nekad neko nedodu veļas mazgātavā.

— Un ko mēs tagad darīsim?

Miranda paskatījās visapkārt. Dažkārt viņā parādījās kaut kas palaidnīgs, it kā viņa gribētu pastrādāt nedarbus. Kaut kas tik jauki ķircinošs.

— Vai tad tu man neparādīsi savu māju?

Pirmoreiz es viņas sejā redzēju patiesu smaidu. Nevarēju neatsmaidīt pretī.

— Ir jau vēls, — es sacīju.

— Cik šai mājai gadu? — Miranda turpināja, it kā nebūtu mani dzirdējusi.

— Virs ieejas durvīm ir tūkstoš seši simti divdesmit pirmais gads.

— Paklājs tev ir nepareizā krāsā. Šeit labāk iederētos niedru pītenis. Un šīs gleznas ir vienkārši briesmīgas!

Miranda piegāja tuvāk kāpnēm un apskatīja gleznas. Cik izmanīgi viņa pati devās tālāk mājā!

— Cena tām bija pietiekami liela, — es sacīju.

— Ne jau par naudu ir runa.

Nevaru izteikt, cik dīvaini jutos. Mēs abi tur stāvējām, un Miranda izteica piezīmes kā kura katra sieviete.

— Vai drīkstu ieskatīties istabās?

Es vairs nevaldīju pār sevi un nevarēju atturēties no baudas izrādīt viņai māju. Pavēris durvis, parādīju tantei un Meibelai paredzētās istabas un ari savējo. Miranda tās visas kārtīgi izpētīja. Protams, aizkari bija aizvilkti, un es stāvēju cieši blakus, lai viņai neienāktu prātā joki.

Kad nokļuvām pie manas istabas durvīm, paskaidroju, ka māju iekārtojusi dizaina firma, nevis es pazts.

— Te ir ļoti glīti, — viņa piezīmēja.

Miranda ieraudzīja pāris vecu gleznu ar tauriņiem, ko biju nopircis antikvariātā.

— Tās es izvēlējos pats.

— Vienīgās pieklājīgās gleznas tavā mājā.

Tiktāl nu mēs bijām. Viņa man izteica komplimentus, un es, jāatzīst, jutos visai glaimots.

— Te gan ir kluss! — Miranda piezīmēja. — Visu šo laiku garam nav pabraukuši neviena mašīna. Droši vien esam Eseksas ziemeļos. — Sapratu, ka viņa mani tikai pārbauda.

— Tu uzminēji, — es sacīju un izlikos pārsteigts.

Pēkšņi viņa teica: — Cik dīvaini! Man vajadzētu aiz bailēm trīcēt un drebēt, bet ar tevi es jūtos drošībā.

— Es nekad tev nedarīšu pāri. Ja tikai tu mani nepiespiedīsi. Beidzot viss bija tā, kā vēlējos. Mēs pamazām iepazinām viens otru,

un Miranda sāka mani saprast.

— Svaigais āra gaiss bija burvīgs, — viņa sacīja. — Tu nevari iedomāties, ko tas nozīmē! Pat šeit, telpās, es jūtu, cik gaiss ir brīvs. Un tieši brīvības man pietrūkst visvairāk.

Miranda devās lejā, un man neatlika nekas cits kā sekot. Gaiteņa galā viņa apstājās un vaicāja: — Vai drīkstu ieskatīties ari šeit? — Sapratu, ka nav nekādas jēgas liegties; atcerējos, ka slēģi ir aiztaisīti un tiem priekšā aizvilkti aizkari. Miranda iegāja zālē un pamatīgi visu nopētīja. Ar sasietajām rokām viņa izskatījās pat smieklīgi.

— Jauka istaba. Tikai piebāzta ar galīgām grabažām. Pilnīgi nemākulīgs iekārtojums! — Miranda iespēra ar kāju vienam no krēsliem. Sejā man laikam bija lasāms, ka jūtos aizskarts, jo viņa piebilda: — Vai tad tu neredzi, cik tas ir briesmīgs? Šīs lētās sienas lampas un… — viņa ieraudzīja kaut ko jaunu, — nevar būt, porcelāna mežapīles! — Patiesās dusmās viņa skatījās te uz mani, te uz nabaga pīlēm.

— Man sāp rokas. Vai pārmaiņas pēc tu nevarētu sasiet tās priekšā? Negribēju, tā teikt, izbojāt noskaņu, tāpēc paklausīju. Kad atraisīju

auklu (pats skrēju pretī nelaimei), Miranda salika rokas priekšā un ļāva, lai sasienu. Tad viņa piegāja pie kamīna, kur atradās visas trīs porcelāna mežapīles, katra savu trīsdesmit šiliņu vērtībā, un nepagāja ne sekunde, kad tās smalkās lauskās gulēja kamīna priekšā.

— Liels paldies! — es teicu, cik sarkastiski vien mācēju.

— Šādai vecai, burvīgai mājai ir sava dvēsele, un nedrīkst darīt pāri istabai, kurā dzīvojušas neskaitāmas paaudzes. Vai tu to nejūti?

— Māju iekārtošanā man nav nekādas pieredzes, — es taisnojos. Miranda tikai dīvaini noskatījās, pagāja man garām un devās iekšā

pretējā istabā, ko es saucu par ēdamistabu, lai gan dizaina firmas cilvēki to dēvēja par istabu dažādiem nolūkiem. Biju to izveidojis par darba telpu. Miranda uzreiz pamanīja tauriņu kolekcijai domātos skapīšus.

— Vai tad tu neparādīsi manus nelaimes biedrus?

Protams, nekas man nevarēja būt patīkamāk. Izņēmu no atvilktnes izskatīgākos eksemplārus. Tie visi bija vienas ģints pārstāvji; tiešām nekas nopietns. Vairāk tikai izrādīšanai.

— Tu viņus nopirki?

— Protams, ne, — es attraucu. — Visi manis ķerti vai izaudzēti un sakārtoti kolekcijā. Visa partija.

— Viņi ir tik rūpīgi sakārtoti. Brīnišķīgi!

Parādīju Mirandai krāšņā zilenīša un sudrabainā zilenīša pasugas. Man ir vienreizējs ceroneus un daži reti tithonus, kurus īpaši izcēlu. Mans ceroneus īstenībā ir labāks nekā tie, kas ir Dabas vēstures muzejā. Mani pārņēma lepnums, ka varu Mirandai pastāstīt kaut ko jaunu. Viņa nebija pat dzirdējusi par aberācijām — novirzēm no normāltipa.

— Tava kolekcija ir brīnumskaista! Un skumja.

— Viss ir skumjš, ja mēs to padarām skumju, — es sacīju.

— Bet tieši to jau tu dari! — Miranda pavērās manī. — Cik tauriņu tu esi nogalējis!?

— Tu taču redzi.

— Nē. Es domāju par visiem tiem, kas būtu piedzimuši no šiem tauriņiem, ja tu nebūtu viņus nogalējis. Es domāju par visu to dzīvo skaistumu, ko tu esi iznīcinājis.

— To nevar noteikt.

— Tu pat nedalies šajā skaistumā! Kas gan viņus te redz? Tu esi kā tāds skopulis, kurš visu skaistumu sabāž savās atvilktnēs.

Biju ļoti vīlies. Mirandas runāšana man likās pārmēru muļķīga. Kādu gan zaudējumu sugai nodara pāris eksemplāru!

— Neciešu zinātniekus un pētniekus! — viņa sacīja. — Neciešu cilvēkus, kas kolekcionē, klasificē, nosauc vārdos un tad aizmirst. Tieši tas pats notiek mākslā. Pietiek gleznotāju nosaukt par kubistu vai impresionistu, lai viņu ieliktu atvilktnē un vairs neuzskatītu par individuālu dzīvas mākslas radītāju. Taču, protams, es nevaru noliegt, ka tavi tauriņi ir brīnišķīgi sakārtoti.

Miranda atkal mēģināja būt laba.

Atzinos, ka nodarbojos arī ar fotografēšanu.

Biju palielinājis dažas no savām labākajām fotogrāfijām. Mežs aiz mājas un jūra, kas šļācas pāri barjerai pie Sīfordas. Izliku tās uz galda, lai viņa varētu aplūkot.

Miranda skatījās, bet neko neteica.

— Nav jau nekas īpašs, — es piemetināju. — Es tikai nupat esmu sācis ar to nodarboties.

— Mirušas fotogrāfijas. — Viņa no sāniem uzmeta man skatienu. — Ne jau tikai šīs. Fotogrāfijas vispār. Gleznā dzīve turpinās. Fotogrāfijā tā mirst.

— Fotogrāfijas ir atmiņai.

— Jā. Bez sulas, bez dzīvības. — Gribēju strīdēties, bet viņa turpināja: — Taču šīs ir tīri labas. Cik nu labas fotogrāfijas vispār var būt.

Pēc maza laiciņa ierunājos: — Es labprāt uzņemtu kādu bildi ar tevi.

— Kāpēc?

— Tu esi… nu… fotogēniska.

Miranda vispirms nolaida acis, tad paskatījās tieši manī. — Labi. Ja tu tā gribi. Kaut vai rīt.

Priekā man nodrebēja sirds. Mūsu attiecības sāka mainīties. Izlēmu, ka nu gan viņai jāiet atpakaļ uz istabu. Viņa gandrīz neiebilda, tikai paraustīja plecus un ļāva, lai uzlieku viņai mutes aizsēju. Viss labi.

Lejā Miranda izdomāja, ka grib dzert tēju (no īpašām porcelāna tasītēm, ko viņa bija likusi man nopirkt). Noņēmu viņai apsēju un ļāvu iznākt priekšpagrabā (ar sasietām rokām), kur es gatavoju ēst. Mēs nerunājām, bet noskaņojums bija jauks. Ūdens burbuļošana katliņā un Miran-das klātbūtne. Protams, ar vienu aci es viņu visu laiku uzmanīju. Kad tēja bija gatava, es jautāju: — Vai negribi būt namamāte un saliet tēju?

— Namamāte? Izklausās pēc mazpilsētas mietpilsonības, tamborētām salvetēm un mirušām porcelāna mežapīlēm.

— Bet tēja kādam jāsalej šā vai tā, — es sacīju.

Likās, ka Miranda tūlīt sāks smieties, bet tad viņa sarāvās, aizgriezās un iegāja savā istabā. Sekoju viņai ar tējas paplāti rokās. Miranda salēja tasītēs tēju, bet skaidri redzēju, ka viņu kaut kas ir saniknojis. Viņa pat nepaskatījās uz mani.

— Negribēju tevi apvainot. — Mēģināju visu vērst par labu.

— Es pēkšņi iedomājos savu ģimeni. Viņi šovakar vis nepriecāsies par jokiem pie tējas tases.

— Tikai četras nedēļas, — es sacīju.

— Neiedrošinies vēl atgādināt!

Miranda bija kā jau sieviete. Neaprēķināma. Vienu mirkli smaida, bet nākamajā — ienīst līdz sirds dziļumiem.

— Tu esi riebeklis! Un arī mani padari par riebekli.

— Tas nebūs ilgi.

Tad Miranda izgrūda tādu rupjību, kādu es nekad nebiju dzirdējis nākam no sievietes mutes. Biju galīgi apstulbināts.

— Tu nedrīksti tā runāt! — es teicu. — Tas ir pretīgi. Bet viņa to vēlreiz izkliedza skaļā balsi.

Dažkārt es nevarēju izsekot viņas garastāvokļu maiņām.

Nākamajā rītā viss atkal bija kārtībā, lai gan viņa neatvainojās. Abas vāzes, ko biju nopircis viņas istabai, lauskās gulēja uz grīdas. Bet Miranda kā vienmēr bija piecēlusies un jau gaidīja mani un brokastis.

Vispirms viņa gribēja zināt, vai ļaušu viņai iziet ārā, dienas gaismā. Teicu, ka ārā līst.

— Kāpēc es nevarētu iziet priekšpagraba un vismaz pastaigāt? Man vajag izkustēties.

Par to mums iznāca vesela domu apmaiņa, līdz galu galā vienojāmies, ka viņa drīkstēs pastaigāties priekšpagraba, bet ar mutes aizsēju. Negribēju uzņemties risku — ja nu kāds gadījumā ložņā pa dārzu. īsti ticami tas nebija, jo vārtus vienmēr aizslēdzu, bet tomēr. Pateicu Mirandai arī to, ka neatļaušu vairāk kā vienu vannošanos nedēļā. Par dienas gaismu vispār nebija runas. Vienu mirkli likās, ka Miranda atkal sabozīsies un nerunās, bet laikam viņa pamazām aptvēra, ka īgņošanās neko nedod, un pieņēma manus noteikumus.

Varbūt es tiešām biju pārāk stingrs un man nevajadzēja Mirandu tā iegrožot. Bet uzmanīties taču vajadzēja. Nedēļas nogalēs, piemēram, visapkārt bija dzīva satiksme. Svētdienās, ja laiks bija labs, ik pa brīdim gar māju pabrauca kāda mašīna. Bieži vien tās garāmbraucot piebremzēja, viens otrs pat apstājās un atpakaļgaitā piebrauca paskatīties uz māju. Daži uzdrošinājās piebāzt seju pie vārtiem un fotografēt. Tāpēc nedēļas nogalēs es Mirandai neļāvu iziet no istabas.

Reiz braucu ārā no pagalma, lai dotos uz Līvzu, kad mani apstādināja kāds vīrs ar mašīnu un jautāja, vai es esot mājas īpašnieks. Viņš bija viens no tiem izglītotajiem tipiņiem, kas paši sev liekas briesmīgi gudri un svarīgi. Viņš kaut ko muldēja par māju — cik tā esot veca un ievērojama un ka viņš sacerot rakstu žurnālam, un vai es nevarētu atļaut viņam šo to nofotografēt, it īpaši vecajā priesteru kapelā.

— Mana māja nav nekādas kapelas, — es atcirtu.

— Bet, mīļo cilvēk, tā taču ir pieminēta grāfistes vēstures annālēs un vēl visādās grāmatās! Jums mājās ir īsts retums!

— Ak jūs domājat to kambari pagrabā! — Es tēloju izbrīnu. — Tas aizmūrēts ar ķieģeļiem.

— Tā taču nevar! Jūsu māja ir vēstures pieminekļu sarakstā!

— Nomierinieties, nekur jau tas kambaris nav pazudis! To tikai vairs nevar redzēt. Un ne jau es to aizmūrēju. To izdarīja iepriekšējais īpašnieks.

Tad viņš gribēja vismaz ieskatīties istabās. Atteicu, ka man nav laika. Viņš bija ar mieru atbraukt otrreiz. Es nepiekāpos; teicu, ka pieteikušies jau vesela rinda apmeklētāju. Viņš nelikās un nelikās mierā un mēģināja pat piedraudēt ar kaut kādu vēstures pieminekļu biedrību. Beigās viņam tomēr neatlika nekas cits kā braukt prom. Saprotams, ka viņa draudi bija pupu mizas, bet man nācās par tādām lietām padomāt.

Vakarā fotografēju Mirandu. Kā viņa sēž un lasa. Izdevās tīri labi.

Apmēram tajā laikā viņa izdomāja, ka grib mani uzzīmēt, droši vien pateicībā par fotogrāfijām. Man bija jāsēž krēslā un jāskatās uz istabas kaktu. Pēc pusstundas Miranda sasplēsa lapu driskās, pirms es paspēju viņu apturēt. (Viņa bieži vien saplēsa savus zīmējumus. Laikam mākslinieces temperaments.)

— labprāt būtu to paturējis. — Taču viņa pat neatbildēja, tikai teica: — Nekusties!

Miranda atkal ķērās pie zīmēšanas un laiku pa laikam izmeta piezīmes par manu izskatu.

— Tevi ir ļoti grūti zīmēt. Tev nav nekā raksturīga. Nekā sava. Viss ir tik neizteiksmīgs. Man tevi jāzīmē kā priekšmetu, nevis kā cilvēku. Tu neesi neglīts, bet sejā izpaužas neglīti paradumi. Apakšlūpa ir vissliktākā. Tā tevi nodod. — Pēc tam augšā ilgi skatījos spogulī, bet nevarēju saprast, ko viņa ar to domā.

Dažreiz Miranda pārsteidza mani ar dīvainiem jautājumiem. Tā viņa zīmējot pēkšņi prasa: — Vai tu tici Dievam?

— Neko īpaši, — es atteicu.

— Tev jāsaka «jā» vai «nē».

— Es par to nedomāju. Kāds tur labums?

— Tu esi cietumnieks, nevis es, — viņa sacīja.

— Un pati, vai tu tici? — es jautāju.

— Protams. Es taču esmu dzīvs cilvēks.

Kad turpināju runāt, viņa nepacietīgi izsaucās, lai es apklustot un nekustoties.

Tad viņa atkal sūdzējās par apgaismojumu. — Viss šīs mākslīgās gaismas pēc! Tādā melīgā gaismā es nevaru zīmēt.

Zināju, uz kuru pusi viņa virza sarunu, tāpēc turēju muti ciet.

Neatceros, kad tas īsti bija, bet kādu dienu Miranda negaidīti izgrūda: — Tev laimējies, ka esi bārenis. Mani vecāki turējās kopā tikai bērnu dēļ.

— Kā tu to zini? — es jautāju.

— Māte man to ir simtiem reižu teikusi. Un tēvs arī. Mana māte ir tipiska pārsmalcināta vidusšķiras dāmīte. Turklāt vēl dzērāja.

— Jā, tā esmu dzirdējis.

— Es tāpēc nekad nevarēju aicināt pie sevis draugus.

—Jūtu līdzi, — es sacīju. Miranda asi paskatījās, bet es to nebiju domājis izsmējīgi. Pastāstīju par savu tēvu, kurš ari dzēra, un par mammu.

— Jāatzīst, ka mans tēvs ir vājš cilvēks, lai gan viņu ļoti mīlu. Zini, ko viņš man reiz teica? Viņš teica, ka nezinot, kā no tik sliktiem vecākiem varot rasties divas tik labas meitas. īstenībā jau viņš domāja manu māsu. Viņa ir mūsu ģimenes gaišākā galva.

— Tev arī ir gaiša galva. Tu taču dabūji stipendiju Sleida skolā.

— Jā. Es varu uzzīmēt to, ko redzu. Varbūt varu noslīpēt gleznošanas tehniku līdz pilnībai, bet nekad nebūšu izcila gleznotāja.

— To tu vēl nezini.

— Manī nav pietiekami daudz egocentrisma. Un turklāt vēl esmu sieviete. Man ir nepieciešams balsts. Vai tu gadījumā neesi homoseksuāls? — viņa pēkšņi vaicāja.

— Ko tu iedomājies! — es izsaucos un, protams, nosarku kā biete.

— Par to nav jākaunas. Mākslas pasaulē tādu ir daudz. — Tad Miranda piebilda: — Tu gribi uz mani balstīties. Es jūtu. Droši vien mātes pēc. Tu zemapziņā meklē māti.

— Neticu visām tām Freida gudrībām, — es atteicu.

— Kopā mums nekas nesanāktu, jo mēs abi meklējam atbalstu.

— Tu varētu vismaz finansiāli balstīties uz mani, — es sacīju.

— Un visādā citādā ziņā balstīt tevi? Lai Dievs pasargā! Nu re! — Viņa pastiepa pret mani pabeigto zīmējumu.

Līdzība bija apbrīnojama. Likās, ka izskatos cienīgāks un glītāks nekā patiesībā.

— Vai tu negribētu to pārdot? — es jautāju.

— Nebiju domājusi, bet kādēļ gan ne? Teiksim, par divsimt ginejām?

— Lai iet, — es piekritu. Miranda atkal nozibsnīja ar acīm.

— Tu tiešām esi gatavs par šo zīmējumu maksāt divsimt ginejas?

— Jā, jo tu to uzzīmēji.

— Iedod man! — Pasniedzu to Mirandai un nepaguvu ne atjēgties, kad viņa sāka plēst zīmējumu uz pusēm.

— Nevajag! — es iesaucos. Viņa aprāvās, bet zīmējums jau bija līdz vidum pārplēsts.

— Tā taču nav īsta māksla, tikai amatniecība. — Viņa pasvieda papīra lapu uz manu pusi. — Ņem, ieliec atvilktnē pie saviem tauriņiem!

Kad nākamo reizi aizbraucu uz Līvzu, nopirku viņai visas Mocarta plates, kādas vien varēju atrast. Likās, ka Mocarts viņai iet pie sirds.

Kādu citu reizi Miranda gleznoja vāzi ar augļiem. Viņa uzzīmēja savas desmit skices, piesprauda visas pie sienas un teica, lai es izvēloties labāko. Atteicu, ka visi zīmējumi ir brīnišķīgi, bet viņa neatlaidās, līdz izvēlējos vienu.

: — Tas ir vissliktākais, — viņa sacīja. — Pārgudrs zaļknābja darbiņš. Tikai viena no šīm skicēm ir patiesi laba. Tā ir simtreiz vērtīgāka par visām pārējām kopā. Dodu tev trīs iespējas. Ja uzminēsi, varēsi to dabūt par velti, kad iešu prom. Ja reiz tikšu prom no šejienes. Ja neuzminēsi, tev būs jāmaksā desmit ginejas.

Slēpto kodienu neņēmu galvā un minēju trīs reizes, bet neuzminēju. Izrādījās, ka labākais bija tas zimējums, kas man likās nepabeigts. Vāze tanī bija sašķiebušies, un nevarēja lāgā pateikt, kas tie īsti par augļiem.

— Šinī skicē es jau gandrīz spēju pateikt par augļiem kaut ko nozīmīgu. Es vēl neko nesaku, bet rodas sajūta, ka esmu turpat uz sliekšņa. Vai tu to jūti?

Atzinos, ka ne.

Miranda piegāja pie plaukta un izvilka grāmatu par Sezannu.

— Lūk, — viņa norādīja uz krāsu reprodukciju ar ābolu šķīvi. —

Šeit Sezanns pasaka ne tikai šo to par āboliem, bet gan visu par visiem āboliem šinī pasaulē un par visām viņu iespējamām krāsām un formām.

— Ja tu tā apgalvo… Man jau gan liekas, ka visi tavi zīmējumi ir skaisti.

Viņa tikai pavērās manī ar nožēlu.

— Ferdinand, — viņa teica, — kāpēc tevi nenosauca par Kalibanu? (*Kalibans V. Šekspīra «Vētra» ir mežonis, vergs, kuru valdnieka meita Miranda ir veltīgi pūlējusies izglītot un civilizēt)

Kādas trīs vai četras dienas pēc pirmās vannošanās Miranda šķita pavisam sanervozējusies. Pēc vakariņām viņa staigāja šurp turp pa ārējo pagrabu, tad iegāja istabā, apsēdās, atkal piecēlās, un tā no gala. Skatījos uz skicēm, ko viņa bija pa dienu sazīmējusi. Kopijas no mākslas grāmatām. Ļoti liela līdzība, es sevī nodomāju.

Pēkšņi Miranda sacīja: — Vai mēs nevarētu iziet pastaigāt pa āru? Zvēru, ka nemēģināšu bēgt!

— Ārā taču ir auksts un slapjš, — es atbildēju. Bija oktobra otrā nedēļa.

— Šeit, sprostā, es pamazām zaudēju prātu. Vai mēs nevaram vienkārši izmest loku dārzā?

Miranda pienāca man cieši klāt, kā parasti nemēdza darīt, un pastiepa rokas, lai es tās varētu sasiet. Viņa bija pasākusi nēsāt matus garā zirgastē, sasietus ar tumši zilu lentu, ko es viņai nopirku. Miran-das mati vienmēr bija neaprakstāmi skaisti. Nevienai sievietei neesmu redzējis skaistākus. Man bieži vien pirksti niezēja pieskarties viņas matu zeltam. Tikai paglāstīt un sajust, cik tie zīdaini. Vienīgā iespēja man bija tad, kad liku viņai mutes aizsēju.

Tā mēs izgājām ārā. Nakts bija dīvaina. Nebija gandrīz ne mazākā vējiņa, bet pāri mēnesim ātri slīdēja mākoņi. Kad iznācām no pagraba, Miranda pāris mirkļus tikai dziļi ieelpoja āra gaisu. Tad es uzmanīgi paņēmu viņu aiz rokas un vedu tālāk pa taciņu, kas aizlocījās gar zālāja malu. Mēs gājām gar dzīvžogu un gar sakņu dobēm, līdz ienācām augļu dārzā. Kā jau teicu, pret Mirandu es vienmēr izturējos ar cieņu (līdz viņa pati sevi apkaunoja) un nemēģināju izmantot situāciju, lai apmierinātu neglītas iekāres, — bet tanī mirklī gandrīz zaudēju galvu. Droši vien bija vainīga tumsa. Cauri piedurknes drēbei jutu viņas roku.

Man neizsakāmi gribējās viņu apskaut un noskūpstīt; jāatzīstas, ka satraukumā drebēju. Man bija kaut kas jāsaka, vai ari es vairs pār sevi nevaldītu.

— Tu man neticēsi, ja teikšu, ka pašlaik esmu ļoti laimīgs, vai ne? — es sacīju.

Protams, ar aizsietu muti viņa nevarēja atbildēt.

— Tu domā, ka man nevar būt īstu jūtu. Tu netici, ka arī man var būt dziļas jūtas. Bet īstenībā es tikai nevaru tā kā tu izteikt, ko jūtu, — es turpināju.

Tad:

— Ja es nemāku izteikt savas jūtas, tas nenozīmē, ka nevaru just tikpat dziļi kā citi cilvēki.

Mēs vēl arvien staigājām tumsā zem ābeļu zariem.

— Es neko citu neprasu. Tikai mēģini saprast, cik ļoti es tevi mīlu, cik ļoti tu man esi nepieciešama un cik dziļi es spēju just. Brīžiem man ir ļoti jāsavaldās, — es sacīju.

Nelielījos, bet gribēju, lai viņa saprot, kā ar viņu būtu izrīkojies jebkurš cits vīrietis.

Bijām nonākuši pie zāliena otras puses un atkal tuvojāmies mājai. Atskanēja garāmbraucošas mašīnas troksnis, pamazām izgaisdams tālumā. Cieši turēju Mirandu aiz rokas.

Mēs nonācām pie pagraba durvīm. Pajautāju, vai viņa negrib izmest vēl vienu līkumu.

Man par lielu pārsteigumu, viņa noliedzoši pakratīja galvu.

Tā es novedu Mirandu atkal lejā. Kad noņēmu aizsēju un atraisīju rokas, viņa ieteicās: — Labprāt iedzertu kaut ko siltu. Lūdzu, uzvāri man tēju! Un aizslēdz durvis. Es palikšu iekšā.

Pagatavoju tēju. Tikko biju to salējis tasēs, viņa ierunājās:

— Man tev kaut kas jāsaka. Kaut kas pavisam nopietns. Uzmanīgi klausījos.

— Tur ārā tu gribēji mani noskūpstīt, vai ne?

— Lūdzu, piedod! — Kā parasti, nosarku līdz matu galiem.

— Vispirms gribu tev pateikties, ka tu noturējies un to nedarīji. Es negribu, ka tu mani skūpsti. Saprotu, ka esmu tavā varā, un esmu ļoti pateicīga, ka tu izturies tik pieklājīgi un goddevīgi.

Nomurmināju, ka nekas tāds vairs neatkārtosies.

— Tieši to es gribēju teikt. Ja bus atkal kaut kas tāds vai vel kas ļaunāks. Ja tu vairs nevarēsi savaldīties. Gribu, lai tu man kaut ko apsoli.

— Tas neatkārtosies.

— Nedari to nodevīgi! Nesit mani līdz nesamaņai. Neapdullini ar hloroformu. Es nepretošos. Tu varēsi darīt visu, ko gribēsi.

— Tas neatkārtosies. — Neko citu nespēju pateikt. — Es aizmirsos.

— Tikai vienu gan atceries! Ja tu kaut ko tādu izdarīsi, es vairs nespēšu tevi cienīt un nekad, nekad vairs ar tevi nerunāšu. Tu saproti?

— Neko citu es arī nevarētu iedomāties, — es sacīju, nosarcis pār visu seju kā biete.

Miranda pastiepa roku. Es to paspiedu. Neatceros, kā tiku ārā no istabas. Tanī vakarā viņai izdevās mani pilnīgi izvest no jēgas.

Tā gāja katru dienu. Ap astoņiem, deviņiem nokāpu lejā, pagatavoju brokastis, iztukšoju tualetes spaiņus, mēs šad tad parunājāmies, un Miranda iedeva man sarakstu, kas jānopērk (gandrīz katru dienu braucu iepirkties, lai viņai būtu svaigi dārzeņi un piens). Atgriezies no Līvzas, uzkopu māju un gatavoju pusdienas. Pēc ēšanas mēs parasti sēdējām un pļāpājām vai klausījāmies mūziku, vai ari es skatījos, kā viņa zīmē. Tēju viņa dzēra vienatnē; nezinu, kā mēs bez vārdiem nonācām pie tādas vienošanās. Pēc tam nāca vakariņas, un pēc vakariņām mēs parasti atkal runājāmies. Dažkārt viņa bija labā omā un aicināja mani uzkavēties vai arī gribēja pastaigāt priekšpagrabā. Dažkārt gadījās, ka viņa tūliņ pēc vakariņām lika man iet prom.

Kad vien Miranda ļāva, es uzņēmu fotogrāfijas. Vienu otru reizi viņa nofotografēja ari mani. Iznāca vesela galerija ar Mirandu dažādās pozās. Protams, nekā riebīga. Man būtu gribējies, lai viņa uzģērbj īpašas drēbes, bet baidījos lūgt. Viņa vienmēr atkārtoja: «Nezinu, kāpēc tev vajadzīgas fotogrāfijas. Tu taču redzi mani katru dienu.»

Tā nekas īsti nenotika. Pēc visiem šiem kopā pavadītajiem vakariem nevaru iedomāties, ka tam nav lemts vairs atkārtoties. Bija tā, it kā pasaulē nebūtu neviena cita, tikai mēs divi. To neviens nesapratīs, cik mēs bijām laimīgi. Pareizāk sakot, cik es biju laimīgs, — bet dažreiz man šķita, ka ari Mirandai nav iebildumu, par spīti tam, ko viņa teica. Varēju nosēdēt visu vakaru, skatīdamies uz viņas pakauša izliekumu un matu līniju, tik graciozu kā bezdelīga. Viņas mati bija kā plīvurs, kā mākonis, kas krita pār pleciem nesakārtotā, bet burvīgā jūklī. Es vēlētos, kaut man būtu tādi vardi ka dzejniekam, lai attēlotu viņas skaistumu. Laiku pa laikam Miranda ar neaprakstāmi vienkāršu, dabisku un daiļu kustību atmeta matus atpakaļ no sejas. Dažkārt man gribējās lūgt, lai viņa to atkārto vēlreiz. Protams, tas būtu bijis briesmīgi muļķīgi. Viss, ko viņa darīja, bija vienlīdz vienkāršs un izsmalcināts. Kā viņa pāršķīra grāmatas lapu, piecēlās no krēsla, apsēdās, dzēra, smēķēja. Pilnīgi viss viņā bija apburošs. Pat tad, kad Miranda žāvājās vai staipījās, viņai piemita šarms. Viņa neko nedarīja neglīti. Viņa tam bija pārāk skaista.

Viņa bija ari ļoti tīrīga. Atšķirībā no dažām citām sievietēm, kuras vārdā neminēšu, Miranda vienmēr smaržoja tikai pēc ziepēm un svaiguma. Viņa necieta netīrību tāpat kā es, lai gan mēdz mani par to izsmiet. Reiz viņa teica, ka pārspīlēta tieksme pēc tīrības esot vājprāta pazīme. Ja viņai taisnība, tad mēs abi bijām vienlīdz vājprātīgi.

Protams, ne jau vienmēr valdīja miers un saticība. Vairākas reizes viņa mēģināja izbēgt. Par laimi, es vienmēr biju pietiekami modrs.

Vienu reizi Mirandai gandrīz izdevās mani piemānīt. Viltīga kā lapsa, jā, tāda viņa bija! Kad vēru durvis, viņa vēma un izskatījās pagalam slikti. Uztraucies prašņāju, kas par vainu, bet viņa tikai gulēja un vaidēja.

— Man laikam ir aklās zarnas iekaisums, — viņa beidzot izdvesa.

— Kā tu zini? — es jautāju.

— Naktī man likās, ka mirstu… — viņa dvesa kā pēdējiem spēkiem.

— Varbūt tev ir kāda cita vaina, — es minēju. Viņa tikai pagriezās pret sienu un vaidēja.

Kad tiku pāri pirmajam izbīlim, prātā iešāvās doma, ka viņa varbūt tikai izliekas.

Nākamajā brīdī Miranda izliecās sāpju lēkmē, tad apsēdās uz gultas un raudzījās manī ar lūdzošām acīm. Viņa solīja visu, lai tikai atvedot ārstu vai ieliekot viņu slimnīcā.

— Tad man beigas, — es sacīju. — Tu taču viņiem visu izstāstīsi.

— Zvēru, ka ne! Lūdzu, lūdzu! — Miranda tēloja tik pārliecinoši. Viņa bija diža aktrise.

— Uzvārīšu tev tēju, — es sacīju. Man vajadzēja apdomāties. Bet Miranda atkal izliecās kā krampju sarauta.

Viņa bija novēmusi gridu. Atcerējos, ko teica tante Annija. Ka ar aklo zarnu varot nomirt. Mums kaimiņos vienam bija aklā zarna, un brīnums, ka viņš nenomira, jo ātrie kā nebrauca, tā nebrauca. Tātad es nedrīkstēju sēdēt, rokas klēpī salicis.

— Alejas galā ir māja ar telefonu. Es aizbraukšu un piezvanīšu ārstam.

— Ved mani uz slimnīcu! — viņa lūdzās. — Tā tev būs drošāk.

— Kāda tam vairs nozīme… — es izmetu, it kā būtu galīgi satriekts. — Tāpat visam beigas, Ardievu! Satiksimies tiesā. — Es ari mācēju tēlot.

Tad kā lielā satraukumā metos ārā. Pagraba durvis atstāju vaļā. Pagāju malā un gaidīju.

Nepagāja ne minūte, kad viņa bija man rokā. Izspurdza ārā bez mazākajām slimības pazīmēm! Iztikām bez cīkstēšanās. Viņa tikai paskatījās uz mani un devās atkal lejā. Pūlējos izlikties nikns, lai viņu sabiedētu.

Noskaņojums Mirandai mainījās tik bieži, ka es nespēju izsekot. Viņai patika iebāzt mani maisā un pasmieties (kā viņa vienreiz sacīja — nabaga Kalibans, kā vienmēr klibodams mēģina panākt Mirandu! Jā, tieši tā viņa par mani smējās). Dažreiz viņa sauca mani par Ferdinandu, citreiz — par Kalibanu. Dažreiz viņa bija ļauna un izsmējīga, ņirgājās un mēdija mani, un uzdeva jautājumus, uz kuriem es nemācēju atbildēt. Tad citreiz viņa bija atkal tik laba un līdzjūtīga, un man likās, ka bez tēvoča Dika neviens nav mani tā sapratis, un tad es viņai piedevu visu pārējo.

Atceros ļoti daudzus sīkumus.

Kādu dienu mēs sēdējām un runājām par noslēpumiem gleznās. Noslēpumi bija visas tās lietas, ko nevarēja redzēt, bet par ko bija jādomā. Proporcijas un harmonijas noslēpumi, tā viņa tos sauca. Mēs sēdējām, runājām, un tikai grāmata mūs šķīra. Mēs bijām viens otram blakus uz gultas malas, pavisam tuvu, bet nesaskārāmies. Pēc notikumiem dārzā es vienmēr ļoti uzmanījos. Bet kādu vākam Miranda sacīja: — Neesi tik stīvs! Es taču tev nesitīšu, ja tu nejauši pieskarsies manai piedurknei!

— Labi, — es noteicu, bet nepakustējos.

Tad viņa apsēdās man tuvāk, un mūsu rokas un pleci palaikam saskārās. Viņa tikai runāja un runāja par gleznām, un man likās, ka viņa nemaz nedomā par to, ka mēs pieskārāmies viens otram, bet tad viņa paskatījās man acīs.

— Tu nemaz neklausies!

— Klausos gan.

— Nē, es taču redzu! Tu domā tikai par to, ka drīksti man pieskarties. Neesi tik saspringts, nomierinies!

Bet es nevarēju. Mirandas tuvums lika man saspringt. Viņa piecēlās kājās. Šaurie, zilie svārki, ko biju viņai nopircis, lielais, melnais džemperis un baltā blūze viņai lieliski piestāvēja.

— Ak Dievs! — viņa teica un nopūtās. Tad kā izmisumā iesita ar dūri pa sienu. Tas viņai bija tāds paradums. — Viens no draugiem skūpsta mani ik reizi, kad satiekamies. Viņam tas nenozīmē pilnīgi neko, jo viņš skūpsta visus pēc kārtas. Tu esi pilnīgs viņa pretstats. Tu nepieskaries nevienam, un viņš pieskaras visiem. Abi jūs esat vienādi slimi.

Es tikai smaidīju. Kā vienmēr, kad viņa man uzbruka.

— Un nemaz nevelc seju tanī šausmīgajā smaidā!

— Ko tad es citu varu darīt! Tev vienmēr ir taisnība.

— Bet es negribu, lai man vienmēr būtu taisnība. Saki, ka es kļūdos!

— Nē, nē, tev vienmēr ir taisnība, — es teicu. — Un tu pati to labi zini.

— Ak, Ferdinand, Ferdinand! — Miranda salika rokas kā lūgšanā un izlikās, it kā būtu sāpju pārņemta; man sanāca smiekli. Bet tad viņa pēkšņi kļuva nopietna.

— Tie nav nekādi nieki. Aizmirsti, ka es esmu sieviete! Izturies pret mani kā pret draugu. Mierīgi.

— Es jau mēģinu.

Taču pēc tam Miranda aprāvās, piespiedās pie sienas un sāka lasīt citu grāmatu.

Vēl kādu dienu viņa vienkārši ņēma un iekliedzās. Pilnīgi bez iemesla. Es tanī brīdī mēģināju piestiprināt pie sienas vienu no viņas gleznām. Miranda sēdēja uz gultas un pēkšņi iekliedzās pilnā kaklā, tā ka man asinis sastinga dzīslās. Salēcos un izmetu no rokām līmlenti, bet viņa tikai smējās.

— Kas notika? — es vaicāju.

— Nekas. Man tikai gribējās labi skaļi iebļauties, — Miranda atteica. Viņas rīcību nevarēja iepriekš paredzēt.

Miranda vienmēr kritizēja manu valodu. Atceros, kā reiz viņa teica: — Tu zini, kā lietus laikā pazūd visas krāsas? Tieši tā tu izrīkojies ar angļu valodu. Tu izvaro valodu katru reizi, kad atver muti.

Un tas ir tikai viens piemērs, ka viņa pret mani izturējās.

Vēl citu reizi Miranda sāka runāt par saviem vecākiem. Viņa man mūžīgi atgādināja, kā viņi bēdājas un kāds es nelietis, jo neļauju viņiem paziņot, ka meita ir sveika un vesela. Es vienmēr atbildēju, ka nevaru uzņemties tādu risku. Bet reiz pēc pusdienām viņa nelikās un nelikās mierā, mēģināja man iestāstīt, ka to iespējams izdarīt bez mazākā riska. Lai es uzvelkot cimdus un lielā veikalā nopērkot pašu vienkāršāko vēstuļpapīru. Viņa rakstīšot to, ko es diktēju, un pēc tam es varot iemest vēstuli Londonā vai kādā citā lielā pilsētā. Tā mani nebūšot iespējams atrast.

Miranda tik daudz par to runāja, ka vienu dienu es tā ari izdarīju, nopirku papīru un aploksnes. Vakarā devu viņai papīra lapu un diktēju:

—«Esmu drošībā. Man nekas nedraud.»

Miranda rakstot piezīmēja: — Atkal tava briesmīgā angļu valoda!

— Raksti, ko diktēju! «'Nemēģiniet mani atrast. Tas ir neiespējami.»

— Nekas nav neiespējams. — Viņa nevarēja iztikt bez zobgalībām. Nelikos ne zinis. — Tas ir viss, tagad paraksties.

— Vai nevajag nosūtīt sveicienus no mistera Klega?

— Ļoti smieklīgi! — es piezīmēju. Miranda vēl kaut ko pierakstīja un tad pasniedza vēstuli man. Zem manis diktētā bija rakstīts: «Uz drīzu redzēšanos — Nanda.»

— Ko tas nozīmē?

— Tā mani sauca bērnībā. Tad viņi zinās, ka tā tiešām esmu es.

— Man labāk patīk Miranda, — es teicu. Miranda man šķita visskaistākais vārds pasaulē. Kad viņa uz aploksnes bija uzrakstījusi adresi, es ieliku tajā vēstuli un, par laimi, ieskatījos iekšā. Aploksnē atradās papīra gabaliņš, ne lielāks par pusi no cigaretes uztinamā papīra. Nezinu, kā viņai bija izdevies ieslidināt to aploksnē. Paņēmu mazo papīra gabaliņu un ieskatījos Mirandai tieši acīs. Viņa atspiedās krēslā un drošsirdīgi vērās man pretī. Ar maziem mazītiņiem, bet ļoti skaidriem burtiem viņa bija uzrakstījusi:

Tēti, mammu, mani nolaupījis ārprātīgais — F. Klegs no pils. valdes. Tas, kurš laimēja naudu tot. Ieslodzīta vientuļas lauku mājas pagrabā 2 stundu att. no Lond. Virs durvīm gadskaitlis 1621. Līdz šim apietas labi. Man bail M.

Biju patiesi dusmīgs un šokēts. Nezināju, ko lai iesāk. Beidzot jautāju: — Tev tiešām ir bail? — Miranda neatbildēja, tikai pamāja ar galvu.

— Vai tad es tev esmu kaut ko nodarījis?

— Nē. Tieši tāpēc man ir bail.

— Nesaprotu! Miranda nolieca galvu.

— Es visu laiku gaidu, ka tu kaut ko pasāksi.

— Es taču tev jau solīju un varu apsolīt vēlreiz. Tu pati dusmojies, kad es neuzticos tavam godavārdam. Kāpēc tu domā, ka mani solījumi ir mazvērtīgāki?

— Piedod!

— Es tev uzticējos. Domāju, ka tu novērtē manu labo izturēšanos. Bet es neļaušu sevi izmantot. Gar tavu vēstuli man nav nekādas daļas.

Ieliku vēstuli kabatā.

Iestājās ilgs klusums. Zināju, ka Miranda skatās, bet es spītīgi pat nepavēros uz viņas pusi. Tad pēkšņi viņa piecēlās, pienāca man klāt un uzlika rokas uz pleciem, tā ka man neatlika cits nekas kā ieskatīties dziļi viņas acīs. Nevaru izskaidrot, bet brīžos, kad Miranda bija patiesa un sirsnīga, man dvēsele rāvās no krūtīm ārā. Biju kā vasks viņas rokās.

Miranda ierunājās: — Tagad tu uzvedies kā mazs puika. Neaizmirsti, ka tu mani šeit turi ar varu. Jā, man jāatzīst, ka tā ir maiga vara, bet tāpēc ne mazāk biedējoša.

— Ja tu turēsi savu vārdu, es turēšu savējo. — Protams, biju piesarcis gluži sarkans.

— Bet es taču tev nesolīju, ka nemēģināšu bēgt!

— Tava vienīgā vēlēšanās ir pēc iespējas ātrāk tikt prom no manis, — es teicu. — Es tev joprojām esmu tukša vieta, vai ne?

Viņa pa pusei aizgriezās. — Es gribu tik prom no šīs mājas. Nevis no tevis.

— Un tad vēl «ārprātīgais», — es turpināju. — Tu domā, ka prātu zaudējis cilvēks izturētos pret tevi tā kā es? Varu pastāstīt, ko tev būtu nodarījis kāds ārprātīgais. Tu tagad jau būtu beigta. Tu domā, ka vienu dienu es tev skriešu virsū ar virtuves nazi, jā? — (Tanī brīdī man tiešām bija apnikušas viņas kaprīzes.) — Kādas vēl aušības tev neienāks prātā? Labi, tu uzskati, ka es neesmu gluži normāls. Varbūt neesmu ari. Bet vienu es tev pateikšu. Ja visiem tā sauktajiem normālajiem būtu pietiekami daudz naudas un laika, tādu kā es būtu bariem! Un tāpat tādu ir vairāk, nekā tu vari iedomāties. Policija labi zina, tikai baidās teikt, jo skaits ir milzīgs.

Miranda veras manī kā pilnīga svešinieka. Viņai droši vien līkas jocīgi, jo es nekad vēl nebiju tik gari izteicies.

— Neskaties uz mani tā! — viņa sacīja. — Es baidos no kaut kā tāda, ko tu pats sevī vēl neapzinies.

— No kā tad? — es jautāju. Joprojām biju dusmīgs.

— Nezinu. Bet jūtu, ka tas slēpjas kaut kur tepat, šinī mājā, šinī istabā, šinī situācijā. Tas ir gatavs lēcienam. Uzbrukumam. Es pat teiktu, ka mēs abi kopā cīnāmies pret šī briesmoņa izlaušanos.

— Tā ir tikai tāda pļāpāšana.

— Mēs visi alkstam pēc kaut kā tāda, ko nevaram iegūt. Atzīt šo nespēju nozīmē būt cilvēkam.

— Nē, mēs ņemam no dzīves visu, ko varam dabūt. Un, ja mums kādreiz ir pietrūcis, tad jācenšas atgūt zaudēto, kamēr veiksme ir mūsu pusē. Protams, tev to nav nācies piedzīvot.

Miranda man uzsmaidīja, it kā viņai būtu darīšana ar bērnu. — Tev nepieciešama psihiatra aprūpe.

— Vienīgā aprūpe, kas man nepieciešama, ir tava draudzība.

— Bet es taču izturos pret tevi kā pret draugu, — Miranda uzstāja. — Vai tad tu to nesaproti?

Iestājās klusums, ko pārtrauca viņas balss:

— Vai tev pamazām nesāk apnikt?

— Nē, — es atteicu.

— Tu nevari tagad mani palaist brīvībā?

— Nē.

— Tu varētu aizsiet man acis un aizvest atpakaļ uz Londonu. Es neteikšu nevienai dzīvai dvēselei.

— Nē.

— Bet tad jau tu noteikti gribi ar mani kaut ko iesākt.

— Nē. Es tikai gribu, lai tu būtu pie manis. Visu laiku.

— Gultā?

— Es taču jau teicu, ka ne.

— Bet vai tu to gribētu?

— Par to labāk nerunāsim. Tad Miranda beidzot apklusa.

— Es neļauju sev domāt par tādām lietām, — es teicu. — Zinu, ka tas nav labi.

— Tu patiešām esi neiedomājams!

— Paldies! — es sacīju.

— Ja palaidīsi mani brīvībā, es negribu zaudēt ar tevi sakarus, jo tu man šķiet ļoti interesants.

— Kā zooloģiskā dārza iemītnieks? — es jautāju.

— Nē, es gribu mēģināt tevi saprast.

— To tu nekad nevarēsi. — (īstenībā jāatzīst, ka nebija nemaz tik nepatīkami spēlēt Misteru Noslēpumaino. Tas lika Mirandai apzināties, ka viņa nebūt nav tik viszinoša.)

— Varbūt tiešām labāk ir nesaprast.

Tad Miranda pēkšņi nometās manā priekšā ceļos, pacēla rokas virs galvas un kā austrumnieki trīs reizes noliecās uz priekšu.

— Vai visaugstais, noslēpumainais pavēlnieks pieņem verdzenes pazemīgo lūgumu pēc piedošanas?

— Es padomāšu.

— Pazemīgā verdzene negribēja aizvainot kungu ar nejaucīgo vēstuli. Man bija jāsmejas; viņa varēja notēlot jebkuru lomu.

Miranda joprojām tupēja uz ceļiem manā priekšā, rokas nolaidusi gar sāniem, un nopietni raudzījās man sejā.

— Tu nosūtīsi vēstuli?

Liku viņai lūgties, bet tad padevos. Sī piekāpšanās gandrīz kļuva par manas dzīves lielo kļūdu.

Nākamajā rītā aizbraucu uz Londonu. Kā pēdējais muļķis pateicu Mirandai, uz kurieni dodos. Viņa iedeva man milzum garu sarakstu ar lietām, kas jānopērk. (Kā vēlāk sapratu, viņa gribēja, lai es būtu prom pēc iespējas ilgāk.) Man bija jānopērk speciāla importēta siera šķirne un Soho jāsameklē veikaliņš ar viņas iemīļotajām vācu desiņām. Tad vēl visādas plates, drēbes un citi sīkumi. Viņa gribēja, lai nopērku viena gleznotāja darbus. Neko citu, tikai šo konkrēto gleznotāju. Manu laimi tanī brīdī neaptumšoja neviens mākonītis. Iedomājos, ka viņa ir aizmirsusi par tām četrām nedēļām. Nu labi, varbūt ne aizmirsusi, bet samierinājusies ar to, ka gribēšu paturēt viņu ilgāk. Laikam sapņoju.

Atgriezos tikai vēlā pēcpusdienā un tūlīt nogāju lejā pie Mirandas, bet uzreiz pamanīju, ka kaut kas nav kārtībā. Viņa nemaz nepriecājās, ka esmu atnācis, un pat nepaskatījās uz mantām, ko biju atvedis.

Drīz pamanīju, kas par lietu. Viņa bija izkustinājusi četrus ķieģeļus, droši vien mēģinādama izrakt tuneli. Uz pakāpieniem bija apmetuma drumslas. Pavisam viegli izceļu vienu no ķieģeļiem. Miranda sēdēja uz gultas un pat nepaskatījās. Aiz ķieģeļa atradās akmens siena. Tur viņa neko nebija varējusi iesākt. Bet nu es sapratu visu viņas viltīgo plānu. Desiņas, gleznas un visi pārējie nieki. Acu apmānīšanai.

— Tu mēģināji izbēgt, — es noteicu.

— Apklusti! — Miranda uzbrēca. Meklēju darbarīkus, ar kuriem viņa būtu varējusi to paveikt. Pēkšņi kaut kas palidoja man tieši garām un atsitās pret grīdu. Veca, sešas collas gara nagla. Nezinu, kur viņa tādu bija atradusi.

— Pēdējā reize, kad atstāju tevi vienu uz tik ilgu laiku, — es sacīju. — Es vairs nevaru tev uzticēties.

Miranda tikai aizgriezās un vairs nerunāja. Biju nobijies līdz nāvei, ka viņa atkal uzsāks bada streiku, tāpēc neuzstāju un gāju prom. Vēlāk ienesu viņai vakariņas. Viņa joprojām nerunāja, tāpēc ilgi neuzkavējos.

Nākamajā dienā ar Mirandu atkal viss bija kārtībā. Par bēgšanu viņa nerunāja neviena vārda un arī vēlāk to nepieminēja. Tomēr redzēju, ka viņai ir savainota rokas locītava. Mēģinot noturēt zīmuli, seja viņai sarāvās sāpēs.

Vēstuli es neiemetu. Dažreiz policisti ir slīpēta" kā velni. Pilsētas valdē vienam darbabiedram brālis strādāja Skotlendjardā. Viņiem nevajag neko vairāk kā pāris putekļu, lai noteiktu, no kurienes tie cēlušies.

Protams, kad Miranda man vaicāja par vēstuli, es nosarku kā biete. Izlikos dusmīgs, ka viņa man atkal neuzticas. Likās, ka viņa notic. Varbūt es neizturējos diez ko jauki pret viņas vecākiem, bet, cik varēja spriest no Mirandas, viņi nemaz tā par meitu nerūpējās. Un pret visiem jau nevar būt labs. Visiem neizpatiksi — tā taču mēdz sacīt.

Tieši tāpat izdarīju ar naudu, ko Miranda gribēja sūtīt miera kustībai. Izrakstīju čeku un parādīju viņai, bet nenosūtīju. Viņa gribēja, lai uzrādu kvīti par saņemšanu, bet es atteicu, ka ziedoju anonīmi. Čeku parādīju tikai tāpēc, lai viņa nomierinātos; nesapratu, kāpēc man būtu jāšķērdē nauda muļķībām. Jā, bagāti cilvēki ziedo lielas summas, bet es uzskatu, ka viņi to dara tāpēc, lai izvairītos no nodokļu maksāšanas un redzētu savu uzvārdu avīzē.

Katru reizi, kad Miranda gāja vannā, es no jauna pieskrūvēju dēļus loga rāmim. Baidījos tos tur atstāt visu laiku. Kāds varēja ievērot.

Pagaidām viss gāja labi. Reiz bija jau vels, kad viņa gāja vanna, tāpēc atļāvos noņemt viņai mutes aizsēju. Ārā plosījās vējš. Kad pēc vannas nokāpām pirmajā stāvā, Miranda vēlējās pasēdēt dzīvojamā istabā (viņa mani izzoboja, kad saucu to par zāli). Protams, ar sasietām rokām. Ieslēdzu elektrisko kamīnu (viņa piezīmēja, ka plastmasas pagales jau sen esot izgājušas no modes, vajagot sagādāt īstās un kurināt īsto kamīnu; vēlāk es tā ari darīju.) Miranda sēdēja uz paklāja un žāvēja mitros matus. Es sēdēju turpat blakus un nolūkojos viņā. Mirandai mugurā bija manis pirktās drēbes. Melnajā mājas tērpā ar mazu, sarkanu šallīti viņa izskatījās neizsakāmi pievilcīga. Pa dienu mati viņai bija sakārtoti zirgastē; tagad kamīna priekšā tie brīvi klājās pār muguru. Mans lielākais prieks katru dienu bija redzēt, kā viņai sakārtoti mati.

Pēc maza laiciņa Miranda piecēlās un nemierīgi apstaigāja istabu, sevī murminādama: — Garlaicīgi, garlaicīgi, garlaicīgi… — Viņa to atkārtoja atkal un atkal, kā atsaukdamās vēja gaudām aiz loga.

Pēkšņi viņa apstājās man priekšā.

— Izklaidē mani! Dari kaut ko!

— Ko tad? — es jautāju. — Varbūt tu gribi nofotografēties? — Nē, to viņa negribēja.

— Es nezinu. Dziedi, dejo, vienalga!

— Nemāku ne dziedāt, ne dejot.

— Nu tad stāsti anekdotes!

— Es nezinu anekdotes. — Es nemeloju: tanī brīdī man prātā nebija neviena paša joka.

— Kā tā? Es domāju, ka visi vīrieši zina rupjas anekdotes.

— Ja arī zinātu, es tev nestāstītu.

— Kāpēc ne?

— Tās domātas tikai vīriešiem.

— Ka tu domā, par ko tad sievietes runā? Deram, ka es zinu vairāk rupju anekdošu nekā tu.

— Par to es nemaz nebrīnītos.

— Tikpat labi es varētu runāt ar sienu. Tevi taču nevar iekustināt! Miranda aizgriezās un gāja prom, bet tad pēkšņi paķēra spilvenu un

svieda to man tieši virsū. Pārsteigumā piecēlos, bet viņa turpināja svaidīties ar spilveniem, līdz viens no tiem trāpīja nevis man, bet metāla vāzei uz blakusgaldiņa.

— Uzmanīgi! — es iesaucos.

Taču uz grīdas jau noblākšķēja nākamā vāze. Miranda tikai smejas. Nevis ļauni, bet kā bērns, kas spēlējas. Pie loga karājās glīts, reljefā veidots zaļš šķīvis — to viņa notrieca zemē, tas sašķīda sīkās druskās. Man šis šķīvis nez kāpēc vienmēr bija paticis, tādēļ bija sāpīgi redzēt, kā viņa to saplēš, un es iekliedzos: — Izbeidz!

Bet Miranda tikai parādīja garu degunu un izbāza mēli. Viņa izturējās tik neglīti kā ielas puika.

— Tev gan vajadzētu mācēt uzvesties, — es sacīju.

— Pašam tev vajadzētu mācēt uzvesties! — viņa mēdījās. — Panāc šinī pusē, lai es varu tikt pie tiem burvīgajiem šķīvīšiem tev aiz muguras. — Pie durvīm karājās vēl divi. — Bet varbūt tu pats vēlies pielikt roku?

— Pietiek! Izbeidz vienreiz! — es atkal teicu.

Bet Miranda tikai nāca un nāca tuvāk, lai tiktu klāt pie šķīvjiem. Saķēru viņu aiz rokas. Viņa mēģināja izlocīties, bet es turēju jo cieši. Tad pēkšņi Miranda pārvērtās.

— Laid! — viņa pieklusuši sacija. Protams, es to nedarīju, jo likās, ka viņa atkal sāks palaidņoties. Bet Miranda pēkšņi tik naidīgi nošņācās: — Laid! —, ka ļāvu viņai iet. Viņa apsēdās uz paklāja pie kamīna.

Pēc brīža viņa ierunājās: — Atnes slotu! Es saslaucīšu.

— Rīt es pats to izdarīšu.

— Es gribu uzkopt, — viņa uzstāja.

— Nevajag. Es izdarīšu.

— Pats tu esi vainīgs!

— Protams.

— Tu esi vispilnīgākais slkburžuāzijas iemiesojums, kādu esmu sastapusi.

— Tiešām?

— Jā, tā gan. Tu taču nicini īsto buržuāziju un tās snobisko pārākuma apziņu, vai ne? Bet ko tu liec vietā? Tu tikai gļēvi noliedz nelabas, nepieklājīgas domas un nepiedienīgu rīcību. Bet vai tu arī zini, ka mākslā un dzīvē viss skaistais ceļas no domām un jūtām, ko tu sauktu par nelabām un nepiedienīgām? No kaislības, no mīlestības, no naida, no patiesības. Vai to tu zini?

— Nesaprotu, par ko tu tagad runā, — es sacīju.

— Saproti gan. Kādēļ tu visu laiku lieto šos dumjos apzīmējumus — nelabs, jauks, nepiedienīgs, pareizs? Kādēļ tu tik briesmīgi uzmanies, lai viss būtu piedienīgi? Tu esi kā tāda sapelējusi vecmeita, kas domā, ka visa pasaule ir nepiedienīga, izņemot tējas dzeršanas reizes viņas mazajā, sasmakušajā viesistabelē. Kāpēc tu dzīvei atņem dzīvību? Kādēļ tu nogalini visu skaistumu?

— Man dzīvē nekad nav bijušas tādas priekšrocības kā tev.

— Bet tu taču vari mainīties. Tu esi jauns, un tagad tev ir ari nauda. Tu vari mācīties. Bet ko tu dari? Tu piepildi savas pusaudža gadu seksuālās fantāzijas un pēc tam lien vai no ādas ārā, lai izturētos pret mani piedienīgi. Lai tikai nebūtu jāatzīst, ka patiesībā visa mana atrašanās šeit ir nepiedienīga, nejauka, neķītra!

Miranda pēkšņi aprāvās. — Kāda jēga runāt, — viņa nopūtās. — Tev tā vienalga ir ķīniešu ābece.

— Es saprotu. Visa vaina, ka neesmu izglītots.

— Tu esi tik stulbs! Un nenormāls! — Miranda gandrīz kliedza. Tad viņa ievilka elpu un turpināja: — Tev ir nauda, un īstenībā tu nemaz neesi tik dumjš. Tu varētu kļūt, par ko vien vēlies! Tev tikai jānogalina sevī pagātne. Aizmirsti tanti un māju, kurā jūs dzīvojāt, un visus tos nožēlojamos cilvēciņus, kam nav spēka dzīvot! Tev jāpiedzimst no jauna. Jāpiedzimst par cilvēku!

Viņa skatījās man tieši virsū, it kā pārmezdama, ka laižu garām tādu izdevību.

— Var jau būt, — es atteicu,

— Ko tikai tu visu nevarētu pasākt! Tu varētu… tu varētu kolekcionēt gleznas. Es tevi iepazīstinātu ar īstajiem cilvēkiem un palīdzētu izvēlēties labākās gleznas. Iedomājies, cik daudziem nabadzīgiem māksliniekiem tu varētu palīdzēt! Nevis kā tāds dumjš skolas puika skriet pakaļ tauriņiem!

— Tauriņus kolekcionē arī ļoti gudri un smalki ļaudis, — es piezīmēju.

— Gudri? Ko tas nozīmē? Bet vai viņi ir cilvēki?

— Kā tu to domā?

— Ja tu pats nesaproti, es nevaru izskaidrot.

Tad Miranda sacīja: — Beigās vienmēr iznāk tā, ka es runāju ar tevi no augšas uz leju. Pretīgi! Bet tas ir tevis pēc. Tu vienmēr norāpies vienu pakāpienu zemāk, nekā es spēju nokāpt.

Tā viņa man dažkārt uzbruka. Es viņai vienmēr piedevu, lai gan sāpēja. Miranda gribēja, lai es kļūtu par to, kas nebiju un nevarēju būt. Tā, piemēram, es pēc tam visu nakti domāju par gleznu kolekcionēšanu.

Iztēlojos, ka kolekcionēju gleznas un man ir liela māja, kurā rīkoju izstādes. Un Miranda, protams, arī ir kopā ar mani. Taču visu laiku apzinājos, cik tas muļķīgi; es negribu kolekcionēt neko citu kā tikai tauriņus. Gleznas man neko nenozīmē. Kāda jēga kolekcionēt kaut ko tādu, kas mani nemaz neinteresē? To Miranda nekad nesaprata.

Pēc tam viņa vēl vairākas reizes izmantoja mani kā modeli. Zīmējumi bija tīri labi, bet kaut kas tajos man nepatika. Miranda nerūpējās par līdzību, bet gan par manas iekšējās būtības atklāšanu, kā viņa to sauca. Tāpēc dažkārt deguns man bija smails kā adata un mute — plāna un nepatīkama. Zinu, ka neesmu nekāds skaistulis, tomēr viņa pārspīlēja. Neiedrošinājos domāt par to, kas notiks pēc tam, kad būs pagājušas četras nedēļas. Nezināju, ko iesākt. Domāju, ka mēs atkal strīdēsimies, viņa būs sapīkusi, bet beigās piedabūšu viņu palikt vēl četras nedēļas. Jo vara tomēr piederēja man. Dzīvoju no dienas dienā, daudz nedomādams un neplānodams. Tikai gaidīju, kas notiks. Dažkārt man pat likās, ka ieradīsies policija. Vienu nakti mani mocīja briesmīgs murgs par to, ka ierodas policisti un man Miranda ir jānogalina, pirms viņi ienāk pagrabā. Tas bija kā pienākums, kas jāizpilda, un man nekā cita nebija kā tikai spilvens. Es viņai situ un situ, bet Miranda tikai smējās; tad uzmetos virsū un smacēju, līdz viņa vairs nekustējās. Kad atrāvu spilvenu nost, viņa atkal gulēja un smējās. Viņa bija tikai izlikusies, ka mirst. Pamodos viss vienos sviedros. Nekad agrāk nebiju sapņojis, ka nogalinu cilvēku.

Par došanos mājās Miranda sāka runāt vairākas dienas iepriekš. Viņa nebeidza atkārtot, ka nekad nevienam neko nestāstīšot. Man, protams, bija jāapstiprina, ka es viņai ticu, lai gan īstenībā zināju, ka galu galā vecāki un policija no viņas visu izspiestu pat tādā gadījumā, ja viņa tiešām mēģinātu turēt vārdu. Un viņa nemitīgi atkārtoja, ka mēs paliksim draugi un ka viņa man palīdzēs uzsākt gleznu kolekcionēšanu, iepazīstinās ar vajadzīgajiem cilvēkiem un vispār mani pieskatīs. Tās pāris dienas viņa bija tik jauka pret mani; protams, tam bija savi iemesli.

Beidzot pienāca liktenīgā diena (10. novembris; viņas atbrīvošanai vajadzēja notikt 11. novembrī). No rīta, kad ienesu Mirandai kafiju, viņa ieminējās, ka vakarā vajadzētu sarīkot mazus svētkus.

— Un kā ar viesiem? — es jokojot ievaicājos, it kā man prāts tādā dienā nestos uz jokiem.

— Ne, tikai es un tu. Jo… jo mēs taču veiksmīgi tikām ar visu gala, vai ne? — Tad viņa piebilda: — Augšā, tavā viesistabā, labi?

Es piekritu. Man nebija izvēles.

Miranda iedeva sarakstu ar lietām, kas jānopērk Līvzas labākajā pārtikas veikalā, un palūdza nopirkt ari heresu un pudeli šampanieša. Es atkal piekritu. Nebiju vēl redzējis Mirandu tik priecīgi satrauktu. Laikam ari man pielipa viņas pacilātība. Pat tādā mirklī. Es vienmēr jutu to pašu, ko Miranda.

— Tikai neaizmirsti, ka tev jāuzģērbj vakarkleita! — es sacīju, lai viņu sasmīdinātu. Bet Miranda nopietni atteica: — Ai, kaut man būtu vakarkleita! Un man vajadzēs karstu ūdeni, lai izmazgātu matus.

— Labi. Es nopirkšu tev vakarkleitu. Pasaki tikai, kādu, un es Uvzā kaut ko sameklēšu.

Te nu es pēkšņi sevi nodevu! Nosarku pār visu seju, bet Miranda tikai pasmaidīja.

— Es jau zināju, ka atrodamies netālu no Līvzas. Vienam no spilveniem bija klāt veikala adrese. Bet kleitu skaties vai nu melnu… nē, pelnu pelēku, vai bālganu… pagaidi! — Miranda paķēra paleti un sajauca krāsas tāpat kā toreiz, kad viņa gribēja, lai es no Londonas atvedu īpašas krāsas šalli. — Lūk, šādā krāsā, vienkārša piegriezuma, garumā līdz celim, var būt bez piedurknēm, kaut ko šādu. Vai arī šādu. — Man vienmēr patika noskatīties, kā viņa zīmē. Mirandai tas izdevās tik veikli, zibenīgi un viegli, it kā viņai nepietiktu pacietības.

Pilnīgi dabiski, ka manas domas todien nebija no priecīgajām. Man nebija ne mazākā priekšstata, ko iesākt. Neatceros, kādas domas man šaudījās pa galvu. Varbūt es pat biju izlēmis turēt vārdu, lai gan saka, ka spaidu kārtā noslēgtam līgumam neesot likumīga spēka.

Aizbraucu līdz pat Braitonai un pēc ilgas meklēšanas mazā veikaliņā atradu tieši tādu kleitu, kādu Miranda vēlējās. No pirmā acu uzmetiena varēja pateikt, ka tā ir ļoti smalka. No sākuma viņi pat negribēja man to bez uzlaikošanas pārdot, lai gan lielums bija īstais. Pēc tam, ejot atpakaļ uz mašīnu, gāju garām juvelierveikalam. Pēkšņi man prātā iešāvās doma, ka Miranda droši vien gaida kādu dāvanu. Tā man arī būtu vieglāk ierunāties par ilgāku ciemošanos. Veikala skatlogā ieraudzīju kaklarotu ar safīriem un dimantiem, kas sirdsveidā bija izkārtota uz melna samta auduma. Iegāju iekšā; izrādījās, ka tā maksā trīssimt mārciņu. Gribēju jau doties prom, kad mana devīgā daba ņēma virsroku.

Galu gala naudas taču man bija pietiekami. Pārdevēja aplika rotu sev ap kaklu. Izskatījās tiešām skaisti, turklāt varēja redzēt, ka tā nav nekāda lētā manta. — Akmentiņi ir mazi, — pārdevēja teica, — bet ļoti augstas kvalitātes, viktoriāņu stilā. — Atcerējos, ka Miranda reiz slavēja viktoriāņu stilu, tāpēc izlēmu, ka jāpērk. Protams, viņi negribēja pieņemt manu čeku. Tikai pēc tam, kad liku piezvanīt bankai, pārdevēji ātri mainīja balss toni. Dabiski, ja es būtu stādījies priekšā kā lords tāds un tāds, varu derēt, nekas tamlīdzīgs nebūtu jāpiedzīvo… bet tagad tam nav laika.

Jocīgi, kā viena doma ved pie nākamās! Kamēr pirku kaklarotu, ieraudzīju gredzenus, un man iešāvās prātā doma, ka es varētu lūgt Mirandas roku — un atteikuma gadījumā man būtu iemesls paturēt viņu ilgāk. Tā bija izeja. Zināju, ka viņa nekad nepiekritīs. Tāpēc nopirku ari gredzenu, diezgan glītu, bet ne pārāk dārgu. Tikai acu apmānīšanai.

Kad atbraucu mājās, vispirms nomazgāju kaklarotu (man bija nepatīkami domāt, ka tā pieskārusies citas sievietes kaklam) un noslēpu tā, lai īstajā mirklī varētu to paņemt. Aiznesu Mirandai kleitu un citus sīkumus. Tad paveicu visus sagatavošanās darbus, kā viņa bija likusi. Sakārtoju puķes, uz blakusgaldiņa noliku šampanieti un heresu, un uzklāju galdu gluži kā smalkā restorānā. Protams, neaizmiršu drošības pasākumus. Bijām norunājuši, ka septiņos došos lejā pēc viņas. Līdz tam izlēmām neredzēties. Gluži kā kāzās.

Nospriedu, ka šo vienu reizi varu riskēt, nēsāsiet Mirandai rokas un neuzlikt mutes aizsēju. Sagatavoju hloroformu, lai vajadzības gadījumā viss būtu pie rokas. Piemēram, ja kāds zvanītu pie durvīm, man vēl būtu laiks viņu ātri iemidzināt un sasietu atstāt virtuvē.

Tā nu septiņos, uzcirties labākajā uzvalkā, ar jaunu kreklu un kaklasaiti devos lejā pēc Mirandas. Jutos drošāk, jo ārā lija. Man bija kādas desmit minūtes jāgaida, līdz viņa iznāca ārā. Gandrīz zaudēju samaņu. Pirmajā mirklī likās, ka tā nemaz nav viņa, tik ļoti citāda viņa izskatījās. Miranda bija ietinusies manis dāvināto smaržu mākonī. Pirmoreiz redzēju, ka viņa ir uzkrāsojusies. Vienkāršā, bet elegantā krēmkrāsas kleita bez piedurknēm, ar dziļu kakla izgriezumu viņai piestāvēja neizsakāmi labi. Miranda vairs neizskatījās pēc meitenes; viņa bija īsta sieviete. Mati viņai bija sacelti elegantā, augstā frizūrā, ko viņa pati sauca par ampīru. Miranda izskatījās gluži kā viena no tām modelēm, kādas redz žurnālos. Pārsteidzoši, kā viņa varēja pārvērsties, ja gribēja!

Atceros, ka arī acis viņai izskatījās gluži citādas. Ai' melnajam līnijām tās šķita dziļas un izsmalcinātas. Jā, izsmalcināta gan viņa bija! Protams, es uzreiz apzinājos savu neveiklību un raupjumu. Mani pārņēma tā pati sajūta, kas rodas, kad ieraugu brīnišķīgu tauriņu un zinu, ka man tas jānogalina. Skaistums mani apžilbina, un es vairs neapjēdzu, kas jādara.

— Nu, kā? — Miranda vaicāja un izrādīdamās apgriezās uz papēža.

— Ļoti jauki, — es sacīju.

— Un tas ir viss? — Miranda uzmeta man dzīļainu skatienu. Viņa izskatījās satriecoši burvīga.

— Skaisti! — es teicu. Nezināju, ko vēl piebilst. Man gribējās tikai skatīties un skatīties viņā, taču bija bail.

Mēs bijām tik tālu viens no otra kā nekad agrāk. Un es aizvien skaidrāk sapratu, ka nespēšu palaist viņu brīvībā.

— Nu, tad ejam augšā! — es sacīju.

— Kā, tu mani nesasiesi?

— Nu jau ir par vēlu, — es atbildēju. — Tie laiki ir garām.

— Ferdinand, tava rīcība šodien un rit ir labākais, ko esi savā mūžā paveicis.

— Skumīgākais arī, — es nevarēju atturēties nepiebildis.

— Nē, šis ir jaunas dzīves sākums. Jauna cilvēka sākums tevī. — Un Miranda izstiepa roku un saņēma manējo, un veda mani augšā pa kāpnēm.

Ārā gāza kā ar spaiņiem, un Miranda ievilka dziļu elpu, pirms mēs iegājām virtuvē.

— Cik jauki! _ viņa noteica.

— Tu taču apgalvoji, ka šis vārds neko neizsaka.

— Dzīvē ir ari kaut kas jauks. Vai varu palūgt heresu? — Ielēju mums abiem pa glāzei. Mēs stāvējām ar heresa glāzēm rokā, un Miranda mani pagalam sasmīdināja, izlikdamās, ka istaba ir pilna ļaužu. Viņa sasveicinājās, stāstīja viņiem par manu jauno dzīvi un man — par šiem cilvēkiem. Tad viņa uzlika plati — maigu, mierīgu mūziku, Miranda izskatījās gluži neatvairāma. Viņa bija pilnīgi pārvērtusies. Acīs bija dzīvība, un viņas franču smaržas pildīja visu istabu. Heress un siltums no kamīnā sprakšķošajām īstām priežu pagalēm ļāva aizmirst, kāds pienākums mani gaida vakara gaitā. Pat izmocīju dažus muļķīgus jokus. Taču viņa smējās no visas sirds.

Miranda izdzēra vel vienu glāzi, un tad mēs devāmies otra istabā. Ātri noliku dāvanu pie viņas šķīvja. Viņa to uzreiz pamanīja.

— Vai tas man?

— Atver, tad redzēsi! — es mudināju. Miranda iztina tumšzilo ādas kastīti no papīra un piespieda slēdzi. Viņa klusēdama skatījās uz kaklarotu.

— Vai tie ir īsti? — Nudien, viņu bija pārņēmusi godbijīga sajūsma.

— Protams! Akmentiņi nav lieli, taču augstas kvalitātes.

— Apbrīnojami… — viņa noteica, bet tad pastiepa kastīti uz manu pusi. — Es nevaru pieņemt šādu dāvanu. Man liekas, es saprotu, kāpēc tu man to dāvini. Liels paldies, bet… bet es tiešām nevaru kaut ko tādu pieņemt.

— Tā ir domāta tev, — es sacīju.

— Bet… Ferdinand, saproti, ja vīrietis kaut ko tādu dāvina sievietei, ir tikai viens secinājums.

— Kāds tad? — es jautāju.

— Cilvēki vienmēr iedomājas to sliktāko.

— Es vēlos, lai tā paliktu tev. Lūdzu, neatsakies!

— Labi, es to uzlikšu. Uz vienu vakaru izlikšos, ka tā ir mana.

— Tā arī ir tava.

Ar kastīti rokā Miranda pienāca man klāt.

— Uzliec, lūdzu! — viņa sacīja. — Ja tu meitenei dāvini rotaslietas, tev pašam tās jāuzliek.

Miranda stāvēja pie galda un skatījās manī, līdz izņēmu kaklarotu no kastītes un apliku viņai ap kaklu. Ar drebošiem pirkstiem nenācās viegli to sastiprināt. Nekad vēl nebiju pieskāries viņas ādai, ja neņem vērā rokas. Miranda smaržoja tik jauki, ka es būtu varējis tā nostāvēt visu vakaru. likās, ka atdzīvojusies viena no tām neticami skaistajām reklāmām, ko rāda pa televizoru. Tad beidzot viņa pagriezās un ieskatījās man acīs.

— Vai izskatās labi?

Es nevarēju parunāt, tāpēc tikai pamāju ar galvu. Gribējās pateikt kaut ko ļoti jauku.

— Vai gribi, lai pasaku tev paldies?

Klusēju, bet Miranda uzlika man roku uz pleca, pastiepās un noskūpstīja uz vaiga. Tas noteikti bija karsts kā uguns, jo tanī brīdī es biju piesarcis gluži sarkans.

Tad mēs ieturējām svētku vakariņas. Atveru šampanieša pudeli, un, kā par brīnumu, tas izrādījās ļoti labs. Nožēloju, ka neesmu nopircis vēl vienu pudeli. Šampanietis bija gards un ne pārāk stiprs. Mēs abi daudz runājām, bet Miranda, protams, bija asprātīgāka. Izlikās runājam ar citiem cilvēkiem un tā tālāk.

Pēc vakariņām virtuvē kopīgi pagatavojām kafiju (protams, ne mirkli nenolaidu no viņas acis). Miranda uzlika džeza mūziku, ko biju viņai nopircis, un es iznesu kafiju zālē. Tad mēs apsēdāmies blakus uz dīvāna.

Pēc kafijas spēlējām šarādes. Miranda tēloja, bet man vajadzēja uzminēt vārdu zilbes. Šī lieta man īpaši nepadevās — nedz minēšana, nedz tēlošana. Atceros, ka viens no vārdiem, ko man vajadzēja uzminēt, bija «tauriņš». Viņa to attēloja vēl un vēlreiz, bet es nevarēju un nevarēju uzminēt. Nosaucu visus putnus un lidaparātus, ko vien varēju iedomāties, līdz beigās viņa sabruka krēslā un teica, ka es esot bezcerīgs. Tad Miranda sadomāja mācīt man dejot džaivu un sambu, bet es apjuku, tiklīdz sajutu viņas pieskārienu, un jaucu soļus. Viņa droši vien nodomāja, ka esmu galīgs neveiklis.

Pēc tam Mirandai vajadzēja uz mirklīti ieiet vannasistabā. Man tas nepatika, bet nevarēju taču likt viņai iet lejā uz pagrabu. Ļāvu, lai viņa uzkāpj otrajā stāvā, bet pats stāvēju kāpņu augšgalā un skatījos, vai viņa nemēģina signalizēt ar gaismām (kļūda — nebiju pielicis dēļus). Logs bija pietiekami augsts, un es zināju, ka viņa bez trokšņa nevarētu izkļūt ārā. Tad beidzot viņa iznāca no vannasistabas un ieraudzīja mani kāpnēs.

— Tu man neuzticies? — Viņas balsī ieskanējās asi toņi.

— Uzticos.

Mēs iegājām atpakaļ zālē.

— Kāpēc tad tu mani uzmani?

— Ja tu tagad izbēgsi, tu varēsi teikt, ka es tevi turēju ieslodzītu. Ja aizvedīšu tevi mājās, varēšu teikt, ka tevi atbrīvoju. Zinu, tas izklausās muļķīgi. — Protams, es nedaudz pietēloju. Situācija bija ļoti, ļoti sarežģīta.

Tad viņa paskatījās uz mani un teica: — Izrunāsimies, labi? Nāc, apsēdies man blakus! Es apsēdos.

— Ko tu iesāksi, kad es būšu prom?

— Es par to nedomāju.

— Vai tu vel gribēsi ar mani satikties? -Jā.

— Tev noteikti vajadzētu pārvākties uz Londonu. Tu vari kļūt par īstu slavenību. Visi gribēs ar tevi iepazīties.

— Tev manis dēļ būs kauns no draugiem.

Viss, ko teicām, bija nereāls. Redzēju, ka Miranda izliekas tāpat kā es. Man sāpēja galva. Nekas vairs nebija labi.

— Man ir daudz draugu. Zini, kāpēc? Tāpēc, ka es nekad no viņiem nekaunos. Lai kādi viņi ari būtu. Un tu nebūt neesi visdīvainākais. Viens no maniem draugiem ir pilnīgi amorāls. Bet viņš ir talantīgs gleznotājs, tāpēc mēs viņam piedodam. Un viņš par sevi nekaunas. Tev arī tas jāiemācās. Nekaunēties no sevis. Es tev palīdzēšu. Nebūs grūti, vajag tikai mēģināt!

Likās, ka pienācis īstais mirklis. Es vienkārši vairs nespēju izturēt.

— Vai mēs nevarētu apprecēties? — es ierunājos. Kabatā man bija sagatavots gredzens.

Iestājās klusums.

— Viss, kas man pieder, būs tavs, — es sacīju.

— Laulība nevar pastāvēt bez mīlestības, — Miranda teica.

— Man neko nevajag, — es teicu. — Tev nebūs jādara nekas tāds, ko tu nevēlēsies. Tu varēsi nodarboties, ar ko gribēsi. Varēsi studēt mākslu, gleznot. Es neko neprasu, pilnīgi neko, tikai kļūsti mana likumīgā sieva un nāc dzīvot ar mani šinī mājā.

Miranda sēdēja un vērās paklājā.

— Tev būs pašai sava guļamistaba, ko varēsi aizslēgt, — es piebildu.

— Bet tas taču ir briesmīgi! Necilvēciski! Mēs nekad viens otru nesapratīsim. Mūsu sirdis un dvēseles ir pilnīgi atšķirīgas.

— Tātad man tomēr ir sirds, — es piezīmēju.

— Es pasaulē redzu tikai skaisto un neglīto. Vai tu nesaproti? Es nedomāju par labo un ļauno. Tikai par skaisto un neglīto. Tas, ko tu uzskati par nepiedienīgu, man bieži liekas skaists, un pareizais, labais — neglīts.

— Tagad tu spēlējies ar vārdiem, — es sacīju. Miranda tikai vērās manī, tad pasmaidīja, piecēlās un visā savā skaistumā nostājās pie kamīna. Brīnišķīga, bet atsvešinājusies. Pārāka.

— Tu droši vien vēl arvien mīli Pīrsu Brautonu, — es teicu. Gribēju viņu krietni pārbiedēt. Viņa tiešām izskatījās pārsteigta.

— Ka tu zini par Pīrsu?

Pastāstīju, ka izlasīju to avīzē. — Tur bija rakstīts, ka jūs ar Pīrsu esot neoficiāli saderināti.

Uzreiz sapratu, ka tā nav taisnība. Miranda tikai pasmējās. — Viņu es neparko neprecētu! Tad jau drīzāk tevi.

— Kāpēc tad tu tomēr man atsaki?

— Es varētu apprecēties tikai ar tādu cilvēku, kuram piederētu pilnīgi. Lai mans prāts, mana sirds, mans ķermenis — viss piederētu viņam. Tāpat kā viņš piederētu man.

— Es viss esmu tavs.

— Nē taču! Piederēt nozīmē gan dot, gan ņemt. Viens dod, un otrs pieņem. Tu nevari būt mans, jo es tevi nepieņemu. Un man nav nekā, ko dot tev pretī.

— Man nevajag daudz.

— Jā, es zinu. Tev vajag tikai to, ko es nevaru dot. Manu izskatu, stāju, gaitu, kustības. Bet manī ir daudz kas vairāk! Es varu dot daudz vairāk. Taču ne tev, jo es tevi nemīlu.

— Nu tad mums jārunā cita valoda, — es sacīju un piecēlos. Deniņos man dunēja. No Mirandas sejas redzēju, ka viņa uzreiz visu saprot, tikai turpina izlikties.

— Ko tu gribi ar to teikt?

— Pati saproti.

— Labi, precēsimies. Kad vien tu gribi. Kaut tūlīt.

— Ha! — es tikai noteicu.

— Vai tad tu to negribēji?

—Tu domā, ka es nesaprotu! Es tev neuzticos ne par naga melnumu.

No Mirandas skatiena man tiešām sametās slikti. Viņa skatījās tā, it kā es nebūtu cilvēks, bet kaut kāds izdzimtenis no citas planētas. Nevis ar nicinājumu, bet neticēdama, ka ari es esmu cilvēks,

— Ļoti labi redzu cauri visām tavām viltībām.

Viņa tikai lūdzoši teica: — Ferdinand! — Un nopūtās. — Kārtējais triks.

— Tad tagad es esmu Ferdinands, jā?

— Bet tu solīji! Tu taču nelauzīsi solījumu!

— Varu darīt, kā gribu.

— Bet es nesaprotu, ko tu gribi no manis. Kā gan lai es pierādu, ka gribu būt tev draugs, ja tu man nedod ne mazāko iespēju?

— Apklusti! — es sacīju.

Tad viņa vairs neizturēja. Es jau to gaidīju un biju sagatavojies. Vienīgais, kam nebiju gatavs, — ka tieši šinī mirklī brauks garām mašīna. Miranda pastiepa kāju, it kā gribēdama to sasildīt pie uguns, bet tad pēkšņi izgrūda degošu pagali uz paklāja, iekliedzās un metās pie loga. Ieraudzījusi, ka tas ir aizslēģots, viņa skrēja uz durvīm, bet es jau tur biju priekšā. Ātrumā man nebija laika paķert no atvilktnes hloroformu. Miranda kliegdama skrāpējās un lauzās, bet es nebiju noskaņots uz maigu apiešanos, tāpēc izgriezu viņai rokas un ar plaukstu aizspiedu muti. Viņa koda un spārdījās, bet tanī brīdī es par to nedomāju. Aizstiepu viņu līdz atvilktnei ar hloroformu. Viņa ieraudzīja tīstokli, saprata, kas par lietu, un mēģināja izvairīties, taču nekas nesanāca. Uzspiedu to viņai uz mutes un klausījos, kas notiek ārā. Vēroju, kā uz paklāja gruzd malkas pagale. Istaba pildījās ar sīviem dūmiem. Tiklīdz Miranda kļuva ļengana, nolaidu viņu zemē un no vāzes uzlēju pagalei ūdeni. Vajadzēja rīkoties ātri, tāpēc izlēmu, ka vispirms nonesīšu Mirandu pagrabā. Noliku viņu gultā un uznācu augšā pārbaudīt, vai uguns apdzisuši un vai tuvumā nav kāds okšķeris.

Atvēru parādes durvis un palūkojos visapkārt. Par laimi, tuvumā neviena nebija.

Tad nogāju lejā.

Miranda joprojām nekustīgi gulēja gultā. Viņa izskatījās visai interesanti. No viena pleca kleita bija pavisam noslīdējusi. Nezinu, kā tas gadījās, bet, redzot, kā viņa guļ bez samaņas, man sāka raisīties domas un pārņēma satraukums. Beidzot biju pierādījis, kurš te īsti ir kungs un pavēlnieks. Viens plecs viņai bija kails un kleita uzrāvusies tā, ka varēju redzēt zeķturi. Nezin kāpēc atcerējos to amerikāņu filmu, kurā viens vīrietis atved mājās piedzērušos meiteni, izģērbj un noliek gultā. Neko sliktu viņš nedara, tikai nākamajā rītā viņa atmostas, ģērbta sveša vīrieša pidžamā.

Tā arī izdarīju. Novilku viņai kleitu un zeķes, atstājot tikai krūšturi un biksītes. Lai neizģērbtu viņu pavisam kailu. Tā viņa gulēja manā priekšā kā bilde, mugurā tikai pats mazumiņš. Tante vienmēr teica, ka modīgā apakšveļa esot trīs lencītes pāri plikumam. (Tāpēc tik daudzām sievietēm mūsdienās esot vēzis.) Izskatījās, it kā Miranda gulētu pludmalē ar peldkostīmu mugurā.

Bija pienākusi mana lielā izdevība. Atnesu fotoaparātu un uzņēmu

paris bildes. Gribēju uzņemt vairāk, bet Miranda sakustējās, tāpēc labāk taisījos prom.

Tūlīt ķēros pie attīstīšanas un bilžu taisīšanas. Fotogrāfijas iznāca tīri labas. Varbūt ne mākslinieciskas, bet ļoti interesantas.

Naktī nevarēju gulēt, tik ļoti biju satraucies. Brīžiem gribējās iet lejā, atkal apdullināt viņu ar hloroformu un uzņemt vēl citas bildes. Tik tālu biju novests. īstenībā neesmu no tādiem, bet to vienu nakti pēc visa, ko nācās pārdzīvot, jutos kā apdullis. Arī šampanietis laikam mani slikti ietekmēja. Un viss, ko Miranda man bija teikusi. To laikam sauc par liktenīgu apstākļu sakritību.

Pēc tam nekas vairs nebija kā agrāk, lai kas ari notika. Laikam abi Sapratām, ka nekad nevarēsim būt kopā. Apzinājos, ka Miranda nekad mani nesapratīs, un droši vien viņa domāja tāpat. Ka es viņu nekad ''nesapratīšu.

Vēlāk, kad pārdomāju viņas izģērbšanu, man vairs nelikās, ka tas būtu tik briesmīgi slikti. Retais vīrietis būtu savaldījies un aprobežojies ar fotografēšanu. Nolēmu, ka tas liecina man tikai par labu.

Izdomāju, ka vislabāk būtu uzrakstīt vēstuli. Lūk, ko uzrakstīju:

Es atvainojos par vakardienu. Droši vien Tu tagad domā, ka nemūžam nevarēsi man vairs piedot

Kā jau zini, biju apņēmies nelietot varu, ja Tu mani uz to neieaicināsi. Ceru, ka Tu apzinies, ka šinī gadījumā man nebija citas iespējas.

Lūdzu, saproti, ka rīkojos tikai tiktāl, cik bija nepieciešams. Kleitu novilku, jo baidījos, ka Tev atkal varētu kļūt slikti.

Izturējos pret Tevi ar visu cieņu, kāda iespējama šādos apstākļos. Lūgtu ievērot, ka cits vīrietis būtu izmantojis situāciju savā labā. Es to nedarīju.

Vairs neko neteikšu. Izņemot tikai to, ka man nepieciešams nedaudz pagarināt Tavu uzturēšanos šinī mājā.

Ar cieņu — Ferdinands

Iztiku bez uzrunas, jo nezināju, kā viņu saukt. «Mīļā Miranda» izklausījās pārāk familiāri.

Nogāju lejā un ienesu viņai brokastis. Tieši tā jau biju iedomājies. Miranda sēdēja krēslā un skatījās man tieši virsū. Pateicu «labrīt», bet viņa neatbildēja. Iejautajos, vai viņa gribēs ceptu olu, bet viņa tikai skatījās un klusēja. Atstāju brokastu paplāti ar vēstuli uz galda un izgāju ārā. Kad atgriezos, nekas nebija aiztikts, vēstule nebija atvērta, un Miranda joprojām sēdēja un vērās man tieši virsū. Zināju, ka nav vērts runāt, jo viņa ir pamatīgi saniknojusies.

Tā Miranda izturējās vairākas dienas. Cik zinu, viņa tikai dažkārt iedzēra ūdeni. Vismaz reizi dienā, kad ienesu barību, mēģināju uzsākt sarunu, bet vienmēr veltīgi. Vēstuli, viņa šķiet, izlasīja, bet varbūt ari saplēsa nelasītu, jo atradu to smalkās druskās uz grīdas. Izmēģinājos gan šā, gan tā. Izlikos dusmīgs un sarūgtināts, lūdzos, mēģināju pierunāt, bet viss velti. Gandrīz visu laiku Miranda tikai sēdēja, pagriezusi man muguru. Sapirku labāko, kas Līvzā atrodams, taču viņa nepieskaras nedz Šveices šokolādei, nedz kaviāram.

Pamazām mani pārņēma patiess satraukums. Bet tad kādu rītu viņa pagriezās pret mani, tikko ienācu istabā, un padeva laburītu. Balss tonis gan bija dīvains. Pilns naida un pretīguma.

— Labrīt! — es atņēmu sveicienu. — Ļoti jauki atkal dzirdēt tavu balsi.

— Tiešām? Nekas, drīz tu vēlēsies, kaut nekad nebūtu to dzirdējis.

— To mēs redzēsim, — es atteicu.

— Es gribu tevi piebeigt. Beidzot sapratu, ka tu taču ļautu man nomirt bada nāvē. Izskatās tieši pēc tevis.

— Varbūt tu teiksi, ka Šo pēdējo dienu laikā es tev ne reizi nenesu ēst?

Uz to nu Mirandai nebija, ko atbildēt, tāpēc viņa tikai turpināja naidīgi blenzt.

— Es neesmu tikai vienkārša cietumniece, vai ne? Esmu nolemta nāvei.

— Labāk ieēd brokastis! — es sacīju.

No tās dienas Miranda atkal sāka ēst normāli, bet nekas vairs nebija kā agrāk. Viņa gandrīz nemaz nerunāja, bet, ja arī atvēra muti, tad dzirdēju tikai ļaunus jokus un izsmieklu. Viņa bija tik nejauka, ka nebija iespējams uzturēties istabā un parunāt. Ja kādreiz paliku kaut brītiņu ilgāk, nekā nepieciešams, viņa man burtiski spļāva virsū. Reiz ienesu šķīvi ar pilnīgi nevainojami pagatavotām vārītām pupām, bet viņa to iemeta man tieši sejā. Gribējās paņemt viņu aiz ausīm un krietni saraustīt. Aptuveni tad man šī padarīšana saka apnikt, jo izmēģināju visu, bet Miranda nevarēja un nevarēja aizmirst to vienu vakaru. Kāda tad jēga? Likās, ka esam iestrēguši strupceļā.

Tad kādu dienu Miranda beidzot ierunājās laipnāk. Biju ieradis iet prom tūlīt pēc vakariņām, lai viņai nebūtu iespējas uz mani kliegt, bet šoreiz viņa mani apstādināja.

— Pagaidi! Es gribu iet vannā.

— Šodien nevar, — es atteicu, jo nebiju tam sagatavojies.

— Rīt?

— Labi. Ja tu dosi godavārdu.

— Protams. Es savu vārdu turu. — Viņas balss skanēja ļauni un naidīgi.

Es gan zināju, cik vērts ir Mirandas godavārds.

— Un vēl es gribu šovakar pastaigāt priekšpagrabā. — Viņa izstiepa rokas, un es tās sasēju. Pēc daudzām dienām atkal pieskāros Mirandai. Kā parasti, apsēdos uz kāpnēm, un viņa staigāja šurp turp pa pagrabu. Ārā bija vējains. Varēja dzirdēt tikai vēja brāzmas virs galvas un viņas soļus šeit, lejā. Labu laiku viņa klusēja, bet es kaut kā nojautu, ka viņa grib runāt.

— Vai dzīve tev sagādā prieku? — viņa pēkšņi izgrūda. Piesardzīgi atbildēju: — Ne īpaši.

Miranda atkal reizes piecas nostaigāja no viena gala līdz otram. Viņa sevī klusi dungoja.

— Jauka melodija, — es piezīmēju.

— Tev patīk? -Jā.

— Tad man riebjas.

Viņa vēl pāris reižu nostaigāja šurp turp.

— Runā ar mani! — viņa pēkšņi pavēlēja.

— Par ko?

— Par tauriņiem.

— Ko lai es saku par tauriņiem?

— Kāpēc tu viņus kolekcionē. Kā to dara. Vienkārši runā! Mirandas vēlme man likās dīvaina, bet es sāku stāstīt, un katru reizi,

kad apklusu, viņa pamudināja: — Runā, runā! — Droši vien norunāju vismaz pusstundu, kad viņa pēkšņi teica: — Pietiek, — un tūlīt pati devās iekša istaba. Noņemu saites. Viņa pagriezās un ar muguru pret mani atsēdās uz gultas. Pajautāju, vai viņa negribētu tēju, bet Miranda neatbildēja, un es pēkšņi sapratu, ka viņa raud. Viņas asaras man bija grūti pārciest. Nespēju izturēt, ka viņa ir tik nelaimīga. Piegāju tuvāk un teicu: — Saki, ko vēlies, un es tev visu nopirkšu! — Tad Miranda pagriezās pret mani. Viņa tiešām raudāja, taču acis dega mežonīgā naidā. Viņa piecēlās un nāca man virsū, kliegdama: — Vācies, vācies, vācies! Briesmīgi! Likās, ka viņa sajukusi prātā.

Nākamajā dienā Miranda bija ļoti mierīga. Nebilda ne vārda. Sagatavoju vannu un piestiprināju dēļus; pēc pastaigāšanās priekšpagrabā (šoreiz pilnīgā klusumā) viņa bija gatava doties augšā. Sasēju rokas, uzliku aizsēju, un mēs kopā uzgājām augšā. Viņa nomazgājās, iznāca ārā un pastiepa rokas, lai es varētu tās atkal sasiet.

Parasti katram gadījumam ar roku cieši turēju viņas plecu. Ejot ārā no virtuves, bija pakāpiens, uz kura es pats reiz paklupu, tāpēc nebiju pārsteigts, ka arī Miranda šoreiz zaudēja līdzsvaru. Turklāt tā, ka visi šampūni, ziepju trauciņi un citas lietas, ko viņa nesa dvielī (rokas biju sasējis priekšā, tāpēc viņa nesamo bija piespiedusi pie krūtīm), ar troksni izbira pa grīdu. Viņa piecēlās un pavisam nevainīgi berzēja sasistos ceļus. Kā īsts muļķis pieliecos un vācu kopā viņas mantas. Ar roku gan turēju viņu aiz rītasvārku malas, taču izlaidu no acīm. Sī kļūda gandrīz izrādījās liktenīga.

Pēkšņi sajutu drausmīgu sitienu. Par laimi, Miranda netrāpīja man tieši pa galvu; lielāko sitiena spēku uztvēra plecs un mēteļa apkakle. Nokritu uz sāniem, pie reizes cerēdams izvairīties no nākamā sitiena. Biju zaudējis līdzsvaru un nespēju saķert viņas rokas, lai gan joprojām turēju rītasvārku malu. Redzēju, ka Miranda kaut ko tur rokās, un pēkšņi sapratu, ka tas ir mazais virtuves cirvītis. Pēc pagājušās nakts vēja dārzā bija aizlūzuši vairāki veci ābeļu zari, un es no rīta gāju tos nocirst. Acumirklī sapratu, ka beidzot reiz esmu pieļāvis kļūdu. Atstājis cirvīti kaut kur uz virtuves palodzes, un Miranda to ievērojusi. Viena vienīga kļūda, kas var iznīcināt visu.

Uz bridi biju atkarīgs no Mirandas žēlastības. Brīnums, ka viņa mani tūlit nepiebeidza. Viņa atkal pacēla cirvīti, un, nepaguvis pacelt roku, es saņēmu briesmīgu sitienu pa deniņiem. Galvā man sāka zvanīt un likās, ka no brūces straumēm šlācas asinis. Nezinu, kā izkūlos. Droši vien palīdzēja instinkts. Speros ar kajam un norāvu Mirandu leja uz grīdas. Viņa gandrīz uzkrita man virsū. Dzirdēju, kā cirvis nobūkšķ pret akmens grīdu.

Sataustīju cirvīti un aizmetu prom, tad sagrābu Mirandas rokas, pirms viņa paguva atbrīvoties no saitēm. Vēl pāris sekundes cīkstējā-mies, bet viņa laikam drīz izlēma, ka nav vērts turpināt, jo pārtrauca cīnīties un es varēju viņu aizvilkt pa durvīm lejā uz pagrabu. Neizturējos pret viņu pārāk uzmanīgi, jo pāri sejai man tecēja asiņu straumīte un galvā jutu dīvainu vārgumu. Iegrūdu viņu istabā, aizcirtu durvis un aizgrūdu aizbīdni. Nelikos ne zinis par viņas sasietajām rokām un mutes aizsēju. «Lai pamokās, varbūt nāks pie prāta,» es nodomāju.

Uzgāju augšā un apmazgāju brūci. Kad spogulī ieraudzīju savu asiņaino seju, domāju, ka tūlīt noģībšu. Man tomēr bija ļoti paveicies, jo cirvītis nebija pārāk ass, turklāt bija paslīdējis sāņus. Brūce izskatījās briesmīgi robota, taču nebija dziļa. Piespiedu pie galvas drēbes gabalu un gaidīju, līdz apstājās asiņošana. Biju patīkami pārsteigts pats par sevi, jo nedomāju, ka varēšu tik viegli izturēt asinis.

Protams, dusmās vai kūsāju. Ja nebūtu šī neparastā vājuma, tiešām nezinu, ko būtu viņai nodarījis. Mans pacietības mērs bija pilns, un galvā šaudījās visādas domas. Nezinu, kā viss būtu beidzies, ja Miranda uzvestos kā līdz šim. Taču to neviens vairs neuzzinās.

Nākamajā rītā man joprojām sāpēja galva. Pilns niknuma gāju lejā uz pagrabu, taču biju tik vārgs, it kā kājas būtu no vates. Gatavojos asai vārdu maiņai, bet Miranda piecēlās un apjautājās, kā es jūtoties. Uzreiz sajutu, ka viņa mēģina izturēties citādi. Laipnāk.

— Man laimējās, ka neesmu beigts.

Arī Miranda izskatījās bāla un nopietna. Viņa pastiepa rokas (mutes aizsēju viņai bija izdevies noraut), un es atsēju saites.

— Ļauj man paskatīties uz brūci! Es nervozi atrāvos.

— Nebaidies, es neko nedarīšu! Vai tu ievainojumu labi izmazgāji?

— Jā.

— Un dezinficēji ari?

— Jā. Viss ir kārtībā.

Tad Miranda izvilka pudelīti dziedinoša šķidruma un samērcēja tajā vati.

— Kas tev atkal aiz adas?

— Ļauj, izmazgāšu tev brūci! Apsēdies! — Viņa to pateica tā, ka nevarēju neticēt. Jocīgi… Dažkārt nebija iespējams turēt viņu aizdomās.

Pavisam maigi Miranda noņēma plāksteri un marles pārsēju. Jutu, ka viņa saviebjas, jo skats nebija no skaistākajiem, bet tad viņa viegli pārmazgāja brūci un atkal uzlika apsēju.

— Liels paldies! — es pateicos.

— Piedod, ka… ka es tā izrīkojos! Un gribu arī pateikt paldies, ka tu man neatmaksāji ar to pašu. Tev bija pilnīgas tiesības.

— Pēc visa, kas bijis, es nemaz tā nevarētu.

— Zini, es vispār negribu par to runāt. Es tikai lūdzu piedošanu.

— Es tev piedodu.

— Paldies…

Mēs izturējāmies ļoti oficiāli. Miranda aizgriezās un ķērās pie brokastīm. Es izgāju priekšpagrabā un gaidīju. Kad atgriezos, viņa bija jau pārģērbusies un saklājusi gultu. Vaicāju, vai viņa kaut ko nevēlas, bet Miranda tikai noraidoši pakratīja galvu. Viņa nolika zāļu pudelīti uz paplātes un sniedza man ar vāju smaida atblāzmu sejā. Varbūt tas nav nekas īpašs, bet man šis smaids nozīmēja daudz. Gandrīz likās, ka bija vērts riskēt ar dzīvību. Tanī rītā jutos patiesi laimīgs, it kā starp mākoņiem būtu atkal parādījusies saule.

Pēc tam divas vai trīs dienas mēs izturējāmies ļoti neitrāli. Miranda neko daudz nerunāja, taču ļaunais asums bija zudis. Tad reiz pēc brokastīm viņa vēlējās mani zīmēt — kā kādreiz sākumā. Laikam viņai vienkārši gribējās parunāties.

— Man vajadzīga tava palīdzība, — Miranda sacīja. -Jā?

— Man ir draudzene, kura iemīlējies kāds jauns vīrietis.

— Nu, tālāk, — es sacīju. Viņa brītiņu klusēja. Droši vien gribēja paskatīties, kā es reaģēšu.

— Viņš tā zaudēja galvu, ka nolaupīja manu draudzeni un tur ieslodzītu savā mājā.

— Kāda neticama sakritība! — es ironiski piezīmēju.

— Jā, patiešām! Nu, re, un viņa grib tikt brīvībā, bet baidās jaunajam vīrietim nodarīt pāri. Viņa ir nesaprašanā, kā rīkoties. Ko tu viņai ieteiktu?

— Apbruņoties ar pacietību, — es atbildēju.

— Kam jānotiek, lai viņš manu draudzeni atbrīvotu?

— Viss, kas var notikt.

— Labi, nespēlēsim aklās vistiņas… Saki, kas man jādara, laitiktu brīvībā!

Nevarēju atbildēt. Nebija nekādas jēgas teikt, ka gribu ar viņu kopā pavadīt visu mūžu.

— Laulības neko nedod, jo tu man neuzticies.

— Nē, to es tiešām nevaru.

— Un ja nu es atdotos tev gultā? Miranda pārtrauca zīmēt. Es neatbildēju.

— Ko tu saki?

— Nebiju domājis, ka tu esi no tādām, — beidzot atteicu.

— Es tikai mēģinu noteikt tavu cenu. — Viņa runāja tā, it kā atrastos veikalā un apspriestu kādas preces priekšrocības un trūkumus.

— Tu taču labi zini, ko es gribu.

— Bet tieši to es nevaru!

— Ko es tur varu līdzēt?

— Ak Dievs, pasaki vismaz skaidri un gaiši! Vai tu gribi vai negribi gulēt ar mani?

— Ne tagad, kad mums ir tādas attiecības.

— Kādas attiecības?

— Tu taču esi tā gudrā, tad jau pati zināsi.

Miranda ievilka elpu. Man patika šad tad paķert viņu uz āķa.

— Tu domā, ka es tikai mēģinu izbēgt? Ka visu daru tikai tāpēc, laitiktu prom no tevis? vai tāpēc tu negribi būt ar mani kopā?

Piekrītoši pamāju ar galvu.

— Un ja nu tas notiktu cita iemesla pēc? Tāpēc, ka tu man patīc. Vai vienkārši tāpat, prieka pēc. Vai tad tu gribētu?

— Ja gribu, tādu prieku varu nopirkt katru reizi, kad aizbraucu uz Londonu, — es atteicu.

Mirandai neatlika nekas cits kā apklust. Viņa atkal ķērās pie zīmēšanas.

Pēc brīža viņa ievaicājās: — Tad tu neturi mani šeit tāpēc, ka esmu seksuāli pievilcīga?

— Tu esi ļoti pievilcīga. Vispievilcīgākā.

— Bet tu esi kā sfinksa, ko nav iespējams izprast, — Miranda sacīja.

Viņa turpināja zīmēt un vairs neko neteica. Mēģināju runāt, bet viņa teica, ka tas traucējot zīmēt.

Zinu, ka daudzi manu izturēšanos sauktu par dīvainu un nedabisku. Vairums vīriešu manā vietā domātu tikai par to, kā iedabūt Mirandu gultā, un izdevību man bija atliku likām. Būtu varējis lietot hloroformu un izdarīties pēc sirds patikas, bet es neesmu no tādiem. Esmu pilnīgi citāds. Miranda bija kā kāpurs, kam jāattīstās tris mēnešus. Viņa mēģināja to izdarīt tris dienās, tāpēc nekas labs nevarēja sanākt. Viņa vienmēr tā steidzās. Mūsdienās visi cilvēki ir tādi. Viņi cenšas kaut ko iegūt, bet zaudē interesi, tiklīdz mērķis ir sasniegts. Es tāds neesmu. Es esmu vecmodīgs. Man patīk domāt par nākotni un ļaut visam ritēt savu gaitu. «Lēnām pār tiltu,» teica tēvocis Diks, kad piekodās lielā zivs.

Miranda tā ari nesaprata, ka man pietiek ar viņas klātbūtni. Ar to, ka viņa ir pie manis. Man neko nevajadzēja ar viņu darīt. Vienkārši gribēju, lai viņa ir pie manis, drošībā.

Pagāja divas trīs dienas. Miranda neko daudz nerunāja, bet tad reiz pēc pusdienām ieteicās: — Es esmu ieslodzīta uz mūžu, vai ne? Neko neatbildēju, jo jutu, ka viņa tikai grib runāt.

— Varbūt labāk būsim atkal draugi?

— Man nav iebildumu, — es atbildēju.

— Es šovakar gribētu iet vannā.

— Labi.

— Un pēc tam mēs varbūt varam pasēdēt augšā? Šinī pagraba istabā es brīžiem zaudēju prātu.

Atteicu, ka padomāšu.

Sagatavoju vannu un iekurināju kamīnu. Pārbaudīju, vai istabā nav nekā tāda, ar ko viņa varētu man uzbrukt. Nebija vērts izlikties, ka varu uzticēties viņai kā senāk.

Viss gāja kā parasti. Miranda iznāca no vannas, es sasēju viņai rokas, un mēs gājām uz pirmā stāva viesistabu. Ievēroju, ka viņa atkal ir pamatīgi iesmaržinājusies un sacēlusi mitros matus augstā frizūrā. Mugurā Mirandai bija sārti balts manis pirkts mājastērps. Viņa gribēja iedzert glāzi heresa no pudeles, ko mēs tā arī nebijām pabeiguši. Miranda paņēma glāzi un apstājās pie kamīna, vienu pēc otras apžavedama kailas kājas. Mes lēni malkojam heresu, un viņa uz mani tā dīvaini paskatījās, it kā zinātu kaut ko tādu, ko es nezinu. Sāku nervozēt.

Miranda ātri pabeidza pirmo glāzi un ķērās pie nākamās. Minūtes laikā ari tā bija izdzerta, un man atkal bija jāielej.

— Sēdies! — Miranda sacīja un norādīja uz dīvānu. Es paklausīju. Mirkli viņa tikai skatījās manī, bet tad nostājās tieši man priekšā un ar mīklainu sejas izteiksmi lūkojās no augšas uz leju. Pēkšņi viņa — plauks! — apsēdās man uz ceļiem. Pārsteigumā man aizrāvās elpa. Miranda aplika sasietās rokas man ap kaklu, un nākamais, ko aptvēru, — viņa skūpstīja mani uz lūpām un pēc tam nolaida galvu man uz pleca.

— Neesi tik stīvs! — viņa sacīja.

Biju galīgi apstulbis. Kaut ko tādu nebiju gaidījis.

— Apliec taču roku man ap vidukli! — Miranda turpināja. — Tā. Nu, vai nav labi? Vai esmu pārāk smaga? — Un viņa atkal nolaida galvu man uz pleca. Biju aplicis viņai roku ap vidukli. Miranda bija silta un smaržīga, turklāt viņas tērpam bija ļoti dziļš kakla izgriezums un lejasdaļā tas pavērās labu gabalu virs ceļiem. Likās, ka Mirandu tas nesatrauc. Viņa tikai izstiepa kājas uz dīvāna.

— Kas te notiek? — es ievaicājos.

— Tu esi tik saspringts. Atslābinies! Tev ne par ko nav jāuztraucas. Mēģināju justies brīvi, bet nespēju, jo jutu, cik šī situācija nedabiska

un nepatiesa.

— Noskūpsti mani!

Tad beidzot sapratu, ka Miranda to tiešām domā nopietni. Nezināju, ko iesākt, tāpēc noskūpstīju viņu uz pieres.

— Ne jau tā!

— Es negribu. Viņa pacēla galvu.

— Tu negribi?

Novērsu skatienu, bet nespēju izvairīties, jo Mirandas sasietās rokas bija man cieši ap kaklu. Nezināju, kā lai viņu atturu.

— Kāpēc ne? Viņa apcēla mani.

— Es varbūt nevarēšu savaldīties.

— Un ja nu es ari?

Zināju, ka Miranda atkal tikai jokojas ar mani.

— Labi zinu, kas esmu.

— Nu, kas tad tu esi?

— Neesmu no tādiem, kas varētu tev patikt.

— Vai tad tu nezini, ka dažkārt ikviens vīrietis šķiet pievilcīgs? — Miranda pagrozīja manu galvu, it kā rādīdama, cik esmu neattapīgs.

— Nezināju vis, — es atteicu.

— Nu tad beidzot tu zini.

— Bet tas var beigties slikti.

— Nu un tad? Tu gan esi lēns! — Pēkšņi Miranda atkal skūpstīja manu muti, un es pat sajutu viņas mēli.

— Tev patīk?

Protams, es apstiprināju, ka patīk. Satraucos, jo nezināju, kas Mi-randai īsti aiz ādas. Turklāt biju sanervozējies ari par skūpstīšanos un visu pārējo, kas varēja sekot.

— Nu tad pamēģini pats…

Miranda pievilka mani klāt. Nekas cits neatlika kā viņu noskūpstīt. Mirandas lūpas bija mīkstas un maigas.

Zinu, ka biju vājš. Man būtu vajadzējis Mirandu apstādināt, lai nenotiktu nekas pretīgs. Bet es biju pārāk vājš. Viņa ievilka mani šinī ķezā gandrīz pret paša gribu.

Miranda atkal nolaida galvu man uz pleca, tā ka neredzēju viņas seju.

— Vai esmu pirmā, ar ko tu skūpsties?

— Neesi nu bērnišķīga!

— Nomierinies un nenervozē! Tev ne par ko nav jākaunas.

Viņa pacēla galvu un aizvērtām acīm atkal pieplaka manai mutei. Laikam heress viņas asinīs darīja savu. Tad notika kaut kas ļoti apkaunojošs. Armijā biju dzirdējis, ka kārtīgam vīrietim jāmāk sevi kontrolēt līdz īstajam brīdim, bet jutu sevī ceļamies milzīgu satraukuma vilni. Nezināju, ko iesākt. Iedomājos, ka viņu tas varbūt aizvainos, tādēļ mēģināju ierausties dziļāk dīvānā. Miranda atrāvās no manas mutes.

— Vai nodarīju tev sāpes? -Jā.

Miranda izslīdēja man no klēpja, bet joprojām sedeja pavisam tuvu.

— Lūdzu, atsien man rokas!

Es piecēlos. Jutos apkaunots. Aizgāju pie loga, izlikos kārtojam aizkaru un mēģināju nomierināties. Pat ar muguru jutu, ka viņa mani vēro.

— Ferdinand, kas tev notika?

— Nekas, — es atteicu.

— Tev ne par ko nav jābaidās.

— Es nemaz nebaidos.

— Tad nāc atpakaļ! Izslēdz gaismu! Pietiks ar kamīna liesmām. Darīju, kā likts. Izslēdzu gaismu, bet joprojām paliku pie loga.

— Nāc šurp! — Viņa izklausījās briesmīgi pavedinoša.

— Nevajag… Tu tikai izliecies.

— Tu tā domā?

— Es zinu.

— Nu tad nāc un pārliecinies!

Es nekustējos. Jau no paša sākuma biju zinājis, ka tā ir briesmīga kļūda. Miranda piecēlās un apstājās pie kamīna. Es vairs nebiju satraukts. Gluži otrādi, jutu sevī stindzinošu aukstumu.

— Nāc, apsēdies pie manis!

— Man tepat ir labi, — es atteicu.

Tad Miranda pienāca klāt, saņēma mani aiz rokas un aizvilka līdz kamīnam. Es ļāvos. Viņa pastiepa rokas un paskatījās ar tādu skatienu, ka man vajadzēja tās atraisīt. Viņa tūlīt pienāca klāt un, pastiepdamās pirkstgalos, atkal mani noskūpstīja.

Un tad Miranda izdarīja kaut ko pilnīgi apstulbinošu.

Neticēju pats savām acīm. Viņa pāris soļus atkāpās, atpogāja tērpu un nolaida to uz grīdas. Zem tā nebija vairs nekā. Miranda bija pilnīgi kaila. Es tikai pavisam aši pametu acis, bet jutu, ka viņa smaidīdama stāv un gaida, lai kaut ko iesāku. Viņa pacēla rokas un lēni raisīja vaļā matus. Kamīna liesmu apspīdētais kailais augums man meta tīšu izaicinājumu. Nespēju tam noticēt, bet drīz neatlika nekas cits kā vien ticēt tam, kas norisinājās manu acu priekšā.

Jutu, ka pārskrien trīsas. Man metās slikti. Vēlējos atrasties kaut kur zemeslodes otrā pusē. Tad jau toreiz ar prostitūtu bija labāk, jo viņu es vismaz necienīju. Kaunu Mirandas acu priekšā man bija daudz grūtāk pārdzīvot.

Tā mēs stāvējām, Miranda purināja vaļā palaistos matus, un es jutos aizvien apkaunotaks. Tad viņa pienāca klāt un vilka man nost žaketi, atraisīja kaklasaiti un citu pēc citas atpogāja krekla pogas. Biju kā vasks viņas rokās. Viņa novilka man kreklu.

Domās visu laiku atkārtoju, ka tā nedrīkst, ka viņai tas jāpārtrauc, bet biju pārāk vājš, lai to pateiktu. Atjēdzos, kad biju pilnīgi kails. Miranda spiedās man klāt, bet es nespēju atslābināties. Likās, ka es neesmu es pats, un kailā sieviete man blakus nevarēja būt Miranda. Apzinājos, ka neizturos tā, kā viņa bija gaidījusi, taču citādi nespēju. Mēs apgūlāmies uz dīvāna, un Miranda mēģināja visādi palīdzēt (nebiju iedomājies, ka viņa ir spējīga uz tādām lietām), taču man iekšā viss bija samežģījies.

Miranda pataisīja mani par īstu muļķi. Zinu, ko viņa domāja. Viņa domāja, ka beidzot ir uzzinājusi manas atturības iemeslu. Gribēju, lai viņa redz, ka spēju to izdarīt. Lai saprot, ka mana cieņa pret viņu ir patiesa. Gribēju pierādīt, ka esmu uz to spējīgs, bet tad teikt, ka negulešu ar viņu, jo tas ir zem mana un arī viņas goda.

Tā mēs klusēdami gulējām viens otram blakus, un es jutu Mirandas nicinājumu. Viņa uzskatīja mani par vārguli.

Tad Miranda piecēlās, nometās uz ceļiem pie dīvāna malas un glāstīja man matus.

— Neuztraucies, tā gadās daudziem vīriešiem… — Klausoties bija jādomā, ka viņai ir varen plaša pieredze.

Miranda aizgāja atpakaļ pie kamīna, uzvilka ritatērpu un apsēdās, joprojām mani vērodama. Ari es apģērbos. Samelojos viņai, ka visu mūžu esmu bijis nespējīgs. Sagudroju garu stāstu, lai izraisītu viņas līdzjūtību. Teicu, ka esmu spējīgs izjust mīlestību, bet sekss man neko nenozīmē. Un ka tāpēc man ir tik svarīgi viņu paturēt pie sevis. Nezinu, vai viņa šiem meliem noticēja.

— Vai tad tev nemaz nesagādā baudu man pieskarties? Likās, ka skūpstīties tev tīri labi patika.

— Jā, man viss beidzas ar skūpstīšanos.

— Man nevajadzēja tevi tā pārsteigt.

— Tā nav tava vaina. Es neesmu kā citi cilvēki. To neviens nesaprot

— Es saprotu.

— Dažkārt par to sapņoju, bet tas nekad nevar notikt, — es piebildu.

— Kā Tantals. — Un Miranda izskaidroja, ko nozīmē nebeidzamās Tantala mocības.

Tad viņa apklusa uz ilgāku laiku. Man gribējās paņemt hloroformu, iemidzināt viņu un nonest lejā. Gribēju palikt viens pats.

— Kas tas bija par ārstu, kas tev pateica gala spriedumu?

— Vienkārši ārsts. (Meli — nekad nebiju gājis pie ārsta.)

— Psihiatrs?

— Jā, armijā, — es atbildēju.

— Kādus sapņus tu redzi par mani?

— Visādus.

— Arī tādus, ka tu mani iegūsti?

Tāda viņa bija. Nelikās un nelikās mierā.

— Nē. Es tikai turu tevi apskautu, un viss. Mēs guļamviensotramblakus, un ārā brāzmo vējš un smidzina lietus.

— Vai tu gribētu pamēģināt?

— Kāds tur tagad labums…

— Ja vēlies, es esmu ar mieru.

— Es negribu. Kaut tu vispār nebūtu sākusi! — es sacīju. Miranda klusēja. Kā man likās, briesmīgi ilgi.

— Kā tu domā, kādēļ es to iesāku? Tikai tādēļ, lai varētu tikt prom?

— Ne jau aiz mīlestības, — es teicu.

— Tu gribi, lai pasaku? — Miranda piecēlās kājās. — Mēģini saprast, ka tevis dēļ es šovakar upurēju visus savus principus! Protams, ari tādēļ, lai tiktu prom. Atzīstos, ka domāju ari par brīvību. Taču es tiešām gribu tev palīdzēt. Tici! Es gribēju tev pierādīt, ka sekss ir tikai fiziska un emocionāla darbība. Tāpat kā daudz kas cits, ar ko cilvēki nodarbojas. Tur nav nekā riebīga un neķītra. Vienkārši divi cilvēki spēlējas ar saviem ķermeņiem. Kā dejojot. Tā ir kā spēle. — Miranda apklusa un gaidīja atbildi, bet es ļāvu viņai runāt. — Tevis dēļ darīju to, ko nekad neesmu darījusi neviena cita vīrieša dēļ. Un tagad… man liekas, ka tu esi mans parādnieks.

Uzreiz redzēju viņas smalko aprēķinu. Miranda lieliski mācēja apvārdot ar skaistu vārdu plūdiem. Viņa pavērsa visu tā, ka tiešām gandrīz sāku justies kā parādnieks, it kā viņa pati nebūtu sākusi.

— Saki kaut ko!

— Ko tad? — es izgrūdu.

— Apstiprini, ka vismaz saproti, ko es te runāju!

— Jā, es saprotu.

— Un tas ir viss?

— Man tagad negribas runāt, — es sacīju.

— Tu varēji izstāstīt jau agrāk. Vai apstādināt mani pašā sākumā.

— Es mēģināju. -

— Apbrīnojami! Mēs esam tālāk viens no otra nekā jebkad agrāk.

— Pirms šī vakara tu mani ienīdi, — es teicu. — Tagad tu mani droši vien ari nicini.

— Nē, man tevis ir žēl. Mani pārņem žēlums, iedomājoties, kāds tu esi un ka tu nespēj saprast, kāda esmu es.

— Es ļoti labi redzu, kas tu esi. Nedomā, ka es to neredzu. Runāju asi, jo man sāka apnikt. Miranda nolieca galvu un ar rokām

aizklāja seju. Laikam izlikās, ka raud. Beigās viņa pavisam klusā balsī nočukstēja: — Lūdzu, ved mani lejā…

Tā mēs nogājām pagrabā. Atsēju Mirandai rokas un taisījos iet prom, kad viņa pagriezās un teica: — Mēs esam redzējuši viens otru kailu. Lielāks attālums starp diviem cilvēkiem vairs nav iespējams.

Pēc tam man likās, ka zaudēšu prātu. Nevaru izskaidrot, kas ar mani notika. Visu nakti nevarēju gulēt. Smadzenēs nepārtraukti plaiksnījās, kā es bez drēbēm guļu viņas priekšā. Kā es izturējos un ko viņa domāja. Gandrīz fiziski redzēju, kā viņa lejā, pagrabā, smejas par mani. Katru reizi, kad to iedomājos, pār visu ķermeni pārskrēja neizsakāms kauna vilnis. Vēlējos, kaut šī nakts nekad nebeigtos. Gribēju mūžīgi palikt tumsā.

Stundām ilgi staigāju pa augšstāva istabām. Beigās paņēmu mašīnu un trakā ātrumā aizbraucu līdz jūrai. Man bija vienalga, kas notiek.

Biju spējīgs uz visu. Būtu varējis viņu nogalināt. Viss, kas notika vēlāk, bija tikai šīs vienas nāks pēc.

Viņa rīkojās kā muļķe, kā īsta muļķe! Protams, Miranda nebija stulba, taču viņa nesaprata, kā mani mīlēt. Bija tik daudz dažādu veidu, kā sagādāt man prieku.

Taču Mirandai, kā jau sievietei, prāts strādāja tikai vienā virzienā.

Pēc tam es viņu vairs nevarēju cienīt. Un aizvainojums man nekad tā ari nepārgāja.

Jo es nebiju nespējīgs.

Dažkārt nodarbojos ar viņas fotogrāfijas aplūkošanu (ko uzņēmu, kad viņa gulēja hloroforma izraisītajā miegā). Ar fotogrāfijām man nebija jāsteidzas. Un tās ar mani nemēģināja runāt.

To Miranda nezināja. Un nekad arī neuzzināja.

Nākamajā rītā nokāpu lejā, un mēs abi izturējāmies tā, it kā nekas nebūtu noticis. Miranda neteica ne vārda, un ari es klusēju. Viņa paēda brokastis, pastaigājas priekšpagraba, tad iegāja atpakaļ, es aizslēdzu durvis un kāpu augšā. Patiesībā biju tik noguris, ka ņēmu un nosnaudos.

Vakarā bija savādāk.

— Mums jāizrunājas. -Jā?

— Es visu esmu izmēģinājusi. Vienīgais, kas man atlicis, — atkal sākt badoties. Es neēdīšu tik ilgi, līdz tu izlaidīsi mani ārā.

— Paldies par brīdinājumu, — es teicu.

— Ja vien…

— Ak mums ir noteikumi? — es pazobojos.

— Ja vien mēs nevarēsim vienoties. — Miranda apklusa.

— Vienoties? Par ko? — es vaicāju.

— Es saprotu, ka tu nevari mani tūlīt palaist brīvībā. Taču es vairs nevaru palikt šeit, lejā. Es gribu, lai mans cietums ir augšstāvā. Man vajag dienas gaismu un svaigu gaisu.

— Tik vienkārši! — es sacīju.

— Jā, tik vienkārši.

— Un droši vien jau no šī vakara.

— Pēc iespējas drīzāk.

— Tad jau man jāsaaicina galdnieki, interjeristi un visādi citādi ciemiņi.

Miranda nopūtās. Beidzot viņa aptvēra, ka zobojos.

— Nevajag! Lūdzu, tā nevajag! — Viņa pavērās manī ar dīvainu sejas izteiksmi. — Neesi tik sarkastisks! Es taču negribēju tevi aizvainot.

Bet nekas nelīdzēja. Viņa bija nogalinājusi visu romantiku un pierādījusi, ka ir tāda pati kā visas citas sievietes. Miranda bija zaudējusi cieņu manās acīs; viņā vairs nebija nekā, ko es varētu cienīt. Zināju — ja ļaušu viņai dzīvot augšā, nebūs pagājusi ne diena, kad putniņš būs prom un būrītis — tukšs.

Tomēr negribēju atkal mocīties ar badošanos un citām muļķībām. Izlēmu, ka jācenšas iegūt laiku.

— Cik drīz?

— Es varētu dzīvot vienā no guļamistabām. Tu taču vari nosprostot durvis un aizsist logus ar dēļiem. Dažkārt tu varbūt mani sasietu, aizbāztu muti un ļautu pasēdēt pie atvērta loga. Neko vairāk es nelūdzu. — Tik vien! Un ko tad cilvēki domās, redzot ar dēļiem aizsistus logus?

— Es labāk nomirstu bada nāve nekā palieku šeit, pagrabā. Ja gribi, turi mani ķēdēs. Man vienalga. Es gribu tikai drusciņ gaismas un svaiga gaisa.

— Es par to padomāšu.

— Nē, es gribu tūlīt!

— Neaizmirsti, kuram te ir teikšana!

— Tūlīt!

— Es tā nevaru. Man viss ir jāpārdomā.

— Labi, rīt no rīta. Vai nu tu piekritīsi, ka es varēšu dzīvot augšā, vai arī es vairs neēdīšu. Un tad tu būsi slepkava. — Miranda no tiesas izskatījās mežonīgi nikna un draudīga. Es tikai pagriezos un gāju ārā.

Vakarā biju visu izprātojis. Aptvēru, ka jāizliekas pakļāvīgam un tādā veidā jāiegūst laiks. Jākaulējas par katru sīkumu, lai viņa notic.

Un tad, kad būs pienācis īstais brīdis, varēšu padomāt ari pats par sevi.

Nākamajā rīta nogāju leja un teicu, ka esmu visu pārdomājis un sapratis, ka viņai ir tiesības dzīvot augšā, bet, ka man vajadzēs vismaz nedēļu, lai vienu no istabām pielāgotu viņas vajadzībām. Domāju, ka Miranda sāks īgņoties, bet viņa piekrita.

— Tikai zini — ja tu tagad mēģini mani piemānīt, es atkal badošos! Tu saproti?

— Es labprāt ļautu tev iet augšā jau rit, bet man nepieciešami kokmateriāli un īpašas skrūves. Paies vismaz pāris dienu, kamēr visu sameklēšu.

Miranda manī cieši noskatījās, kā kādreiz agrāk, bet es tikai paņēmu viņas spaini un gāju ārā.

Pēc tam mēs satikām ļoti labi, tikai es visu laiku izlikos. Neko daudz nerunājām, bet Miranda vismaz nebija auksta kā ledus. Vienu vakaru viņa gribēja iet vannā un pēc tam apskatīties, cik tālu esmu ticis ar pārbūvi. Biju tam sagatavojies — ienesis istabā dēļus un izņēmis no logiem rāmjus (istaba bija pavērsta pret dārzu). Viņa lūdza, lai sameklēju Vindzoru stila krēslu (jutos kā vecajos, labajos laikos, kad viņa man visu ko lūdza nopirkt). Nākamajā dienā tā arī izdarīju un nonesu krēslu viņai pagrabā, taču viņa teica, lai nesot augšā. Viņa negribot augšstāva istabā neko tādu (no mēbelēm), kas viņai atgādinātu pagrabu. Nekas nevarēja būt vieglāk. Pēc tam kad Miranda augšstāva istabā bija redzējusi dēļus un skrūves, viņa tiešām noticēja, ka esmu tiktāl atmaidzis, lai ļautu viņai dzīvot augšā.

Miranda bija izplānojusi, ka es atnākšu viņai pakaļ, mēs viesistabā paēdīsim vakariņas, tad viņa dosies augšā uz savu istabu un no rīta pamodīsies līdz ar saules gaismu.

Dažbrīd viņu pārņēma īsta jautrība. Mani mocīja apspiesti smiekli. Jāatzīst, ne tikai smiekli. Kad pienāca īstais bridis, biju diezgan sanervozējies.

Kad sešos nogāju lejā pie Mirandas, viņa uzreiz pasūdzējās, ka esot no manis dabūjusi iesnas. Biju saaukstējies Līvzā pie friziera.

Labā noskaņojumā Miranda nemitīgi vilka mani uz zoba. To viņa nezināja, ka visgardāk smejas pēdējais.

— Šeit ir mantas, kas man būs vajadzīgas jau šovakar. Pārējo vari uznest augšā rīt. Nu, vai istaba ir gatava? — To pašu viņa bija vaicājusi jau pusdienlaikā, un es vēlreiz apstiprinot pamāju ar galvu.

— Jā, viss sagatavots.

— Tad ejam! Vai tu katrā ziņā gribi mani sasiet?

— Pagaidi, vēl tikai tāds sīkums! Man ir viens noteikums.

— Noteikums? — Mirandas seja sakritās. Viņa uzreiz saprata.

— Es ilgi par to domāju.

— Jā? — Viņas acis ieurbās manējās.

— Es gribētu uzņemt dažas fotogrāfijas.

— Tev taču jau ir vesela kaudze!

— Nē, ne tādas…

— Es nesaprotu, — Miranda sacīja, bet labi redzēju, ka viņa saprot gan.

— Tev tikai jābūt tādai kā to vienu vakaru. Miranda apsēdās uz gultas nalas.

— Un vēl kas?

— Tev jāizliekas, ka pozēšana sagādā baudu, — es sacīju. — Un jādara viss, ko es likšu.

Miranda tikai sēdēja un neteica ne vārda. Biju domājis, ka beidzot viņa sadusmosies. Bet viņa vienkārši sēdēja un berzēja degunu.

— Un ja es piekrītu?

— Tad es turēšu savu līguma daļu, — es atbildēju. — Neaizmirsti, ka man arī kaut kā sevi ir jāaizsargā. Un tad man būs fotogrāfijas, ko tu kaunēsies rādīt pasaulei.

— Tātad tu gribi, lai pozēju neķītrām fotogrāfijām, un pēc tam, ja laimēsies izbēgt, es kaunēšos iet uz policiju?

— Jā, tāda galvenos vilcienos ir mana doma, — es piekritu. — Taču tur nebūs nekā neķītra. Tikai dažas fotogrāfijas, kuras tu negribētu rādīt citiem. Mākslas foto.

— Nē.

— Es neprasu neko vairāk kā tikai to, ko tu pirms nedēļas darīji aiz laba prāta.

— Nē, nē, nē!

— Es taču tāpat zinu, kas tev aiz ādas, — es sacīju.

— Labi, man nevajadzēja to darīt! Bet izmisumā man neatlika nekas cits kā mēģināt ar visiem līdzekļiem pārvarēt ļaunumu, aizdomas, naidu. Bet pozēt pornogrāfiskām bildītēm ir pavisam kas cits. Tas ir neķītri.

— Neredzu nekādu atšķirību.

Miranda piecēlās un aizgāja līdz tālākajai istabas sienai.

— Ja tu varēji to izdarīt vienreiz, kāpēc lai tu to nevarētu atkal?

— Ak Dievs, ak Dievs, es zaudēju prātu šajā trakomājā! — Miranda skatījās visapkārt, it kā manis istabā nebūtu un viņa runātu ar kādu citu. Likās, ka viņa tūlīt mēģinās izlauzties cauri sienai.

— Vai nu tu paklausīsi, vai arī paliksi uz visiem laikiem šajā istabā. Nekādu pastaigu, nekādas vannošanas! Viss! Cauri! Visu laiku tev galvā ir tikai viena doma, — es turpināju. — Ka tikai tiktu prom un varētu uzlaist man kaklā policiju. Bet nedomā, ka esmu tāds plānprātiņš, par kādu tu mani turi! Tu neesi labāka par prastu ieleni. Es tevi cienīju un vērtēju augstāk par citām sievietēm. Bet tu esi tāda pati kā visas. Gatava uz visādām preteklībām, lai tikai dabūtu, ko grib.

— Izbeidz, izbeidz, izbeidz! —Miranda kliedza.

— Es varu aizbraukt uz Londonu un iegūt simtreiz lielāku pieredzi nekā tu, ja tikai gribu. Un izdarīties, kā vien gribu.

— Tu esi neķītrs, samaitāts, pretīgs izdzimtenis!

— Turpini vien! — es teicu. — Tāda jau ir tava valoda.

—Tu iznīcini visu skaisto un labo cilvēku attiecībās un noliedz pašas vienkāršākās cilvēku sabiedrības normas! Briesmonis!

— Un tu vel uzdrošināsies mani apsaukāt? Pati izģērbies plika, pati uzprasījies. Tagad nu dabūji, ko gribēji!

— Vācies! Vācies prom no manām acīm! — Miranda kliedza pilnā kaklā.

— Jā vai nē? — Es devu viņai pēdējo iespēju.

Miranda paķēra no galda tintes pudeli un meta man taisni virsū.

Tad tāda bija viņas atbilde! Izgāju ārā un aizslēdzu durvis. Vakariņas viņai nenesu. Lai vārās pati savā sulā. Apēdu cāli, ko katram gadījumam biju tomēr nopircis, un piedzēru klāt šampanieti. Pārpalikumu izgāzu izlietnē.

Nevaru izskaidrot, kāpēc, bet jutos lieliski. Sapratu, cik vājš esmu bijis, un priecājos, ka beidzot varu Mirandai atmaksāt par visām viņas izdarībām un zemiskajām domām par mani. Staigāju pa augšstāva istabām, un man nāca smiekli, iedomājoties, ka viņai jāsēž lejā, pagrabā. Tur viņai arī būs jāpaliek. No sākuma Miranda varbūt arī nebija pelnījusi tādu apiešanos, bet tagad viņai tā bija īstā vieta. Reiz taču man bija jāparāda, kurš šeit ir noteicējs.

Beigās gāju gulēt. Aplūkoju iepriekš uzņemtās fotogrāfijas un pašķirstīju grāmatas, lai atraisītu domāšanu. Vienu no grāmatām sauca «Kurpes», un tanī bija ļoti interesantas meiteņu fotogrāfijas. Pārsvarā tikai ķermeņa apakšdaļa ar dažādām kurpēm kājās. Vienai otrai kurpes un josta bija vienīgie apģērba gabali. Ļoti savdabīga pieja. Es teiktu, mākslinieciska.

No rīta, kad nokāpu lejā, sev par lielu pārsteigumu atradu Mirandu vēl gultā. Viņa gulēja ar visām drēbēm, apsegusies tikai ar palagu, un labu mirkli pēc pamošanās neaptvēra, kur atrodas un kas es esmu. Stāvēju un gaidīju, ka viņa, kuru katru mirkli niknumā metīsies man virsū, bet Miranda tikai apsēdās uz gultas malas, atbalstīja elkoņus uz ceļiem un iespieda galvu plaukstās, it kā cerēdama, ka viss bijis tikai ļauns murgs, no kura jāatmostas, un dzīve ieies parastajās sliedēs.

Viņa ieklepojās. Izklausījās, ka klepus nāk dziļi no krūtīm. Seja šķita sakritusies un pelēka.

Izlēmu, ka tādā brīdī nevaru neko pieprasīt. Pagatavoju brokastis. Miranda iedzēra kafiju un apēda maizīti (bada streiks laikam bija atcelts) un tūlīt atkal atbalstīja galvu rokās. Kārtējo reizi spēlēja man uz jūtām, cerēdama, ka beidzot tomēr iežēlošos. Miranda izskatījās galīgi salauzta, bet tā bija tikai spēle, lai es kristu ceļos un lūgtu piedošanu. Cik dumji!

— Vai negribi iedzert aspirīnu? — es iejautājos. Saaukstējusies gan viņa laikam bija pa īstam.

Miranda tikai pamāja, galvu nepaceldama. Kad atnesu zāles, viņa joprojām nebija pakustējusies. Skaidri redzēju, ka viņa tikai izliekas. «Lai taču sapūšas, ja grib,» es nodomāju. «Varu arī pagaidīt.» Pajautāju, vai vēl kaut ko nevajag, viņa pakratīja galvu, un es gāju prom.

Pusdienlaikā Miranda vēl aizvien bija gultā. Viņa pacēla galvu un teica, ka neko citu negribot kā tikai zupu un tēju. Vakariņās atkārtojās apmēram tas pats. Miranda gandrīz nepieskaras ēdienam, tikai iedzēra aspirīnu. Zināju, ka tā ir viņas kārtējā spēlīte. Todien mēs pārmijām labi ja desmit vārdu.

Nākamajā rītā, kad atnācu ar brokastīm, Miranda atkal bija gultā. Viņa bija pamodusies un vēroja, ko es daru.

— Nu tad labrīt! — es iesāku. Viņa neatbildēja un necēlās augšā.

— Tu rūgti maldies, ja domā, ka iežēlināsi mani ar vāļāšanos pa gultu, — es sacīju.

Tad viņa vairs nevarēja noturēt mēli aiz zobiem.

— Tu esi necilvēks! Nožēlojams, riebīgs onānists! Tārps! Izturējos tā, it kā nebūtu dzirdējis. Ienesu brokastu paplāti un ar

kafijas tasi devos pie gultas. — Nenāc man tuvumā! — viņa indīgi nošņāca.

Ķircinot izmetu: — Un ja nu es izdomāšu paturēt tevi šeit uz visiem laikiem? Ko tad tu iesāksi?

— Ja man pietiktu spēka, es uz vietas tevi nogalinātu. Uzmītu ar kāju kā skorpionam. Pagaidi tikai, kad izveseļošos! Es neiešu uz policiju. Cietums tādiem kā tu ir par labu. Es atgriezīšos un tevi nogalināšu.

Miranda dusmojās, ka viņas spēlītes mani vairs neietekmē. Es arī biju saaukstējies un labi zināju, ka viņa no oda iztaisa ziloni.

— Tu par daudz runā un aizmirsti, kurš te ir noteicējs, — es noskaldīju. — Ja gribu, varu tevi te sapūdēt. Neviens ne ausu necels.

Viņai neatlika nekas cits kā aizvērt acis un apklust.

Aizbraucu uz Līvzu un nopirku pārtiku. Pusdienlaika Miranda līkas aizmigusi, tikai drusku sakustējās. Atstāju ēdamo un gāju ārā.

Ap vakariņu laiku viņa sēdēja gultā un lasīja Šekspīra lugas, ko biju nopircis.

Ironiski apjautājos, vai nu viņa jūtas labāk, bet viņa neatbildēja un nepacēla acis no grāmatas. Gandrīz gribēju izraut to viņai no rokām, bet tad savaldījos. Izgāju ārā un paēdu vakariņas virtuvē. Kad atgriezos, viņa nekā no ēdiena nebija aiztikusi. Kad aizrādīju, Miranda tikai atteica: — Es esmu slima. Laikam gripa.

Taču viņa bija pietiekami dumja, lai piebilstu: — Ko tu darīsi, ja man vajadzēs ārstu?

— Tad jau redzēsi, — es atcirtu.

— Klepojot man ļoti sāp krūtis.

— Viegla saaukstēšanās.

— Nē, tā nav saaukstēšanās! — viņa uzkliedza.

— Protams, saaukstēšanās, kas gan cits, — es sacīju. — Un izbeidz vienreiz ākstīties! Labi zinu tavas spēlītes.

— Es neizliekos!

— Jā, jā… Tu taču vispār nekad mūžā neesi izlikusies, vai ne? — es zobojos.

— Tu neesi cilvēks. Tu neesi pat vīrietis!

— Atkārto vēlreiz! — es draudīgi teicu. Vakariņās biju iedzēris nedaudz šampanieša. Līvzā bija veikals, kurā šampanieti pārdeva uz pusi mazākās pudelēs. Un es nebiju noskaņots uz muļķīgiem jokiem.

— Es teicu, ka tu neesi vīrietis.

— Ak tā, — es atcirtu. — Ārā no gultas! Celies augšā! Un pamēģini tikai neklausīt!

Beidzot ari mans pacietības mērs bija pilns. Cits vīrietis jau sen nebūtu izturējis. Piegāju pie gultas un norāvu palagus. Saķēru Mirandu aiz rokas un vilku ārā no gultas. Viņa skrāpējās un lauzās kā pats velns.

— Nu tu man vienreiz redzēsi… — es murmināju.

Pēc neilga cīniņa izvilku no kabatas virves, sasēju viņai rokas un aizbāzu muti. Pašas vaina, ja virves savilkās ciešāk nekā parasti. īsā saitītē piesēju rokas pie gultas un devos pēc fotoaparāta un zibspuldzes ar statīvu. Miranda visādi cīnījās, rāvās ārā, gan skatījās pārgrieztām acīm, gan lūdzās, bet es nelikos mierā. Novilku viņai apģērbu un teicu, kas jādara. Sākumā viņa negribēja klausīt, bet vēlāk neatlika nekas cits kā apgulties vai nostāties, ka pavēlēju (atteicos fotografēt, ja viņa neizpildīja pavēles). Tā es tiku pie bildēm. Fotografēju tik ilgi, līdz izdega zibspuldze.

Mani nevar vainot. Ka gan es varēju zināt, ka Miranda ir slimāka, nekā izskatās! Likās, ka viņai ir tikai parasta saaukstēšanās.

Tajā pašā naktī attīstīju filmiņas un uztaisīju bildes. Vislabāk iznāca tās, kur bija tikai Mirandas ķermenis bez galvas. Ar aizbāzto muti viņa šā vai tā nebija necik pievilcīga. Vislabāk man patika tās, kur viņa ir no aizmugures, ar augstpapēžu kurpēm kājās. Pie gultas piesietās rokas piešķīra īpatnēju, māksliniecisku efektu. Jāteic, ka rezultāts mani iepriecināja.

Nākamajā rītā Miranda jau bija piecēlusies un šķita gaidām manu ierašanos. Viņas izturēšanās mani ārkārtīgi pārsteidza. Viņa panācās soli tuvāk un nokrita manā priekšā ceļos. Kā piedzērusies. Pamanīju, ka seja viņai tiešām ļoti sasarkusi; viņa bija noraudājusies un šķita briesmīgi satraukta.

— Es esmu nopietni slima… Man ir plaušu karsonis un varbūt arī pleirīts… Lūdzu, atved ārstu!

Liku viņai piecelties un doties atpakaļ gultā. Tad aizgāju pēc kafijas.

— Ar plaušu karsoni tu pat nevarētu piecelties no gultas. Beidz vienreiz izlikties! — es sacīju.

— Naktī es nevarēju paelpot, un labajā pusē man sāp tik ļoti, ka jāguļ uz kreisajiem sāniem. Atnes termometru, tad redzēsi, ka tiešām esmu slima!

Miranda izmērīja temperatūru. Trīsdesmit astoņi, bet es gan zināju, ka temperatūru var paaugstināt mākslīgi.

— Gaiss ir tik sasmacis! Es smoku…

— Gaisa te ir pietiekami, — es atcirtu. Pati vainīga. Pēc visām šīm spēlītēm es vairs nevarēju viņai ticēt.

Tomēr aizbraucu uz Līvzas aptieku un palūdzu kaut ko pret saaukstēšanos, bronhītu un gripu. Miranda iedzēra visas zāles vienā reizē. Vakariņās viņa mēģināja kaut ko ieēst, bet apvēmas. Seja viņai bija pelnu pelēka, un man pirmo reizi radās aizdomas, ka varbūt viņa nemaz tik ļoti neizliekas. Viņa pietvīka gluži sarkana un nosvīda; matu šķipsnas pielipa pie mitrās sejas. Bet tā varēja būt ari izlikšanās.

Satīrīju vēmekļus, iedevu Mirandai zāles un taisījos iet prom, bet tad viņa palūdza, lai apsēžos uz gultas malas. Viņai esot grūti runāt skaļā balsī.

— Iedomājies — pēc visa tā, ko tu man nodarīji, es taču ar tevi nerunātu, ja nebūtu ļoti slima, vai ne?

— Tu pati uzprasījies, — es atteicu.

— Vai tad tu neredzi, ka es patiešām esmu ļoti slima?

— Tā ir gripa, — es sacīju. — Līvzā pašlaik ir epidēmija.

— Nē, man ir plaušu karsonis. Es nevaru paelpot.

— Neuztraucies, viss būs kārtībā! — es sacīju. — Dzer tikai zāles! Aptiekā man teica, ka tās esot vislabākās.

— Tu būsi slepkava, ja es netikšu pie ārsta. Tu mani nogalēsi.

— Es taču jau teicu, ka viss būs kārtībā. Tev ir neliels drudzis, nekas vairāk. — Tikko Miranda pieminēja ārstu, kļuvu aizdomīgs.

— Vai tu nevarētu paņemt dvieli un noslaucīt man seju? Dīvaini! Es paklausīju — un pirmoreiz pēc ilga laika kaut nedaudz

jutu viņai līdzi. īstenībā jau slimnieku kopšana ir sieviešu darbs. Tādā brīdī sievietei vajadzīga otra sieviete, kas viņu apkopj. Miranda pateicās.

— Es tad iešu, — es sacīju.

— Neej! Es nomiršu. — Viņa pat mēģināja saķert manu roku.

— Nepaliec nu aušīga, — es atteicu.

— Kā tu nesaproti, kāpēc tu nesaproti! — Miranda pēkšņi atkal sāka raudāt. Redzēju, kā viņas acis lēni pildās asarām. Viņa mētāja galvu no vienas puses uz otru. Kā jau teicu, tanī mirklī sāku just Mirandai līdzi, tāpēc apsēdos uz gultas, iedevu mutautiņu un teicu, ka neliegšu ārsta aprūpi, ja viņa tiešām būs nopietni slima. Es pat lūdzu piedošanu un teicu, ka vēl aizvien viņu mīlu. Taču Miranda neklausījās, tikai raudāja un raudāja. Asaras nepārstāja tecēt pat tad, kad teicu, ka viņa šodien izskatās daudz labāk nekā vakar, kas nebija gluži taisnība.

Tad beidzot viņa nomierinājās un gulēja aizvērtām acīm, līdz sakustējos uz promiešanu. — Vai tu nevarētu kaut ko manis dēļ izdarīt?

— Ko tad?

— Vai tu nevarētu atvērt pagraba durvis un ielaist svaigu gaisu? Un pats paliec pie manis.

Es piekritu. Atvēru durvis, un pagrabistabā ielauzās āra gaisma. Labu laiku sēdēju Mirandai blakus gultā. Tad viņa sāka elpot īsiem, sekliem vilcieniem, it kā būtu tikko uzskrējusi pa kāpnēm; vairākas reizes viņa ierunājas: — Nevajag! Nevajag! — un reiz laikam nomurmināja ari manu vārdu, bet pārāk neskaidri, lai saprastu. Nodomāju, ka viņa beidzot aizmigusi. Klusi pasaucu Mirandu vārdā, bet viņa neatbildēja. Izgāju no istabas un aizslēdzu durvis. Šķita, ka viņa nemanot vienkārši aizmigusi. Kā gan es būtu varējis uzminēt! Domāju, ka viss iet uz labo pusi. Ka ļaunākais ir pāri un rit viņai būs jau labāk. Man pat šķita, ka Mirandas slimība ir laba lieta, jo citādi būtu atkal jāmokās ar viņas kaprīzēm.

Ar šo es mēģinu paskaidrot, ka viss turpmākais norisinājās pilnīgi negaidīti. Tagad zinu, ka nākamajā rītā izdarīju lielu kļūdu, bet līdz tam man likās, ka rīkojos pareizi un savu tiesību robežās.

2. daļa

14. oktobrī

Septītā nakts.

Visu laiku domāju vienu un to pašu. Ja viņi zinātu… Ja viņi zinātu!

Es varētu dalīties ar viņiem izmisumā.

Tagad mēģinu uzticēt savas izjūtas burtnīcai, ko viņš man šorīt nopirka. Viņa augstsirdība!

Tikai mierīgi!

Dziļi iekšā mani pārņem aizvien lielākas un lielākas bailes. Mans miers ir tikai ārējs.

Nekā riebīga, nekā seksuāla. Bet viņa acis ir vājprātīgas. Pelēkas, ar neprāta spīdumu. No sākuma es nepārtraukti vēroju. Domāju, ka viņš grib mani izvarot, tāpēc pagriezu muguru tikai tad, ja zināju, ka viņš nevar man negaidīti uzbrukt, un klausījos, kas notiek visapkārt. Man bija jāzina, kurā istabas stūri viņš atrodas.

Brutāls pārspēks. Pēkšņi tik reāls.

Atombumbas spēks ir briesmīgs. Bet tagad redzu, ka ari bezspēcība ir briesmīga.

Kaut es mācētu džudo! Viņam būtu jālūdzas žēlastību.

Šī kapeņu telpa ir tik sasmakusi. Sienas spiežas virsū, un rakstot es klausos, vai tikai netuvojas mans nolaupītājs. Domas ir kā neizdevušies zīmējumi, kas tūlīt jāsaplēš.

Mēģini… mēģini… mēģini izbēgt.

Ne par ko citu es nespēju domāt.

Dīvaini. Viņš atstāj uz mani neparastu iespaidu. Ienīstu un nicinu viņu no visas sirds; ienīstu šo istabu, jo zinu, ka manējie ir vai prātu zaudējuši aiz uztraukuma. Jūtu viņu ārprātīgo uztraukumu.

Kā gan viņš var mani mīlēt? Kā var mīlēt cilvēku, ko nepazīst?

Viņš izmisīgi vēlas man patikt. Bet tādi droši vien ir visi trakie. Viņu vājprāts nav apzināti izvelēts, un pašu bezprātīga rīcība viņus droši vien biedē ne mazāk kā apkārtējos.

Tikai pēdējās dienās spēju par viņu domāt ar vēsu prātu.

Ceļš uz šejieni viņa mašīnā bija ļauns murgs. Nelaba dūša un bailes nosmakt ar lupatu vīkšķi mutē. Vemšana. Uzmācīgā doma, ka mani ievilks kaut kur krūmos, izvaros un nogalinās. Kad mašīna apstājās, biju pilnīgi pārliecināta, ka tūlīt tas notiks. Droši vien tieši tāpēc man kļuva slikti. Ne tikai pretīgā hloroforma pēc. (Prātā nemitīgi nāca Penijas Lesteres šausminošie kopmītņu stāsti par to, kā japāņi izvaroja, tomēr atstāja dzīvu viņas māti. Mēģināju sev iestāstīt: tikai nepretojies, nekādā gadījumā nepretojies! Leidimonta skolā biju dzirdējusi, ka vajagot vismaz divus vīriešus, lai sievieti izvarotu. Ja to varot izdarīt viens vīrietis, sieviete esot vēlējusies, lai viņu izvaro.) Tagad zinu, ka viņš neko nedarītu ar varu. Droši vien atkal lietotu hloroformu. Taču pirmajā naktī man bija viena vienīga doma: nepretojies, tikai nepretojies!

Jūtos pateicīga, ka vēl esmu dzīva. Es esmu briesmīga gļēvule. Negribu mirt, es tik kaislīgi mīlu dzīvi! Pirms tam nezināju, ka tik ļoti gribu dzīvot. Ja man izdosies no šejienes izbēgt, es nekad vairs nebūšu tāda kā agrāk.

Vienalga, ko viņš ar mani dara. Ja tikai es palieku dzīva.

Visas šīs neizsakāmi ļaunās lietas, ko viņš varētu pasākt.

Esmu visu pārmeklējusi, taču šeit nav nekā tāda, ko varētu izmantot kā ieroci, pat ja man būtu spēks un izveicība. Katru vakaru pie durvīm nolieku krēslu, lai dzirdētu, ja viņš nāktu naktī, mēģinādams pārsteigt mani nesagatavotu.

Pretīga, primitīva duša un tualetes pods.

Milzīgas, gludas durvis. Pat ne atslēgas cauruma.

Klusums. Tagad esmu pie tā nedaudz pieradusi. Bet klusums ir briesmīgs. Nekad ne vismazākās skaņas. Tāda sajūta, ka es visu laiku kaut ko gaidu.

Dzīva. Tik dzīva, cik dzīva ir nāve.

Mākslas grāmatu kolekcija. Droši vien maksā ap piecdesmit mārciņām. Pirmajā naktī man pēkšņi atausa gaisma, ka tās domātas man. Ka es nebūt neesmu nejaušs upuris.

Atvilktnes pilnas ar drēbēm — blūzes, svārki, kleitas, zeķes, naktskrekli un vesela kolekcija seksīgas apakšveļas. Viss apmēram manam augumam. Nedaudz par lielu, bet viņš saka, ka esot ņēmis vērā manas mīļākās krāsas.

Viss dzīvē likās tik vienkārši. Protams, man bija Džordžs. Dž. P. Jau tas bija dīvaini. Satraucoši. Ļoti neparasti.

Un tagad.

Es uzmetos uz gultas un, gaismu neizslēgusi, mazu mirklīti atļāvos pagulēt. Labprāt būtu padzērusies, taču baidījos, ka viņš būs dzērienam kaut ko piebēris. Joprojām baidos, ka ēdienam varētu būt piejauktas narkotikas.

Septiņas dienas. Liekas, ka pagājušas jau septiņas nedēļas.

Uz ceļa, mani uzrunājot, viņš šķita tik nevainīgs un nobažījies. Teica, ka esot sabraucis suni. Es iedomājos, ka tas varētu būt mūsējais. Viņš bija no tiem vīriešiem, kurus nevar turēt aizdomās. Nekaitīgs un miermīlīgs radījums.

Un tad — kritiens bezdibenī. Pēkšņi manā pasaulē bija bezdibenis.

Katru nakti es daru kaut ko tādu, ko neesmu darījusi gadiem ilgi. Es guļu gultā un lūdzu Dievu. Ceļos nemetos, jo zinu, ka Dievs nicina tos, kas rāpo viņa priekšā. Gulu un lūdzos, lai Viņš nomierina Mā un Pā, un Miniju, un Kerolainu, kas noteikti jūtas vainīga, un visus pārējos, pat tos, kam nāktu tikai par labu ciest manis (vai kāda cita) dēļ. Tādus kā Pīrss un Antuanete. Es lūdzos, lai Viņš palīdz nelaimīgajam radījumam, kas tur mani savā varā. Es lūdzos, lai Dievs palīdz arī man un nepieļauj, ka mani izvaro, moka vai nogalina. Es lūdzos pēc gaismas.

Vistiešākajā nozīmē. Pēc dienas gaismas.

Nevaru izturēt pilnīgu tumsu. Viņš nopirka naktslampiņu; tagad visu nakti man pie gultas kvēlo maza gaismiņa. Pirms tam es vienkārši atstāju ieslēgtu griestu gaismu.

Rīti ir visbriesmīgākie. Es pamostos — un kādu bridi šķiet, ka esmu mājās vai pie Kerolainas. Bet tad es atkal visu atceros.

Es nezinu, vai ticu Dievam. Mašīnā, kad domāju, ka man būs jāmirst, es izmisīgi lūdzos (dzirdu, kā Dž. P. nosauc to par pierādījumu prot manu ticību). Taču lūgšanas palīdz izturēt.

Viss ir sašķīdis drumslās. Nespēju koncentrēties. Man bija tik daudz dažādu domu, bet tagad viss ir kā aizslaucīts.

Tomēr rakstīšana nomierina. Rada ilūziju. Itin kā es būtu saskaitījusi, cik naudas iztērēts. Un cik vēl atlicis.

15. oktobrī

Vecāku viņam nav bijis; viņu uzaudzinājusi tante. Varu iedomāties! Kārns sievišķis ar bālu seju, nejauku, cieši sakniebtu muti, ļaunām, pelēkām acīm, vienmēr nošļukušā bezkrāsas cepurē, vienmēr vaibstās par putekļiem un netīrumiem visapkārt. Viss viņai ir netīrs un putekļains, tikai ne pašas mazā, piesmakuši pasaulīte.

Sacīju, ka viņš neapzināti meklē māti, kuras viņam trūcis visu mūžu, taču, protams, viņš nevarēja un negribēja mani uzklausīt.

Viņš netic Dievam. Tieši tāpēc man gribas ticēt.

Stāstīju viņam par sevi. Sīkā, priecīgā, mēreni lietišķā balstiņā. Par Mā un Pā. Viņš zināja, ka Mā dzer. To droši vien zina visa pilsēta.

Iedomājos, ka jāmēģina nocelt viņu no mocekļa pjedestāla, uz kura viņš pats sevi uzstutējis.

Laiks cietumā. Bezgalīgs laiks.

Pirmais rīts. Viņš pieklauvēja pie durvīm un desmit minūtes pagaidīja (tā viņš dara vienmēr). Tās nebija nekādas jaukās desmit minūtes. Aizbēga visas mierinošās domas, ko biju sakrājusi pa nakti, un es paliku viena. Stāvēju un domāju: ja viņš uzmāksies — nepretojies, tikai nepretojies! Biju sagatavojusies teikt, ka viņš var darīt ar mani, ko grib, lai tikai atstāj dzīvu. Lai atstāj mani dzīvu, tad varēs izmantot atkal un atkal. īt kā es būtu vairākkārtējas lietošanas prece. Mazgājama. Nenolietojama.

Taču notika pavisam citādi. Viņš ienāca un apjucis neveikli stāvēja un skatījās, līdz pēkšņi sapratu, ka esmu viņu jau agrāk redzējusi. Dažkārt bez domāšanas atceros cilvēku sejas. Viņš ir sīks ierēdnītis no pilsētas valdes saimniecības daļas, kam reiz gadījās pasakains laimests futbola totalizatorā. Atcerējos fotogrāfiju vietējā avīzē. Toreiz mēs visi spriedām, ka esam viņu šad un tad redzējuši.

Viņš mēģināja to noliegt, taču nosarka. Viņš sarkst aiz katra mazākā iemesla.

Viņu ir tik vienkārši atbruņot. Sejā viņam no dabas iegūlusi aizvainota grūtdieņa izteiksme. Kaut kas aitisks. Nē, drīzāk žirafisks. Viņš izskatās pēc pāraugušas, neveiklas žirafes. Apbēru viņu ar jautājumiem. Viņš neatbildēja; vienīgais, ko viņš spēja, bija aizvainoti sabozties, it kā man nebūtu tiesību jautāt. It kā viņš nebūtu gatavojies uz kaut ko tādu.

Viņam nav bijis darīšanu ar meitenēm. Vismaz ne ar tādām kā es.

Nesamaitāts puisītis.

Sešas pēdas garš. Astoņas vai deviņas collas garāks par mani. Tievs, tāpēc izskatās vēl garāks. Kaulains. Plaukstas pārāk lielas, nepatīkami gaļīgas un baltas. Tās nav vīrieša rokas. Ādamābols izspīlēts, zods pārāk liels, roku locītavas pārāk platas, apakšlūpa ievilkta, nāsis apsarkušas. Adenoīdi. Valoda viņam jocīga — kā vienkāršajiem cilvēkiem, kuri pūlas izlikties izglītoti. Tā viņu bieži nodod. Seja pārāk gara. Nespodri, melni mati, kas stīvi atglausti no sejas. Raupji sari, bet vienmēr rūpīgi sakārtoti. Vienmēr ģērbies kokvilnas uzvalkā. Kaklasaite ar piespraudi. Pat aproču pogas.

Viens no tiem, par kuriem saka: patīkams jauns cilvēks.

Bezdzimuma radījums (tāds vismaz viņš izskatās).

Viņš parasti stāv, rokas gar sāniem nolaidis vai salicis uz muguras, it kā nezinātu, ko ar tām iesākt. Un pazemīgi gaida manas pavēles.

Zivs acis. Tās tikai vēro un uztver. Neko vairāk. Acis bez izteiksmes.

Viņa klātbūtnē es kļūstu kaprīza. Kā bagāta, untumaina kundzīte ar vīriešu kārtas pārdevēju apģērbu veikalā.

Tāda ir viņa loma. Uzspēlēta pazemība. Vienmēr gatavs atvainoties.

Es sēžu un ēdu, un lasu grāmatu, un viņš mani vēro. Ja saku, lai viņš iet prom, viņš paklausa.

Gandrīz divus gadus viņš esot mani slepeni vērojis. Viņš mani neizsakāmi mīlot, esot juties ļoti vientuļš un apzinājies, ka es vienmēr būšot viņam «nesasniedzama». Viņš runāja tik neveikli, sapīdamies vārdos un nespēdams izteikties tieši un skaidri, visu laiku atvainodamies un meklēdams attaisnojumu. Es sēdēju un klausījos. Nespēju uz viņu ne paskatīties.

Viņš atklāja man sirdi. Slimīgs nelabums pār visu pretīgās apelsīn-krāsas paklāju. Kad viņš bija izrunājies, mēs vienkārši sēdējām un klusējām. Viņš piecēlās un gāja prom. Mēģināju teikt, ka saprotu un ka neteikšu ne vārdiņa, ja viņš mani tagad aizvedīs atpakaļ uz mājām, taču viņš izvairījās. Mēģināju būt ļoti saprotoša, ļoti līdzjūtīga, bet likās, ka viņu tas biedē vēl vairāk.

Nākamajā rītā mēģināju atkal. Uzzināju, kā viņu sauc (kāda ļauna sagadīšanās! (*Norāde uz V. Šekspīra lugu «Vētra», kurā galvenie varoņi, mīlētāji, ir Miranda un Ferdinands) ); izturējos ļoti saprātīgi, skatījos viņam tieši acīs un izteicu savu lūgumu, taču tikai vēlreiz viņu sabiedēju.

Pusdienu laika sacīju, ka redzu, cik ļoti viņš kaunas pats par savu rīcību, un ka visu vēl var labot. Apzinājos, ka sāpīgi aizskaru viņa sirdsapziņu, taču dīvainā kārtā tas nespēja viņu aizvainot. Jā, man ir kauns par sevi, viņš saka; jā, es esmu slikts. Teicu, ka viņš nebūt neizskatās pēc slikta cilvēka. Jā, viņš saka, šī ir pirmā ļaundarība manā mūžā.

Varbūt tā ir taisnība. Taču viņš ir tai ilgi gatavojies.

Dažbrīd man liekas, ka viņš ir ļoti izmanīgs un gudrs. Grib iegūt manu līdzjūtību, izliekoties, ka atrodas kāda nepārvarama trešā spēka varā.

Tovakar mēģināju būt nejauka, asa un izsmejoša. Taču viņš izskatījās tikai vēl aizvainotāks. Viņam lieliski izdodas izlikties sāpīgi aizskartam.

Apvīt ap mani aizvainotas medūzas taustekļus.

Viņa zemā sociālā izcelšanās.

Zinu, kas es viņam esmu. Tauriņš, kuru viņš vienmēr gribējis noķert. Atceros, Dž. P man teica (pašā pirmajā reizē, kad satikāmies), ka kolekcionāri esot ļaunākie no visiem dzīvniekiem. Viņš runāja par mākslas kolekcionāriem. Es īsti nesapratu un domāju, ka viņš tikai pūlas šokēt Kerolainu — un ari mani. Bet viņam tiešām ir taisnība. Kolekcionāri nostājas pret dzīvi, pret mākslu — pret visu dzīvo.

Šinī baismīgajā, tuksnesīgajā klusumā es rakstu tā, it kā viss būtu labi. Taču tā nav. Es jūtos tik slima, tik pārbijušies, tik vientuļa. Nošķirtība šeit ir nepanesama. Katru reizi, kad atveras durvis, man gribas mesties ārā. Taču tagad zinu, ka nedrīkstu izšķiest spēkus sīkumos. Bēgšana jāsagatavo ļoti rūpīgi. Jāpārspēj viņš viltībā. Viss jāizplāno.

Jāizdzīvo.

16. oktobrī

Pēcpusdiena. Tagad es būtu klusās dabas studijā. Vai pasaule joprojām virzās uz priekšu? Vai pār zemi vēl arvien spīd saule? Vakarnakt iedomājos — es esmu mirusi. Šī ir nāve. Elle. Varbūt ellē nav citu cilvēku. Tikai viens vienīgs, tāds kā viņš. Velns taču nevarētu būt velnišķīgi pievilcīgs, drīzāk gan tāds plukata kā Ferdinands.

Šorīt es viņu zīmēju. Gribēju uzzīmēt viņa seju kā ilustrāciju tam, ko rakstu. Taču zīmējums īsti neizdevās, un viņš to gribēja paturēt sev. Teica, ka maksāšot divsimt (!) gineju. Viņš ir ārprātīgs.

Es. Es esmu viņa ārprāts.

Gadiem viņš ir meklējis izpausmi savam ārprātam. Un atradis mani.

Šādā tukšumā es nespēju rakstīt. Rakstīt nevienam. Zīmējot es vienmēr iedomājos kādu cilvēku, tādu kā Dž. R, kas skatās man pār plecu.

Visiem vecākiem vajadzētu būt tādiem kā mūsējie, tad māsas kļūst par īstām draudzenēm. Viņam nekas cits neatliek kā kļūt tik tuvām kā mēs ar Miniju.

Mīļā Minija!

Esmu šeit jau vairāk nekā nedēļu, un man ļoti, ļoti Tevis pietrūkst, tāpat kā man pietrūkst svaiga gaisa un svaigu seju, visu to seju, kuras es reiz tā nevarēju ciest metro; man pietrūkst svaigu notikumu, kas norisinātos katru dienu, katru brīdi, ja vien es nebūtu šeit. Man trūkst svaiguma. Un visvairāk man pietrūkst īstas, dzīvas gaismas. Es nevaru dzīvot bez gaismas. Mākslīgā apgaismojumā līnijas melo. Tad gandrīz jāilgojas pēc tumsas.

Neesmu stāstījusi, kā mēģināju izbēgt. Domāju par to visu nakti — nevarēju aizmigt, bija tik smacīgi un streikoja vēders (Ferdinands pūlas gatavot ēdienu pēc labākās sirdsapziņas, taču viņš ir bezcerīgs). Izlikos, ka kaut kas nav kārtībā ar gultu, tad pagriezos un metos ārā, taču nevarēju aizcirst durvis un ieslēgt viņu istabā. Viņš noķēra mani priekš-pagrabā. Pa atslēgas caurumu es ieraudzīju dienasgaismu.

Visu viņš ir pārdomājis līdz pēdējam sīkumam. Durvis nosprosto tā, lai tās nevarētu aizcirst. Taču mēģinājums bija tā vērts. Septiņās dienās vesels atslēgas caurums gaismas! Viņš bija paredzējis, ka mēģināšu izbēgt un ieslēgt viņu pagrabā.

Pēc tam trīs dienas īgņojos un griezu viņam muguru. Badojos. Gulēju. Kad biju pārliecināta, ka viņš nenāks, piecēlos un nedaudz padejoju, lasīju mākslas grāmatas un iedzēru ūdeni. Taču viņa atstātajam ēdienam nepieskāros.

Man izdevās panākt vienošanos. Viņa nosacījums bija sešas nedēļas. Pirms nedēļas sešas stundas man būtu bijis pārāk ilgs laiks. Raudāju. Pierunāju saīsināt termiņu līdz četrām nedēļām. Man ir bail no viņa tāpat kā sākumā. Esmu iepazinusi katru pēdu šinī mazajā, smirdīgajā kapā; tas mani smacē kā akmens čaula. Taču četras nedēļas es varu paciesties.

Liekas, ka esmu zaudējusi visu enerģiju un gribasspēku; mani pārņēmis ne tikai gremošanas trakta, bet ari vispārējs aizcietējums.

Minij, vakar kopā ar Ferdinandu biju augšā. Svaigs gaiss, telpa, kas lielāka nekā desmit reiz desmit reiz divdesmit pēdas (esmu visu izmērījusi), zvaigznes virs galvas un brīnišķīgs gaiss — kaut mikls un miglains, tomēr brīnišķīgs, svaigs gaiss, ko elpot.

Domāju, ka varbūt varēšu aizbēgt, taču viņš sasēja man rokas, aizbāza muti un sagrāba cieši aiz delma. Vispkārt bija tik tumšs. Tik vientuļš. Ne vismazākās gaismiņas. Tikai tumsa. Es taču pat nezināju, uz kuru pusi bēgt.

Nams, kurā esmu ieslodzīta, ir veca savrupmāja. Ārpuse varētu būt apdarināta ar koku, jo iekšpusē redzamas koka sijas, grīdas ir ielie-kušās un griesti ļoti zemi. Patiešām jauka, veca māja, tikai iekārtota pēc viskliedzošākajiem sieviešu žurnālu «labas gaumes» paraugiem. Visnesaderīgākie krāsu salikumi, dažādu stilu mēbeļu mistrojums, kaitinoši, mietpilsoniski nieciņi, neīstas antīkas lietiņas, neglīti misiņa rotājumi. Un kur tad vēl gleznas! Ja es stāstīšu, neviens neticēs, ka gleznas var būt tik briesmīgas. Viņš teica, ka mēbeles izvēlējusies un māju iekārtojusi kāda firma. Droši vien atbrīvojās no visiem liekajiem krāmiem, kas bija noliktavā.

Vanna bija burvīga. Zināju, ka viņš var kuru katru mirkli iebrāzties iekšā (durvīm nebija atslēgas, tās pat nevarēja līdz galam aizvērt, jo viņš ir pie grīdas pieskrūvējis koka klucīti). Tomēr man bija tāda nojauta, ka viņš nenāks. Un bija tik neizsakāmi jauki redzēt vannu, kas pilna ar karstu ūdeni, un kārtīgu tualeti, ka viss pārējais man bija gandrīz vienaldzīgs. Viņam bija jāgaida stundām ilgi. Turpat ārpusē. likās, ka viņam nav iebildumu. Viņš bija «labs».

Izdomāju, kā aizsūtīt ziņu uz ārpasauli. Es varu tualetē iemest pudelīti ar vēstuli. Ap pudelīti jāapsien koša lente. Varbūt kāds to atradīs. Nākamreiz es visu sagatavošu.

Klausījos, vai nedzirdēšu satiksmes troksni, taču veltīgi. Dzirdēju tikai pūces balsi.Un lidmašīnas rūkoņu.

Ja cilvēki zinātu, kam viņi lido pāri!

Mēs visi esam lidmašīnās.

Vannasistabas logs bija aizsists. Aizskrūvēts ar milzīgām skrūvēm. Visur izmeklējos kādu ieroci. Zem vannas. Aiz caurulēm. Nekur neko neatradu. Un, ja ari es kaut ko atrastu, es nezinātu, kā to lietot. Es vēroju viņu, viņš vēro mani. Mēs nedodam viens otram ne vismazāko iespēju. Viņš neizskatās pārāk stiprs, tomēr ir daudz spēcīgāks par mani. Ja nu vienīgi izdotos pārsteigt viņu nesagatavotu.

Viss ir noslēgts un divreiz aizbultēts. Mana pagraba durvīm ir pat signalizācija.

Ferdinands ir izdomājis visu. Biju domājusi ielikt zīmīti netīrajā veļā, taču viņš nenodod veļu mazgāšanā. Kad jautāju par palagiem, viņš atteica, ka nopirkšot jaunus, lai tikai es pasakot.

Kanalizācija ir vienīgais, kas man atliek.

Minij, es nerakstu Tev, es runāju pati ar sevi.

Kad iznācu no vannasistabas, ģērbusies vispieņemamākajā no tiem briesmīgajiem rītatērpiem, kādus viņš man nopircis, Ferdinands piecēlās kājās (visu laiku bija sēdējis pie durvīm). Jutos kā balles karaliene, kā parādība slīdēdama lejā pa lielajām zāles kāpnēm. Viņš bija satriekts. Droši vien viņu aizkustināja fakts, ka esmu uzvilkusi viņa pirkto tērpu. Un vaļā palaistie mati.

Varbūt tas bija tikai pārsteigums, redzot mani bez vīkšķa mutē. Lai nu kā, es valdzinoši smaidīju un pakoķetēju, līdz viņš atļāva man apskatīt māju. Pats turējās cieši blakus. Sapratu, ka tikšu sagrābta, tiklīdz speršu kaut vienu soli nepareizā virzienā.

Augšstāva guļamistabas pašas par sevi ir jaukas, taču sasmakušas un neapdzīvotas. Visur var just dīvainu pamirumu. Lejā ir brīnišķīga istaba, ko viņš sauc par zāli (tā, protams, izklausās smalkāk!). Tā ir daudz lielāka nekā pārējās. Istabu pašā vidū šķērso milzīga sija, ko satur trīs balsti; tiem visapkārt dažādos leņķos veidojas apburoši siju un šķērskoku raksti, kādus arhitekts var izdomāt reizi tūkstoš gados. Bet istabas iekārtojums iznīcina visu skaistumu. Uz burvīgā, vecā kamīna malas — muļķīga porcelāna mežapīle. To es nevarēju izturēt. Pieprasīju, lai man atsien rokas, pacēlu porcelāna monstru gaisā un sasitu sīkās drumslās pret grīdu.

Ferdinandu tas sāpināja gandrīz tāpat kā pliķis sejā, ko es iecirtu, kad viņš neļāva aizbēgt.

Viņš liek man pārvērsties; man gribas dejot viņam apkārt, man gribas viņu pārsteigt, apstulbināt un apžilbināt. Viņš ir tik lēns, tik truls, tik nedzīvs. (Bez iztēles. Bez izdomas.) Kā cinka baltums. Liekas, ka viņam ir dīvaina, tirāniska vara pār mani. Viņš piespiež mani būt mainīgai un darboties. Izrādīties. Šī nīstamā vāju cilvēku tirānija! Tā reiz teica Dž. P

Parastības cilvēks ir cilvēces lāsts.

Viņa parastība ir tik liela, ka liekas neparasta.

Viņš nodarbojas ar fotografēšanu. Grib uzņemt manu «portretu».

Un kur tad vēl viņa tauriņu kolekcija, kura laikam jāuzskata par skaistu. Jā, tie bija ļoti skaisti sakārtoti, nabaga mazie spārniņi visi nostiepti vienā leņķī. Mani pārņēma žēlums par šiem nabaga mirušajiem tauriņiem, maniem nelaimes biedriem. Viņš paskaidroja, ka visvērtīgākie viņa kolekcijā esot aberācijas — novirzes no normas!

Lejā (priekšpagrabā) es drīkstēju skatīties, kā viņš taisa tēju. Viņš izmeta kādu joku, un es gandrīz sāku smieties.

Briesmīgi!

Pēkšņi aptvēru, ka arī es zaudēju prātu, ka viņš ir mežonīgi viltīgs. Protams, Ferdinandam nav svarīgi, ko es par viņu saku. Nedz ari tas, ka saplēsu viņa nožēlojamo porcelāna pīli. Jo te nu es esmu — smejos par viņa jokiem un salēju tasītēs tēju kā labākā draudzene (tas ir neprāts; viņš taču mani nolaupīja ar varu!)

Es rupji nolamājos. Kā īsta savas mātes meita. Kā paklīduši, izlaidusies sieviete.

Lūk, tā, Minij! Kā es vēlos, kaut tu būtu šeit un mēs varētu sēdēt tumsā un runāties! Ja tikai es varētu kaut īsu bridi parunāt ar kādu no saviem mīļajiem! Viss, ko te rakstu, izklausās daudz, daudz labāk nekā īstenībā.

laikam atkal raudāšu.

Tas ir tik netaisni.

17. oktobrī

Ienīstu sevi par to, kā esmu pārvērtusies.

Es pārāk daudz pieļauju. No sākuma izlēmu, ka būšu pēc iespējas ikdienišķāka un neļaušu, lai viņa ārprāts valda pār mūsu attiecībām. Taču viņš, šķiet, bija to paredzējis. Ferdinands piespiež mani izturēties tieši tā, kā viņš to grib.

Es neatrodos tikai neiedomājamā situācijā, man ir darīšana ar neiedomājamas situācijas vēl dīvaināku variāciju. Tagad kad visa esmu Ferdinanda varā, viņš nerīkojas tā, kā varētu gaidīt. Un man vai jāsāk justies pateicīgai. Es esmu tik vientuļa. Viņš droši vien to saprot. Viņš panāks, ka kļūšu no viņa atkarīga.

Es stāvu uz bezdibeņa malas. Nebūt ne tik mierīga, kā varētu šķist (tikko pārlasīju visu, ko esmu uzrakstījusi).

Tik daudz laika, kas jāpārdzīvo. Bezgala, bezgala garš laiks.

Viss, ko rakstu, ir samākslots. It kā divi cilvēki pieklājības pēc pūlētos uzturēt sarunas pavedienu.

Ar zīmēšanu ir gluži otrādi. Es uzvelku līniju un tūlīt varu pateikt, vai tā ir laba vai slikta. Kad uzrakstu rindiņu, tā sākumā šķiet patiesa, bet vēlāk, ja pārlasu, redzu, cik valoda ir nedabiska.

Vakar vakarā Ferdinands gribēja mani fotografēt. Atļāvu uzņemt vairākus kadrus. Iedomājos, ka viņš varētu būt neuzmanīgs un kāds varētu manas fotogrāfijas ieraudzīt. Taču viņš laikam dzīvo gluži viens. Citādi nevarētu būt. Vakar viņš acīmredzot visu nakti pavadīja, attīstīdams filmu un taisīdams bildes (Ferdinands taču neietu uz fotoateljē, kur nu!). Zibspuldzes apgaismota «es» uz spīdīga fotopapīra. Zibspuldze man nepatika. Sāpēja acis.

Šodien nekas īpašs nenotika, tikai panācām zināmu vienošanos par pastaigām. Dienasgaisma man joprojām ir liegta. Taču varēšu iet pastaigāt priekšpagrabā. Biju saīgusi un to neslēpu. Tūlīt pēc pusdienām teicu, lai viņš iet prom; arī pēc vakariņām izsūtīju ārā. Abas reizes Ferdinands paklausīja. Viņš dara visu, ko lieku.

Ferdinands nopirka man atskaņotāju un plates, un visas pārējās lietas, ko pasūtīju. Sarakstīju garum garu iepirkumu sarakstu. Viņam patīk iepirkties manā uzdevumā. Es varu dabūt visu. Tikai ne brīvību.

Ferdinands nopirka man dārgu Šveices pulksteni. Es pati sev saku, ka lietošu to, kamēr esmu šeit, un atdošu atpakaļ, kad iešu prom. Teicu, ka nevaru ciest apelsīnkrāsas grīdsegu, un viņš man nopirka indiešu un turku paklājus. Trīs indiešu grīdsegas un burvīgu tumšvio-letas, rožu oranžas un brūnas krāsas turku paklāju ar baltām bārkstīm (tas esot bijis vienīgais visā veikalā, tāpēc izvēli nevar attiecināt uz viņa gaumi).

Mīkstie, atsperīgie paklāji padara manu celli mājīgāku. Sasitu visus neglītos pelnu traukus un keramikas vāzes. Neglītām lietām nav tiesību eksistēt.

Es esmu tik pārāka par viņu. Zinu, ka tas izklausās sasodīti augstprātīgi, Bet to nevar noliegt. Atkal mana Lcidimontas privātskola un noblesse oblige — augstākās sabiedrības pienākums pret pūli. Tāda sajūta, ka man jārada viņam piemērs, ka dzīvo un izturas pieklājīgas cilvēciskas būtnes.

Ferdinands ir neglītuma iemiesojums. Taču cilvēcisku neglītumu lauskās nevar sasist.

Pirms trim naktīm man bija tik dīvaina sajūta. Ar satraukumu domāju, kā atstāšu šīs kapenes. Jutos tā, it kā gandrīz vai kontrolētu notiekošo. Likās, ka viss ir tikai milzīgs piedzīvojums, kaut kas tāds, par ko drīz stāstīšu citiem cilvēkiem. Šaha spēle ar nāvi, kurā man gluži negaidīti radušās izredzes uzvarēt. Tāda sajūta, ka mana piedzīvojuma riskantākā daļa jau ir aiz muguras un no šī brīža viss ies uz labo pusi. Ka viņš varētu pat vienkārši palaist mani brīvībā.

Ārprāts!

Man jādod viņam vārds. Saukšu viņu par Kalibanu.

Pjero della Frančeska. Piecpadsmitā gadsimta Itālija. Visu dienu pavadīju viņa glezniecībā. Izlasīju par viņu grāmatu un izpētīju visas viņa gleznas. Kā gan es varu kļūt par labu gleznotāju, ja tik maz zinu par ģeometriju un matemātiku? Likšu, lai Kalibans nopērk man grāmatas. Kļūšu par ģeometru. Satricinošas šaubas par moderno mākslu. Domāju, kā Pjero stāvētu pie Džeksona Polloka, nē, pat pie Pikaso un Matisa darbiem. Viņa acis. Es gluži vienkārši redzu viņa acis.

Kā Pjero ieliek jēgu katrā sīkumā. Rokā. Piedurknes krokā. Es visu zinu, skolā mums to atkārtoja no dienas dienā. Taču šodien es to patiešām izjutu. Jutu, ka viss mūsu laikmets ir māņi un izlikšanās. Šī nemitīgā runāšana par tahismu un kubismu, un visiem citiem «ismiem», un visi milzīgi garie vārdi — lipīgi cildenu frāžu un teicienu recekļi. Viss tikai tāpēc, lai noslēptu, ka gleznotājs vai nu ir, vai ari viņa nav.

Es gribētu būt tāda gleznotāja kā impresioniste Moriso. Ne jau viņas krāsu vai formu pēc. Nē, mani fascinē viņas vienkāršība un gaisma. Negribu būt gudra vai izcila, vai «nozīmīga». Nedz ari vispār ielaisties šinī neveiklajā, vīriešu izgudrotajā glezniecības analīzē. Gribu gleznot saules gaismu bērnu sejās, puķu dobes un ielas aprīļa lietū.

Lietu būtību. Nevis lietas pašas par sevi.

Gaismas atspulgus vismazākajos nieciņos.

Varbūt vienkārši esmu sentimentāla muļķīte?

Vai depresijas nomākta.

Esmu tik tālu prom no visa. No īstenības. No gaismas. No tā, kas es gribu būt.

18. oktobrī

Dž. P: «Glezno ar visu būtību. Tas jāiemācās vispirms. Pārējais ir atkarīgs no veiksmes.»

Laba doma pašreizējos apstākļos. Nedrīkstu izturēties kā vārgule.

Šorīt uzskicēju veselu sēriju zīmējumu ar augļiem vāzē. Kalibans vēlas mani apgādāt, tādēļ neuztraucos par to, cik daudz papīra iztērēju. Zīmējumus «pakāru» un liku viņam izvēlēties labāko. Protams, viņš izvēlējās tos, kuros bija panākta vislielākā līdzība. Mēģināju izskaidrot. Lielīju vienu no zīmējumiem (to, kas man pašai patika vislabāk). Kalibana nesapratne un nevēlēšanās saprast mani briesmīgi kaitina. «Ja tu tā saki, tad tev droši vien taisnība.» Viņa acīs es esmu tikai bērns, kas izklaidējas, kā nu māk.

Akla, akla ir šī pasaule!

Mana vaina. Pati izrādījos. Kā gan viņš varēja sajust mākslas (mākslas vispār, nevis manas mākslas) maģiju un nozīmību, ja izturējos tik uzpūtīgi?

Pēc pusdienām mēs strīdējāmies. Viņš vienmēr jautā, vai drīkst uzkavēties. Dažkārt jūtos tik vientuļa un slima ar savām domām, ka atļauju viņam palikt. Es gribu, lai viņš paliek. Tik tālu mani novedis šis cietums. Bēgt, bēgt, bēgt!

Strīdējāmies par atomieročiem. Dažkārt man uzmācas šaubas. Bet ne pašlaik.

Mīrandas un Kalibana dialogs

M. (Sēžu uzgultas un smēķēju. Kalibans, kā parasti, uz krēsla pie dzelzs durvīm. Ārpusē dūc ventilators.) Ko tu domā par atombumbu?

K. Neko īpašu.

M. Kaut ko taču tu domā.

K Ceru, ka tā neuzkritīs tev uz galvas. Un man ari ne.

M. Saprotu, ka tu nekad neesi pazinis cilvēkus, kas runā un domā par nopietnām lietām. (Viņa sejā parādās parastā aizvainojuma izteiksme.) Bet pamēģināsim vēlreiz! Tātad — ko tu domā par atombumbu?

K. Ja es ari saku kaut ko no visas tiesas, tu mani tik un tā neņem nopietni. (Skatos viņā tik ilgi, ka viņam jāturpina.) Tur neko nevar padarīt. Ļoti vienkārši. Atombumbas ir un būs, un mēs tur neko nevaram padarīt.

M. Tev nav svarīgi, kas notiek ar pasauli?

K. Kāda nozīme tam, ko es domāju?

M. Ak Dievs!

K. Tāpat neko nevar mainīt.

M. Paklau, ja pietiekami daudz cilvēku uzskata, ka atombumba ir milzīgs ļaunums un ka godprātīga tauta nekādos apstākļos nepieļautu tās radīšanu, tad arī valdībai šis viedoklis ir jāņem vērā. Vai man nav taisnība?

K. Daži tā varbūt iedomājas.

M. Atceries, kā sākās kristīgā ticība? Un daudzas citas kustības. Ar mazu saujiņu ļaužu, kas nezaudēja cerību.

K. Un ja nu nāk krievi? (Nu viņam šķiet, ka pateicis kaut ko asprātīgu.)

M. Ja man jāizvēlas, vai nobumbot visu Krieviju vai arī ļaut viņiem pārņemt Eiropu, es bez šaubīšanās izvēlētos pēdējo.

K. (Šahs un mats vienā gājienā, tā viņam šķiet) Tu taču runā kā pacifiste.

M. Protams, tu, lielais lempi! Vai tu arī zini, ka es miera maršā nosoļoju visu ceļu no Oldermastonas līdz Londonai? Un vai tu zini, ka es stundām ilgi dāļāju skrejlapiņas un apkārtrakstus un strīdējos ar tādiem stūrgalvjiem kā tu, kas nekam vairs netic? Kas patiešām ir pelnījuši bumbu uz galvas.

K. Un ko tad pacifisms var mainīt?

M. Dažkārt mani pārņem izmisums, domājot par mīlestības un saprāta trūkumu šajā pasaulē. (Tagad mānos; es neteicu visas šīs gudrības, bet gribu pierakstīt gan to, ko teicu, gan to, ko būtu gribējusi teikt) Izmisums par to, ka cilvēks vispār uzdrošinās apcerēt iespēju par atombumbas izmantošanu, kur nu vēl pavēlēt, lai to nomet. Izmisums par to, ka tik daudziem ir vienalga. Izmisums par to, ka pasaulē ir tik daudz nežēlības un cietsirdības. Ka naudas vara padara pilnīgi normālu, jaunu vīrieti par ļaundarīgu nelieti. Ka cilvēks var izrīkoties ar otru tā kā tu ar mani.

K. Tā jau domāju, ka tu atkal nonāksi pie manis.

M. Bet tieši tāds tu ari esi. Visu, kas dzīvē ir brīvs un skaists, nelietīgi cilvēki, kuriem pasaule ir vienaldzīga, ieslēdz mazas, netīras pagrab-istabiņās.

K. Es pazīstu tavas kārtas cilvēkus. Tādi kā tu domā, ka visam šajā ziedošajā pasaulē jānotiek pēc viņu vēlēšanās.

M. Nepaliec tikai raudulīgs!

K. Es armijā biju ierindnieks. Nestāsti man pasaciņas par vienlīdzību. Manas kārtas cilvēkiem jādara tas, ko viņiem liek, un, ja viņi neklausa, lai labāk piesargās! (Beidzot viņā parādījās kaut kādas emocijas.)

M. Tu esi atpalicis pats no savas dzīves. Tagad taču tu esi bagāts un tev nav nekāda iemesla justies aizvainotam.

K. Nauda neko nemaina.

M. Neviens tev vairs nevar pavēlēt.

K. Tu neko nesaproti.

M. Saprotu gan. Es zinu, ka tu neesi nekāds dumpinieks, bet dziļi dvēselē tu tāds jūties. Tev negribas būt neveiksminiekam. Tev riebjas paša nespēja izteikt savu attieksmi un emocijas. Dumpīgie iet pa pasauli un mēģina visu saplēst un sasist, bet tu tikai sēdi un īgņojies. Un klaigā, ka nepalīdzēsi pasaulei. Ne pirkstiņu nepakustināsi cilvēces labā. Domāsi tikai par sevi, un cilvēcība tevis pēc lai iet ratā un pakaras. (Tie ir pliķi sejā cits pēc cita, un pēc katra viņš saraujas.) Kāda gan nozīme naudai, ja to nelieto? Tu saproti, par ko es runāju?

K. Jā.

M.Tātad?…

K. Nu… Tev taisnība. Kā vienmēr.

M. Atkal māžojies, jā?

K. Tu esi tāda pati kā tante Annija. Viņa ari vienmēr runā par to, kādi mūsdienās kļuvuši cilvēki. Viss viņiem vienaldzīgs, un tā tālāk.

M. Tu laikam domā, ka ir pareizi rīkoties nepareizi.

K. Vai tēju gribēsi?

M. Ar pārcilvēciskām pūlēm.) Labi, pieņemsim, ka ir neiespējami kaut ko paveikt sabiedrības labā, lai cik ļoti ari pūlētos. Tā nav taisnība, bet pieņemsim, ka ir. Vēl taču paliek cilvēks pats. Es nedomāju, ka miera kustība var īpaši ietekmēt valdību. Ar to jārēķinās jau pašā sākumā. Bet mēs gribam pierādīt paši sev un savai sirdsapziņai, ka mums nav vienalga. Parādīt visiem pārējiem slinkajiem, saīgušajiem, cerību zaudējušajiem cilvēkiem, tādiem kā tu, ka mums nav vienalga. Mēs mēģinām panākt, lai tādi, ka tu nokaunetos un saktu domāt un rīkoties. (Klusums. Tad sāku kliegt.) Saki taču kaut ko!

K. Nu, es zinu, ka atombumba ir liels ļaunums.

M. Tad dari kaut ko! (Viņš pablenza uz mani tā, it kā es būtu ieteikusi pārpeldēt Atlantijas okeānu.) Viens no maniem draugiem ar miera gājienu devās uz amerikāņu bāzi Eseksā. Protams, pie vārtiem viņus apstādināja, un pēc brīža iznāca sardzes seržants. Viņi sāka strīdēties un aizgāja diezgan tālu, jo seržants uzskatīja, ka amerikāņi ir tādi kā mūsdienu bruņinieki, kas glābj nelaimē nokļuvušu augstdzimušu jaunavu. Ka bumbvedēji ir absolūti nepieciešami. Un tā tālāk. Pamazām strīda laikā mans draugs apjauta, ka amerikānis viņam sāk iepatikties. Jo viņam vismaz bija stipra pārliecība un ticība tam, ko viņš darīja. Pārējie vēlāk pilnīgi piekrita manam draugam. Vienīgais, kam ir kāda jēga, ir just un rīkoties pēc savas ticības. Protams, ja tā nav vienkārši ticība savai labsajūtai un ērtībām. Mans draugs teica, ka juties tuvāks amerikāņu seržantam nekā visiem tiem smīnīgajiem britu idiotiem, kas vēroja, kā viņi soļo uz kara bāzi. Kā futbolā — abas komandas grib sasist pretiniekus, un uz laukuma valda īsts naidīgums, bet, ja kāds atnāktu un teiktu, ka futbols ir muļķīga un nekam nederīga spēle, visi futbolisti justu un domātu vienādi. Jēga ir tikai domām un jūtām. Vai tu to nesaproti?

K. Man likās, ka mēs runājām par atombumbu.

M. Ej prom! Tu mani nogurdini. Tu esi milzīgs bezdomu vates ritulis.

K. (Acumirklī uzraujas kājās.) Man patīk klausīties, kā tu runā. Es tiešām domāju līdzi tam, ko tu saki.

M. Nē. Es zinu, ka tu nedomā. Tu ietin manus vārdus vatē un iebāz smadzenēs, un tur tie pazūd uz visiem laikiem.

K. Ja es sūtītu čeku uz… uz… Kāda viņiem adrese?

M. Lai iegūtu manas simpātijas?

K. Vai tas ir tik slikti?

M. Nē. Jo mums vajag naudu. Bet vēl vairāk mums vajag ticību, un es nedomāju, ka tevī ir kaut kripatiņa ticības, ar ko dalīties. Tikai samaksājot nodevas vienai no futbolkomandām, tu neko nepanāksi.

K. (Pēc neveikla klusuma.) Nu tad līdz ritam!

(Kalibans prom. Es tik pamatīgi iesitu spilvenam, ka tas vēl joprojām skatās uz mani ar pārmetumu.)

(Ka jau biju izdomājusi, šovakar es tik ilgi runāju Kalibanam riņķī un apkārt, kamēr viņš izrakstīja čeku par simt mārciņām un apsolīja rīt aizsūtīt mūsu kustībai. Es zinu, ka rīkojos pareizi. Pirms gada es būtu stingrāk pastāvējusi uz morāles principiem. Taču būtībā svarīgi ir tikai tas, ka mums ir nauda. Nevis no kurienes tā nāk un kādu iemeslu pēc atsūtīta.

19. oktobrī

Biju ārā.

Visu pēcpusdienu kopēju Pjero, un man uznāca ārā iešanas noskaņojums. Parasti tādā garastāvoklī man vienkārši jātiek kaut kur laukā — uz kino vai kafejnīcu, ka tikai prom no mājas.

Kā verdzene pakļāvos Kalibana noteikumiem un tiku ārā. Sasien mani, es teicu, tikai izved ārā, brīvībā.

Viņš mani sasēja, iebāza mutē lupatu vīkšķi un, aiz rokas turēdams, izveda ārā, dārzā. Likās, ka dārzs ir paprāvs. Bija ļoti tumšs; tik tikko varēju saskatīt taku un tuvākos kokus. Te patiešām ir ļoti vientuļi. Mēs droši vien esam kaut kur dziļi laukos, nošķirti no visas pasaules.

Tad pēkšņi es tumsā sajutu, ka kaut kas vairs nav labi. Nevarēju saskatīt viņa seju, bet nojautu briesmas. Jutu, ka viņš grib mani noskūpstīt, ja ne vēl ko vairāk. Gluži nedabiskā balsī Kalibans mēģināja teikt, ka jūtas ļoti laimīgs. Viņam aizrāvās elpa. Es domājot, ka viņš neesot spējīgs uz dziļām jūtām, bet man neesot taisnība. Visļaunākais, ka nevarēju parunāt, jo man bija aizbāzta mute. Parasti valoda ir mans ierocis pret Kalibanu. Valoda un skatiens. Iestājās klusums, bet es zināju, ka viņš ir satraukts līdz sirds dziļumiem.

Visu laiku elpoju brīnišķīgo āra gaisu. Nevaru aprakstīt, cik tas bija vienreizēji labs. Tik dzīvs, pilns puķu un lauku aromāta un tūkstošiem citu miklas rudens nakts smaržu.

Tad garām aizripoja mašīna. Tātad mājas priekšā ir braucamais ceļš. Atskanot motora troksnim, viņa tvēriens kļuva dzelžaināks. Es lūdzu Dievu, kaut mašīna apstātos, bet tā pabrauca garām. Pamanīju tikai gaismas, kas nozibēja aiz mājas.

Par laimi, jau iepriekš biju visu apdomājusi. Ja mēģināšu aizbēgt un man neizdosies, viņš nekad vairs neļaus man nākt ārā. Tāpēc nedrīkstu izmantot pirmo izdevīgo gadījumu. Es ari apzinājos, ka viņš drīzāk aprēķina (gribu, lai viņš atmaigst — viņa paša labā un cerot, ka kādu dienu viņš kļūdīsies un es tikšu brīvībā); tātad manī ir gan vājums, gan viltība, gan labdarība. Taču pastāv arī kāds mistisks ceturtais lielums, kuru es nespēju definēt. Tā nevarētu būt draudzība, jo es viņu nīstu.

Varbūt vienkārši pazīšana. Es pazīstu viņu tik labi un tik daudz zinu par viņa dzīvi. Tas vien liek man justies tuvākai. Pat ja ik mirkli vēlos, kaut viņš būtu uz citas planētas.

Pirmajās dienās es nevarēju neko pasākt, ja viņš bija istabā. Izlikos, ka lasu, bet nespēju koncentrēties. Tagad es dažkārt pilnīgi aizmirstu par viņa klātbūtni. Viņš sēž savā krēslā pie durvīm, es lasu, un mēs izskatāmies kā laulāts pāris ar gadu desmitiem ilgu kopīgu pagātni.

Es neesmu aizmirsusi, kādi ir citi cilvēki. Taču tie manās acīs ir zaudējuši realitāti. Vienīgais reālais cilvēks manā pasaulē ir Kalibans.

To nevar saprast. Tā vienkārši ir.

20. oktobrī

Ir vienpadsmit no rīta.

Es tikko mēģināju izbēgt.

Biju izdomājusi nogaidīt, līdz viņš atslēdz durvis, un tad ar visu spēku grūst tās vaļā. Durvis ir koka, tikai iekšpusē apsistas ar metālu, tomēr diezgan smagas. Cerēju, ka izdosies īstajā mirklī trāpīt viņam ar durvīm pa galvu un viņš zaudēs samaņu.

Tikko durvis vērās vaļā, es metos pret tām, cik tik spēka. Atsitu viņu atpakaļ un izskrēju ārā priekšpagraba, taču mans plāns bija atkarīgs no tā, vai būšu viņu pietiekami apdullinājusi. Un tas man nebija izdevies. Sitiens viņam droši vien bija trāpījis pa plecu, jo vēlāk tas šķita pastīvs.

Kalibans saķēra mani aiz džempera. Mirkli sajutu viņa slēpto būtību — vardarbīgumu, naidu un niknu apņēmību neļaut man aizbēgt. Labi, es teicu, atrāvos no viņa un iegāju atpakaļ savā cietumā.

Tu varēji nodarīt man sāpes — durvis ir ļoti smagas, viņš sacīja.

Man sāp katru mirkli, ko es šeit pavadu, es atbildēju. Es domāju, ka pacifisti neuzbrūk cilvēkiem, viņš teica.

Es tikai paraustīju plecus, un aizdedzināju cigareti. Es visa trīcēju.

Viņš klusēdams paveica rīta darbus. Vienu reizi viņš diezgan uzkrītoši paberzēja plecu. Tas arī viss.

Tagad es rūpīgi pārbaudīšu, vai siena nav kāds vaļīgs ķieģelis. Domāju par ejas rakšanu. Protams, apskatīju sienu jau pašā sākumā, bet ne pārāk uzmanīgi. Tagad izpētīšu burtiski katru ķieģelīti no augšas līdz apakšai.

Vakars. Kalibans tikko aizgāja. Bija atnesis man ēdienu. Bet izturējās klusi. Nosodoši. Kad viņš ar vakariņu pārpalikumu izgāja no istabas, es skaļi iesmējos. Viņš izturas tā, it kā man būtu jākaunas.

Ar durvīm es viņu otrreiz vairs nepārsteigšu. Neviens no ķieģeļiem nav vaļīgs. Visi kārtīgi iemūrēti sienā. Viņš noteikti ir domājis gan par ķieģeļiem, gan par visu pārējo.

Visu dienu pavadīju prātojot. Par sevi. Kas ar mani notiks? Nekad agrāk neesmu tik ļoti izjutusi nākotnes noslēpumainību. Kas notiks? Kas būs?

Ne tikai tagad, šajos apstākļos. Kad tikšu prom. Ko es darīšu? Es gribu apprecēties, gribu bērnus, gribu pati sev pierādīt, ka ne visas laulības ir tādas kā Mā un Pā laulība. Es ļoti labi zinu, ar kādu vīrieti gribu apprecēties. Ar tādu, kura prāts ir līdzvērtīgs Dž. P. prātam, tikai jaunāku un izskatīgāku. Turklāt bez Dž. R vienīgās, briesmīgās vājības. Un es gribu likt lietā to, ko jūtu un saprotu par šo pasauli. Negribu bezmērķīgi izšķiest savas spējas. Gribu radīt skaistumu. Šī iemesla pēc mani biedē laulības un bērni. Kopt māju un bērnus, taisīt ēst, mazgāt veļu un iet iepirkties. Mājsaimnieces pasaule. Man liekas, ka laiskā, slinkā govs, kurai arī ir vieta manā dvēselē, būtu priecīga par šādu iespēju aizmirst visu, kas es reiz gribēju būt, un mans lidojums beigtos virtuvē pie plīts. Vai arī es uzņemtos nožēlojamus ilustrēšanas un varbūt pat reklāmas darbus, lai tikai palīdzētu uzturēt ģimeni. Vai kļūtu par mūžīgi ieskurbušu, kašķīgu nelaimes putnu kā Mā (nē, viņai gan es nebūšu līdzīga). Bet visļaunākais, ja es kļūšu līdzīga Kerolainai, kura izmisīgi un gluži bez panākumiem mēģina dzīties pakaļ visiem jaunākajiem vārdiem un virzieniem modernajā mākslā, neaptverot, ka īstenībā viņai tuvs ir pavisam kas cits.

Šeit lejā es gudroju un gudroju. Sāku saprast lietas, par kurām agrāk pat nebiju īsti iedomājusies.

Pirmkārt, Mā. Nekad agrāk nebiju paraudzījusies uz Mā no malas, kā uz svešu cilvēku. Vienmēr viņa bijusi māte, kuru neciešu vai no kuras kaunos. Tomēr no visiem neveiksminiekiem, ko pazīstu, viņa droši vien ir visnelaimīgākā. Nekad neesmu izjutusi pret viņu patiesu līdzjūtību. Visa pagājušā gada laikā neesmu par viņu domājusi ne uz pusi tik daudz kā par šo ārprātīgo radījumu vienas nedēļas laikā. Man liekas, ka tagad es mammu aiz nepārvaramas mīlestības varētu nosmacēt. Gadiem neesmu izjutusi pret viņu tādu žēlumu. Vienmēr atradu sev attaisnojumu, ka varu būt laipna un iecietīga pret visiem pārējiem, tikai ne pret Mā, jo katram likumam drīkst būt savi izņēmumi. Iestāstīju pati sev, ka tas neskaitās. Protams, tās ir muļķības. Viņš ir pēdējais cilvēks, ko es drīkstētu uztvert kā izņēmumu.

Mēs ar Miniju tik bieži nicinājām tēvu par to. ka viņš samierinās ar māti. Mums vajadzētu viņa priekšā krist ceļos.

Otrkārt, es domāju par Dž. P.

Sākumā visiem stāstīju, cik viņš brīnišķīgs un lielisks. Tad iestājās pretējā reakcija. Nospriedu, ka esmu kā vidusskolniece, kas ieķērusies slavenā gleznotājā. Un pēkšņi izrādījās, ka viss ir sarežģītāk, nekā licies.

Dž. R mani ietekmēja un pārveidoja vairāk nekā jebkurš cits. Vairāk nekā Londonas dzīve, vairāk nekā mākslas skola.

Ne tikai tāpēc, ka viņš ir pieredzējis daudz vairāk nekā es. Gan mākslā, gan dzīvē. Un ir pazīstams un atzīts mākslinieks. Drīzāk tāpēc, ka viņš vienmēr saka, ko domā, un liek domāt arī man. Tas viņā ir pats svarīgākais. Dž. P. liek man domāt pašai par sevi. Cik gan bieži esmu ar viņu strīdējusies! Lai pēc nedēļas, strīdoties ar kādu citu, aizstāvētu Dž. P. viedokli. Pat par cilvēkiem spriežu no viņa redzes viedokļa.

Dž. P. apcirpa visas (nu, vismaz dažas) manas mazās, muļķīgās domiņas par dzīvi un mākslu, un moderno mākslu. Manu «vārgulību». Viņš man stāstīja, cik ļoti neciešot sievietes vārgules, un no tā brīža es pilnīgi pārvērtos. Es pat iemācījos no viņa šo vārdu — «vārgule».

Viņš mani ietekmēja daudz un dažādos veidos. Un joprojām turpina ietekmēt. Lūk, ko viņš man iemācīja.

1. Ja esi īsts mākslinieks, atdod mākslai sevi visu. Kas grib kaut ko paturēt pats sev, nevar būt mākslinieks jeb «radītājs», kā teiktu Dž. P

2. Nedrīkst pūst miglu acīs. Māksliniekam nedrīkst būt mazas, sastingušas domiņas vai darbiņi, ar kuriem apžilbināt publiku.

3. Politikā jābūt kreisam, jo sociālisti ir vienīgie, kam nav vienalga, lai kādas arī būtu viņu kļūdas. Viņi spēj un vēlas padarīt pasauli labāku.

4. Vienmēr jārada. Ja kaut kam tici, apstiprini to ar darbiem. Runāt par darbošanos ir tāpat kā lielīties ar gleznām, ko esi tikai iecerējis. Slikts stils!

5. Ja kaut ko izjūti no sirds dziļumiem, nekaunies to parādīt pārējiem.

6. Samierinies ar to, ka nāc no angļu tautas. Neizliecies, ka labprātāk būtu franču vai itāliešu, vai vel sazin kādas tautas mākslinieks. (Pīrss un viņa mūžīgā amerikāņu vecmāmiņa.)

7. Nelaidies kompromisos ar savu izcelšanos. Iznīcini sevī visu veco, kas stāv tavā gleznotāja — «radītāja» ceļā. Ja nāc no priekšpilsētas vidusslāņa (kā Mā un Pā — viņu izsmejošā attieksme pret mietpilsonību ir tikai acu apmāns), izmet no sevis (piededzini!) mietpilsoņu kultūru. Ja nāc no srādniekiem, piededzini sevī strādniecību. Lai no kādas šķiras tu ari nāktu, izmet to no sevis, jo iedalījums šķirās ir muļķīgs un primitīvs.

(Tas attiecas ne tikai uz mani. Reiz Dž. R iepazinās ar kārtējo Luīzes sirdsdraugu, Velsas ogļrača dēlu. Viņi briesmīgi strīdējās un šņāca viens uz otru, un mēs visi nostājāmies pret Dž. P., nosodīdami viņa nicīgo attieksmi pret strādnieku šķiras cilvēkiem un viņu dzīvesveidu. Tie esot dzīvnieki, nevis cilvēciskas būtnes. Deivids Evanss, aiz niknuma zils un tikko spēdams parunāt, kliedza, ka viņa tēvu neviens nedrīkstot saukt par dzīvnieku, kas kādam traucējot dzīvot. Dž. P. atcirta, ka savu mūžu neesot darījis pāri dzīvniekam; vienmēr esot kāds attaisnojums nodarīt sāpes cilvēkiem, bet cilvēciskie dzīvnieki esot pelnījuši tikai līdzjūtību. Un tad pagājušo mēnesi Deivids pienāca pie manis un atzinās, ka vakars ar Dž. R esot viņu pamatīgi pārvērtis.)

8. Ienīsti muļķīgās nacionālpatriotiskās runas. Ienīsti visu, kas nav dziļš, patiess un būtiski nepieciešams kā mākslā, tā dzīvē un politikā. Neizšķied laiku sīkās, nenozīmīgās lietās. Dzīvo nopietni. Neej uz sliktām filmām un nelasi lētas avīzes, pat ja ļoti gribas; neklausies un neskaties muļķības radio un televīzijā; neiznieko laiku sarunās par neko. Izdzīvo savu dzīvi. Liec lietā katru mirkli.

Droši vien vēlējos tam visam ticēt jau pirms tikšanās ar Dž. R Mani bija neskaidra nojausma, bet Dž. P. lika noticēt, ka tā tiešām ir. Ja pārkāpju šos likumus, jūtos vainīga, viņu iedomājoties vien.

Dž. P. iedvesa man ticību. Tas nozīmē, ka viņš ir radījis lielu daļu no manas jaunās būtības.

Ja man kā Pelnrušķītei krustmamiņa būtu burve, es teiktu — lūdzu, padari Dž. R. gadus divdesmit jaunāku! Un fiziski pievilcīgu. Kā viņam tas riebtos!

Dīvaini (un es jūtos par to nedaudz vainīga), bet nekad vēl neesmu šeit jutusies tik laimīga kā šodien. Tāda sajūta, ka viss vērtīsies uz labo pusi. Varbūt tāpēc, ka šorīt mēģināju izbēgt. Taču Kalibans to uztvēra pavisam ikdienišķi. Ja viņš gribētu man uzbrukt, viņš taču to darītu — tagad, kad ir iemesls saniknoties. Kā šorīt. Dažā ziņā tiešām apbrīnoju viņa milzīgo savaldību.

Apzinos, ka esmu laimīga ari tāpēc, ka lielāko daļu dienas pavadīju ārpus sava cietuma. Gandrīz visu laiku domās biju Dž. R pasaulē, nevis šeit. Es tik daudz ko atcerējos. Būtu vajadzējis visu pierakstīt. Es baroju sevi ar atmiņām. No mana cietuma pasaules tā otra pasaule šķiet tik patiesa, tik dzīva un tik skaista! Pat tās ļaunums un nekrietnība.

Varbūt jutos labi ari tāpēc, ka nodevos grēcīgai sevis apjūsmošanai. Atsaucu atmiņā visu, ko par mani kādreiz teicis Dž. P. un arī citi cilvēki. Apzinos, ka neesmu vidusmēra cilvēciņš. Ka esmu intelektuāli spoža un jau sāku saprast dzīvi daudz labāk nekā vairums mana vecuma cilvēku. Zinot, ka nekad nebūšu tik dumja, lai kļūtu augstprātīga, tomēr jūtos neaprakstāmi pateicīga un laimīga par to, ka esmu dzīva (īpaši pēc visa, kas noticis) un esmu pati — Miranda. Un otras tādas nav.

Šīs pārdomas nekad neatklāšu citiem cilvēkiem. Izklausās briesmīgi augstprātīgi, pat ja tā ir patiesība.

Gluži tāpat es slēpu no citām meitenēm, ka apzinos savu skaistumu; neviens nezina, kā esmu pūlējusies neizmantot savā labā šo nejaušo, dabas dāvāto priekšrocību. Esmu atraidījusi pat viskvēlākos vīriešu skatienus.

Minija. Atceros, kā reiz viņa posās uz dejām un es apjūsmoju viņas tērpu. Apklusti, Minija sacīja. Tu esi tik skaista, ka tev nav pat jāpūlas.

Dž. P. Tavā sejā ir viss, viņš teica.

Ļaunais!

21. oktobrī

Esmu panākusi, ka man dod labāku ēdienu. Pilnīgs saldētas barības aizliegums. Man nepieciešami augļi un dārzeņi. Bifšteks. Lasis. Vakar pasūtīju kaviāru. Cik kaitinoši, ka nevaru atcerēties visus izsmalcinātos ēdienus, kurus kādreiz iekāroju, bet nevarēju atļauties.

Nekrietnele!

Kaviārs ir lielisks.

Atkal biju vannā. Kalibans neuzdrošinājās atteikt. Viņam droši vien liekas, ka «dāmas» izlaiž garu, ja netiek vannā, tiklīdz iegribas.

Iemetu tualetē vēstuli. Mazu plastmasas pudelīti ar metru garu, sarkanu lenti ap kakliņu. Ceru, ka lente atritināsies un kāds to ieraudzīs. Kaut kur. Kaut kad. Māju viņiem vajadzētu atrast diezgan viegli. Kalibans bija pietiekami stulbs, lai pateiktu man gadskaitli virs parādes durvīm. Vēstules beigās pierakstīju: «Tas nav muļķīgs joks.» Briesmīgi grūti panākt, lai neizklausītos pēc pasaciņas. Piemetināju, ka cilvēks, kurš piezvanīs manam tēvam, saņems naudas balvu. Tagad katru reizi, kad iešu vannā, sagatavošu pudeli, ko palaist jūrā (hā, tā gan ir jūra!).

Kalibans ir novads neglītos misiņa rotājumus kāpņu laukumiņā un briesmīgās, oranžsarkani spožās Majorkas zvejniekciemu ainas. Nabaga māja atvieglojumā uzelpo.

Man patīk uzturēties augšā. Tuvāk brīvībai. Viss gan ir noslēgts. Parādes logiem no iekšpuses ir slēģi. Ari pārējie logi nosprostoti. (Šonakt garām pabrauca divas mašīnas, taču šis noteikti ir ļoti nenozīmīgs ceļš.)

Esmu pasākusi viņu izglītot. Šovakar lielajā istabā mēs izskatījām grāmatu par glezniecību (rokas man, protams, bija sasietas). Nekādas patstāvīgas domāšanas. Liekas, ka viņš vispār manī neklausās. Domā tikai par to, ka sēž man tik tuvu, un sasprindzinās, lai nejauši nepieskartos. Nezinu, vai viņu vada vēlēšanās mani iegūt vai ari bailes, ka es atkal kaut ko perinu.

Ja nu Kalibans tomēr pievēršas gleznām, viņš piekrīt visam, ko es saku. Ja es apgalvotu, ka Mikelandželo «Dāvids» ir cepešpanna, viņš tikai piekrītoši mātu ar galvu.

Tādi cilvēki! Droši vien ar tādiem es kopā braucu metro, pagāju tiem garām uz ielas, ieklausījos viņu sarunās un zināju, ka tādi eksistē. Bet laikam nekad īsti neticēju, ka viņi tiešām ir tādi. Tik akli. Tas likās neiespējami. *- Saruna. Viņš joprojām sēdēja un skatījās uz grāmatu ar izteiksmi «māksla ir brīnišķīga» seja (ne jau tāpēc, ka viņš tiešam tā domātu; tikai manis dēļ).

M. Zini, kas šajā mājā ir patiešām neparasti? Te nav grāmatu. Tikai tās, kuras tu nopirki pēc mana pasūtījuma.

K. Augšā dažas ir.

M. Par tauriņu ķeršanu.

K. Arī citas.

M. Daži nožēlojami detektīvromāni. Vai tu nekad nelasi grāmatas — īstas grāmatas? (Klusums.) Nopietnas grāmatas par dzīvi. Nevis kabatas izdevumus, kas domāti laika nosišanai vilcienā vai autobusā. Tu taču saproti, par kādām grāmatām es runāju?

K. Man vairāk iet pie sirds viegla lasāmviela. (Viņš ir kā slikts bokseris, kuru tā vien gribas nosviest uz grīdas nokautā.)

M. Tu ļoti mierīgi varētu izlasīt Selindžera stāstu «Uz kraujas rudzu laukā». Es nupat beidzu to pārlasīt. Vai tu arī zini, ka esmu izlasījusi šo grāmatu jau divas reizes, lai gan esmu piecus gadus jaunāka?

K. Labi, izlasīšu.

M. Negribu, lai tas nāktu tev kā sods.

K. Es drusku paskatījos, par ko tur rakstīts, pirms devu to grāmatu tev.

M. Un tev nepatika.

K. Es pamēģināšu vēlreiz.

M. No tevis metas nelabi.

Klusums. Man likās, ka tā nav īstenība, bet patiešam Šekspīra luga; nevarēju tikai atcerēties savu lomu.

Šorīt no rīta es Kalibanam vaicāju, kāpēc viņš kolekcionē tauriņus.

K. Vai- satikties ar patīkamiem cilvēkiem.

M. Nevar būt, ka tāpēc vien.

K. Man bija skolotājs. Kad es vēl biju mazs. Viņš man parādīja. Pats kolekcionēja, bet neko daudz nezināja. Strādāja pēc vecās metodes. (Tam ir kāds sakars ar spārnu novietojumu. Pēc jaunās metodes spārni jānovieto pareizā, dabiskā leņķī.) Arī mans onkulis. Viņam patika daba. Viņš vienmēr palīdzēja.

M. Labs cilvēks?

K. Visi cilvēki, kam patīk daba, ir labi. Piemēram, mūsu kukaiņu nodaļā. Patiesībā to sauc par Dabas vēstures kluba entomoloģijas nodaļu. Viņi tevi tur par cilvēku. Nemaz neskatās no augšas uz leju.

M. Ne jau vienmēr. (Viņš neuztvēra ironiju.)

K. Ir, protams, ari snobi. Bet pārsvarā ir tā, kā es teicu. Cilvēki ir inteliģentāki un jaukāki, nekā es varētu… kā var satikt… parasti.

M. Vai draugi par tevi nesmejas? Nesaukā par mīkstčauli?

K. Man nav draugu. Tikai darbabiedri. (Jā, paspruka jau gan visādi stulbi jociņi, viņš piemetināja pēc mirkļa)

M. Piemēram?

K. Nu. vienkārši stulbi joki.

Es neturpināju. Dažkārt mani pārņem neatvairāma tieksme izzināt viņu līdz pēdējam sīkumam, izvilkt no Kalibana visu, pat to, par ko viņš negrib ne runāt. Tas nav labi, It kā man rūpētu viņš un viņa nožēlojamā, gaudulīgā dzīvīte.

Vārdi. Un bezdibeņi starp vārdiem. Kalibana poza sēžot. Saspringta mugura un nokārta galva — kāpēc? Lai mestos man virsū, ja mēģināšu bēgt? Varbūt tas ir apjukums un kauns? Es varētu uzzīmēt viņa sejas mainīgās izteiksmes, bet vārdi ir pārāk nolietoti. Tie ir aprakstījuši tik daudz lietu un cilvēku. Es rakstu «viņš smaidīja». Ko gan tas nozīmē? Piecgadīga bērna zīmētu rāceni ar smaidā pavērtu muti no vienas auss līdz otrai? Bet ja šo smaidu uzzīmētu…

Salīdzinājumā ar zīmējumu, gleznu vai skulptūru vārdi ir tik briesmīgi neapstrādāti un primitīvi. «Es sēdēju gultā, viņš sēdēja pie durvīm, mēs runājām, es mēģināju viņu pierunāt izlietot naudu sevis izglītošanai, viņš to apsolīja, bet es viņam neticēju.» Kāds nemākulīgs skricelējums!

It kā mēģinātu zīmēt ar salūzušu krītiņu.

Viss šeit ir tikai manas domas.

Vajadzētu parunāt ar Dž. P. Viņš man ieteiktu desmit grāmatas, kurās tas ir pateikts daudz labāk.

Kā es ienīstu nezināšanu! Kalibana nezināšanu, savu nezināšanu, pasaules nezināšanu! Es varētu mācīties un mācīties, un mācīties, un mācīties. Raudiens nāk, cik ļoti man gribas mācīties!

Aizbāzta mute un sasietas rokas.

Likšu savus pierakstus gulēt, Lai atpūšas zem matrača. Bet pati noskaitīšu lūgšanu zināšanām un gaismai.

22. oktobrī

Šodien paiet divas nedēļas. Gluži kā Robinsons Krūzo es durvju stenderē atzīmēju šeit pavadītās dienas.

Jūtos nomākta. Nevaru aizmigt. Man jābēg, jābēg, jābēg prom no šejienes!

Esmu kļuvusi tik bāla. Visu laiku jūtos slima un vārga.

Šis briesmīgais klusums!

Viņā nav ne mazākās žēlsirdības. Neiedomājami! Ko viņš grib? Kas notiks?

Viņš noteikti redz, ka es pamazām zaudēju spēkus.

Vakarā teicu Kalibanam, ka man vajadzīga dienas gaisma. Teicu, lai viņš paskatās, cik bāla esmu kļuvusi.

Rīt, rit! Viņš nekad man neatsaka tieši acīs.

Šodien man jādomā par to, ka viņš grib mani paturēt uz visiem laikiem. Tas nevilksies pārāk ilgi, jo es nomiršu. Absurds! Cik bezjēdzīgi! Viņš ir velns. Bet izbēgt nav iespējams. Es atkal mēģināju atrast vaļīgus akmeņus. Varbūt mēģināt blakus durvīm izrakt eju? Es varētu izrakt eju ari tieši ārā no pagraba. Bet tad tai jābūt vismaz sešus metrus garai. Kur gan es likšu visu zemi? Un ja nu es iestrēgstu kaut kur pa vidu? Nē, tas man nav pa spēkam. Tad jau es drīzāk nomiršu. Tātad paliek eja blakus durvīm. Bet ari tai nepieciešams laiks. Jādabū Kali-bans prom vismaz uz sešām stundām. Trīs vajadzēs ejas rakšanai, divas — lai uzlauztu durvis. Eja ir mana lielā izdevība, un es nedrīkstu to palaist garām neizmantotu, nedz arī aiz pārsteidzības sabojāt.

Nevaru gulēt.

Man ir kaut kas jādara.

Uzrakstīšu, kā pirmoreiz satiku Dž. E

Ai, un šī ir Miranda, teica Kerolaina (bija sestdienas rīts, un mēs iepirkāmies mākslinieku kvartālā). Mana māsasmeita. Ar slēptu naidīgumu viņa turpināja stāstīt par mani. Nezināju, kur likt acis, lai gan biju vēlējusies viņu sastapt. Kerolaina viņu dažkārt pieminēja.

Man uzreiz iepatikās Dž. P vēsa attieksme pret Kerolainu. Viņš neslēpa, ka jūtas garlaikots. Neizrādīja viņai cieņu kā visi pārējie. Visu ceļu uz mājām viņa runāja tikai par Dž. P Jutu, ka Kerolainu šokē viņa personība, lai gan viņa to noliedza. Divas izjukušas laulības un acīmredzama necieņa pret Kerolainu. Tā man jau no paša sākuma gribējās uzņemties Dž. R aizstāvību.

Tad mūsu nejaušā satikšanās pie Hīzas upes. Man reizē gribējās viņu atkal satikt, un reizē es baidījos.

Viņa gaita. Tik ļoti pašpietiekama, bez liekas vaļības. Mugurā burvīgs, vecs ādas mētelis. Dž. E gandrīz nemaz nerunāja, un es aptvēru, ka viņš labprātāk izvairītos no mūsu (tas ir, Kerolainas) sabiedrības. Viņš pienāca mums klāt no aizmugures un droši vien sākumā nepazina, bet pēc tam jau bija par vēlu, jo viņš acīm redzami devās tajā pašā virzienā. Un varbūt (te nu parādās mana iedomība!) starp mums kaut kas notika, kamēr Kerolaina pūlējās pierādīt, cik mūsdienīgas un emancipētas idejas mājo viņas galvā, — tikai saskatīšanās, nekas vairāk. Es redzēju, cik Dž. P aizkaitināts, un viņš apjauta, cik ļoti man kauns. Kopā ar mums viņš apstaigāja Kenvudas galeriju. Kerolaina nemitējās izrādīt savu gudrību.

Viss beidzās ar to, ka viņa apstājās pie Rembranta gleznas un ieteicās: vai jums nešķiet, ka viņam gleznojot kādu mirkli kļuva mazliet garlaicīgi? Zināt, pie Rembranta es nekad nejūtu to, kas būtu jājūt. Jūs taču saprotat, ko es domāju? Un viņa iesmējās savus muļķīgos lietpratējas smiekliņus.

Redzēju, ka Dž. R seja sastingst, it kā viņam zem kājām būtu izsists pamats. Viņš droši vien domāja, ka tik niecīgu pārmaiņu es nepamanīšu. Tikai ciešāk sakosts žoklis. Tikai viens skatiens uz Kerolainu. Gandrīz uzjautrināts skatiens. Taču balss viņam bija ledaini auksta.

Man tagad jāiet. Ardievu! Ardievas Dž. P. teica man. Viņš mani norakstīja, sacīdams: un tu ar to samierinies! Tagad, par šo tikšanos domājot, es saprotu, ka jau tajā mirklī viņš sāka mani mācīt. Likdams izvēlēties. Kerolainu vai viņu.

Un prom viņš bija. Mēs nepaguvām pat atbildēt, Kerolaina tikai noskatījās pakaļ, paraustīja plecus, pavērās manī un noteica: tad nu gan uzpūtīgs, patiešām.

Skatījos, kā viņš aiziet, rokas kabatās sabāzis. Biju nosarkusi pār visu seju. Kerolaina negantā niknumā mēģināja aizmirst savu kļūdu un līdz pašām mājām kritizēja Dž. P. gleznas. («Viņš vienmēr ta izturas; to viņš dara ar nodomu. Ko gan viņš iedomājas — otršķirīgs Pols Nešs!» Kliedzoši netaisnīgs spriedums.) Jutu pret Kerolainu dusmas un ari žēlumu. Nevarēju parunāt, Es taču nevarēju teikt, ka man viņas žēl, bet ka Dž. P. tomēr taisnība.

Kerolaina un Mā sevī apvieno visas tās īpašības, ko es sievietēs ienīstu. Agrāk mani bieži vien pārņēma izmisums, iedomājoties, cik daudz manī ir viņu liekulīgo, samaitāto asiņu. Protams, dažkārt man Kerolaina tīri labi patīk. Viņas mundrums, dzīvīgums un sirsnība. Un pat viņas pretenciozitāte un samākslotā uzpūtība, tik briesmīga salīdzinājumā ar dzīves īstenību, tomēr ir labāk nekā nekas. Kādreiz bērnībā es Kerolainu apbrīnoju un dievināju. Viņa mēdza šad tad atbraukt pie mums ciemos. Un man vienmēr ļoti patika palikt pie viņas Londonā. Kerolaina mani atbalstīja ģimenes lielajos karos, kad runa bija par manu nākotni. Līdz apmetos pie viņas Londonā un saredzēju viņai cauri. Izaugu. Par sarežģītu jaunu būtni.

Tad nedēļu vēlāk es satiku Dž. P. metro uz slīdošajām kāpnēm. Mēs bijām vienīgie visā telpā. Es sveicināju. Droši vien pārāk skaļi. Atkal nosarku. Viņš tikai pamāja, kā negribēdams atbildēt. Mēs bijām nonākuši līdz apakšai, kad es ierunājos (kāda augstprātība! — negribēju, lai viņš mani bāž vienā maisā ar Kerolainu). Atvainojiet par Kenvudu; man tiešām kauns par tanti.

Viņa vienmēr mani sakaitina, Dž. P. teica. Sapratu, ka viņš negrib runāt par Kerolainu. Mēs devāmies uz metro vagonu. Viņa baidās izlikties vecmodīga, es piebildu.

Un tu nebaidies? — sejā viņam parādījās tik raksturīgais mazais, viltīgais smaidiņš. Spēle «Mēs pret Kerolainu» viņam nepatīk, es nodomāju.

Uz sienas bija plakāts ar kādas filmas reklāmu. Tā ir laba filma, viņš teica. Ja neesi redzējusi, aizej.

Mēs nonācām uz perona, un viņš sacīja: atnāc kādreiz ciemos. Tikai atstāj savu nejauko tanti mājās. Un pasmaidīja. Mazu, nerātni viltīgu smaidiņu. Gluži neatbilstošu viņa vecumam. Tad viņš devās prom. Tik neatkarīgi. Un tik vienaldzīgi.

Tad kādā sestdienas rītā es tiešām piezvanīju pie viņa durvīm. Dž. P šķita izbrīnīts par apciemojumu. Man bija minūtes divdesmit jāsēž un kopā ar viņu jāklausās dīvaina indiešu mūzika. Viņš atlaidās dīvānā, aizvēra acis un gulēja, un es jutos lieka un nevajadzīga. Pārmetu sev, ka vispār esmu atnākusi (turklāt Kerolainai nesakot ne vārda). Nespēju nomierināties, man likās, ka Dž. P. tikai pozē. Tas bija par daudz. Kad mūzika bija izskanējusi, viņš diezgan strupi apjautājās, ar ko tad es nodarbojoties. Likās, ka viss viņu tikai garlaiko. Naiva zostiņa būdama, es mēģināju izrādīties. Tieši to man nevajadzēja darīt. Lielīties. Bet vienīgā doma, kas man tobrīd bija prātā, — ka viņš uzaicinājumu ciemos nebija domājis nopietni.

Pēkšņi Dž. R pārtrauca manus runas plūdus un izvadāja pa savu mitekli, pievērsdams uzmanību dažādām lietām.

Viņa studija. Visskaistākā no istabām. Tanī mani vienmēr pārņem laimes izjūta. Viss tur ir līdzsvarā, viss izsaka viņa personību (istaba veidojusies it kā pati no sevis; Dž. R ienīst «telpu iekārtošanas mākslu», interjeristus un Vogue stilu). Taču visa telpa ir piepildīta ar viņa būtību. Antuanete uzskata, ka Dž. P. studija esot piebāzta ar lietām, taču viņas askētiskie priekšstati par labu gaumi ir muļķīgu sieviešu žurnālu līmenī. Par šo izteicienu es būtu varējusi nokost viņai galvu. Jo studija ir visa Dž. R dzīve; viņš tur strādā, domā, rada un dzīvo.

Tad mēs it kā atkusām viens pret otru. Es vairs nemēģināju izlikties gudrāka, nekā esmu.

Dž. P. parādīja, kā ar guašu iegūt dūmakas iespaidu. Apbrīnoju viņa pašdarinātos glezniecības rīkus.

Ieradās viņa draugi. Bārbers un Frensisa Kruišenki. Šī ir Miranda Greja es-neciešu viņas tanti. To visu viņš izteica vienā elpas vilcienā. Viņi smējās. Droši vien tuvi paziņas. Man gribējās tikt prom. Taču viņi gāja pastaigāties un gribēja, lai ari es nāku līdzi. Vismaz Bārbers Kruišenks to noteikti vēlējās. Viņš skatījās uz mani ar īpaši pavedinošām acīm.

Ja nu mūs ierauga tante, teica Dž. P Bārberam ir sliktākā reputācija visā Kornvolā.

Viņa ir mana tante, es sacīju. Nevis guvernante.

Un tā mēs visi kopā aizgājām vispirms uz krodziņu un pēc tam uz Kenvudas galeriju. Frensisa stāstīja par dzīvi Kornvolā, un es pirmoreiz mūžā jutu, ka esmu satikusi vecākās paaudzes cilvēkus, ar kuriem varu pilnībā saprasties. īstus cilvēkus. Tanī pašā laikā nevarēju neredzēt, ka Bārberā ir kaut kas ārišķīgs. Visi šie jautrie, palaidnīgie stāstiņi. Turpretī Dž. P. sarunu vienmēr novirzīja uz nopietnākām lietām. Es negribu teikt, ka viņā trūktu jautrības. Tikai viņam piemīt dīvaina spēja uzreiz nonākt līdz lietu būtībai. Kad Dž. R bija aizgājis pie bāra letes pēc dzērieniem, Barbers man jautajā, cik ilgi es viņu jau pazīstot. Un pēc tam izsaucās, cik ļoti viņš būtu vēlējies studenta gados satikt kādu, kas līdzīgs Dž. P Mēs domājām, ka viņš ir brīnišķīgs cilvēks, piebilda mazā, klusā Frensisa. Viens no izredzētajiem. Viņa vairāk neko nepaskaidroja, bet es sapratu, par kādiem cilvēkiem viņa runā.

Kenvudā Dž. P. nošķīrās no Kruišenkiem un aizveda mani tieši pie Rembranta. Viņš runājot nepieklusināja balsi, un man pietika gļēvulības kaunēties no dažu apmeklētāju pārsteigtajiem skatieniem. Mēs izskatāmies kā tēvs ar meitu, es nodomāju. Dž. E man izstāstīja par šo gleznu visu — kā tā radusies, ko Rembrants tanī laikā jutis, ko un kā mēģinājis izteikt. Itin kā es neko nezinātu par mākslu. It kā viņš mēģinātu atbrīvot manu prātu no veselas gūzmas nepatiesu domu un zināšanu.

Tad izgājām ārā un gaidījām pārējos. Šī glezna mani ļoti aizkustina, Dž. P. sacīja. Un paskatījās uz mani tā, it kā baidītos, ka es smiešos. Viņam tik raksturīgais pēkšņas kautrības uzplūdums.

Tagad tā aizkustina arī mani, es sacīju.

Bet viņš tikai pasmīnēja. Nevar būt. Vēl jāpaiet gadiem.

Kā jūs to zināt?

Droši vien ir cilvēki, kuriem glezniecības virsotnes sniedz tīru, māksliniecisku baudījumu, Dž. P. teica. Es tāds neesmu un nepazīstu arī nevienu citu gleznotāju, kurš piederētu pie mākslas baudītājiem. Skatoties uz izcilām gleznām, es nespēju domāt par augstāko meistarību, kāda tanīs sasniegta. Tādu esmu pūlējies sasniegt visu mūžu. Un nekad nesasniegšu. Nekad. Tu vēl esi jauna. Varbūt tu vari saprast. Bet tu vēl nejūti.

Man liekas, ka jūtu gan.

Tad tas nav labi, Dž. P. sacīja. Tu vēl nedrīksti zināt, kas ir neveiksme. Tavā vecumā. Nemēģini būt vecāka, nekā esi, viņš piebilda. Tad es sākšu tevi nicināt.

Tu esi kā bērns, kas grib redzēt pāri divus metrus augstai sienai.

Tāds bija mūsu sākums. Dž. P. mēģināja mani atgrūst, jo es viņu pārāk valdzināju. Kā profesors Higinss «Pigmalionā».

Bārbers ir brunču mednieks, viņš teica, kad parādījās Kruišenku pāris. Ja viņš tevi uzaicina uz satikšanos, atsakies!

Es pārsteigumā paskatījos uz Dž. P. Ne jau tevis dēļ; man būs smagi redzēt Frensisas ciešanas, viņš sacīja un uzsmaidīja draugiem.

Hempsteda es atvadījos un devos mājas. Pa ceļam visu pārdomājot, es sapratu — Dž. P. centās, lai es ne uz mirkli nepaliktu vienatnē ar Bārberu. Kruišenki (Bārbers) atvadoties uzaicināja mani iegriezties ciemos, ja gadītos nokļūt Kornvolā.

Bet Dž. P tikai pavirši noteica: tad jau atkal kādreiz tiksimies. It kā viņam tas būtu galīgi vienaldzīgi.

Kerolainai teicu, ka Dž. P satiku nejauši. Un ka viņš man atvainojās (salti meli). Teicu, ka vairs nesatikšos ar viņu, ja Kerolainai pret to ir iebildumi. Bet ka sarunas ar Dž. P. ir ļoti rosinošas. Ka viņš ir tik pilns ar dažādām domām un idejām. Ka tādi cilvēki man ir vienkārši nepieciešami. Kāda ļaunprātība no manas puses! Es taču zināju, ka viņa aiz pieklājības būs spiesta atzīt, ka es esmu liels cilvēks un varu rīkoties, kā uzskatu par labāku. Un tā tālāk, un tā tālāk.

Tikai maza piebilde: mīļā, tu jau zini, ka esmu cilvēks bez aizspriedumiem, tomēr viņam ir bēdīgi slavena reputācija… Tu taču pati saproti — nav dūmu bez uguns.

Esmu par to dzirdējusi, es atteicu. Gan mācēšu sevi pasargāt.

Tā ir Kerolainas pašas vaina. Viņa grib, lai saucu viņu priekšvārdā un izturos kā pret jaunu meiteni. Es nevaru viņu cienīt kā vecāku radinieci. Nedz arī kā padomdevēju.

Viss notikušais manās acīs pamazām iegūst citādu izskatu. Es domāju un domāju par Dž. P Par to, kā mēs runājām un tomēr nekad viens otru īsti nesapratām. Nē, viņš laikam saprata. Dž. E spēja aptvert dzīves bezgalīgās iespējas daudz ātrāk nekā es. Šeit, pagrabā, es tik strauji kļūstu pieaugusi. Augu kā sēne. Bet varbūt esmu zaudējusi realitātes izjūtu? Varbūt viss ir tikai sapnis. Ieduru sev ar zīmuli. Bet varbūt arī tas ir tikai sapnis.

Ja Dž. P. tagad pēkšņi atvērtu durvis, es mestos viņa skāvienos. Man gribētos, lai viņš nedēļām ilgi tur manu roku savējā. Domāju, ka tagad es varētu viņu mīlēt arī tā, kā viņš to gribēja.

23. ohtobfl

Pār mani noteikti ir lāsts. Pret Kalibanu izturos kā pret pēdējo nelieti. Bez mazākās žēlastības. Visa mana dzīve viņam ir kā uz delnas. Šorīt pieprasīju, lai ļauj man pastaigāt priekšpagrabā. Liekas, ka dzirdēju traktora motoru. Un zvirbuļu čivināšanu. Zvirbuļi dienas gaisma. Pāri laidās lidmašīna. Pēc tam raudāju.

Manā dvēselē visas izjūtas patlaban sagriezušās kājām gaisā kā būrī ieslodzīti zvēriņi. Vakar naktī likās, ka zaudēju prātu, tāpēc rakstīju, rakstīju un rakstīju, līdz ierakstījos tajā otrajā — patiesajā pasaulē. Vismaz garā izbēgu no smacīgās pagrabtelpas. Pati sev pierādīju, ka ārpasaule vēl eksistē.

Esmu sazīmējusi skices pirmajai gleznai brīvībā. Tas būs skats uz dārzu pa durvīm. Vārdos tas izklausās muļķīgi. Taču acu priekšā es redzu ogļmelnas un tumši pelēkas, noslēpumaini stūrainas ēnas, kas ved mani uz medaini baltu, gaismas pārpildītu durvju aili tālumā.

Aizsūtīju Kalibanu gatavot vakariņas un pabeidzu lasīt «Emmu» . Es esmu Emma Vudhausa. Viņa ir manī, un es — viņā. Mana augstprātība ir nedaudz savādāka, bet es saprotu ari viņējo. Viņas untumaino uzpūtību. Es Emmu apbrīnoju. Zinu, ka viņa rīkojas nepareizi un mēģina nokārtot citu cilvēku dzīves pēc savas saprašanas. Viņa neprot saskatīt, cik misters Naitlijs ir neatkārtojams un lielisks. Emmai gadās īslaicīgi muļķības uzliesmojumi, bet lasītājs visu laiku jūt, ka savā būtībā viņa ir gudra un dzīvības pilna. Radoša un maksimāliste. īsts, dzīvs cilvēks. Viņas trūkumi ir arī mani trūkumi, viņas tikumiem jākļūst par maniem tikumiem.

Un visu dienu es domāju tikai par to, ka vakarā uzrakstīšu vēl kaut ko par Dž. P.

Reiz es paņēmu līdzi un parādīju viņam dažus savus darbus. Izvēlējos tos, kuri, manuprāt, varētu viņam patikt (nevis pārgudros skolas darbus). Viņš skatījās un neteica neviena vārda. Pat ne par pašiem labākajiem (kā, piemēram, Minijas portrets «PieAivingho upes», tas ir, par tiem, ko es uzskatu vai toreiz uzskatīju par labākajiem. Nekas izcils, viņš beidzot noteica. Taču nedaudz labāk, nekā gaidīju. Nespēju noslēpt, ka uzņemu to kā pliķi sejā. Kāds labums, ka mēģināšu tevi saudzēt, viņš turpināja. Tu apjaut telpu, ari krāsu izjūta laba. Bet citādi jau tu nebūtu tikusi Sleidā.

Vēlējos, kaut Dž. P apklustu, bet viņš turpināja. Var just, ka esi redzējusi daudz labas glezniecības. Tu neatdarini pārāk uzkrītoši. Taču masas portreta tu nepārprotami atdarini Kokošku. Dž. P. droši vien pamanīja, ka man piesarkst vaigi. Negribu tevi aizvainot, bet katram jāiemācās saskatīt, kur beidzas īstenība un sākas ilūzijas, viņš piebilda.

Dž. P. mani gandrīz iznīcināja. Turklāt zināju, ka viņam taisnība. Būtu tiešām muļķīgi, ja Dž. P. neteiktu to, ko domā. Tikai tēvišķīgi iedrošinātu. Taču man sāpēja. Sāpēja tā, it kā būtu saņēmusi vai duci pliķu. Cerēju, ka viņam patiks vismaz daži no maniem darbiem. Visvairāk mani aizskāra viņa vēsums. Pēkšņi Dž. P. šķita tik neglābjami nopietns un objektīvi attālināts. Bez jokiem un bez maiguma. Pat bez ironijas. Pēkšņi viņš likās tik ļoti vecāks par mani.

Tev jāsaprot, ka mācēt gleznot šā vārda tehniskajā un akadēmiskajā nozīmē nav pats būtiskākais, viņš sacīja. Sī māka tev ir. Tāpat, ka tūkstošiem citu iesācēju. Bet to, ko es meklēju glezniecībā, tavos darbos nevar atrast. Tā vienkārši nav.

Es zinu, cik tev tas sāpīgi, viņš teica. Jā, no sākuma es pat negribēju apskatīt tavus darbus. Bet tad iedomājos.., Tevī ir tāda dedzība, ka es iedomājos — tu izturēsi.

Jūs jau zinājāt, ka tiem nebūs nekādas vērtības, es novilku.

Es iztēlojos apmēram tik daudz, cik patlaban redzu. Labāk aizmirsīsim visu šo pasākumu! Dž. P apklusa. Taču es aptvēru, ka viņš mani pārbauda.

Pasakiet, kāda vaina ir šim, es palūdzu un iedevu viņam vienu no saviem ielas skatiem.

Kompozīcijai un zīmējumam nav nekādas vainas, un sīkumos es neiedziļināšos, viņš atbildēja. Taču tā nav dzīva māksla. Gleznai jābūt kā loceklim no tava ķermeņa. Tavā vecumā to vēl nesaprast. To nevar iemācīties. Vai nu kādu dienu tas pēkšņi ir, vai arī nav. Sleidā jums māca mākslā izteikt personību, taču kāda tam nozīme, ka cilvēks māk lieliski pārtulkot savu personību zīmējumā un krāsās, ja viņa personība nav tulkošanas vērta. Viss atkarīgs no veiksmes. Tīrā laimes spēle.

Dž. P. runāja saraustīti, ar pauzēm. Tad iestājās klusums. Vai man visu saplēst, es jautāju. Nekļūsti histēriska, viņš atteica.

Man tik daudz kas jāmācās.

Man šķiet, ka tevī kaut kas ir, viņš sacīja. Neesmu pārliecināts. Sievietēm tas piemīt ļoti reti. Parasti sievietes grib iemācīties gleznot «labi» un «pareizi». Iegūt zināmu veiklību, parādīt izsmalcinātu gaumi, inluīciju un ko vēl tik ne. Taču, ja mākslinieka alkas ir sasniegt savas būtības un spēju robežas, nav vairs svarīgi, kāda forma viņš izpaužas. Vai tie būtu vārdi, krāsas vai skaņas. Liec lietā visu, ko vien vēlies.

Turpiniet, lūdzu!

Tev ir patīkama balss, viņš sacīja. Taču tu ar to samierinātos un runātu arī tad, ja tā būtu skarba un griezīga, jo citas balss tev vienkārši nav. Jo svarīgi ir tas, ko tu saki. Tieši tā var atšķirt lielu mākslu no smērējumiem. Tehniski spožu pindzelmaņu katrā laikmetā bijis bez sava gala. īpaši mūsdienās, vispārējās izglītības laikos. Viņš sēdēja uz dīvāna un redzēja tikai manu muguru. Skatījos ārā pa logu un mēģināju norit asaras.

Dž. P. turpināja. Mākslas kritiķi mēdz muldēt par perfektu glezniecības tehniku. Tas ir absolūti bezjēdzīgi. Māksla ir nežēlīga. Ar vārdiem var attaisnot pat slepkavību, bet glezna ir kā logs uz tās radītāja sirdi. Tavas gleznas ir mazi lodziņi uz sirdi, kas pilna ar labi pazīstamu mākslinieku darbiem. Dž.P. pienāca tuvāk un izvēlējās vienu no manām abstraktajām gleznām. Lūk, šeit tu mēģini kaut ko pateikt par Nikolsonu un Pasmoru. Nevis pati par sevi. Tu fotografē. Trompe — I'oeil ir tikai nevietā izmantota fotogrāfija; sveša stila atdarināšana ir tieši tas pats. Šī ir fotogrāfija. Nekas vairāk.

Es nekad neiemācīšos.

Tev ir jāaizmirst iemācītais, Dž. P. sacīja. Mācīties tu esi gandrīz beigusi. Viss pārējais ir veiksme. Nē, ne tikai veiksme. Arī uzdrīkstēšanās. Un pacietība.

Mēs runājām stundām ilgi. Viņš runāja, un es klausījos.

Viņš bija kā vējš un saules gaisma, kas aizmēž zirnekļu tīklus un iespīd visos kaktos. Tagad viņa teiktais man liekas tik pašsaprotams. Taču svarīgs ir veids, kā viņš to pasaka. Viņš ir vienīgais man pazīstamais cilvēks, kas, runājot par mākslu, vienmēr saka to, ko domā. Pieķert Dž. P melos man būtu svētuma zaimošana.

Turklāt Dž. P ir patiešām labs gleznotājs, un es zinu, ka reiz viņš būs slavens. Domāju par to vairāk, nekā pašai gribētos. Mani iespaido ne tikai tas, kas viņš ir šodien, bet arī tas, kas viņš būs nākotnē.

Atceros, kā todien beidzās mūsu saruna. Tu šā vai tā esi bezcerīgs gadījums, Dž. P. sacīja (atkal profesors Higinss no «Pigmaliona»!).

Pārak izskatīga. Tava daļa šinī dzīve ir mīlestības māksla, nevis mīlestība uz mākslu.

Iešu uz Hīzu slīcināties, es teicu.

Tad Dž. P. atļāvās piemetināt, ka man nevajagot precēties. Traģisks mīlas stāsts būtu noderīgāks. Lai man izoperējot olnīcas. Vai kaut ko tādā garā. Un ar acs kaktiņu man uzmeta vienu no saviem īsti palaidnīgajiem skatieniem. Taču Dž. P. acīs varēja manīt arī tādas kā maza skolaspuikas bailes. Ka viņš varbūt pateicis par daudz. Tikai tāpēc, lai redzētu, kā reaģēšu. Pēkšņi man likās, ka viņš ir daudz jaunāks nekā es.

Nevaru izskaidrot, kāpēc Dž. P. man tik bieži šķiet jauneklīgs. Varbūt tāpēc, ka viņš parādīja, cik daudz manī ir vecmodīgā. Skolā mūs baro ar vecām, sasmakušām domām, idejām un uzskatiem. Kā stādiņus, kurus kārtu kārtām apliek ar vecu augsni un pēc tam brīnās, ka gandrīz visi viņi, nabadziņi, izaug bāli un vārgi.

Bet Dž. P. piemīt zaļš jaunības svaigums. Es ilgi negribēju to atzīt. Bet tagad redzu pavisam skaidri.

24. oktobrī

Vēl viena briesmīga diena. Es papūlējos, lai sabojātu garastāvokli ari Kalibanam. Dažkārt viņš ir tik ļoti kaitinošs, ka es varētu kliegt uz viņu skalā balsī. Ne jau viņa izskata dēļ, lai gan arī tas ir pietiekami atbaidošs. Viņš vienmēr ir tik rūpīgi saposies; biksēm iegludinātas vīles un krekli vai mirdz no tīrības. Es domāju, ka viņš justos labāk, ja varētu ari ikdienā valkāt iestīvinatas apkaklītes. Turklāt aiz pārspīlētas pieklājības viņš vienmēr stāv kājās. Āksts. Sejā Kalibanam ir tāda izteiksme, it kā viņš vienmēr lūgtu piedošanu. Pamazām aptveru, ka patiesībā tieši tas sniedz viņam apmierinājumu. Prieks par to, ka esmu viņa varā un viņš var netraucēti diendienā uz mani skatīties. Kalibanam nav svarīgi, ko es saku. Arī manas jūtas viņam nenozīmē neko; svarīgi ir tikai tas, ka es viņam piederu.

Es varētu visu dienu kliegt uz viņu dažādus apvainojumus, un viņš neiebilstu. Viņam vajag tikai manu ārējo veidolu, nevis manas jūtas, prātu vai dvēseli, pat manu ķermeni ne. Viņam nevajag neko cilvēcisku, jo Kalibans ir kolekcionārs. Tāpēc arī viņš ir tik miris.

Visvairāk mani kaitina viņa runasveids. Vienas vienīgas banālas ko nozīmīgu. Dž. R nepiedāvāja mums izvēlēties muziķu, bet piegāja pie atskaņotāja un uzlika plati.

Tad viņš kā parasti ar aizvērtām acīm atlaidās uz dīvāna, bet Pīrsam ar Antuaneti tā acīm redzami likās tikai uzspēle un poza.

Neparastās, smalki drebošās skaņas istabā radīja saspīlētu un neveiklu atmosfēru. Pēc visa vēl šī mūzika. Pīrss sāka smīkņāt, un Antuanetei piemetās kaut kas līdzīgs ķiķināšanas lēkmei, cik nu viņa savā liktenīgās pavedējas lomā vispār bija spējīga ķiķināt. Ari es pasmaidīju. To nevaru noliegt. Pīrss rādīja, ka ar mazo pirkstiņu iztīra ausi, tad atbalstīja pieri plaukstā un pie katras instrumenta (es toreiz vēl nezināju, kas tas ir) vibrācijas ar pārgudru izteiksmi sejā kratīja galvu. Antuanete gandrīz noslāpa aizturētos smieklos. Tas bija drausmīgi. Un es zināju, ka Dž. R to visu dzird.

Viņš tiešām dzirdēja. Acis pavēris, viņš redzēja, kā Pīrss atkārto joku ar ausu tīrīšanu. Tad Pīrss pamanīja Dž. R skatienu un izplūda pārgudrā ak-neņemiet-mūs-vērā smaidiņā. Dž. R pielēca kājās un izslēdza atskaņotāju. Jums nepatīk, viņš draudīgi iejautājās. Vai man būtu jāsajūsminās. Pīrss pārvaicāja.

Pīrs, tas nav smieklīgi, es teicu.

Es taču netrokšņoju, Pīrss taisnojās. Vai mums noteikti par to jāsajūsminās?

Pazūdiet, Dž. P. izgrūda.

Man nāca prātā Bīčems, ieteicās Antuanete. Zināt, divi skeleti, kas mīlējās uz skārda jumta.

Pirmkārt, tas ir tiešām aizkustinoši, ka jūs apjūsmojat BīČemu, atcirta Dž. P (dažkārt viņa seja izskatās tik velnišķīga). Šo mazo, uzpūtīgo pīļdupsi kapelmeistaiTi, kas nostājās pret visu jauno un radošo sava laika mākslā. Otrkārt, ja jūs nevarat Bīčemu atšķirt no klavihorda, lai Dievs stāv jums klāt. Treškārt (tas bija domāts Pīrsam), es gadiem neesmu saticis iedomīgāku zaļknābi pārjums, un tu (tas bija par mani) — vai šie ir tavi draugi?

Es stāvēju un nespēju ne vārda izdabūt pār lūpām. Biju saniknota gan par Dž. P, gan Antuanetes un Pīrsa uzvešanos, taču mans kauns bija vēl desmit reižu lielāks par niknumu.

Pīrss paraustīja plecus, nekrietnele Antuanete šķita ne tikai apmulsusi, bet arī nedaudz uzjautrināta, un es nosarku pār visu seju. Pietiek tikai to atcerēties, lai sejā atkal parādītos sārtums.

Neņemiet pie sirds, teica Pīrss. Ta taču ir tikai plate. Viņš noteikti saprata, cik muļķīgi tā teikt, bet dusmās nekas cits neienāca prātā.

Ak, jūs domājat, ka tā ir tikai plate, noteica Dž. P. Patiešām? Tikai plate? Vai jūs, tāpat kā šīs mazās, dumjās palaistuvītes tante, domājat, ka Rembrants gleznojot garlaikojās? Vai jums liekas, ka Bahs, šo mūziku rakstot, taisīja grimases un ķiķināja? Tā jūs domājat?

Pīrss saplaka. Viņš izskatījās gandrīz nobijies. VAI TĀ JŪS DOMĀJAT? Dž. P jau kliedza.

Viņš bija briesmīgs. Briesmīgs tāpēc, ka bija to visu iesācis; jau sākumā izlēmis tā rīkoties. Un aizraujoši briesmīgs savu jūtu kaismī-gumā. Es esmu izaugusi starp cilvēkiem, kas vienmēr pūlas apslēpt jūtas. Taču Dž. R, niknumā drebēdams, izverda neapvaldītu kaismi. Kailas emocijas.

Tad Pīrss pateica kaut ko tiešām stulbu, atklādams, cik sekla patiesībā ir viņa pasaulīte. Mēs neesam tik veci kā jūs, viņš teica.

Jēziņ, novaidējās Dž. P. Un tie ir mākslas studenti. MĀKSLAS studenti!

To, ko viņš teica pēc tam, es nevaru rakstīt. Pat Antuanetei tas laikam bija par daudz.

Mēs vienkārši pagriežamies un gājām ārā. Kāpnēs dzirdējām, kā aiz mums aizcērtas studijas durvis. Pirmajā stāvā es nošņācos uz Pīrsu un izstūmu viņus pa ārdurvīm. Mīļā, viņš tevi nogalinās, teica Antuanete. Es aizvēru durvis un nogaidīju. Pēc brīža augšā atkal sāka skanēt mūzika. Uzgāju atpakaļ augšā pa kāpnēm un lēni, lēni vēru vaļā durvis. Varbūt Dž. P. dzirdēja; es nezinu, jo viņš pat nepavēra acis. Apsēdos uz soliņa pie durvīm un gaidīju, līdz mūzika apklusa.

Miranda, ko tu gribi, viņš vaicāja.

Gribu atvainoties, es teicu. Un gribu, lai arī jūs atvainotos.

Viņš piegāja pie loga un vērās ārā.

Es zinu, ka rīkojos muļķīgi, es teicu. Varbūt esmu dumja, bet es neesmu palaistuve.

Tu vismaz centies, Dž. P. atbildēja (viņš gribēja teikt, ka atšķiros no saviem draugiem, nevis cenšos būt palaistuve).

Jūs varējāt pateikt jau pašā sākumā, lai mēs ejam prom, es teicu. Mēs būtu sapratuši.

Klusums. Viņš pagriezās un pārī visai studijai paskatījās uz mani. Lūdzu, piedodiet, es teicu.

Ej mājas, Dž. R sacīja. Mes taču nevaram gulēt viens ar otru. Es piecēlos. Man tiešām prieks, ka tu atnāci atpakaļ, viņš piebilda. Tu esi savādāka. Es jau to zināju.

Gāju lejā pa kāpnēm, un Dž. P. man sekoja. Es negribu ar tevi gulēt, viņš teica. Es runāju par šo situāciju, nevis par mums. Tu saproti?

Jā, protams, es atbildēju.

Un neapstādamās gāju lejā pa kāpnēm. Sievišķīgi vēlēdamās viņam parādīt, ka esmu aizvainota.

Atvēru ārdurvis. Es atkal esmu atsācis, Dž, R noteica. Dzert, viņš papildināja, redzēdams, ka nesaprotu.

Es tev piezvanīšu, viņš sacīja.

Un tā arī izdarīja. Dž. R aizveda mani uz koncertu, lai es dzirdētu, kā krievi izpilda Sostakoviču. Viņš bija patiešām jauks, citādi to nevar apzīmēt. Kaut tā arī neatvainojās.

26.oktobrī

Kalibanam es neticu. Viņam ir šī māja. Ja viņš palaidīs mani brīvībā, viņam būs man jāuzticas. Vai ari jāpārdod māja un jāpazūd, pirms es tieku līdz policijai. Ne viens, ne otrs neizskatās pēc Kalibana.

Cik, nomācoši! Man jātic, ka viņš turēs vārdu.

Manis dēļ viņš iztērē kaudzēm naudas. Nupat būs gandrīz divsimt mārciņu. Grāmatas, mūzikas ieraksti, drēbes. Viņam ir visi mani apģērbu lielumi. Es tikai uzskicēju, ko gribu, un sajaucu uz paletes īsto krāsu. Kalibans pērk pat sieviešu apakšveļu. Nespēju valkāt viņa iegādātos melnos un rozīgos krāmus, tāpēc liku nopirkt kaut ko jēdzīgāku. Viņš jautāja, vai varot pirkt uzreiz vairumā. Varu iedomāties, kā viņš jūtas, pirkdams sieviešu apakšveļu (un kā gan Kalibans tiek galā aptiekā — ar higiēnas piederumiem?). Droši vien viņš labprātāk nopērk visu pie vienas reizes. Ko gan pārdevējas domā par nabaga Kalibanu, kad viņš pērk duci biksīšu, vairākus pārus apakšsvārku un kaudzi krūšturu un sieviešu kreklu? Es viņam pajautāju, un Kalibans nosarka līdz matu galiņiem. Viņas laikam domā, ka man piemīt zināmas dīvainības, viņš sacīja. Tā bija pirmā reize, kad es šeit smējos no visas sirds.

Katru reizi, kad Kalibans man kaut ko nopērk, es to uztveru kā pierādījumu, ka viņš netaisās mani mocīt vai nogalināt.

Zinu, ka tā nevajadzētu, bet es ar nepacietību gaidu viņu pārrodamies no iepirkšanas. Viņš vienmēr atgriežas ar paciņām. Tāda sajuta, it kā nepārtraukti būtu Ziemassvētki un man Ziemassvētku vecītim nav pat jāsaka paldies. Dažkārt Kalibans atved kaut ko tādu, ko neesmu lūgusi. Viņš nekad neaizmirst puķes. Ari šokolādi, bet parasti pats apēd lielāko daļu. Un viņš vienmēr apjautājas, ko vēl es vēlētos.

Kalibans ir velns, kas mēģina mani iekārdināt ar pasaulīgiem labumiem. Taču es nepārdošos. Varbūt visi mani sīkumi viņam izmaksā bargu naudu, bet es jūtu, ka viņš gaida, ka lūgšu kaut ko lielu. Viņš vai mirst aiz vēlēšanās izpelnīties pateicību manās acīs. Bet tas viņam neizdosies.

Šodien man iešāvās prātā briesmīga doma. Dž. P droši vien ir nonācis aizdomās turēto sarakstā. Kerolaina noteikti neaizmirsīs policijai uzdot viņa vārdu. Nabaga Dž. P! Viņš, protams, izturēsies sarkastiski, un policijai tas nepatiks.

Šodien mēģināju viņu uzzīmēt. Dīvaini. Nekas nesanāca. Pilnīgi nekas.

Dž. P ir neliela auguma, tikai pāris centimetru garāks par mani. (Muļķe, es vienmēr esmu sapņojusi par gariem vīriešiem.)

Viņam metas pliks pauris, un deguns līks kā ebrejam, lai gan viņš nepieder pie Mozus tautas (man pret to gan nebūtu iebildumu). Seja pārāk plata. Dzīvē nobružāta, sadeldēta un rētaina. Viņa maskai es nespēju īsti ticēt. Dažkārt šķiet, ka zem tās samanu pavīdam īsto seju, bet neesmu pilnīgi pārliecināta. Manā klātbūtnē Dž. P mēdz uzlikt īpaši neizteiksmīgu masku. Negribu to saukt par negodīgumu; tāds viņš vienkārši ir. Dzīve viņam ir tikai joks vien; neko nevajagot ņemt pārāk nopietni. Nopietnību pataupiet mākslai, par visu pārējo drīkst jokot. Nevis atomkarš, bet «lielie bumbošanas svētki». «Kad sāksies lielie bumbošanas svētki.» Cik stulbi! Bet tādā veidā viņš saglabā veselo saprātu.

īss, plecīgs, platu seju un līku degunu — drīzāk turks, nevis anglis.

Manī ir šis muļķīgais priekšstats par angliski pareiziem sejas vaibstiem. Kā vīriešiem reklāmās.

Leidimonta skolas vīriešu aristokrātiski pareizie vaibsti.

27. oktobrī

Eja blakus durvīm ir mana lielā izdevība. Jūtu, ka tā būs drīz jāizmēģina. Laikam esmu izdomājusi, kā tikt no Kalibana vaļā. Pēcpusdiena ļoti rūpīgi izpētīju durvis. Tas ir no koka, mana puse apsistas ar dzelzi. Neticami stipras. Es nekad nevarētu tās uzlauzt. Turklāt viņš ir parūpējies, lai šeit nebūtu nekā tāda, ar ko es varētu pat mēģināt.

Esmu savākusi dažus «darbarīkus». Glāzes turētāju. Dakšiņu un divas tējkarotes. Viss gan ir no alumīnija, tomēr var noderēt. Visvairāk man vajadzīgs kaut kas ass un izturīgs, lai varētu izkasīt cementu no akmeņu starpām. Ja izdosies izkustināt akmeņus, nokļūt priekšpagrabā nebūs pārāk sarežģīti.

Par bēgšanu domājot, jūtos lietišķa un darbīga. Taču īstenībā neesmu neko paveikusi.

Jūtos cerīgāka. Gluži bez iemesla. Un tomēr — cerīgāka.

28. oktobrī

Dž. P kā mākslinieks. Kerolainai ar viņas «otršķirīgo Polu Nesu » tomēr ir kāda simtdaļa taisnības. Protams, nekādas «fotogrāfiskas» līdzības nav, taču zināma domas kopība ir pamanāma. Domāju, ka Dž. P mākslā ir vienkārši nonācis pie tiem pašiem secinājumiem. Nezinu, vai viņš to saskata (ka viņa ainavām piemīt kaut kas no Nesa). Taču tā ir kritika jebkurā gadījumā, vai nu viņš šo tuvību nesaredz, vai apzināti noklusē.

Es tikai mēģinu būt objektīva. Arī pret viņa trūkumiem.

Dž. E ienīst abstrakto mākslu. Pat tādus dižgarus kā Džeksons Polloks un Nikolsons. Kāpēc? Teorētiski viņš ir mani gandrīz vai pārliecinājis par savu taisnību, bet es joprojām jūtu, ka vismaz dažas no viņa nīstajām gleznām ir vērtīgas un skaistas. Viņš ir pārāk greizsirdīgs un pārāk daudz nosoda.

Man pret to nav iebildumu. Mēģinu būt pēc iespējas godīgāka, domājot gan par viņu, gan sevi. Dž. R necieš cilvēkus, kuri «neko neizdomā līdz galam». Pats viņš izdomā līdz galam un pat tālāk. Un kur tad vēl viņa principi (tikai ne attiecībā uz sievietēm)! Salīdzinājumā ar Dž. P. lielākā daļa tā saukto «principiālo» cilvēku atgādina niedres vējā.

(Atceros, ko viņš reiz teica par Mondriāna gleznu — «nav būtiski tas, vai tev patīk, bet gan tas, vai tev drīkst patikt». Viņš ienīst abstrakto mākslu principā un ignorē arī to, ko jūt.)

Pašu sliktāko viņa esmu atstājusi uz beigām. Sievietes. Tā bija kāda ceturtā vai piektā reize, kad es viņu apciemoju.

Pie viņa bija šī sieviete. Nīlsena. Tagad es saprotu, ka viņi droši vien tikko kā bija izkāpuši no gultas. Es biju tik naiva. Viņi būt varējuši izlikties, ka neviena nav mājās, taču šķita, ka viņiem nav nekas iebilstams pret manu apciemojumu. Un viņa pret mani izturējās diezgan jauki. Kā mājasmāte pret viešņu. Viņai bija ap četrdesmit. Ko gan viņš tādā saskatīja? Un tad krietni vēlāk, maijā, es kādu vakaru atnācu pie Dž. P, bet viņš bija izgājis (varbūt bija ar kādu gultā?), un es atnācu atkal nākamajā vakarā. Viņš bija mājās viens. Mēs runājām (viņš stāstīja par Džonu Mintonu), tad Dž. P uzlika indiešu mūziku, un mēs apklusām. Šoreiz viņš neaizvēra acis, bet skatījās tieši manī. Es samulsu. Kad raga bija izskanējusi, iestājās klusums. Vai uzlikt otru pusi, es pavaicāju. Nē, viņš teica. Dž. P bija noslēpies ēnā, kur es viņu nevarēju īsti labi saskatīt

Vai tu negribi nākt pie manis gultā, viņš pēkšņi iejautājās.

Nē! Nē, es tūliņ attraucu. Dž. P mani pārsteidza nesagatavotu, un es atbildēju kā pārbijies cālēns.

Acis no manis nenolaizdams, Dž. P teica: pirms gadiem desmit es būtu tevi apprecējis. Tās būtu manas otrās neizdevušās laulības, viņš piebilda.

Nebiju milzīgi pārsteigta, jo kaut ko tādu gaidīju jau labu laiku.

Viņš pienāca un nostājās man blakus. Tu tiešām negribi?

Nē, es atbildēju. Ne jau tādēļ es pie tevis nāku.

Tas nemaz neizskatījās pēc viņa. Tik rupji, tik vienkāršoti. Tagad saprotu, ka Dž. P to darīja aiz labas sirds. Un apzināti deva rupju un nepārprotamu mājienu, lai man būtu vieglāk atteikt Gluži tāpat viņš dažkārt ļāva man uzvarēt šahā.

Dž. P devās uz virtuvi gatavot turku kafiju. Tu esi malduguns, viņš teica no virtuves. Es iestājos durvīs. Dž. P. paskatījās pār plecu. Varu likt galvu ķīlā, ka dažkārt tev tomēr uznāk vēlēšanās, viņš noteica.

Cik vecs tu īsti esi, es jautāju.

Es varētu būt tavs tēvs. Vai tādēļ?

Nē. Man principā riebjas gadījuma sakari, es atbildēju.

Dž. P atkal pagrieza man muguru un pievērsa uzmanību vriki — turku kafijas katliņam. Man uznāca dusmas, redzot viņa vieglprātīgo bezatbildību. Turklāt es neko nejūtu pret tevi kā pret vīrieti, es sacīju.

Dž. P pa pusei pagriezās uz manu pusi. Ko tu sauc par gadījuma sakariem, viņš jautāja.

Pargulešanu baudas dēļ, es atteicu. Mīlešanos bez mīlestības.

Tad es esmu liels gadījuma sakaru piekritējs, viņš sacīja. Es nekad neguļu ar tām, ko mīlu. Tikai reiz, agrā jaunībā.

Tu brīdināji mani no Bārbera Kruišenka, es ieteicos.

Tagad es brīdinu tevi pats no sevis, viņš atbildēja, uzmanīgi vērodams turku kafijas katliņu. Vai esi redzējusi Učello «Medības»? Nē? Pati iecere aizrauj skatītājam elpu jau pirmajā mirklī, nemaz nerunājot par nevainojamo tehnisko izpildījumu. Mākslas zinātnieki no visas Eiropas velta gadu desmitus, lai izpētītu, kur īsti slēpjas šā darba milzīgais iekšējais noslēpums, kas acumirklī pārņem cilvēku savā varā. Es zinu, ka arī tevī ir šis milzīgais iekšējais noslēpums. Dievs vien zina, kas tas ir. Es neesmu eiropiešu mākslas zinātnieks; man nav svarīgi, kas aiz tā slēpjas. Galvenais, ka tas ir tevī. Tu esi stipra kā ozolkoka galds. Tu nesalūzīsi.

To visu Dž. R pateica tik ļoti lietišķā balsī.

Protams, vienmēr pastāv zināms risks, viņš piemetināja.

Dž. P pacēla vriki no plīts pašā pēdējā brīdī, kad tas jau draudēja iet pāri. Vienīgais, ko es nesaprotu, ir šis dīvainais mirdzums tavās acīs. No kurienes? Kas tās par vēlmēm? Un apspiestām kaislībām?

Viņš vērās manī ar neizteiksmīgu skatienu.

Tas nav sekss, es teicu.

Cits vīrietis?

Nē. Neesmu nevienā iemīlējusies.

Mēs iegājām atpakaļ istabā. Es apsēdos uz dīvāna. Dž. P. — uz augstas taburetes.

Es tevi pārbiedēju, viņš noteica.

Mani brīdināja.

Tante?

Jā.

Dž. H pagriezās un ļoti lēni, ļoti uzmanīgi salēja tasēs kafiju.

Savu mūžu neesmu varējis dzīvot bez sievietēm, viņš sacīja. Bet parasti no tā cēlušās tikai nelaimes. īpaši no tām attiecībām, kurām vajadzētu būt viscēlākajām un tīrākajām. Lūk, manu cēlo attiecību augļi, viņš teica un norādīja uz abu dēlu fotogrāfijām.

Es piecēlos, paņēmu savu kafijas tasi un, viņam muguru pagriezusi, atspiedos pret dīvānu.

Roberts ir tikai četrus gadus jaunāks par tevi, Dž. R sacīja. Vēl nedzer! Pagaidi, lai nosēžas biezumi.

Likās, ka viņš jutas neērti, tapec runādams it ka cenšas sevi aizstāvēt. Reizē izkliedē manas ilūzijas un mēģina izraisīt līdzjūtību.

Ar iekāri viss ir vienkārši, viņš noteica. Acumirklīga saprašanās. Vai nu jums abiem gribas, vai ari vienam no jums negribas. Bet mīlestība… Sievietes, kuras mīlēju, man vienmēr teikušas, ka es esot egoists. Un ka viņas mani mīlot tieši šīs īpašības pēc. Vēlāk tieši tāpēc es viņām riebos. Zini, ko viņas sauc par egoismu? Dž. P. ar rokām kasīja līmi no saplīsušas, zili baltas ķīniešu vāzes, kuru viņš bija nopircis kādā Portobelloroudas antikvariātā un salabojis. Uz vāzes divi jātnieki ar nežēlīgu apņēmību sejā dzinās pakaļ mazam, biklam briedītim. Dž. P bija drošas, prasmīgas rokas ar īsiem pirkstiem. Viņš turpināja. Viņas nesauc par egoismu to, ka es gleznoju, kā gribu, runāju, ko gribu, un dzīvoju, kā gribu. Pret šādu egoismu viņām nav iebildumu. Tas viņas pat sajūsmina. Bet viņas nevar izturēt to, ka es gribu, lai ari viņām piemistu šāds egoisms.

Dž. P. runāja tā, it kā es būtu otrs vīrietis.

Tādi cilvēki kā tava tante uzskata, ka es esmu ciniķis un ģimenes ligzdiņu postītājs. Paklīdenis. Savu mūžu neesmu pavedis nevienu sievieti. Jā, man patīk gulta un sievietes ķermenis. Pat visseklākās no sievietēm kļūst skaistas, kad viņas ir kailas un domā, ka dara ko liktenīgi nerātnu. Pirmoreiz viņas visas tā jūtas. Zini, kāda īpašība starp tavām māsām ir gandrīz izmirusi?

Viņš no sāniem paskatījās manī, tāpēc papurināju galvu.

Nevainīgums, viņš sacīja. To var pamanīt, kad sieviete novelk drēbes un nespēj paskatīties tev acīs (tanī mirklī arī es nevarēju). Šis pirmais, Botičelli cienīgais mirklis, kad viņa pirmoreiz parādās tev kaila. Tas pazūd ātri. Vecā, labā Ieva ņem virsroku. Padauza. Un tad — ardievu, no jūras putām iznirstošā Anadiomēne!

Kas ir Anadiomēne, es jautāju.

Dž. P paskaidroja, ka tā sauc Afrodīti, kad viņa piedzimst no jūras putām. Dž. P ietin mani savos tīklos; man nevajadzētu ļaut viņam tā runāt, es nodomāju. Es nedomāju — es to jutu.

Esmu saticis desmitiem tādu sieviešu un meiteņu kā tu, viņš sacīja. Ar dažām es iepazinos; dažas pavedu, par spīti augstākiem centieniem gan viņās, gan manī; divas pat apprecēju. Dažas es tā arī neiepazinu, tikai stāvēju blakus kādā izstādē vai varbūt vienkārši metro.

Vai tu esi lasījusi Jungu, viņš pēc mirkļa vaicāja.

Nē, es atbildēju.

Viņš tādām sievietēm kā tu ir devis īpašu vārdu. Bet tas, protams, nepalīdz. Slimības gaitu tas neatvieglo.

Kas tas ir par vārdu, es jautāju.

Kurš gan slimībai saka, kā to sauc, Dž. P atbildēja.

Tad iestājās dīvains klusums, it kā saruna būtu nonākusi strupceļā. It kā viņš būtu gaidījis no manis ko citu. Varbūt vairāk pārsteiguma un dusmu. Bet dusmas mani pārņēma vēlāk. Es tomēr priecājos, ka tovakar neaizbēgu. Tieši šādās reizēs cilvēks pieaug. Es pēkšņi apzinājos, ka jāizvēlas, vai gribu izturēties kā maza, pārbijušies skolniecīte vai ari kā pieaudzis cilvēks.

Tu esi neparasts meitēns, Dž. P. beidzot ierunājās.

Vecmodīga, es atteicu.

Tu būtu drausmīgi garlaicīga, ja nebūtu tik glīta.

Paldies!

Es īstenībā nemaz neticēju, ka tu varētu piekrist, viņš teica.

Es zinu.

Dž. P ilgi skatījās manī, tad piecēlās, izvilka šaha galdiņu, un mēs spēlējām šahu. Viņš ļāva man uzvarēt. Esmu pārliecināta, ka Dž. P padevās, lai gan dievojās, ka esot spēlējis godīgi. Mēs gandrīz nemaz nerunājām. Likās, ka vienīgais saziņas veids starp mums ir šaha figūriņas. Manā uzvarā bija kaut kas ļoti simbolisks. Viņš gribēja, lai es to izjūtu. Nezinu tikai, ko īsti. Nezinu, vai viņš gribēja teikt, ka mana «tiklība» guvusi uzvaru pār viņa «netikumu», vai varbūt kaut ko netveramāku — ka zaudēt dažkārt nozīmē uzvarēt.

Nākamajā reizē, kad biju pie Dž. P, viņš man uzdāvināja zīmējumu. Turku kafijas katliņš vriki un mūsu kafijas tases uz sola. Brīnišķīgs zīmējums, vienkāršs un plūstošs, bez mazākās nervozitātes vai pārspīlējuma, vai tās mākslas studenta pārgudrības, kas diemžēl joprojām izpaužas manis zīmētajos priekšmetos.

Tikai abas kafijas tases, mazais vara katliņš un viņa roka. Vai roka vispār. Kā ģipša atlējums blakus vienai no tasēm. Otrā pusē bija rakstīts Aprēs (*pēc tam) un datums. Un zemāk: pour uneprincesse lointaine(**kādai tālai princesei)« Une» bija trekni pasvītrots.

Es gribēju uzrakstīt ari par Antuaaeti, bet esmu pārak nogurusi. Rakstot gribas smēķēt, un tas padara gaisu tik smacīgu.

29. oktobrī

(No rīta.) Viņš ir prom. Uz Līvzu?

Tātad Antuanete.

Tas bija apmēram mēnesi pēc vakara ar vriki. Man būtu vajadzējis iedomāties. Viņa dienām murrāja man apkārt un meta daudznozīmīgi šķelmīgus skastienus. Domāju, ka tam ir kāds sakars ar Pīrsu. Un tā kādu vakaru es zvanīju pie Dž. R durvīm, bet tad ievēroju, ka tās nav aizslēgtas. Devos iekšā un paskatījos augšā pa kāpnēm tieši tajā mirklī, kad Antuanete pavēra studijas durvis, lai pavērtos lejā. Mēs skatījāmies viena otrā. Pēc mirkļa viņa ģērbdamās iznāca kāpņu laukumiņā. Viņa neteica ne vārda, tikai pamāja ar roku, lai nāku augšā. Ļaunākais, ka es biju nosarkusi, nevis Antuanete. Viņa šķita drīzāk uzjautrināta.

Neesi nu tik satriekta, viņa noteica. Viņš tūlīt būs atpakaļ, tikai izskrēja nopirkt… Tā ari neuzzināju, ko īsti, jo pagriezos un gāju prom.

Neesmu īpaši domājusi, kāpēc jutos tik ļoti aizskarta un saniknota. Donalds, Pīrss, Deivids — visi, kas pazīst Antuaneti, zina, ka viņa Londonā piekopj tādu pašu dzīvesveidu kā Stokholmā. Viņa pati man stāstīja. Un Dž. P arī nebija slēpis no manis savu attieksmi pret sievietēm.

Tā nebija tikai greizsirdība. Es nevarēju iedomāties, kā Dž. P var būt tuvs ar tik seklu, vieglu un samākslotu būtni. Un tieši ar Antuaneti. Bet kādēļ gan viņam būtu jārēķinās ar mani? Ne mazākā iemesla.

Dž. P. ir divdesmit vienu gadu par mani vecāks. Deviņus gadus jaunāks par manu tēvu.

Es pēc tam dienām jutu riebumu nevis pret Dž. P, bet gan pret sevi. Pret savu aizspriedumainību. Piespiedu sevi uzklausīt Antuaneti. Viņa pat nemēģināja dižoties ar sasniegto. Droši vien Dž. P bija pieteicis nelielīties.

Viņa bija aizgājusi pie Dž. P nākamajā dienā pēc mūsu apmeklējuma. Atvainoties, pēc viņas vārdiem. Un tad «tas vienkārši notika».

Es biju tik greizsirdīga. Viņu dēļ jutos vecāka par saviem gadiem. Viņi bija kā nerātni bērni, kas ar sajūsmā mirdzošām acīm slēpj palaidnības. Un tad vēl bailes, ka esmu frigida. Negribēju Dž. P. pat ne redzēt. Pēc nedēļas viņš man piezvanīja uz Kerolainas māju. Balsī nedzirdēju ne mazāko vainas pieskaņu. Teicu, ka esmu pārāk aizņemta un man nav laika ar viņu satikties. Ne, tanī vakarā es nekādi nevarēju viņu satikt. Ja Dž. P. būtu uzstājis, es būtu atteikusies, bet likās, ka viņš tūlīt beigs sarunu, tāpēc teicu, ka ieskriešu nākamajā dienā. Man gribējās parādīt, cik ļoti esmu aizvainota. Telefona sarunā tas diezin kā neizdevās.

Kerolaina piezīmēja, ka es pārāk bieži ar viņu tiekoties.

Viņam ir romāns ar vienu studenti no Zviedrijas, es teicu.

Mums par to pat izraisījās saruna. Es biju tik ļoti objektīva un bezkaislīga, ka aizstāvēju viņu pret Kerolainas apvainojumiem. Bet pēc tam gultā stundām ilgi gulēju un apsūdzēju viņu visos nāves grēkos.

Vai viņa izturējās pret tevi rupji? Tas bija pirmais, ko Dž. P. man vaicāja.

Nē. Nepavisam, es atbildēju. Tad piebildu — kāpēc gan lai viņa to darītu?

Dž. R pasmaidīja. Likās, ka viņš saka: es zinu, ko tu jūti. Man gribējās iecirst viņam pļauku. Vissliktākais, ka nespēju izlikties vienaldzīga.

Vīrieši ir ļauni, Dž. P sacīja.

Un visļaunākais, ka viņi to spēj pateikt ar smaidu uz lūpām, es atcirtu.

Taisnība, viņš piekrita. Iestājās klusums. Es vēlējos, kaut nebūtu atnākusi. Kaut spētu izmest viņu no savas dzīves. Paskatījos uz guļamistabas durvīm. Tās bija pavērtas; varēja redzēt gultas galu.

Es vēl nespēju salikt dzīvi pa plauktiņiem, es sacīju. Tas arī viss.

Miranda, padomā par tiem divdesmit gadiem, kas mūs šķir, teica Dž. P. Es dzīvi pazīstu labāk; esmu dzīvojis ilgāk, vairāk krāpis un biežāk ticis piekrāpts. Tavā vecumā mēs visi esam ideālisma pārpilni. Tu domā, ka man tāpēc vien jābūt tikumiskam, ka es dažkārt spēju labāk saredzēt, kas mākslā ir virspusējs un kas — paliekošs. Bet es nemaz negribu būt tikumisks. Ja manī kaut kas ir pievilcīgs, tad tā ir atklātība. Godīgums. Un pieredze. Nevis morāle un tikumība. Es neesmu labs. Morālā ziņā varbūt esmu jaunāks un nenobriedu sāks par tevi. Vai tu saproti?

Dž. P neteica neko tādu, ko es iekšēji nebūtu nojautusi. Es klusēju, un Dž. P. izplūda daiļrunībā, lai gan vajadzēja būt otrādi. Es gribēju izturēties brīvi un nepiespiesti, taču nespēju. Visu laiku bija jādomā, ka Dž. P aizveda mani uz koncertu, bet pēc tam atgriezās pie Antuanetes. Atcerējos visas tās reizes, kad zvanīju pie durvīm, bet neviens neatbildēja.

Tagad saprotu, ka manī runāja sievietes greizsirdība, bet toreiz ta likās kā nodevība pret viņa paša principiem. Goprojām nesaprotu, ko īsti jutu. Manā prātā tad bija galīgs sajukums.)

Tad teicu, ka labprāt paklausītos Rāvi Sankaru. Nespēju pateikt, ka piedodu.

Mēs klausījāmies mūziku un pēc tam spēlējām šahu. Viņš mani uzvarēja. Nevienu reizi nepieminējām Antuaneti, tikai pašās beigās uz kāpnēm Dž. P. īsi paziņoja, ka starp viņiem viss ir cauri.

Es neteicu neko.

Viņai tā bija tikai izklaidēšanās, Dž. P sacīja.

Taču nekad vairs nebija tā kā agrāk. Starp mums valdīja pamiers, bet tas arī viss. Vēl pāris reižu viņu satiku, bet nekad vienatnē. Uzrakstīju divas vēstules no Spānijas, un viņš man atbildēja ar kartiņu. Mēneša sākumā es viņu satiku vēlreiz. Bet par to uzrakstīšu kādu citu dienu. Uzrakstīšu arī par dīvaino sarunu ar Nīlsenu.

Antuanete. Viņa teica, ka Dž. P. esot stāstījis par saviem dēliem. Antuanetei esot kļuvis viņa tik ļoti žēl. Viņi neesot vēlējušies satikties ar tēvu pie savas dārgās, smalkās privātskolas, bet kaut kur citur pilsētā. 1.ai nebūtu jākaunas, ja kāds pamanītu viņu tēvu. Un tagad viņi pret nabaga pindzelmani izturoties ar aizbildniecisku nožēlu.

Man Dž. P nekad to nestāstīja. Varbūt dziļi sirdī viņš mani pieskaitīja pie tās pašas pasaules.

Uzpūtīga vidusšķiras pelīte ar smalkas privātskolas izglītību.

(Vakarā.) Šodien atkal mēģināju pēc atmiņas uzzīmēt Dž. P Bezcerīgi.

Kalibans pēc vakariņām sēdēja un lasīja «Uz kraujas rudzu laukā». Pāris reižu pieķēru viņu pārbaudām, cik lappušu vēl atlicis.

Viņš lasa tikai tādēļ, lai parādītu man, cik ļoti cenšas.

Šovakar pēc vannas gāju garām ārdurvīm un iedomājos pajokot. Pateicos par brīnišķīgo vakaru, atvadījos un vēru vaļā duras. Protams, tās bija aizslēgtas. Liekas, ka jums iesprūdušas durvis, es teicu. Kalibans pat nepasmaidīja, tikai stāvēja un skatījās. Tas ir joks, es sacīju. Es zinu, viņš atteica. Cik dīvaini! Viņš lika man justies kā pēdīgajai muļķei. Tikai tāpēc vien, ka nepasmaidīja.

Protams, Dž. P. visu laiku mēģināja iedabūt mani gultā. Nezinu, kāpēc es tagad to saprotu daudz skaidrāk nekā agrāk. Viņš mani šokēja, biedēja, izsmēja, bet nekad neizteica divdomīgas piezīmes. Viss bija daudz netiešāk, neskaidrāk. Viņš nemēģināja mani pierunāt. Nepieskaras man. Savā dīvainajā veidā viņš respektēja mani kā cilvēku. Diez vai viņš saprata pats sevi. Dž. R nezināja, vai ar savu izturēšanos grib mani aizbiedēt vai, gluži otrādi, pievilkt. Un atstāja visu likteņa ziņā.

Šodien atkal fotografēšana. Bet ne pārāk daudz. Es sūdzējos, ka man no zibspuldzes sāp acis. Nevaru ciest, ka viņš mani komandē. Man riebjas viņa pazemīgums. Vai es nevarētu, vai es nebūtu tik laipna, vai es viņu neaplaimotu… Nē, gluži tā viņš laikam nesaka, bet nebūtu ari nekāds brīnums.

Tev vajadzētu piedalīties skaistuma konkursā, viņš teica, pārtīdams filmiņu.

Paldies par komplimentu, es atteicu. (Mūsu sarunas ir ārprātīgas; es to apzinos tikai tad, kad mēģinu pierakstīt. Kalibans runā tā, it kā es jebkurā mirklī varētu piecelties un iet prom, un es atbildu gluži tādā pašā garā.)

Varu derēt, ka tu izskatītos satriecoši kādā no tiem modīgajiem kostīmiem, viņš sacīja.

Manā sejā varēja lasīt neizpratni. Nu, kādā no tiem franču peldēšanās kostīmiem, viņš paskaidroja.

Tu domā bikini, es pārjautāju.

Kaut ko tādu es nevarēju pieļaut, tādēļ mēģināju viņu nosaldēt ar stindzinoši aukstu skatienu. Ko tu ar to gribi teikt?

Nu, priekš fotogrāfijām, viņš atbildēja un nosarka.

Visjocīgākais, ka Kalibans tiešām nedomāja neko vairāk. Viņš negribēja izteikt divdomības vai nepiedienīgus mājienus. Nabagam gluži vienkārši izspruka kārtējā neveiklība. Viņš pateica burtiski to, ko domāja. Ka būtu interesanti fotografēt mani peldkostīmā.

Agrāk domāju, ka viņš ir ļoti dziļi apspiedis savas seksuālās izjūtas. Bet, ka tās tomēr pastāv.

Tagad es vairs tā nedomāju. Viņš neko neapspiež. Jo nav nekā, ko apspiest.

Burvīga nakts pastaiga. Bija neticami skaista nakts — bez mēnesnīcas, tomēr debesis piestrāvoja silta, balta gaisma, ko izstaroja Piena Ceļa zvaigžņu dārgakmeņi. No rietumiem nāca maigas vēja brāzmas. Es piespiedu Kalibanu kopā ar mani apstaigāt dārzu kādas desmit vai divpadsmit reizes. Šalca koku zari; kaut kur tāluma iekliedzas pūce. Un mums pāri pletās mežonīga, brīva debess. Tikai debesis, zvaigznes, vējš un tālums.

Vējš, kas atnes smaržas no tālienes. Cerības. Jūra. Biju pārliecināta, ka jūtu jūras tuvumu. Pēc tam jautāju Kalibanam (dārzā man, protams, bija aizbāzta mute), vai mēs esam pie jūras. Desmit jūdžu attālumā, viņš atbildēja. Netālu no Līvzas, es minēju. Es nevaru tev teikt. It kā viņam kāds būtu aizliedzis runāt. (Es bieži vien jūtu, ka viņa mazo, verdziski iztapīgo un «pareizo» dvēselīti pārmāc cita — liela un ļauna.)

Un tad man bija atkal jāatgriežas cietumā. Mēs runājām par Kali-bana ģimeni. Es atkal biju viegli iereibuši. Šad tad es nedaudz iedzeru, lai redzētu, vai nevaru viņu piedzirdīt. Taču līdz šim Kalibans nav alkoholam pieskāries. Viņš gan saka, ka neesot atturībnieks. Tātad tas piederas viņa cietumsarga lomai. Neuzpērkams un nepiekukuļojams.

M. Pastāsti man vēl kaut ko par savu ģimeni!

K. Kas tur daudz ko stāstīt… Tādu kā tu tas nevar interesēt.

M. Kas tā par atbildi!

K. Bet tā ir.

M. Un tomēr pastāsti.

K. Pirms tevis man vienmēr teica, ka angļu valoda esot mana stiprā puse.

M. Manam viedoklim nav nozīmes.

K. Tu droši vien biji izcilniece.

M. Mhm…

K. Man tīri labi gāja arī matemātikā un bioloģijā.

M. (Skaitīju valdziņus — es adīju džemperi no dārgas franču vilnas) Ak tā… Septiņpadsmit, astoņpadsmit, deviņpadsmit…

K. Un es ieguvu atzinību par tauriņu kolekciju.

M. Kāds tu gudrinieks… Pastāsti par savu tēvu!

K. Es jau teicu. Viņš bija tirdzniecības pārstāvis. Tirgojās ar rakstāmlietām un citiem sīkumiem.

M. Komivojažieris.

K. Tagad viņus sauc par tirdzniecības pārstāvjiem.

M. Tātad pirms kara viņš gāja bojā satiksmes negadījumā, un tava māte aizbēga ar citu.

K. Viņa bija samaitāta. Tāpat kā es. (Pavēros viņā ar ledainuskatienu. Paldies Dievam, viņa slimīga humora izjuta neizpaužas pārak bieži.)

M. Un tad pie apvāršņa parādījās tava tante.

K. Jā, viņa paņēma mani pie sevis.

M. Cik cēli!

K. Viņai nebija nekādas vainas. Bez viņas es būtu nokļuvis bērnunamā.

M. Un tava māsīca Meibela? Tu nekad par viņu nerunā.

K. Viņa ir vecāka par mani. Tagad viņai būs kādi trīsdesmit. Viņai ir vēl vecāks brālis. Pēc kara viņš aizbrauca uz Austrāliju pie tēvoča Stīva. Stīvs ir īsts austrālietis. Visu mūžu tur nodzīvojis. Neesmu viņu nekad redzējis.

M. Vai tev ir vēl kādi radinieki?

K. Tēvoča Dika radi. Bet tantei Annijai viņi nepatika.

M. Tu neesi neko stāstījis par Meibelu.

K. Viņa ir krople. Spastiķe. Tas nozīmē, ka viņairaustāsmuskuļi.un viņa mūžīgi bāza degunu manās darīšanās.

M. Vai viņa varēja staigāt?

K. Tikai pa māju. Mums viņa bija jāved ārā braucamkrēslā.

M. Droši vien es viņu dažkārt redzēju.

K. Tas nu nebūs bijis nekāds pievilcīgais skats.

M. Vai tev nebija viņas žēl?

K. Nevar taču visu laiku just žēlumu. Tā bija tantes Annijas vaina.

M.Jā?

K. Viņa… nu, viss ap viņu kļuva kroplīgs. Es nemāku izskaidrot. It kā citiem nebūtu tiesību būt normāliem. Viņa nesūdzējās, bet… Kaut vai tas, kā viņa skatījās. Man bija ļoti jāuzmanās. Pieņemsim, es saku, ka gandrīz nokavēju autobusu un dabūju cilpot kā zaķis. Tante Annija, kā likts, nopūstos un piezīmētu, cik man jābūt laimīgam, ka varu paskriet. Un Meibela neteiktu neko. Tikai skatītos.

M. Cik zemiski!

K. Mūždien man bija jādomā, ko saku.

M. Vienmēr, nevis mūždien.

K. Nu labi, vienmēr.

M. Kāpēc tu nebēgi prom?

K. Es bieži par to domāju.

M. Droši vien tev negribējās atstāt divas vientuļas sievietes, un tu rīkojies kā džentlmenis.

K. Tad jau drīzāk kā memmesdeliņš. (Viņa nožēlojamie mēģinājumi būt ciniskam.)

M. Un tagad Austrālijā viņas bojā dzīvi pārējiem radiniekiem.

K. Tā varētu būt.

M. Vai jūs sarakstāties?

K Jā. Ar tanti.

M. Tu nevarētu kādreiz man palasīt priekšā?

K. Kāpēc?

M. Mani interesē.

K. (Iekšēja cīņa) Šorīt saņēmu vēstuli. Man tā ir līdzi. Liela stīvēšanās un pierunāšana, līdz beidzot viņš no kabatas izvelk vēstuli.) Bet tur nekā nav.

M. Tas nekas! Nolasi! Visu.

Kalibans sēdēja pie durvīm, un es adīju, adīju un adīju. Neatceros vārdu pa vārdam, bet vēstule bija apmēram šāda: «Mīļo Fred! (Viņai nepatīk Ferdinands, tāpēc viņa sauc mani par Fredu, sarkani pietvīcis, teica Kalibans.) Liels paldies par vēstuli. Es jau teicu, ka tā ir Tava nauda, Dievs ir bijis tik labs pret Tevi, bet Tev nevajag spļaut viņam acīs. Kāpēc Tev vajadzēja to māju, ar īpašumiem iznāk tikai klapatas, tā saka tēvocis Stīvs. Es jau kuro reizi pēc kārtas prasu, vai Tu esi pieņēmis kādu sievieti, kas Tev apkopj māju. Labi zinu, kādi ir vientuļi, neprecējušies vīrieši; atceries, ka tīrība ir tam Kungam tīkama. Man nav tiesību neko teikt, un Tu esi bijis pietiekami devīgs, Fred, bet tēvocis Stīvs, viņa puikas un Gerta nesaprot, kāpēc Tu nebrauci mums līdzi; vēl šorīt Gerta teica, ka Tava īstā vieta ir šeit, kopā ar mums. Tikai nedomā, ka esmu nepateicīga, lai tas Kungs man piedod! Tu nepazītu Meibelu, viņa ir saulē iedegusi galīgi brūna, bet man te nepatīk putekļi. Viss ir tik netīrs, un viņi dzīvo savādāk nekā mēs un runā vairāk uz amerikāņu modi (pat tēvocis Stīvs). Es gribētu atpakaļ mājās Blek-stounroudā; kad es iedomājos visus putekļus un netīrumus, es cem. ka Tu izdarīji, kā lūdzu, un izvēdināji istabas un gultasveļu un sameklēji kārtīgu sievieti, kas mūsu prombūtnes laikā uzkopj māju, tāpat arī Tavu māju.

Fred, es baiļojos, ka Tu ar visu to naudu nezaudē galvu un nekrīti par upuri negodīgiem cilvēkiem, kādu mūsdienās ir vairums (viņa domā sievietes, teica Kalibans). Es Tevi audzināju, cik labi mācēju, un Tavs grēks kritīs arī par mani. Es šito nelasīšu Meibelai: viņa saka, ka Tev tādas lietas nepatīk dzirdēt. Tu esi sasniedzis pilngadību (viņa grib teikt, ka man ir pāri divdesmit vienam, piezīmēja Kalibans), bet es vienmēr par Tevi uztraucos, jo zinu Tavas grūtības (to, ka esmu bārenis, viņš paskaidroja).

Mums patīk Melburna; tā ir liela pilsēta. Nākamnedēļ brauksim uz Brisbenu un atkal paliksim pie Boba un viņa sievas. Viņa man atsūtīja tik jauku vēstuli. Viņi sagaidīs mūs stacijā. Sveicieni no tēvoča Stīva, Gertas un bērniem. Ari no Meibelas. Tava vienmēr mīlošā tante.»

Vēl viņa raksta, lai es neuztraucoties par naudu; tās viņām pietikšot. Un lai es sameklējot kādu pavecāku sievieti, kas apkopj māju; jaunās nekam nederot, jo neesot radušas pie darba.

(Iestājās ilgs klusums.)

M. Tev liekas, ka tā ir jauka vēstule?

K. Viņa vienmēr tā raksta.

M. Es par šādu vēstuli pārāk vis nepriecātos.

K.Viņa nav diez ko izglītota.

M. Ne jau tas mani kaitina, kā viņa raksta, bet gan — ko viņa raksta.

K. Bet viņa mani pieņēma, kad es paliku bārenis.

M. Jā, protams. Viņa tevi tā pieņēma, ka joprojām nelaiž vaļā. Viņa ir tevi pataisījusi par galīgu stulbeni!

K. Liels paldies!

M. Bet tā ir!

K. Jā. Tev mūždien taisnība.

M. Ak Dievs, atkal! (Noliku adīkli uz grīdas un aizvēru acis.)

K. Tante mani nekomandēja ne uz pusi tik daudz kā tu.

M. Es tevi nekomandēju. Es mēģinu tev kaut ko iemācīt.

K. Jā, tu māci man ņirgāties par tanti un domāt tāpat kā tu, un tad tu mani atstāsi un man nepaliks nekas.

M. Nesāc tikai pats sevi žēlot!

K. Tu to nemaz nevari saprast. Tādi izglītoti cilvēki kā tu, jūs uzreiz zināt, ko un kā runāt un kā uzvesties, bet…

M. Aizveries vienreiz! Tu esi pietiekami atbaidošs ari bez pinkšķē-šanas.

Pacēlu adīkli. Kad atskatījos, viņš ar pavērtu muti stāvēja istabas vidū, kā mēģinādams kaut ko teikt. Apzinājos, cik dziļi esmu viņu aizvainojusi, bet viņš to bija pelnījis. Tomēr jutos slikti, ka esmu kādu ta sāpinājusi. Kalibans izskatījās tik nožēlojams. Atcerējos, kā viņš bija man ļāvis pastaigāties dārzā, un jutu sirdsapziņas pārmetumus.

Piegāju viņam klāt un teicu, ka negribēju tik ļauni. Pastiepu roku, bet viņš tai nepieskaras. Dīvaini — viņam piemīt zināma pašcieņa; viņš jutās aizvainots un mēģināja to izrādīt. Es saņēmu Kalibana roku, liku viņam apsēsties un teicu, ka pastāstīšu viņam pasaku.

Reiz sensenos laikos, — es iesāku, un viņš, galvu nodūris, rūgti vērās grīdā, — dzīvoja ļoti neglīts briesmonis. Viņš nolaupīja princesi un paslēpa viņu savas pils pagrabā. Briesmonis pavēlēja princesei katru vakaru sēdēt viņam blakus un atkārtot: «Jūs esat ļoti skaists, mans kungs», bet viņa vienmēr teica: «Briesmoni, tu esi tik neglīts.» Briesmonim tas ļoti sāpēja. Viņš noskumis vērās grīdā. Kādu vakaru princese sacīja: «Ja izdarīsi to un to, varbūt kļūsi daiļāks no vaiga», bet briesmonis atbildēja: «To es nevaru, nepavisam nevaru.» Princese sacīja: «Pamēģini, tikai pamēģini!» Katru vakaru atkārtojās viens un tas pats. Briesmonis gribēja, lai princese melo, bet viņa atteicās. Ar laiku princese sāka domāt, ka viņam īstenībā patīk būt briesmonim un vēl tik neglītam. Tad kādu dienu, kad princese jau kuro reizi bija atkārtojusi, cik briesmonis neglīts, viņa ievēroja, ka viņš raud. Viņa teica: «Tev jāizdara tikai viens darbs, un tu kļūsi loti skaists. Vai esi ar mieru?» Beidzot viņš piekrita. «Atlaid mani brīvībā,» princese lūdza. Un briesmonis dāvāja princesei brīvību. Pēkšņi viņš vairs nebija neglīts, izrādījās, ka viņš ir apburts princis. Kopā ar princesi viņi atstāja pili un dzīvo laimīgi vēl šobaltdien.

Runādama apzinājos, cik tas izklausās muļķīgi. Samāksloti un vārgulīgi. Kalibans neko neteica, tikai vērās grīdā.

Tagad tava kārta stāstīt pasaku, es sacīju.

Es tevi mīlu. Vairāk neko viņš neteica.

Jā, Kalibanatn tobrīd piemita vairāk cienīguma nekā man. Jutos maza un nožēlojama. Ar savu mūžīgo ņirgāšanos, vīpsnu un ienaidu pret viņu. Dīvaini. Mēs ar Kalibanu klusēdami sēdējām viens otram pretī, un es jau kādu otru vai trešo reizi izjutu neparastu tuvību ar viņu. Tā noteikti nebija nedz mīlestība, nedz līdzjūtība. Varbūt kopīgs liktenis? It kā mēs būtu izmesti uz neapdzīvotas salas. Kopā. Neizturami velēdamies būt pēc iespējas tālāk viens no otra. Un tomēr — kopa.

Es smagi izjutu viņa dzīves skumīgumu. Un arī viņa nabaga māsīcas un tantes, un Austrālijas radinieku dzīves skumjo veltīgumu. Milzīgo, bezcerīgo smagumu. Kā Henrija Mūra gleznās, kas attēlo cilvēkus metro stacijā uzlidojuma laikā. Cilvēki, kam nebūs lemts ne redzēt, ne just, ne zīmēt, ne dejot, ne raudāt aizkustinājumā, ne dzirdēt vēja mūziku. Cilvēki, kam nekad nebūs lemts dzīvot šī vārda pilnā nozīmē.

Tikai šie trīs vārdi, teikti no sirds. Es tevi mīlu.

Kāda bezcerība! Tikpat labi viņš būtu varējis teikt: man ir vēzis.

Viņa pasaka.

31. oktobrī

Nekā jauna. Šovakar es Kalibanu psihoanalizēju.

Viņš vienmēr sēž man blakus tik stīvi.

Mēs skatījāmies Goijas ofortus. Varbūt bija vainojams Goija, bet viņš sēdēja un man likās, ka viņš pat neredz grāmatu sev priekšā. Tikai domā par to, ka es esmu viņam tik tuvu.

Kalibanam ir psihiskas aiztures. Es runāju ar viņu tā, it kā viņš būtu normāls. It kā viņš nebūtu maniaks, kas tur mani ieslodzījumā, bet jauks, nedaudz kautrīgs jauneklis, kam vajadzīgs draudzenes mīlošais plecs.

Es zinu — tas ir tāpēc, ka šeit nav neviena cita cilvēka. Kalibans kļūst par normu. Es vairs nespēju salīdzināt.

Vēlreiz par Dž. R Tas notika drīz pēc ledainās dušas (sarunas par maniem darbiem). Nekur nevarēju rast mieru, līdz aizgāju pie viņa. Bija ap desmitiem vakarā. Dž. P. bija rītasvārkos.

Taisījos iet gulēt, viņš sacīja.

Es tikai gribēju paklausīties mūziku, es teicu. Es tūlīt iešu. Bet negāju.

Ir vēls, viņš piebilda.

Teicu, ka jūtos nomākta. Izstāstīju, cik man bija slikta diena, kuru vainagoja Kerolainas muļķīgā uzvedība pie vakariņu galda.

Dž. P uzaicināja mani augšā un lika apsēsties uz dīvāna. Tad viņš ieslēdza mūziku un nodzēsa gaismas. Pa logu iespīdēja mēnesnīca. Burvīga, sidrabota gaisma kā burulaiva klusi slīdēja pār maniem ceļiem un klēpi. Plūstoša kā upe. Dž. P. atlaidās ēnā istabas otrā pusē.

Šī mūzika!

Baha «Goldberga variācijas».

Viena no pēdējām variācijām bija pavisam lēna, ļoti vienkārša un ļoti skumja, bet tik skaista, ka to nevar izteikt nedz vārdos, nedz gleznā. Tikai mūzika šinī brīnišķīgajā mēnesgaismā. Mēness mūzika — tik sudrabaina, tāla un cēla.

Un mēs abi istabā. Bez pagātnes, bez nākotnes. Viss tikai šā mirkļa saspringtajā, dziļajā neatkārtojamībā. Apziņa, ka visam reiz jābeidzas — mūzikai, mums, mēnesnīcai, visam. Aizsniedzot lietu dziļāko būtību, sākas mūžīgas un nebeidzamas skumjas, taču tās ir skaistas sidraba skumjas kā Kristus sejā.

Pieņemt skumjas. Apzināties, ka izlikties vienmēr priecīgam un apmierinātam ir nodevība. Nodevība pret ikvienu, kas tajā mirklī skumst; nodevība pret visām pasaules skumjām, pret šādu mūziku un pret patiesību.

Visā Londonas dzīves mudžeklī, rūpēs, uztraukumos, virspusībā, karjeras un piedzīvojumu meklējumos, izmisīgos centienos iegūt zināšanas un pieredzi — pēkšņi šī sudrabainā, klusuma un mūzikas pilnā istaba.

Spānijā mēs gulējām ārā un caur vīģeskoka lapām vērāmies zvaigznāju ceļos, bezgalīgajās zvaigžņu jūrās un okeānos. Saprazdami, ko nozīmē pastāvēt Visumā.

Es nedzirdami apraudājos.

Vai tagad varu iet gulēt, Dž. P pajautāja, kad mūzika bija beigusies. Ar mīļu smaidu atgriezdams mani šajā pasaulē. Es cēlos un gāju. Īsti neatceros, bet mēs laikam neko nerunājām. Pēc sejas izteiksmes varēju just, ka viņš ir aizkustināts.

Viņa apbrīnojamais takts.

Tonakt es būtu piekritusi visam. Ja viņš būtu lūdzis. Ja viņš būtu pārliecies pār mani un noskūpstījis.

Nevis viņa dēļ, bet tādēļ, lai justu sevi dzīvu.

/. novembrī

Jauns mēnesis, jauna laime! Mani joprojām moka doma par ejas rakšanu, bet līdz šim man nebija nekā tāda, ar ko izurbināt cementu. Tad vakardien pastaigas laikā es priekšpagrabā ieraudzīju naglu. Lielu, vecu naglu pašā tālākajā telpas kaktā. Nometu kabatlakatiņu, lai varētu kārtīgāk paskatīties, taču nevarēju pacelt, jo viņš mani uzmanīgi vēroja. Un ar sasietām rokām tas nemaz nav tik vienkārši. Šodien, kad biju nonākusi līdz naglai, palūdzu, lai viņš atnes man cigareti (viņš kā parasti sēdēja uz kāpnēm). Paciņa ir uz krēsla pie durvīm, es sacīju. Kas tev aiz ādas, viņš vaicāja.

Es tepat vien būšu. Apsolos neizkustēties.

Kāpēc tu pati nevari aiziet pakaļ?

Kādreiz uznāk vēlēšanās atcerēties tos laikus, kad vīrieši pret mani izturējās džentlmeniski. Tas arī viss.

Necerēju, ka izdosies. Bet man paveicās. Kalibans izlēma, ka es šā vai tā neko nevarēšu pasākt, un atvēra pagraba durvis, lai paķertu cigaretes. Man bija tikai viena sekunde laika. Zibenīgi noliecos, paķēru naglu un ieslidināju svārku kabatā. Kad viņš aizvēra durvis, es stāvēju tajā pašā vietā, it kā nekas nebūtu noticis. Tā es ieguvu naglu. Un ari viņa uzticību. Divi zaķi ar vienu šāvienu.

Smieklīgi! Man tā šķiet milzīga uzvara.

Esmu sākusi īstenot savu plānu. Jau dienām mēģinu pierunāt Kali-banu, ka viņam nekas nedraud, ja viņš paziņos maniem vecākiem, ka esmu sveika un vesela. Šovakar pēc ēšanas teicu, lai viņš raksta ar cimdiem uz parasta baltā papīra. Viņš, kā vienmēr, mēģināja izlocīties, bet es neatlaidos un satriecu katru viņa iebildumu. Beidzot man likās, ka viņš tiešām sāk par to domāt.

Iestāstīju viņam, ka vēstule jāiemet Londonā, ja viņš negrib, lai policija uzostu. Un sacerēju veselu sarakstu ar lietām, ko man vajag no Londonas veikaliem. Man jādabū Kalibans prom vismaz uz trim četrām stundām. Tad izmēģināju plānu ar ejas rakšanu. Ceru, ka aiz pagraba akmeņu sienas sākas zemes klājums. Tad man būtu jātiek cauri tikai akmeņu sienai, un pēc tam es raktu zemi (tā vismaz iztēlojos).

Varbūt tās visas ir manas fantāzijas. Bet es degu nepacietībā pamēģināt.

Nīlsena. Es viņu pāris reižu satiku pie Dž. P — kopā ar citiem cilvēkiem. Arī viņas vīru, dāņu biznesmeni. Viņš runāja ļoti labā angļu valodā. Tik pareizi, ka izklausījās gandrīz nepieklājīgi. Pārspīlēti.

Kādu dienu mēs nejauši satikāmies frizētavā. Viņa nāca ārā, un es biju tikko sarunājusi pieņemšanas laiku Kerolainai. Nīlsenas seja savilkās tanī īpašajā draudzīga pārākuma izteiksme, ar kādu piedzīvojumiem bagātas sievietes vēršas pret mana vecuma meitenēm. Minija to sauc par «laipni lūdzam dāmu klubiņā* izteiksmi. Viņas izturas pret tevi kā pret pieaugušu, lai gan liek manīt, ka tevi par tādu vēl neuzskata, bet īstenībā viņas tevi vienkārši apskauž.

Nīlsena uzaicināja mani uz tasi kafijas. Muļķe — man vajadzēja sameloties, ka nav laika! Viss, ko Nīlsena man stāstīja — par mani, par savu meitu, par mākslu —, bija tukšas pļāpas. Viņa pazina vienu otru slavenību un mēģināja mani apžilbināt ar uzvārdiem. Taču es uzskatu, ka svarīgi ir tas, ko cilvēki mākslā izjūt, nevis cik daudz zina vai kādus māksliniekus pazīst personīgi.

Droši zināju, ka Nīlsena nav lezbiete, bet viņai piemita šīm sievietēm raksturīgā tieksme atsaukties uz citu vārdiem. Un acis, kas neiedrošinās izteikt visu, ko zina. Taču vēlas, lai es nojaustu.

Tu nezini, kas bijis un vēl turpinās starp mani un Dž. R, viņas acis šķita sakām. Taču es iedrošinu tevi pajautāt.

Viņa runāja un runāja par Šarlotes ielu trīsdesmito gadu beigās. Par karu. Par Dilanu Tomasu. Par Dž. R Jūs viņam patīkat, viņa teica. Jā, es to zinu, es atbildēju.

Tomēr biju vairāk nekā pārsteigta. Ka Nīlsena zināja (vai Dž. R bija viņai stāstījis?) un gribēja par to runāt. Jutu, ka viņa labprāt būtu vēlējusies pārspriest manas un Dž. R attiecības.

Viņam vienmēr ir bijusi vājība pret skaistām meitenēm, viņa piebilda. Viņai nepārvarami gribējās apspriest mani un Dž. P. Pēc tam viņa sāka runāt par savu meitu.

Zināt, viņai tagad ir sešpadsmit, Nīlsena sacīja. Un es vienkārši nezinu, kā tikt viņai klāt. Dažkārt, kad es viņai kaut ko saku, man ir tāda sajūta, it kā es būtu zooloģiskajā dārzā aiz restēm. Viņa tikai stāv ārpusē un pēta mani.

Es zināju, ka viņa to ir teikusi jau agrāk. Vai kaut kur izlasījusi. To vienmēr var just.

Viņai līdzīgās sievietes visas ir tik vienādas. Ne jau mana paaudze ir atšķirīga. Vaina nav meitās. Mēs neesam pārvērtušies, mēs vienkārši esam Jauni. Vainīga ir viņu muļķīgā, izmisīgā cenšanās palikt kopā ar mums. Tas nav iespējams. Mēs negribam būt kopā ar viņiem. Mēs negribam, ka viņi skrien pakaļ mūsu modei, cenšas atdarināt mūsu valodu un interesējas par mūsu lietam. Viņi atdarina tik slikti, ka mums pret viņiem zūd jebkura cieņa.

Taču pēc šīs sarunas es sāku domāt, ka Dž. P. mani tiešām mīl (vai iekāro). Ka starp mums pastāv ciešas saites un mēs katrs savā veidā tomēr mīlam vai pievelkam viens otru. Ka mēs, kā pa tumsu taustīdamies, tomēr meklējam kompromisu. Neatrisinātas kaislības un neskaidras skumjas. Kaut kas tāds, ko citiem cilvēkiem (kā Nīlsena) nekad nesaprast.

Divi cilvēki tuksnesī, kuri mēģina atrast viens otru un oāzi, kur varētu uzsākt kopīgu dzīvi. Aizvien biežāk domāju, cik nežēlīgi liktenis mūs izšķīris ar divdesmit gadu starpību. Kāpēc viņš nevarētu būt manā vecumā — vai es viņējā? Tā, lai gadu starpība vairs nebūtu siena, ko dzīve nežēlīgi noliek mūsu mīlestības ceļā. Kādreiz man likās, ka starp mums ir nepārkāpjama siena. Tagad domāju tikai par to, ka šī siena mūs šķir.

2. novembrī

Pēc vakariņām Kalibans izvilka papīru un vārds pa vārdam nodiktēja pilnīgi absurdu vēstuli.

Un tad laime novērsa no manis savu vaigu. Biju sagatavojusi mazu zīmīti vissmalkākajā rokrakstā. Viņam neredzot, ieslidināju to aploksnē. Gluži kā pēc labāko detektīvromānu paraugiem! Zīmīte bija tiešām niecīga, un Kalibanam nevajadzēja to pamanīt.

Taču viņš pamanīja gan.

Un tas Kalibanu briesmīgi apbēdināja. Lika saskatīt dzīvi patiesības aukstajā gaismā. Šķita, ka viņu no visas sirds pārsteidz manas bailes. Kā gan es varot iedomāties, ka viņš varētu mani izvarot vai nogalināt. Tas jau ir kaut kas!

Ļāvu Kalibanam dusmoties, tikai beigās piegāju klāt un mēģināju nomierināt Go par katru cenu gribēju, lai viņš nosūta vēstuli). Tas nenācās viegli. Nebiju vēl redzējusi viņu tik satrauktā noskaņojumā.

Pajautāju, vai viņš negrib pielikt visam punktu un palaist mani mājās.

Nē.

Ko tad tu no manis gribi, es turpināju izvaicāt. Pārgulēt?

Kalibans paskatījās tā, it kā es būtu viņu apvainojusi līdz sirds dziļumiem.

Tad mani pārņēma iedvesma. Izspēlēju mazu šarādi, it ka būtu verdzene viņa austrumnieciskajā harēmā. Kalibanam patīk manas spēles. Pat vismuļķīgākās viņam liekas asprātīgas. Dažkārt viņš visā savā neveiklībā mēģina man pievienoties (tas gan nenozīmē, ka mana aktiermāksla būtu tik žilbinoša).

Tā es pierunāju Kalibanu, lai viņš ļauj man uzrakstīt vēl vienu vēstuli. Viņš pārbaudīja, vai atkal neesmu aploksnē ielikusi kādu zīmīti.

Piedabūju viņu aizbraukt uz Londonu. Iedevu līdzi veselu sarakstu ar lietām, kas jānopērk (lielākā daļa no tām man nav vajadzīga, taču gribu viņu pēc iespējas ilgāk aizkavēt Londonā). Iestāstīju, ka Londonā iemestai vēstulei policija nevarēs sadzīt pēdas. Beigu beigās viņš piekrita. Viņš tikai grib, lai es lūdzos, nelietis tāds.

Vēl kāds lūgums. Nē, es viņam neko nelūdzu, tikai pieprasu. Pavēlēju, lai viņš mēģina nopirkt kādu Džordža Pastona gleznu. Iedevu sarakstu ar galerijām, kur viņš varētu kaut ko atrast. Mēģināju pat pierunāt viņu aiziet uz Dž. P. studiju.

Taču Kalibanam radās aizdomas, tikko viņš padzirdēja, ka tā atrodas Hempstedā. Viņš gribēja zināt, vai es šo Džordžu Pastonu esot pazinusi personiski. Atteicu, ka tikai vārda pēc. Tas tomēr neizklausījās īpaši pārliecinoši, turklāt baidījos, ka nekur citur viņš Dž. P. darbus neatradīs. Tādēļ piebildu, ka viņu pavirši pazīstu, ka Pastons ir mākslinieks jau gados, kuram ļoti vajadzīga nauda, un ka es gribētu viņam palīdzēt. Ierosināju, ka mēs varētu izrotāt sienas ar viņa gleznām. Un, pērkot tieši no Pastona, visa nauda paliktu gleznotājam, nevis mākslas galerijām, es teicu. Taču redzu, ka tev bail, tādēļ lai nu paliek, es viltīgi piebildu. Protams, uz tik lētas ēsmas Kalibans neuzķērās.

Viņš jautāja, vai Pastons esot viens no tiem modīgajiem triepejiem. Uzmetu viņam dzeļošu skatienu.

K. Es tikai pajokoju!

M. Tad labāk nejoko!

Viņš gribēs zināt, kas mani ir sūtījis, Kalibans ieteicās pēc kāda laika.

Sacerēju daudzmaz ticamu pasaciņu. Kalibans atteica, ka padomāšot. Viņa valodā tas nozīmē atteikumu. Taču es zināju jau iepriekš, ka tas ir par daudz prasīts. Un galerijās viņš diezin vai ko atradīs.

Turklāt rīt ap šo laiku manis šeit vairs nebūs. Būšu izbēgusi.

Viņš brauks prom tūlīt pēc brokastīm, bet pusdienām atstās man ēdamo. Tātad mana rīcība ir četras vai piecas stundas (ja viņš apzinīgi centīsies nopirkt visu, ko esmu pasūtījusi. Līdz šim viņš nekad nav mani pievīlis).

Šovakar man Kalibana ir žēl. Cik ļoti viņš cietīs, kad būšu prom! Tad viņam nekas vairs nebūs palicis. Nabadziņš būs gluži viens ar savām seksuālajām un sociālās izcelšanās neirozēm, ar mazvērtības, nederīguma un tukšuma izjūtu. Taču viņš pats to gribēja. Tāpēc nejūtu īstu žēlumu. Tikai mazliet.

4.novembrī

Vakar nespēju rakstīt. Riebums pret visu.

Iznāca tik muļķīgi. Dabūju viņu prom uz visu dienu. Bēgšanai man bija laiks stundām. Bet es nebiju apsvērusi visas grūtības. Biju iztēlojusies, ka vajadzēs tikai saujām grābt mīkstu, mālainu zemi. Nagla nepalīdzēja; cementu ar to izkasīt bija gandrīz neiespējami. Biju iedomājusies, ka tas vai pats drups ārā, bet izrādījās, ka cements ir neticami ciets. Likās, ka pagājušas vairākas stundas, kad beidzot izņēmu pirmo akmeni, taču aiz tā parādījās nevis zeme, bet cits, lielāks akmens, kura malas es nevarēju saskatīt. Izkasīju ārā vēl vienu akmeni, bet tas neko nedeva. Ari aiz tā bija tas pats lielais kaļķakmens gabals, Mani pārņēma izmisums, redzot, ka ar eju nekas neiznāk. Ar spēku sitos pret durvīm, mēģināju tās atlauzt ar naglu un pamatīgi sasitu roku. Mans vienīgais ieguvums bija sāpoša roka un aplauzti nagi.

Bez kārtīgiem darbarīkiem man vienkārši nepietiek spēka. Un pat tad, ja man būtu darbarīki, es nemācētu tos izmantot.

Beigās ieliku akmeņus atpakaļ sienā, saberzu cementu (cik labi vien varēju) un samaisīju ar ūdeni un talka pulveri, lai nomaskētu caurumu. Kopš esmu ieslodzīta, man mēdz uznākt visādas dīvainības. Iestāstīju sev, ka rakšanai nepieciešamas vairākas dienas un ka ir muļķīgi iedomāties, ka pabeigšu visu vienā reizē.

Tā es zaudēju daudz laika, mēģinot noslēpt rakuma vietu.

Taču nekas labs nesanāca. Mazi apmetuma gabaliņi nobira uz grīdas, turklāt es biju sākusi visuzkrītošākajā vietā, pašā istabas vidū.

Tā atmetu bēgšanai ar roku. Izlēmu, ka tas viss ir sīki, muļķīgi un nejēdzīgi. Kā slikta glezna. Nelabojama un neglābjama.

Beidzot ieradās Kalibans un uzreiz redzēja, kas noticis. Viņš ienākdams vienmēr izošņā visu istabu. Kalibans pārbaudīja, cik tālu esmu tikusi. Es sēdēju gultā un vēroju. Beigās metu viņam ar naglu.

Kalibans atkal iecementēja abus akmeņus. Un paziņoja, ka aiz sienas visapkārt ir ciets kaļķakmens slānis.

Visu vakaru es ar viņu nerunāju; pat nepaskatījos uz pirkumiem, lai gan redzēju, ka starp tiem ir ari glezna.

Iedzēru miegazāles un tūlīt pēc vakariņām gāju gulēt.

Šorīt pamodos agri un izlēmu, ka izturēšos kā parasti. It kā nekas nebūtu noticis.

Nepadošos.

Izsaiņoju visu, ko viņš bija atvedis. Sāku ar Dž. R gleznu. Tas ir meitenes (jaunas sievietes) akts, gluži atšķirīgs no visiem Dž. P. darbiem, ko esmu redzējusi. Droši vien viņš to gleznojis pirms laba laika. Tomēr tā ir viņa glezna. Dž. P. līniju vienkāršība un jebkādas samākslotības noliegums. Gleznā meitene ir pa pusei aizgriezusies un sniedzas pēc drēbēm, kas atrodas tālāk uz pakaramā. Glīta seja? Grūti pateikt. Diezgan pasmags, skulptūrisks augums. Glezna noteikti nav Dž. P. meistardarbs.

Taču tā ir īsta.

Izsaiņodama es to noskūpstīju. Krāsu triepieni gleznā man ir dārgi tāpēc, ka viņš tiem ir pieskāries. Apmīļoju tos visu ritu. Un arī tagad.

Nevis mīlestība. Cilvēcība.

Kalibans bija pārsteigts, ka šorīt esmu tik labā noskaņojumā. Pateicos viņam par visu, ko viņš nopircis. Es nebūtu īsta cietumniece, ja nemēģinātu bēgt, un tagad aizmirsīsim, kas tas vispār notika, es teicu. Labi?

Kalibans sacīja, ka esot apzvanījis visas galerijas manā sarakstā. Šī esot bijusi vienīgā Džordža Pastona glezna.

Liels paldies, es teicu. Vai varu to paturēt šeit lejā, pie sevis? Teicu, ka aizejot atstāšu to viņam (to es noteikti nedarīšu. Kalibans atbildēja, ka labāk gribētu manu portretu.)

Pajautāju, vai viņš ir iesviedis vēstuli. Kalibans pamāja ar galvu, bet nosarka. Teicu, ka uzticos viņam un nedomāju, ka viņš varētu būt tik ļauns un neiesviest manu vēstuli.

Esmu gandrīz pilnīgi pārliecināta, ka viņš nobijās. Un ari čeku viņš noteikti neaizsūtīja. Tas būtu tieši Kalibana garā. Taču es varu teikt, ko teikdama, nekas nepiespiedīs viņu iesviest vēstuli. Tapec vismaz izlik-šos, ka ticu.

Ir pusnakts. Man bija jāpārtrauc rakstīt, jo viņš nonāca lejā.

Mēs klausījāmies plates, ko viņš vakar nopircis Londonā.

Bartoks, «Mūzika sitamajiem instrumentiem un čelestai».

Brīnišķīgi skaisti.

Atmiņā nāca pagājusī vasara Francijas pilsētiņā Kojērā. Kādu dienu mēs visi četri kopā ar franču studentiem gājām cauri papeļu rindām augšā uz veco torni. Nebiju redzējusi tādu krāsu — pārsteidzoši kas-tanīgu, sarkani degošu brūnumu, kas vizmoja asinssarkans tanīs vietās, kur kokiem nogriezts korķa slānis. Un cikāžu sanešana! Neticami zila, mežonīga jūra, koku stumbri, karstums un deguma smarža. Mēs ar Pīrsu jutāmies kā apdulluši, tikai Minija saglabāja veselo saprātu. Gulējām koku ēnā un pamodāmies zem kobaltzilām debesīm. Caur lapotni vērdamies uz augšu, mēs prātojām — kā vispār ir iespējams gleznot, kā lai ar zilās krāsas pigmentu attēlo debesu zilo, dzīvo gaismu?

Saules spozme uz asinssarkanajiem koku stumbriem.

Atpakaļ nākot, man iznāca gara saruna ar Žanu Luī, kautrīgo franču zēnu. Viņa lauzītā angļu valoda un manas trūcīgās franču valodas zināšanas. Tomēr mēs sapratām viens otru. Viņš bija tik neparasti bikls. Pārbijies no Pirsa. Un greizsirdīgs, redzot, kā muļķa lempis Pīrss apmet man roku ap vidukli. Un tad izrādījās, ka Zans Luī grib kļūt par priesteri.

Pīrss pēc tam pateica kaut ko tik ļoti rupju. Sī stulbā, neveiklā angļu vīrieša nežēlība un bailes izrādīties mīkstčaulīgam patiesības priekšā! Viņš nespēja apjēgt, ka es gan patīku Žanam Luī un viņš mani iekāro, bet viņa biklums īstenībā ir apbrīnojama apņēmība dzīvot šajā pasaulē kā priesterim. Vienkārši neticama, vienreizēja apņemšanās pārvarēt sevi. Tas ir tā, it kā gleznotājs iznīcinātu visus savus darbus, lai sāktu mākslinieka dzīvi no sākuma. Tikai Žanam Luī tas jādara katru dienu. Katru reizi, kad viņam iepatīkas kāda meitene. Bet vienīgais, ko Pīrss varēja pateikt: deram, ka viņš pa nakti redz tevi neķītros sapņos.

Drausmīgā vidusšķiras izglītība! Augstprātība un nejūtīgums, ko internātskolas iepotē angļu vīriešos. Pīrss vienmēr stāsta, cik ļoti viņš ienīdis savu skolu. It kā tas kaut ko mainītu. It kā ienīst nozīmētu neietekmēties. Es zinu, kas notiek, kad Pīrss kaut ko nesaprot. Viņš kļūst cinisks un gvelž rupjības.

Kad es velak to stāstīju Dž. R, viņš tikai noteica: nabaga francūzis, viņš droši vien, ceļos nokritis, lūdzās, kaut varētu tevi aizmirst.

Tad es atceros, kā mēs ar Miniju vērojām Piršu — kur gan tas bija? — laikam pie Valensijas. Viņš meta jūrā akmentiņus. Skaists kā jauns dievs, ar zeltaini brūnu iedegumu un tumšiem matiem. Tik vien apģērba kā mazās peldbiksītes. Un Minija man blakus smiltīs (ai, cik skaidri es to visu atceros!). Vai nebūtu burvīgi, ja Pīrss būtu piedzimis mēms, viņa noteica.

Vai tu gribētu ar viņu gulēt, viņa ievaicājās.

Nē, es atbildēju. Nezinu, pēc tam piebildu.

Pīrss pienāca klāt un jautāja, par ko gan Minija tā smaidot.

Nanda man tikko uzticēja noslēpumu, viņa sacīja. Tur bija runa par tevi.

Pīrss izmeta samocītu jociņu un kopā ar Pīteru devās uz mašīnu pēc ēdamā.

Kas tas par noslēpumu, es jautāju.

Miesa stiprāka par garu, Minija atteica.

Gudrā Minija Greja vienmēr zina, ko runā.

Es jau domāju, ka tu tā teiksi, Minija sacīja. Viņa bārstīja smiltis; es gulēju blakus uz vēdera un vēroju. Pīrss ir tik traki izskatīgs, ka varētu gandrīz aizmirst, cik viņš dumjš, Minija teica. Tu varbūt iedomājies, ka jūs apprecēsieties un tu viņu izmācīsi. Vai ne? Bet tu labi zini, ka to nevar iemācīt. Vai ari joka pēc pārgulēsi ar viņu un pēc tam kādu dienu sapratīsi, ka esi iemīlējusies viņa ķermenī un nevari bez tā dzīvot, un tev būs jāpaliek kopā ar viņu un viņa šauro pratinu visu mūžu.

Vai tas tevi nebiedē, Minija beidzot jautāja.

Ne vairāk kā daudzas citas iespējamības.

Es runāju nopietni. Ja tu apprecēsi Piršu, Minija sacīja, es nekad vairs ar tevi nerunāšu.

Un to Minija domāja nopietni. Es pazīstu savas māsas aso, pelēki biklo skatienu, kas ieduras otrā kā maza harpūna. Piecēlos, noskūpstīju viņu uz pieres un devos uz mašīnu. Viņa palika sēžam ar nodurtu galvu.

Mums abām attiecībā uz vīriešiem ir caururbjošs skatiens. Tur neko nevar padarīt. Turklāt Minija nekad nerīkojas pretēji saviem principiem. Viņam jābūt vismaz tavā līmenī — lai viņš redzētu vismaz tik daudz, cik tu, viņa vienmēr saka. Un es vienmēr sevī nodomāju, ka viņai ir visas izredzes palikt vecmeitās. Dzīve ir lielāka nekā viņas principi.

Bet tagad es iedomājos Dž. F un salīdzinu viņu ar Pīrsu. Pīrsa svaru kauss ir tukšs. Tikai zeltains ķermenis, kas bezmērķīgi sviež akmentiņus jūrā.

5.novembrī

Šovakar es Kalibanam sarīkoju ellīti.

Augšstāvā sāku sviest visu pa gaisu. Vispirms spilvenus un tad traukus. Man jau sen gribējās tos saplēst.

Biju kā traka. Ļauna un izlutināta. Kalibans neko neteica. Viņš ir tik vājš. Viņam būtu vajadzējis iecirst man kārtīgu pļauku.

Bet Kalibans tikai satvēra un turēja mani, kad sagrābu kārtējo kaudzi ar viņa neglītajiem traukiem. Mēs tik reti pieskārāmies viens otram. Viņa pieskāriens bija nepatīkams. Kā ledains ūdens.

Nolasīju Kalibanam lekciju. Runāju par to, kas viņš vēl dzīvē varētu kļūt. Bet Kalibans jau neklausās. Viņam patīk, ka es par viņu runāju. Taču nav svarīgi, ko es saku.

Beigšu rakstīt. Lasu Džeinas Ostinas romātu «Prāts un jūtas», un man jāzina, kas notiek ar Mariannu. Marianna ir kā es; Eleonora es gribētu būt.

Kas notiks, ja viņš ies bojā satiksmes negadījumā? Vai nomirs ar infarktu?

Es te nomiršu.

Es nevaru tikt ārā. Aizvakardiena to pilnīgi pierādīja.

6. novembrī

Pēcpusdiena. Šodien bez ēšanas.

Vēl viens mēģinājums bēgt. Vienu mirkli likās, ka izdosies. Bet īstenībā nekas nevarēja izdoties. Kalibans ir velns.

Izmēģināju triku ar aklo zarnu. Biju to izdomājusi jau pirms pāris nedēļām, bet nolēmu atstāt kā pēdējo izmisuma mēģinājumu. Ko nedrīkst izbojāt ar nepietiekamu sagatavošanos. Es pat nerakstīju par to dienasgrāmatā, ja nu viņš gadījumā uzietu šos pierakstus.

Ieberzēju seju ar talku. Kad viņš šorīt klauvēja pie durvīm, noriju milzīgu daudzumu sāls, ko biju ilgi krājusi, uzdzēru virsū ūdeni un paspiedu rīkles galu. Kad Kalibans vēra vaļā durvis, man jau nāca virsū nelabums. Tas tik bija teātris! Vēderu saķērusi, gulēju gulta. Mani nesakārtoti, mugurā tikai pidžama un rītakleita. Vaidēju caur sakostiem zobiem, it kā ciezdama sāpes. Kalibans stāvēja un atkārtoja: kas tev kaiš, kas tev kaiš? Es izmisīgi uzstāju, ka man jātiek uz slimnīcu, bet viņš vēl izmisīgāk mēģināja izvairīties. Tad pēkšņi likās, ka viņš padodas. Kalibans nomurmināja, ka nu visam beigas, un izsteidzās ārā.

Aizcirtās dzelzs durvis (vēl aizvien gulēju gultā, seju pavērsusi pret sienu), taču nedzirdēju aizbīdņa troksni. Tad noskanēja ārdurvis. Iestājās klusums. Cik dīvaini! Tik pēkšņs un negaidīts klusums. Tik pilnīgs. Man bija izdevies. Uzvilku zeķes un kurpes un metos pie dzelzs durvīm. Tās bija palikušas dažus centimetrus vaļā. Es iedomājos, ka tās varbūt ir lamatas, tādēļ turpināju izlikties. Atvēru durvis un klusā balsī saucu viņa vārdu. Tad lēni vilkos cauri priekšpagrabam un uzklumzāju pa kāpnēm. Galā varēju redzēt gaismu; arī ārdurvis nebija aizslēgtas. Man prātā atplaiksnīja doma, ka tas izskatās tieši pēc Kalibana. Viņš nebrauks pēc ārsta. Vienkārši aizbēgs. Padosies. Taču tad viņš būtu braucis ar mašīnu, un es dzirdētu motora troksni. Bet neatskanēja ne vismazākais troksnītis. Vajadzēja vismaz pāris minūtes pagaidīt, bet es nevarēju izturēt neziņu un sasprindzinājumu. Atvēru durvis un izsteidzos ārā. Tieši Kalibanam acu priekšā. Tur nu viņš bija, skaidrā dienas gaismā.

Jau gaidīja mani.

Vairs nevarēju izlikties, ka esmu slima. Biju apāvusi kājas. Viņš kaut ko turēja rokās (āmuru?), un acīs viņam bija dīvains spīdums. Biju pilnīgi pārliecināta, ka viņš man uzbruks. Mēs uz mirkli kā neziņā sastingām un skatījāmies viens otrā. Tad pagriezos un metos atpakaļ. Nezinu, kāpēc. Man nebija laika domāt. Viņš skrēja man pakaļ, bet apstājās pie durvīm, kad iebēgu savā cietuma istabā (instinktīvi nojautu, ka tā ir vienīgā vieta, kur varu justies droša un kur viņš mani neapdraud). Dzirdēju, kā viņš pienāk pie durvīm un aizvelk aizšaujamo.

Zinu, ka rīkojos pareizi. Es izglābu sev dzīvību. Ja es būtu kliegusi vai mēģinājusi aizbēgt, Kalibans mani piesistu līdz nāvei. Dažbrīd viņš ir kā velna apsēsts.

Viņa triks.

(Pusnakts.) Viņš atnesa man vakariņas, bet neteica ne vārda. Visu pēcpusdienu pavadīju, zīmēdama karikatūru sēriju par Kalibanu. «Briesmīgā pasaka par nekaitīgo puisīti». Bezjēdzīgi. Taču jāmēģina šajā šausmu realitātes pasaule saglabāt veselo sapratu. Mans varonis sākumā ir mazs, jauks ierēdnītis un tad pārvēršas siekalainā šausmu filmas monstrā.

Kad Kalibans gāja prom, parādīju viņam savus zīmējumus. Viņš nesmējās, tikai rūpīgi tos aplūkoja.

Dabiski, Kalibans novilka. Viņam likās dabiski, ka par viņu ņirgājas.

Es esmu tikai viens no eksemplāriem Kalibana kolekcijā. Viņš nevar paciest to, ka es šad tad savēcinu spārnus un mēģinu izrauties no ierindas. Man jābūt mirušai, sastingušai, vienmēr vienai un tai pašai, vienmēr skaistai. Kalibans apzinās, ka daļa no mana skaistuma ir — būt dzīvai, taču viņam es esmu nepieciešama tikai mirusi. Viņš grib, lai es būtu pie dzīvības, taču mirusi. Šodien īpaši stipri izjutu to, ka mans dzīvīgums, prāts, iegribas, garastāvokļi — tas viss sāk viņu aizvien vairāk kaitināt.

Kalibans ir ciets un neizkustināms. Dzelzs griba. Kādu dienu viņš man parādīja stikla trauku, kurā nonāvē tauriņus. Nāvinieku kamera. Es ari esmu tādā ieslodzīta. Metos ar spārniem pret stiklu. Redzu cauri stikla sienām, tāpēc vēl ceru, ka izdosies aizbēgt. Taču tā ir tikai ilūzija.

Bieza stikla siena visapkārt.

7. novembrī

Cik lēni šeit velkas dienas! Arī šodiena. Tik neizturami gara.

Mans vienīgais mierinājums ir Dž. R glezna. Tā man iepatīkas ar katru mirkli vairāk un vairāk. Viņa glezna šeit lejā ir vienīgā dzīvība. Cilvēka radošā gara neatkārtojama izpausme. No rītiem mans pirmais skatiens ir uz gleznu, un vakaros es iemiegu, vērdamās Dž. R audeklā. Es apstājos tā priekšā un skatos. Pazīstu katru līniju. Gleznojot vienu potīti, viņam nedaudz izsmērējusies krāsa, un visā kompozīcijā ir kaut kas nelīdzsvarots un nepietiekams. Taču viņa glezna ir dzīva.

Pēc vakariņām (mēs atkal izturamies viens pret otru kā agrāk) Kalibans pasniedza man grāmatu «Uz kraujas rudzu laukā» un noteica, ka esot izlasījis. Ar sejas izteiksmi «nekas īpašs jau nu tas nav».

Nenāk miegs, tāpēc pierakstīšu mūsu sarunu.

M. Nu, kā tev patika? K. Kāda tam visam jēga?

M. Tev nelikās, ka ta ir viena no labākajam grāmatām par pusaudža gadiem?

K. Tas puisis likās galīgi bez sajēgas.

M. Protams, tāds viņš ari ir. Bet viņš to apzinās un mēģina sevi izprast. Par spīti visiem trūkumiem, viņš ir tik cilvēcisks. Vai tev nevienu mirkli nebija viņa žēl?

K. Man nepatika, ka viņš runā tik briesmīgi piesārņotā valodā.

M. Man varbūt nepatīk, ka tu runā tik izkropļotā valodā. Bet tas nenozīmē, ka es nevaru just pret tevi žēlumu.

K. Droši vien tā ir briesmīgi gudra grāmata. Tāds stils…

M. Un es cerēju, ka tu sapratīsi, cik jūs ar Holdenu esat līdzīgi! Tāpēc arī gribēju, lai tu izlasi šo grāmatu. Arī viņš, tāpat kā tu, nekur neiederas un neatrod sev vietu.

K. Nav jau brīnums, ja paskatās, kā viņš uzvedas. Viņš pat nemēģina iederēties.

M. Taču viņš vismaz mēģina dzīvē radīt kaut kādu realitāti, kaut kādas normas.

K. Dzīvē tā nenotiek. Viņa vecākiem ir tāda nauda, un viņš iet īsti smalkā skolā… Nē, dzīvē viņš tā neizturētos. Vismaz es tā domāju.

M. Es zinu, kas tu esi. Tu esi vecais jūras vecis.

K. Kas tas tāds?

M. Briesmīgais vecis, kas uzmetas mugurā Sindbadam — jūras braucējam. Jā, tieši tāds tu esi! Tu ieķēries mugurā visam, kas šajā pasaulē ir brīvs, godīgs un stiprs, un nomoki to ar savu miroņa svaru.

Es neturpināšu. Mēs strīdējāmies — nē, mēs nestrīdamies. Es kaut ko apgalvoju, un viņš mēģina izlocīties.

Kalibans patiešām ir kā jūras vecis stāstā par Sindbadu. Neciešu Kalibanam līdzīgo cilvēciņu miroņsmago sīkumainību, savtīgumu un zemiskumu! Un dažiem izredzētajiem tas viss ir jānes uz saviem pleciem. Ārstiem, skolotājiem un māksliniekiem. Arī viņu vidū, protams, ir nodevēji, bet, ja pasaulei vēl ir kāda cerība, tā ir viņu — mūsu vidū.

Jo es esmu ar izredzētajiem.

Esmu viena no viņiem. Es to jūtu un esmu mēģinājusi pierādīt. Jutu to jau pēdējā Leidimonta skolas gadā. Tikai dažas no mūsu meitenēm bija dzīvas. Starp neskaitāmajām augstākās sabiedrības dāmiņām, bagāto tētiņu miļmeitiņam, seksa kaķīšiem un visiem citiem bez-smadzeņu un bezjūtu radījumiem. Es nekad neatgriezīšos Leidimontā, jo nevaru izturēt slāpējošo pareizības noskaņu šinī elites sabiedrībā. (Manā raksturojumā bija frāze: «Par spīti viņas neparastajiem politiskajiem uzskatiem…» Kā gan viņi uzdrošinājās?) Es negribu atcerēties, ka esmu beigusi šo skolu.

Kāpēc mums jāpacieš šī nelietīgā kalibanitāte? Kāpēc jāpieļauj, ka visus stipros, radošos, labos cilvēkus nomāc milzīgais vispasaules alkatis, kuram svarīgs tikai paša vēders?

Šajā ziņā es esmu lielisks piemērs.

Upuris. Ieslodzīta un atrauta no visas pasaules. Atkarīga no Kali-bana dzirnakmenssmagās, nīstamās žēlastības un skaudības. Visi Kali-banam līdzīgie mūs ienīst, jo mēs esam citādi. Mēs neesam tādi kā viņi, un viņi nav tādi kā mēs. Tieši tāpēc mūs vajā, izstumj, iesloga, par mums ņirgājas; viņi aizbāz sev ausis, žāvājas un aizsien acis, lai tikai nevajadzētu mūs saredzēt un ņemt vērā. Pēc tam kad dižākie no mums ir miruši, kalibani viņu priekšā lien uz vēdera. Izdod kaudzēm naudas par van Goga un Modiljāni gleznām, kurām agrāk spļāva virsū. Izņirgājās. Apmētāja rupjiem jociņiem.

Es viņus ienīstu. Ienīstu neizglītotos un nezinošos. Ienīstu uzpūtīgos un pakaļdarinātājus. Skaudīgos un nenovīdīgos, saīgušos, maziskos un šaursirdīgos. Ienīstu visus parastos, garlaicīgos cilvēciņus, kas nekaunas no savas parastības un garlaicības. Ienīstu tos, ko Dž. R sauc par jauno vidusšķiru. Ar visu viņu naudu un mašīnām, televizoriem, banālitātēm un neizturami bezgaumīgajiem mēģinājumiem atdarināt buržuāziju. \l Es mīlu godīgumu un brīvību, un augstsirdību. Mīlu darboties, mīlu būt kustībā. Mīlu tādu esamību, kas nestāv uz vietas, bet attīstās un virzās. Mīlu visu, kas nav sastindzis un miris, v

Dž. P. reiz (paša sākumā) smējās par to, kā es varot būt leiboriste. Vai jūs saprotat, ka atbalstāt to pašu partiju, kas radīja jauno vidusšķiru, viņš teica.

Es atbildēju (biju pārsteigta, jo pēc dažiem Dž. P izteikumiem domāju, ka ari viņš ir leiborists; jaunībā viņš bija atbalstījis pat komunistus), ka labāk izvēlos jauno vidusšķiru nekā milzīgu nabadzīgo ļaužu slāni.

Jaunā vidusšķira joprojām ir nabadzīgais slānis, viņš atbildēja. Tikai viņu nabadzība ir citāda. Kādreiz viņiem nebija naudas, tagad viņiem nav dvēseles.

Pēkšņi viņš pajautāja, vai es esot lasījusi Bernarda Šova lugu «Majors Barbara».

Tur parādīts, ka vispirms jāizglābj cilvēka miesa un tikai tad var domāt par dvēseli.

Bet vienu viņi tomēr aizmirsa, Dž. P sacīja. Viņi radīja labklājības valsti, bet aizmirsa pašu Barbaru. Visapkārt pārticība, bet nevienas dzīvas dvēseles.

Es zinu, ka viņam tikai daļēji ir taisnība (un viņš pārspīlē). Ikvienam domājošam un ar sirdsapziņu apveltītam cilvēkam ir jābūt kreiso pusē. Neesmu satikusi nevienu krietnu cilvēku, kurš nebūtu pret labējiem. Taču es saprotu arī Dž. P. un zinu, ko viņš jūt. Pati ar katru dienu aizvien vairāk izjūtu spiedienu no jaunās vidusšķiras maziskajiem, labi barotajiem cilvēciņiem. Viss tiek sabojāts un vulgarizēts. Pā to sauc par Anglijas lauku ainavas izvarošanu, kad viņam uznāk aristokrātisks noskaņojums. Viss pārvēršas masu produkcijā. Viss ir masveida.

Zinu, ka mūsu pienākums ir iet pie pūļa un savaldīt tā stihisko kustību. Gluži kā filmās par Mežonīgo Rietumu apgūšanu. Strādāt viņu labā un izturēt viņu spiedienu. Es negribu ieslēgties ziloņkaula tornī un novērsties no dzīves tikai tāpēc, ka tā nav man piemērota. Tas būtu nožēlojami. Bet dažkārt pārņem šausmas, iedomājoties, ka dzīve īstenībā ir viena vienīga cīņa, ja to uztver visā nopietnībā.

Tie visi ir tikai vārdi! Varbūt satikšu kādu vīrieti, iemīlēšos līdz ausīm, apprecēšos, un viss šķitīs citādi. Un man būs vienalga. Kļūšu par čaklo mājsaimnieci. Par vienu no viņiem.

Taču šobrīd es jūtos tieši tā. Ka esmu kopā ar dažiem izredzētajiem, kas stāv pretī vairākuma spiedienam. Es nepazīstu visus, kas stāv man blakus. Tie ir slaveni cilvēki, gan dzīvi, gan miruši, kas cīnījušies par patiesību un radījuši īstu mākslu, un pavisam nepazīstami, nevienam nezināmi cilvēki, kas mēģina būt patiesi un nemelot, mēģina neiesīk-stēt un saglabāt cilvēcību un inteliģenci. Tādi cilvēki kā Dž. P, par spīti visām viņa vainām. Viņa vienai Lielajai Vainai.

Tie nav pat labi cilvēki. Viņiem uznāk savi vājuma brīži. Alkohols, uzdzīve, gļēvulība un naudaskāre. Un brīvdienas ziloņkaula tornī. Taču viņi vienmēr paliek Daži.

Izredzētie.

9. novembrī

Mana iedomība! Es neesmu no izredzētajiem. Es gribu but ar viņiem, un tas nav viens un tas pats.

Protams, Kalibans ari nav tipisks jaunās vidusšķiras pārstāvis. Viņš ir bezcerīgi vecmodīgs (atskaņotāju viņš sauc par gramofonu). Un kur tad vēl pašpārliecinātības trūkums! Jaunā vidusšķira par sevi nekaunas. Pā kādreiz runāja par to, kā viņi visi tiecas iegūt mašīnas un televizorus, jo tad šķiet, ka sasniegta vienlīdzība. Taču dziļi dvēselē Kalibans ir viens no viņiem. Kaut vai viņa naids pret atšķirīgo un vēlēšanās, lai visi būtu vienādi. Un briesmīgā naudas taupīšana un šķiešana nevajadzīgos niekos. Kāpēc nauda ir tiem, kas nemāk to pareizi izmantot?

Katru reizi, kad iedomājos visu milzīgo naudu, ko Kalibans vinnēja totalizatorā, man sametas nelabi. Un kur tad vēl visi citi viņam līdzīgie cilvēki, kam laimējas tikt pie lielas naudas!

Tik savtīgi, tik ļauni.

Dž. R reiz teica, ka godīgie nabadzīgie cilvēki ne ar ko neatšķiras no aprobežotās vidusšķiras. Viņu labās īpašības un lepnums sakņojas tikai nabadzībā. Reiz tikuši pie naudas, viņi vairs nezina, ko ar to iesākt, un aizmirst visus savus iepriekšējos tikumus, kas acīmredzot bijuši tikai nabadzības uzspiesti. Vienīgais, par ko viņi domā, — kā nopelnīt vēl vairāk naudas un kā to iztērēt. Viņi nespēj iedomāties, ka ir cilvēki, kam nauda nenozīmē pilnīgi neko. Ka skaistumam dzīvē nav nekāda sakara ar naudu.

Tagad es neesmu pilnīgi godīga. Arī manī dzīvo naudas velniņš. Bet es vismaz apzinos, ka tas ir nepareizi. Redzu, kā dzīvo Dž. P. Par naudu viņš gandrīz nemaz nebēdā. Viņam tik tikko pietiek, lai nopirktu visus gleznošanas piederumus, iztikai un lai reizi gadā aizbrauktu brīvdienās un gleznotu plenērā. Tāpat ari daudzi citi. Pīters. Bils Makdonalds. Stefans. Viņi nedzīvo naudas pasaulē. Ja nauda ir, to iztērē. Ja nav, tad iztiek.

Tādiem cilvēkiem kā Kalibans nauda ir kaitīga. Pietiek ar mazumiņu, un viņi pārvēršas zvēros. Visi tie sīkstuļi, kas nedeva nenieka, kad vācu naudu bērnu fondam! Man nemaz nebija jāprasa, pietika paskatīties viņu sejās. Vecās buržuāzijas pārstāvji ziedo, jo viņiem ir nepatīkami, ka viņus traucē. Inteliģenti parasti dod vai ari vismaz paskatās tev sejā un godīgi atsaka. Viņi nekaunas atzīties, ka nevar vai negrib ziedot. Bet jaunas vidusšķiras cilvēki ir pārak skopi, lai dotu, un pārāk maziski, lai to atzītu. Kā tas nejaucenis Hempstedā, kurš man teica, ka nežēlošot puskronu, bet lai es pierādot, ka tā nenokļūs kāda cita kabatā. Viņam likās, ka tas ir jociņš.

Es toreiz pagriezu viņam muguru. Droši vien rīkojos nepareizi, jo bērni ir svarīgāki nekā mans lepnums. Tādēļ vēlāk viņa vietā pati ieliku puskronu.

Bet es vēl tagad viņu ienīstu.

Ar Kalibanu ir noticis tā, it kā viņš vienā rāvienā būtu izdzēris pudeli viskija. Tas viņam bijis par daudz. Nabadzība bija vienīgais, kas iegrožoja viņa ārprātu. Lika turēties pie darba un tantes.

Tikpat labi varētu pielikt aklo pie mašīnas stūres un teikt, lai viņš brauc, kur un kā gribas.

Kaut kas labāks nobeigumam. Šodien pienāca Baha plate, ko biju pasūtījusi. Jau divreiz to noklausījos. Kalibans sacīja, ka neesot jau slikti, tikai viņš esot nemuzikāls un tāpat neko nesaprotot. Tomēr viņš sēdēja un klausījās ar «pareizo» izteiksmi sejā. Es tūlīt atkal uzlikšu savu mīļāko skaņdarbu, atlaidīšos gultā, klausīšos mūziku un tumsā domāšu par Dž. R, par to, kā viņš guļ savā istabā ar aizvērtām acīm kā kapā. Taču viņā nav ne drusciņas nāves.

Un vēl. Šovakar Kalibans nonāca lejā vēlāk nekā parasti.

Kur tu biji, es noprasīju. Viņš tikai pārsteigts paskatījās, bet teikt neko neteica. Tu nokavējies, es sacīju.

Smieklīgi! Man gribējās, kaut viņš nāktu. Man bieži gribas, lai viņš nāk. Esmu tik vientuļa.

10. novembrī

Šovakar mēs sastrīdējāmies par Kalibana naudu. Teicu, ka viņam nāktos gandrīz visu atdot labdarībai. Mēģināju viņu sakaunināt un pierunāt ziedot vismaz mazumiņu. Taču viņš nevienam neuzticas. Neuzticēšanās ir viņa lielākais trūkums. Tāpat kā mans Hempstedas paziņa, Kalibans neuzticas cilvēkiem, kas vāc ziedojumus. Viņam šķiet, ka naudu izlietos pavisam citiem nolūkiem. It kā visi cilvēki šinī pasaulē būtu par naudu pērkami.

Nav nekādas jēgas mēģināt Kalibanam iestāstīt, ka nauda tiks izlietota īstajiem mērķiem. Viņš tikai atkārto: kā tu vari zināt? Kā lai es viņu pārliecinu? Vienīgais, ko varu teikt, — es jutu, ka šī nauda nonāks īstajās rokās. Kalibans tad pasmaida, it kā viņam būtu darīšana ar naivu bērnu.

Pārmetu Kalibanam, ka viņš nav aizsūtījis čeku miera kustībai. Teicu, lai viņš parāda kvīti. Viņš apgalvoja, ka tā esot bijusi anonīma dāvana un viņš neesot uzrādījis atpakaļadresi. Man gribējās atcirst, ka pārbaudīšu, kad tikšu brīvībā. Taču iekodu mēlē. Jo tad viņam būtu vēl viens iemesls paturēt mani mūžīgā ieslodzījumā. Kalibans pietvīka gluži sarkans. Esmu pilnīgi pārliecināta, ka viņš meloja, tāpat kā par vēstuli maniem vecākiem.

Nemaz nerunājot par žēlsirdības trūkumu, Kalibans pēc dabas ir īsts skopulis. Prel mani, ja aizmirstam mūsu absurdās attiecības, viņš ir devīgs. Izdod manis dēļ simtiem un simtiem mārciņu. Kalibans grib mani nobeigt ar labvēlību. Ar šokolādi un cigaretēm, delikatesēm un puķēm. Pirms pāris dienām ieteicos, ka gribētu kādas franču smaržas. Tiešām tikai acumirkļa kaprīze, jo šī istaba smako pēc dezinfekcijas un gaisa atsvaidzinātāja. Es mazgājos pietiekami bieži, bet nekad nejūtos tīra. Ieminējos, cik jauki būtu veikalā pārbaudīt dažnedažādas smaržas un izvēlēties, kuras man patīk labāk. Šorīt Kalibans ieradās ar Četrpadsmit dažādām smaržu pudelītēm. Viņš bija iztukšojis visus vietējos parfimērijas veikalus. Cenu labāk nezināt. Dzīvoju kā «Tūkstoš un vienas nakts» pasakā. Mīļākā sieva harēmā. Taču vienīgā smarža, ko patiesi vēlos, ir brīvības smarža.

Ja Kalibanam noliktu priekšā badā mirstošu bērnu, viņš dotu naudu. Es zinu. Taču viss pārējais, kas nav acīm redzams un tūlīt pārbaudāms, viņam liekas aizdomīgs. Viņš tic tikai savai šaurajai pasaulītei. Kalibans ir cietumnieks, nevis es. Savas pretīgās, sasmakušās šīsdienas pasaulītes cietumnieks.

12. novembrī

Priekšpēdējais vakars. Vel diena, un bus pagājis mēnesis. Es neuzdrošinos iedomāties, ka varbūt netikšu prom. Pēdējā laikā mēģinu Kalibanam to atgādināt. Tagad šķiet, ka varbūt vajadzēja viņam uzbrukt ar šo atgādinājumu pilnīgi negaidīti. Izlēmu, ka rīt sarīkošu mazus svētkus. Un atzīšos, ka esmu mainījusi savas domas par viņu. Ka gribu būt viņam draugs un uzturēt sakarus arī pēc tam, Londonā.

Tie nebūs pilnīgi meli, jo es jutu par Kalibanu kaut kādu atbildību, ko pati īsti nesaprotu. Es tik bieži viņu neciešu; patiesībā man vajadzētu viņu nīst no visas sirds. Taču dažkārt uzvar žēlums, un man gribas viņam palīdzēt. Domāju par visiem tiem cilvēkiem, ar kuriem es varētu viņu iepazīstināt. Kalibans varētu iet ārstēties pie Kerolainas drauga psihiatra. Un es kā Emma Džeinas Ostinas romānā sameklētu viņam dzīvesbiedri, tikai ar labākiem panākumiem. Kādu mazu, jauku pelīti, ar kuru viņš varētu dzīvot mierā, laimē un saskaņā.

Zinu, ka man jānocietinās un jāsagatavojas, ka netikšu brīvībā. Varbūtība, ka viņš turēs vārdu, nav lielāka kā viens gadījums no simta.

Bet viņam tas jādara.

Dž. R.

Nebiju viņu satikusi vismaz divus mēnešus. Brīvlaikā ceļojām pa Franciju un Spāniju un pēc tam biju mājās. (Divas reizes mēģināju viņu satikt, bet viņš bija prom visu septembri.) Uz manām vēstulēm Dž. P. atbildēja ar vienu vienīgu pastkarti. Tas ari viss.

Kad atgriezos Londonā pie Kerolainas, pirmajā vakarā piezvanīju un pajautāju, vai varu iegriezties. Dž. P. teica, lai ieskrienu nākamajā dienā, jo tovakar viņam esot ciemiņi.

Likās, ka viņam ir prieks atkal mani redzēt. Mēģināju izlikties, ka nemaz neesmu uzposusies, lai gan biju pielikusi lielas pūles, lai izskatītos pēc iespējas labāk.

Stāstīju par Franciju un Spāniju, un par Goijas gleznām, ko biju redzējusi. Arī par Pīrsu. Dž. P klausījās un neko par sevi īsti nestāstīja, tikai pēc tam izvilka ziemeļos, Hebridu salās, uzgleznotos darbus. Mani pārņēma kauns. Jo mēs neko lielu nebijām padarījuši. Bijām pārāk aizņemti (tas ir, pārāk apslinkuši) ar gozēšanos saulē un meistardarbu aplūkošanu, lai paši ķertos klāt gleznošanai.

Laikam par daudz runāju, es teicu, kad biju bez mitas tarkšķējusi vai veselu stundu.

Man nav iebildumu, Dž. E sacīja.

Viņš ar skābi tīrīja rūsu no veca dzelzs rata, ko bija atradis kādā krāmu bodītē Edinburgā un atvedis līdzi uz Lodonu. Dž. R domāja, ka tas varētu būt zobrats no veca baznīcas pulksteņa. Ar izsmalcinātajiem konusveida spraišļiem tas bija neparasti skaists.

Kādu mirkli mēs klusējam. Es biju atspiedusies pret Dž. R. krēslu un vēroju, kā viņš tīra rūsu. Man tevis ļoti pietrūka, viņš pēkšņi sacīja.

Nevar būt, es atbildēju.

Tu esi sajaukusi manas dzīves mierīgos ūdeņus, viņš teica.

Vai tu tikies ar Antuaneti, es pajautāju (zirdziņš pret bandinieku).

Nē, Dž. P. atteica. Vai tad es neteicu, ka iedevu viņai vilka pasi? Viņš paskatījās sāņus. Viņa ķirzacīgais skatiens. Vēl aizvien dusmīga? Es noliedzoši pakratīju galvu.

Vai man piedots?

Kas tur ko piedot, es noteicu.

Hebridu salās man visu laiku bija jādomā par tevi, Dž. P sacīja. Man tik daudz ko gribējās tev parādīt.

Es arī būtu gribējusi, kaut tu būtu ar mums Spānijā, es teicu.

Dž. P ar smilšpapīru tīrīja spraišļu starpas. Šis rats ir patiešām vecs, viņš teica. Paskaties uz rūsu! Tad viņš turpināja gluži tanī pašā balss tonī. īstenībā es izlēmu, ka gribu tevi precēt, viņš teica. Es nebildu ne vārda. Pat neskatījos uz viņu.

Es par to ļoti daudz un ilgi domāju, tādēļ gribēju, lai tu atnāc, kad esmu viens, Dž. P. sacīja. Esmu par tevi divreiz vecāks, un man to vajadzētu saprast. Dievs vien zina, ka šī nav pirmā reize. Nē, ļauj man pabeigt! Mums jābeidz satikties. Gribēju to teikt jau tad, kad tu šodien ienāci istabā. Tā nevar turpināties. Ja tu nāksi uz šejieni, man nekad nebūs miera. Nedomā, ka es mēģinu tevi piespiest ar mani apprecēties. Gluži otrādi, es padaru to neiespējamu. Tu zini, kāds esmu, — divreiz vecāks, bet pilnīgi neuzticams. Turklāt tu mani nemīli.

Nevaru izskaidrot, ko es pret tevi jūtu, es teicu. Tam nav nosaukuma.

Tieši tā, Dž. P atbildēja. Viņš ar petroleju tīrīja rokas. Tik lietišķi un rūpīgi. Tieši tādēļ es lūdzu tevi aiziet, lai varētu atkal atrast mieru.

Skatījos uz viņa rokām. Pārsteigumā nezināju, ko teikt.

Vienā otrā ziņā tu esi vecāka par mani, Dž. P sacīja. Tu nekad neesi īsti iemīlējusies. Varbūt ari tā nekad neuzzināsi, ko nozīmē mīlēt no visas sirds. Mīlestība vienkārši notiek. Un es atkal esmu divdesmit gadus jauns, un katra mīlestība sāp kā pirmā. Ar visām divdesmitgadīga mīlētāja bailēm un satraukumiem. Varbūt tev šķiet, ka šobrīd esmu ļoti nosvērts, bet patiesībā tā nav. Kad tu vakar piezvanīji, man rokas trīcēja aiz satraukuma, Vecs vīrs zaudējis galvu aiz mīlestības. Kā nodrāztā komēdijā. Cik banāli! Pat smiekli nenāk.

Kapec tu doma, ka es nekad neiemīlēšos, es jautāju. Dž. P. nežēlīgi ilgi mazgāja un mazgāja rokas.

Es teicu — varbūt, viņš beidzot sacīja.

Man ir tikai divdesmit.

Mēs esam tie paši cilvēki šodien un pēc gadiem divdesmit. Bet es taču teicu — varbūt.

Un tu nemaz neesi vecs. Tam nav nekāda sakara ar vecumu.

Dž. P. paskatījās uz mani ar sāpīgu smaidu sejā. Ļauj man izkulties ar godu, viņš teica.

Mēs devāmies uz mazo virtuvīti gatavot kafiju, un es nodomāju, ka neparko nevarētu dzīvot kopā ar viņu. Mājas rūpes. Nejauks, nozīmīgs vidusšķiras gļēvuma uzplūds.

Līdz tavai aizbraukšanai es domāju, ka tā ir tikai kārtējā kaislībiņa, Dž. P sacīja, muguru pagriezis. Vismaz mēģināju tā domāt. Tādēļ ari kritu grēkā ar tavu zviedru draudzeni. Lai izdedzinātu domas par tevi. Bet tu atgriezies manā prātā. Atkal un atkal. Arī tur, ziemeļos, Hebridu salās. Es naktī bieži izgāju no mājas dārzā un skatījos uz dienvidiem. Tu saproti?

Jā, es teicu.

Redzi, tas bija tevis dēļ. Nevis iekāres dēļ.

Dažkārt tev ir gluži citāda seja, viņš ierunājās pēc kāda laiciņa. Itkā pēkšņi tu vairs nebūtu bērns.

Kāda seja?

Tās sievietes seja, kāda reiz tu būsi, Dž. P. atteica.

Vai tā ir jauka sieviete?

Daudz vairāk nekā jauka.

Nemāku aprakstīt, kā viņš to pateica. Skumji, gandrīz negribīgi. Maigi, bet ar tikko manāmu rūgtumu. Un godīgi. Neķircinot, neizsme-jot. Tieši no sirds dziļumiem. Kopš sarunas sākuma sēdēju, galvu nodūrusi, bet tad Dž. R piespieda mani paskatīties viņam acīs. Mūsu skatieni satikās, un kaut kas notika. Es to jutu. Tas bija kā pieskāriens, kas lika mums pārvērsties. Viņš beidzot teica to, ko juta, un tas mani sasniedza. Dž. P. skatījās un skatījās manī, līdz man kļuva neērti. Bet viņš tikai skatījās. Lūdzu, neskaties tā uz mani, es lūdzos.

Viņš pienāca, aplika roku man ap pleciem un ļoti maigi veda uz durvīm. Tu esi ļoti jauka, dažkārt pat īpaši daiļa, viņš sacīja. Tu esi jūtīga, dedzīga, tomēr arī drusciņ uzpūtīga un vecmodīga. Tu mēģini būt godīga, un tev izdodas but dabiskai sava vecuma. Tu pat gluži labi spēlē šahu. Tieši tādu meitu es vienmēr esmu gribējis. Varbūt tāpēc

man šajos pēdējos mēnešos tevis tik ļoti pietrūka.

Dž. P. vieglītēm izgrūda mani pa durvīm — no aizmugures, lai es viņu neredzētu.

Tādas lietas dzirdot, tev viegli var sagriezties galva. Dzirdi un paklausi — nepagriez galvu! Ej!

Jutu, ka viņš uz mirkli saspiež manus plecus. Un noskūpsta manu pakausi. Tad viņš pagrūda mani prom no sevis. Nokāpu divus vai trīs pakāpienus, tad apstājos un atskatījos. Viņš smaidīja, bet ar sāpēm sejā.

Tas taču nebūs uz ilgu laiku, es teicu.

Dž. P. tikai pakratīja galvu. Nezinu, vai viņš gribēja teikt «nē, tas nebūs ilgi» vai ari — -nē, nav jēgas cerēt, ka mēs tik drīz tiksimies». Varbūt viņš pats nezināja. Viņš izskatījās pilns skumju un sēru.

Protams, ari es nesmejos. Taču īstas skumjas nejutu. Manas skumjas nebija nedz sāpīgas, nedz pilnīgas. Viss notiekošais mani drīzāk sajūsmināja. Cik ļauni, bet tieši tā es jutos. Mājupceļā es pat dziedāju. Šī romantika un noslēpumainība! Dzīve!

Domājos zinām, ka nemīlu viņu. Ka esmu šinī spēlē uzvarējusi.

Un pēc tam?

No sākuma likās, ka Dž. P piezvanīs un izrādīsies, ka viss bijis tikai mirkļa kaprīze. Vēlāk sāku domāt, ka neredzēšu viņu mēnešiem un varbūt gadiem, un tas likās tik muļķīgi. Nevajadzīgi. Neticami stulbi, īenīdu viņa vājību. Pie velna ar viņu, ja viņš netiek tam pāri, es domāju.

Dusmas neturpinājās pārāk ilgi. Nospriedu, ka viss iegrozījies tieši tā, kā vajadzēja. Ka viņam taisnība. Ka vislabāk pārtraukt uzreiz un pavisam. Nolēmu koncentrēties darbam, domāt par dzīvi praktiski un turēties pie zemes. Kas ir gluži pretēji manam raksturam.

Visu laiku mani tomēr urdīja viens jautājums. Vai es viņu mīlu? Taču nospriedu, ka acīmredzot nemīlu, ja par to tik ļoti jāšaubās.

Gribu pierakstīt, ko jūtu pašlaik. Esmu pārvērtusies. Es to zinu. Es jūtu.

Izskats. Es zinu, cik stulbi un nepareizi ir pakļauties vispārējiem priekšstatiem par skaistumu. Satraukums, kad Pīrss mani skūpsta. Vēlēšanās nemanītai raudzīties viņā un apbrīnot viņa vīrišķīgo skaistumu. Pīrss ir kā brīnišķīgi uzgleznots neglītums. Tik skaists, ka aizmirstu, cik īsti neglīts. Jo zinu, ka dvēsele un gara Pīrss ir neglitenis. Neinteresants, uzpūtīgs un samāksloti neīsts.

Taču arī šajā ziņā esmu pārvērtusies.

Iztēlojos, ka Dž. P. mani apkampj, glāsta un mierina.

Domājot par tārn daudzajām sievietēm, ar kurām viņš ir bijis, un visām gultas gudrībām, ko viņš noteikti pārzina, manī mostas tāda kā perversa ziņkārība.

Varu iztēloties, ka mēs esam gultā, un tas manī nerada pretīgumu. Viņš ir tik zinīgs un ļoti maigs. Mīļi jocīgs. Un mēs spēlējamies ar uguni un viens ar otru, tomēr neapdedzināmies.

Bet — Dž. P. vājība. Viņš noteikti nespētu būt uzticīgs. Turklāt es vienmēr esmu iztēlojusies laulību kā jaunības piedzīvojumu. Divi viena vecuma cilvēki kopā uzsāk ceļu, kopā atklāj jaunas zemes, kopā aug un kopā noveco. Bet viņam es nevarētu parādīt neko jaunu, nedz atklāt ko nezināmu. Visa zināšana nāktu tikai no viņa.

P^s tik maz šajā pasaulē esmu redzējusi. Apzinos, ka Dž. P. manās acīs ir kļuvis par ideālu. Viņa uzskati, viņa neatkarība, viņa atteikšanās pakļauties pūla spriedumiem. Viņa atšķirīgums. Tieši tāpēc es viņu tik augsti vērtēju. Neesmu satikusi nevienu citu, kam šīs īpašības piemis-tu tādā mērā kā Dž. P Maniem draugiem no Sleida skolas? Varbūt. Bet viņi ir tik jauni. Mūsu vecumā nav grūti būt māksimālistiem bez aizspriedumiem.

Pāris reižu man iešāvās prātā, ka varbūt tas viss ir tikai slazds. Kā upuris šahā. Ja nu es uz kāpnēm būtu lūgusies, lai viņš dara ar mani, ko grib, tikai neliek iet prom?

Tomēr nē, es nevaru iedomāties, ka viņš tā rīkotos.

Gadu starpība. Pirms diviem gadiem man ne sapņos nerādījās, ka es varētu iemīlēties vecākā vīrietī. Leidimonta skolā vienmēr uzstāju, ka vīram un sievai jāpieder pie vienas paaaudzes. Atceros savu sašutumu, kad Suzanna Grijē apprecēja par sevi trīsreiz vecāku naudasmaisu. Ar Miniju mēs vienmēr pārrunājām, ka mums Mā dēļ varētu būt tieksme uz «tēva» tipa vīriešiem. Tagad es vairs nebaidos, ka savā vīrietī varētu meklēt tēvu. Domāju, ka man vajag vecāku vīrieti, jo sava vecuma puišiem es tik viegli redzu cauri. Un Dž, P. noteikti nav no tēvišķīgajiem vīriem.

Kāda tam jēga? Es varētu cauru nakti rakstīt argumentus par un pret, bet tas neko nemainīs.

Džeinas Ostinas «Emma». Uz robežas starp nepieredzējušu, naivu meiteni un gudru, pieredzējušu sievieti. Un tad vel milzīgā problēma ar īstā vīrieša atrašanu. Kalibans ir misters Eltons — iemīlējies, bet nesaprasts. Pīrss ir Franks Čērčils — pievilcīgs, taču tukšs. Bet vai Dž. P. ir misters Naitlijs?

Protams, daudz kas Dž. P. dzīvē un uzskatos liktu Naitlijam kapā apgriezties otrādi. Taču Naitlijs, tāpat kā Dž. P., nespēja būt samāksloti neīsts. Jo ienīda visu veidu izlikšanos, patmīlību un snobismu.

Turklāt viņi abi ir Džordži. Nekad man šis vārds nav paticis. Varbūt tā man ir mācība.

18.novembrī

Piecas dienas neesmu neko ēdusi. Tikai dažkārt iedzeru ūdeni. Kalibans nes ēdienu, bet es tam pat nepieskaras.

Rit atkal sākšu ēst.

Pirms pusstundas piecēlos kājās un gandrīz paģību. Bija jāatpūšas, lai varētu kaut ko iesākt. Līdz šim nejutos slikti. Tikai izsalkuma sajūta un neliels vārgums. Bet šoreiz tas bija savādāk. Kā brīdinājums.

Negribu viņa pēc nomirt.

Visu šo laiku man nevajadzēja ēdienu, jo biju pilna ar naidu pret Kalibanu un viņa nekrietno izrīcību.

Pret viņa ļauno gļēvulību.

Egoismu.

Un kalibanitāti.

19. novembrī

Visu šo laiku es nespēju rakstīt. Dažkārt gribējās. Bet ta būtu padošanās. Vājums. Apzinājos, ka rakstot manī zustu niknums. Bet tagad šķiet, ka ir jāpieraksta. Jāiemūžina. Ka viņš spēja tā ar mani izrīkoties.

Kāds nedzirdēts, neticams ļaunums.

Ja starp mums reiz valdīja vismazākā draudzība, cilvēcība un saprašanās, ar to ir cauri.

Tagad mēs esam tikai ienaidnieki, turklāt naids ir abpusējs. Jo Kalibana izteikumi parādīja, ka viņš mani ienīst tāpat kā es viņu.

Kalibans ienīst mani tapec vien, ka es esksisteju. Ja, tik tālu nu mes esam.

Pagaidām viņš to pilnībā neapzinās, jo vēl pūlas izturēties pret mani ar cieņu. Taču ar katru mirklī viņš tuvojas apjēgai. Kādu ritu Kalibans pamodīsies un teiks pats sev: es viņu ienīstu.

Cik neķītri! Cik ļauni!

Kad pamodos no hloroforma izraisīta miega, biju savā gultā. Mugurā man bija tikai apakšveļa. Visu pārējo Kalibans bija novilcis.

Tanī vakarā aiz niknuma un pretīguma nezināju, ko iesākt. Viņa miklās, tīksmē satrauktās rokas pāri manam ķermenim. Cik riebīgi…

Tad iedomājos, ka viņš taču būtu varējis aiziet līdz galam. Izlēmu, ka neko nepārcietīšu un nemetīšos niknumā virsū. *- Tikai klusēšu.

Kliegt un lamāties nozīmē uzturēt sarunu. Visu laiku prātā divas domas.

Pirmkārt, Kalibans ir pietiekami dīvains, lai izģērbtu mani tikai tādēļ, ka tā ir «pareizi». Varbūt viņš nodomāja, ka es kā dāma nevaru gulēt ar drēbēm.

No otras puses, varbūt tas ir atgādinājums. Par visu, ko viņš būtu varējis ar mani izdarīt, taču nav pat mēģinājis. Viņa bruņnieciskums. Un es to atzīstu. Man ir laimējies.

Bet mani šausmina pat tas, ka viņš neko nav mēģinājis darīt. Kas viņš īsti ir?

Starp mums tagad ir nepārejama plaisa. Bezdibenis.

Kalibans sola, ka palaidīs mani brīvībā vēl pēc četrām nedēļām. Tā ir tikai runašana.Es viņam neticu. Brīdināju, ka esmu spējīga nogalināt. Tagad es tiešām to varētu. Ne acu nepamirkšķinājusi.

Tikai tagad redzu savas kļūdas. Visu laiku izturējos kā akla.

Es prostituēju uz Kalibana rēķina. Ļāvu, lai viņš manis dēļ tērējas, un iestāstīju sev, ka tas ir tikai godīgi. Taču tad sāku justies it kā par kaut ko pateicīga. Sāku izturēties pret viņu labāk. Viņš nebija pelnījis pat ne manu ķircināšanu, izsmieklu vai nicinājumu. Pat trauku plēšana bija pārāk laba attieksme pret Kalibanu. Jo tas nozīmēja, ka es viņu atzīstu. Jau no paša sākuma man vajadzēja izturēties ledaini noraidoši, kā to darīšu tagad.

Nosaldēt viņu līdz nāvei.

Kalibans jebkurā ziņā ir zemāks un mazvērtīgāks nekā es. Paturēt mani cietumā ir vienīgais, ar ko viņš mani pārspēj. Tas ir viņa vienīgais spēks. Kalibans nevar man līdzināties, kur nu vēl pārspēt, nedz prāta, nedz zināšanu, nedz izturēšanās ziņā. Viņš ir kā akmens mugurā, kas jānokrata nost un jāaizmirst.

To var izdarīt tikai ar varu un spēku.

Agrāk es te sēdēju un domāju par Dievu. Tagad liekas, ka vairs neticu Dievam. Ne tikai sevis dēļ. Visu to cilvēku dēļ, kam bija jāpiedzīvo karš. Annas Frankas brāļu un māsu dēļ. Visiem, kas cietuši jau no paša cilvēces aizsākuma. Tagad zinu, ka Dievs neiejaucas. Viņš ļauj mums ciest. Lūgšana pēc brīvības varbūt var dot mierinājumu, taču tā nenes brīvību. Ja notiek brīnums, es zinu, ka tas būtu noticis ari bez lūgšanām. Jo Dievs mūs nedzird. Viņš nedzird, neredz, nežēlo un nepalīdz. Viņš nav «cilvēcīgs». Jā, Dievs radīja pasauli un matērijas un evolūcijas pamatlikumus, taču katrs atsevišķs cilvēciņš viņam nerūp. Viņš visu ir ieplānojis tā, lai daži no mums būtu apmierināti, bet daži — nomākti, lai vieniem veiktos, bet citi būtu neveiksminieki. Viņš nezina un nemaz negrib zināt, kurš no mums ir laimes bērns un kurš — nelaimes putns. Jo viņam tas nav svarīgi. Tāpēc Dieva mums nemaz tā īsti nav.

Pēdējās dienās es jūtos Dieva pamesta. Bez-dievīga. Redzu un jūtu daudz skaidrāk un skaudrāk. Joprojām ticu Dievam, taču viņš ir tik tāls, auksts un matemātisks. Esmu sapratusi, ka mums jādzīvo tā, it kā Dieva vispār nebūtu. Lūgšanas, dievkalpojumi, korāļu dziedāšana — cik muļķīgi un bezjēdzīgi!

Mēģinu izskaidrot, kādēļ laužu nevardarbības principu. Es joprojām tam ticu, bet dažkārt principi ir jālauž, lai izdzīvotu. Nav jēgas akli ticēt veiksmei, dievišķai providencei vai žēlastībai. Cilvēkam jārīkojas un jācīnās pašam par sevi.

Debesis ir pilnīgi tukšas. Brīnišķīgi tīras, skaidras un tukšas.

It kā arhitekti un celtnieki gribētu un varētu dzīvot visās mājās, ko viņi reiz uzcēluši! Tas ir tik acīm redzami, tik uzkrītoši. Dievs ir, viņam jābūt. Taču viņš vienkārši nevar zināt par mums pilnīgi visu!

(Tanī pašā vakarā.) Visu dienu izturējos pret Kalibanu nejauki. Viņš vairākas reizes mēģināja runāt, bet es atcirtu tik asi, ka viņš apklusa.

Vai es gribot, lai viņš kaut ko atvedot? Man neko nevajag, es atcirtu. Esmu tava cietumniece, nekas vairāk. Ja nesīsi man baribli, es ēdīšu, lai uzturētu dzīvību. No šā brīža starp mums būs tikai ieslodzītā un cietumsarga attiecības. Un tagad, lūdzu, atstāj mani vienu!

Par laimi, man ir pietiekami daudz grāmatu. Kalibans joprojām nesīs man cigaretes (ja ne, es nelūgšos) un ēdienu. Neko vairāk no viņa man nevajag. Viņš nav cilvēks, viņš ir tukša vieta ar cilvēka izskatu.

20. novembrī

Drīz Kalibans nožēlos, ka vispār mani pazīst. Pusdienās viņš šodien atnesa vārītas pupas. Sēdēju gultā un lasīju. Viņš mirkli pastāvēja, tad gāja prom. Paķēru šķīvu un metu viņam nopakaļ. Kalibans labi zina, ka vārītas pupas man negaršo. Droši vien bija slinkums gatavot kaut ko citu. īstenībā es nemaz nebiju saniknota, tikai izlikos. Viņš stāvēja kā tāda aita ar maziem, oranžiem mērces traipiem uz iestīvinātā, mirdzoši baltā krekla. Negribu nekādas pusdienas, es kliedzu. Tad pagriezu muguru.

Visu pēcpusdienu ēdu šokolādes konfektes. Līdz vakariņu laikam Kalibans neparādījās, bet tad atnesa kaviāru, žāvētu lasi, aukstu cāli un vēl citas delikateses, kuras, kā viņš lieliski zina, man ļoti garšo. Nelietis tāds! Mani sanikno ne jau viņa vēlēšanās izpatikt, bet gan tas, ka jūtos pateicīga. Nespēju saglabāt aizvainojumu, kad viņš ar tādu pazemību noliek man priekšā visādus labumus. It kā teikdams, ka ir pelnījis manu izturēšanus un nevēlas ne dzirdēt pateicības vārdus. Kad viņš klāja galdu, mani pārņēma nepārvarama vēlēšanās ķiķināt. Briesmīgi. Gribējās nokrist ar muti uz gultas malas un kliegt. Viņš ir tik lielisks Kalibana lomā. Un es esmu būri aiz restēm.

Šeit lejā, pagrabā, mani pārņem tik mainīgi garastāvokļi. Kaut ko izlemju, bet pēc stundas esmu pilnīgi pretējās domās.

Es nespēju! Daba man nav devusi talantu nīst. Ir tā, it kā manī katru dienu būtu noteikts daudzums labsirdības, kas jāizlieto. Citādi tā uzkrājas, un kādu dienu trauks iet pāri malām.

Es nebiju pret viņu jauka. Es negribu un nebūšu pret viņu jauka, tomēr man bija grūti atturēties no sīkām, ikdienišķām laipnībām. Sakodu zobus un klusēju. Tad viņš gluži kā sulainis pajautāja, vai tas būšot viss. Jā, varat iet, es pēc iespējas vēsāk atbildēju un pagriezu muguru. Ja Kalibans būtu redzējis manu seju! Izpludu smieklos, tiklīdz viņš aizvēra durvis. Vienkārši nespēju novaldīties. Histērija.

Pēdējā laikā es bieži un ilgi skatos spogulī. Dažkārt pati sev vairs nešķietu īsta. It kā tas nebūtu mans atspulgs, kas spoguļojas tepat priekšā. Es novēršu skatienu, bet pēc tam atkal ilgi, ilgi pētu savu seju, mēģinot izlasīt, kas slēpjas acu skatienā un mutes izteiksmē. Kas es īsti esmu? Kādēļ esmu šeit?

Tas tāpēc, ka esmu tik vientuļa. Man vienkārši nepieciešams redzēt cita cilvēka seju. Jebkura cilvēka seju. Ikviens, kas bijis atgriezts no pasaules, mani saprastu. Šeit lejā es dīvainā kārtā kļūstu sev ļoti reāla. Kā nekad agrāk. Parasti mēs tik daudz no sevis apspiežam un atdodam ikdienai un ikdienišķiem cilvēkiem. Es skatos savā seja, it kā es piederētu kādam citam. Blenžu pati sevī no malas.

Pozēju pati sev.

Dažkārt tā ir kā apmātība, un tad man jāparāda sev mēle vai jāsarauc deguns, lai atgrieztos īstenībā.

Te nu es esmu, pilnīgā klusumā ar savu atspulgu.

Noslēpumā.

Transā.

21. novembrī.

Nakts vidus. Nevaru gulēt.

Ienīstu pati sevi.

Šovakar es gandrīz kļuvu par slepkavu.

Es nekad vairs nevarēšu būt tāda kā agrāk.

Man grūti rakstīt, jo sasietas rokas. Labi, ka izdevās izgrūst no mutes lupatu vīkšķi.

Viss sākās pusdienlaikā. Man bija jāpiepūlas, lai neuzsāktu ar viņu sarunu. Es gluži vienkārši gribēju ar kādu parunāties. Kaut vai ar Kali-banu. Galu galā viņš taču vismaz ir cilvēciska būtne. Kad viņš pēc pusdienām gāja prom, man gribējās teikt, lai viņš uzkavējas un patērzē. Visa mana agrākā apņemšanās bija vējā. Tādēļ pieņēmu jaunu lēmumu. Šeit, lejā, es nekad nespēšu viņam uzbrukt. Es tik bieži esmu viņu vērojusi ar šo domu prātā. KaJibans nekad nepagriež man muguru. Turklāt šeit nav ieroča, ar ko es varētu uzbrukt. Izlēmu, ka jātiek augšstāvā un jāmēģina tur kaut ko atrast, Man bija vairākas idejas.

Mani pārņēma bailes, ka citādi es varētu iekrist atpakaļ vecajās lamatās un atkal sākt viņu žēlot.

Tātad vakariņās izturējos pret Kalibanu nedaudz jaukāk un teicu, ka man vajadzētu iet vannā (un tā bija taisnība). Viņš aiznesa traukus, atgriezās, un mēs devāmies augšā. Tur nu tas bija, pie durvīm virtuvē uz palodzes, — mazs cirvītis malkas ciršanai. Droši vien Kalibans bija cirtis malku un aizmirsis to noslēpt. Jo es taču vienmēr esmu lejā.

Mēs izgājām cauri virtuvei pārāk ātri, lai es paspētu kaut ko iesākt.

Sēdēju vannā un domāju. Izlēmu, ka tas jādara. Jāpaķer cirvis un jāsit ar pietu Kalibanam pa galvu, lai viņš zaudē samaņu. Man nebija ne mazākās nojausmas, kurā vietā un cik stipri jāsit.

Tad mēs gājām atpakaļ. Izejot pa virtuves durvīm, es izlaidu no rokām dvieli, ziepes un citus piederumus un apstājos pie palodzes, it kā mēģinādama saskatīt, kur tie aizripo. Kalibans rīkojās tieši tā, kā biju cerējusi. Viņš noliecās, lai salasītu manas lietas. Bez mazākā satraukuma es uzmanīgi paņēmu cirvi un pacēlu to viņam virs galvas. Bet tad kā ļauna murga varā… vajadzēja sist, bet es nevarēju. Gluži vienkārši nevarēju.

Kalibans lēni cēlās augšā (īstenībā tas viss notika vienā acumirklī), un beidzot es devu triecienu ar cirvja pietu. Taču viņš bija kustībā, un es nevarēju pienācīgi notēmēt. Arī spēka bija par maz. Pēdējā mirklī tomēr zaudēju aukstasinību un apņēmību. Kalibans nokrita sāniski atpakaļ uz grīdas, bet es zināju, ka viņš nav zaudējis samaņu, jo mani sagrāba viņa rokas. Pēkšņi jutu, ka man viņš jānogalina, ja negribu, lai pati tieku nogalināta. Es vēlreiz viņam iesitu, taču viņš aizsargājās ar roku, tad iespēra man pa kāju, un es zaudēju līdzsvaru.

Briesmīgi! Sviedriem noplūduši un elsdami mēs kā divi dzīvnieki cīnījāmies uz dzīvību un nāvi. Tad pēkšņi es sajutu, cik tas ir… es nezinu… pazemojoši, manis necienīgi. Izklausās absurdi, bet es jutos kā statuja, kas nogāzta uz sāniem. Kā pārmēru resna sieviete, kas veltīgi pūlas piecelties kājās.

Pārstāju cīnīties. Mēs piecēlāmies kājās. Kalibans mani sagrāba un rupji izgrūda pa durvīm. Viss. Mani pārņēma dīvaina sajūta, ka arī viņš jūtas… pazemots.

Cerēju, ka varbūt kāds būs dzirdējis, lai gan es nekliedzu. Taču bija vējains un drēgns laiks, kādā neviens apkārt nestaigā.

Visu laiku guļu gultā. Gandrīz nemaz neraudāju. Tikai stundām ilgi gulēju un domāju.

22.novembrī

Man ir kauns. Es pati sevi tik nežēlīgi nododu.

Esmu visu pārdomājusi. Pati ar sevi pārspriedusi.

Ar vardarbību un rupju spēku es neko nepanākšu. Pielietojot vardarbību, es nolaižos līdz Kalibana līmenim. Tas nozīmē, ka manī nav īstas ticības saprāta varai, cilvēcībai un līdzjūtībai. Ka žēloju cilvēkus tikai tādēļ, lai apmierinātu savu pašapziņu, nevis tādēļ, ka patiesi jūtu līdzi. Domās aizklejoju atpakaļ uz Leidimonta skolu. Atcerējos cilvēkus, kurus pažēlojot savaldzināju tikai tādēļ vien, lai pierādītu dažām augstprātēm, ka esmu gudrāka un pārāka. Nabaga Sallija! Manis dēļ viņa bija gatava uz visu. Donalds un Pīrss (arī viņu zināmā mērā ar žēlošanu esmu ievilkusi savās lamatās) — abi jauni un pievilcīgi vīrieši. Simtiem citu cilvēku mana līdzjūtība būtu daudz vajadzīgāka. Turklāt šie divi vienmēr atradīs citas žēlotājas.

Es pārāk ātri esmu atmetusi Kalibanam ar roku. Man pilnīgi jāmaina attieksme. Doma par cietumsargu un ieslodzīto bija tik muļķīga. Es vairs nespļaušu Kalibanam virsū. Klusēšu, kad viņa muļķība mani kaitinās. Izturēšos pret viņu ar līdzjūtību un izpratni. Turpināšu viņam stāstīt par mākslu. Un par visu ko citu.

Man ir savi morāles principi, un es no tā nekaunos. Es neatteikšos no tiem Kalibana dēļ, kaut ari viņš būtu pelnījis tikai naidu, rūgtumu un cirvi galvā.

(Pēc kāda laika.) Izturējos pret viņu labi. Pareizāk sakot, ne gluži tik naidīgi. Tiklīdz viņš ienāca, pieprasīju, lai ļauj man paskatīties uz brūci. Apstrādāju to ar jodu. Jutu, cik Kalibans nervozs. Pilnīgi skaidrs, ka viņš man neuzticējās. Salēcās pie katras neuzmanīgākas kustības. Tieši šādā stāvoklī man viņu nepavisam nevajadzēja novest.

Tomēr jaunā attieksme man nenāk viegli. Kad izturos pret Kalibanu naidīgi, viņš izskatās tik nožēlojams un nelaimīgs, ka sāku ienīst pati sevi. Taču, tikko izturos labāk, Kalibana balsī un manierēs parādās kaut kas līdzīgs pašapmierinātībai, un man atkal gribas viņu satracināt un iepļaukāt.

Deja uz virves pāri bezdibenim.

Taču vismaz elpot vieglāk.

(Vakarā.) Pēc vakariņām mēģināju iemācīt Kalibanam, kā saskatīt abstraktās mākslas vērtību. Bezcerīgi. Viņš savā šaurajā, tumšajā prātiņā ir ieņēmis, ka mākslai jātiecas pec fotogrāfiskas līdzības un ka vispievilcīgākā abstrakcija ir zināmā mērā amorāla. Jā, tur ir kaut kāds patīkams raksts, Kalibans saka. Taču viņš nekad neatzīs, ka «patīkams raksts» varētu būt ari māksla. Ir vārdi, kuriem viņš piešķir neticami nozīmīgu zemtekstu. Viss, kam saistība ar mākslu, viņu mulsina un apstulbina (un droši vien ari fascinē!). Jo tas ir zināmā mērā amorāls. Kalibans zina, ka mākslai piemīt liela vērtība, bet lielas vērtības tiek ieslēgtas muzejos un par tām runā tikai tādēļ, lai palielītos ar plašām zināšanām. Dzīva, mūsdienīga māksla viņu apstulbina. Par to nav iespējams runāt, jo vārds «māksla» vien Kalibanā rada vainas un apjukuma izjūtu.

Es gribētu zināt, vai ir daudz tādu cilvēku kā viņš. Protams, es zinu, ka lielākais vairums cilvēku, īpaši no jaunās vidusšķiras, par mākslu nedod ne plika vērdiņa. Bet vai viņi ir līdzīgi Kalibanam? Vai arī gluži vienkārši viņus tā absolūti neinteresē? Vai māksla patiešām viņus garlaiko, vai varbūt tā viņus mulsina un biedē tik ļoti, ka viņi aizsargājoties izliekas garlaikoti?

23. novembrī

Tikko pabeidzu lasīt Alana Silito romānu «Sestdienas nakts un svētdienas rīts» (*20. gs. angļu rakstnieka darbs, kurā viņš apraksta zemāko šķiru dzīvi industriālajā Notingemā. Romāna galvenais varonis Artūrs Sītons ir rūpnīcas strādnieks, kurš darbdienu nogurdinošo ritmu nomaina ar trakulīgu uzdzīvi nedēļas nogalē.) . Satriecoši! Šī grāmata mani satrieca pati par sevi un vēl jo vairāk tāpēc, ka atrodos šajā cietumā.

Apzinos, ka Silito ir ļoti labs rakstnieks. Patiess un nemākslots. Viņš raksta to, ko domā. No viņa būtu iznācis lielisks gleznotājs (tāds kā Džons Bratbijs, tikai daudz labāks). Viņš uzgleznotu Notingemas graustu rajonu, un tas izskatītos brīnišķīgs. Viņš tik apbrīnojami labi attēlo to, ko redz. Taču nepietiek mācēt labi rakstīt (tas ir, izvēlēties īstos vārdus un salikt gramatiski pareizos teikumos), lai kļūtu par labu rakstnieku. Pēc manām domām, «Sestdienas nakts un svētdienas rīts» ir riebīga grāmata. Un Artūrs Sītons ir riebīgs cilvēks. Visvairāk mani tracina tas, ka Silito neparāda, cik pretīgs ir viņa jaunais varonis. Vairumam cilvēku viņš noteikti šķiet diezgan patīkams jauns vīrietis.

Nevaru izturēt to, ka Sītonam ārpus viņa šauras dzīvītes nekas cits nav svarīgs. Viņš ir zemisks, aprobežots, egoistisks un brutāls. Viņa nekaunības un donžuānisma pēc visi sajūsminās par viņam it kā piemītošo dzīvesprieku un vitalitāti.

Vienīgais, kas man Sitonā patika, — es jutu, ka viņā slēpjas labais — kā potenciāls. Ja tikai varētu tikt tam klāt.

Viņam līdzīgo cilvēku noslēgšanās sevī. Vienaldzība pret visu, kas notiek citur pasaulē. Un dzīvē.

Dzīvošana kā mucā.

Varbūt Alans Silito ar savu grāmatu vēršas pret sabiedrību, kas rada šādus cilvēkus. Bet viņš to nepasaka. Es zinu, kur slēpjas vaina. Viņš ir iemīlējies savā modelī. No sākuma viņš to zīmē patiesīgi neglītu, bet tad neglītums uzvar un viņš sāk mānīties. Izskaistināt.

Šī grāmata mani satrieca arī Kalibana dēļ. Viņā ir kaut kas no Artūra Sitona, tikai apgriezts ar kājām gaisā. Tāpat kā Sītons, viņš necieš lietas un cilvēkus, kas nāk no citas vides. Viņiem abiem piemīt stūrgalvība un milzīgs egoisms. Nevis godīga patmīļa, bet dzīves vainošana pašu nelaimēs. Tāpēc viņi var atļauties baudīt visus egoisma labumus ar tīru sirdsapziņu.

Brīžiem man šķiet, ka mūsdienās tikai dažiem izredzētajiem (un ari mēs esam saindēti) nepiemīt šī brutalitāte un patmīļa, lai tā būtu slēpta, apspiesta un perversa vai ari atklāta un rupja. Reliģija ir tikpat kā mirusi, un nav tāda spēka, kas varētu aizturēt jaunās vidusšķiras augšanu, līdz tā mūs visus aprīs savā alkatībā un naidā.

Nē, tā nenotiks. Deividam līdzīgo cilvēku pēc, Alana Silito pēc (pēcvārdā rakstīts, ka viņš nāk no strādnieku ģimenes). Izglītotākie un inteliģentākie vienmēr dumposies un pārnāks mūsu pusē. Jaunā vidusšķira ir tik aprobežota, ka iznīcina pati sevi. Inteliģence vienmēr aizies no viņu vidus. It īpaši jaunie. Mums vajag kaut ko vairāk nekā naudu un materiālos labumus,

Taču notiek cīņa. Mēs dzīvojam ielenkumā. Viņi ir visapkārt. Bet mums jāiztur līdz galam.

Cīņa starp mani un Kalibanu. Daži un vairākums. Izredzētie un vidusšķira.

Es nedrīkstu izmantot ienaidnieka ieročus — egoismu, brutālu spēku, ļaunumu un skaudību. Mums ir pašiem savi ieroči.

Kalibans ir sliktāks par Sītonu.

Ja Arturs Sītons ieraudzītu mūsdienīgu skulptūru, viņš to sasistu druskās. Kalibans turpretī izrotātu to ar brezenta pārsegu. Tiešām nezinu, kas ir sliktāk, bet domāju, ka Kalibans ir bīstamāks.

24. novembrī

Mani pārņem izmisīga bezcerība. Jābēg. Vairs nepalīdz ne zīmēšana, ne mūzika, ne grāmatas. Degoša, degoša nepieciešamība pēc citiem cilvēkiem (tāda droši vien pārņem visus cietumniekus). Pat savos labākajos brīžos Kalibans ir tikai puscilvēks. Man vajag redzēt ļaužu pūļus. Neskaitāmas svešas sejas. Kā slāpēs dzert ūdeni lieliem malkiem. Vienu glāzi pēc otras. Kaut kur esmu lasījusi, ka cilvēks nevar izturēt vairāk kā desmit gadus cietumā vai gadu pilnīgā vientulībā.

Kas nav bijis cietumā, nevar iztēloties, ko tas nozīmē. Mēs vienmēr iedomājamies, ka nebūtu nemaz tik briesmīgi. Tik daudz laika grāmatām un pārdomām. Bet īstenībā cietums ir briesmīgs. Laiks velkas tik bezgalīgi lēni. Varu apzvērēt, ka visas pasaules pulksteņi ir kļuvuši nevis minūtēm, bet gadsimtiem lēnāki, kopš atrodos šajā pagrabā.

Man nevajadzētu sūdzēties. Mans cietums ir ar ērtībām.

Un tad vēl šī velnišķīgā doma atņemt man iespēju lasīt avīzes un klausīties radio! Nekad agrāk ziņām nepievērsu uzmanību. Bet šeit esmu atrauta pilnīgi no visa. Tik dīvaini… Esmu zaudējusi orientācijas spēju.

Stundām ilgi guļu gultā un domāju, kā aizbēgt.

Bezgalīgi ilgi.

25. novembrī

(Pēcpusdiena.) Šorīt izrunājos ar Kalibanu. Vispirms pierunāju viņu pozēt. Tad pajautāju, ko viņš īsti grib no manis. Lai es kļūstu viņa mīļākā? Viņš nosarka un atteica, ka to varot par naudu nopirkt Londonā.

Teicu Kalibanam, ka viņš ir mīklains kā sfinksa. Tā ir taisnība.

Un es zinu, kas slēpjas pašā dziļumā. Kalibans ilgojas pēc mīlestības. Lai es viņu mīlētu ar miesu un dvēseli. No visas sirds. Gan cienītu, gan pielūgtu. Bet tas ir pilnīgi neiespējami. Pat ja izdotos pārvarēt fizisko pretīgumu, es nekad nespētu skatīties uz viņu no apakšas uz augšu.

Viņš sitas ar galvu pret akmens sienu.

Es negribu mirt. Manī ir milzīgs sīkstums. Gribu izdzīvot. Es izdzīvošu.

26. novembrī

Vienīgais, kas Kalibanā ir absolūti neparasts, — viņa mīlestība uz mani. Parasts vidusšķiras cilvēciņš tā nevarētu mīlēt. Tik akli. Tik pilnīgi. Kā Dante Beatriči.

Bezcerīga mīlestība uz mani sagādā viņam baudu. Man liekas, ka ar Danti bija tāpat. Dante labi zināja, cik viņa ilgošanās un sapņi ir bezcerīgi, bet guva no tā lielisku iedvesmu radošam darbam.

Tikai Kalibans no tā negūst neko citu kā vien nožēlojamu apmierinājumu.

Cilvēki, kas neko nerada. Ienīstu!

Cik ļoti es sākumā baidījos no nāves! Negribu mirt, jo vienmēr domāju par nākotni. Esmu līdz izmisumam ziņkārīga, kā izveidosies mana dzīve. Kas notiks ar mani, un ko būšu sasniegusi pēc gadiem pieciem, desmit, trīsdesmit… Vīrietis, ar ko apprecēšos. Pilsētas, kurās dzīvošu. Mūsu bērni. Un visa pasaule. Nomirt šādā laikā būtu tik muļķīgi. Cilvēki kosmosā un zinātnes attīstība. Šobrīd mostas visa pasaule un sākas jauna ēra. Es zinu, cik tā bīstama. Bet ir brīnišķīgi šajā laikā būt dzīvai un to pieredzēt.

Es mīlu, es pielūdzu savu laiku.

Šodien mani pārņem dažnedažādas domas. Lūk, viena no tām. Neradoši cilvēki, ja tiem ir iespēja būt radošiem, rada ļaunumu.

Vēl viena. Ja es nogalinātu Kalibanu, tā būtu nodevība pret maniem principiem. Var jau teikt, ka esmu tikai puteklis visā plašā pasaulē, viens piliens pasaules okeānā. Bet tam nav nozīmes. Ļaunums sastāv no atsevišķiem pilieniem. īr tik muļķīgi domāt, ka vienam mazam pilienam nav nekādas nozīmes, jo okeāns ari nav nekas cits kā vien daudzi mazi pilieni kopā.

Atkal fantazēju par to, kā būtu, ja es dzīvotu kopā ar Dž. P Viņš mani krāpj, pamet, izturas brutāli un ciniski. Esmu galējā izmisumā. Manos sapņos fiziskā tuvība nav tik svarīga; galvenais, ka esam kopā. Diezgan romantiskā apkārtnē. Kaut kur ziemeļos, pie jūras un salās.

Balta lauku māja. Dažkārt pie Vidusjūras. Mes esam kopa, gara tik tuvi viens otram. Visādi sentimentāli sīkumi kā lētos žurnālos. Bet ari kaut kas īsts un patiess. Mūsu garīgā tuvība. Un pamešanas aina ir tik reāla. To iedomājoties, mani sagrābj patiess izmisums.

Dažkārt es tiešām neesmu tālu no galēja izmisuma. Neviens nezina, ka es vēl esmu dzīva. Visas cerības droši vien atmestas, un mani uzskata par mirušu. Tāda ir patiesība. Realitāte. Un tad visas šīs nākotnes ainas, ko es te sēžu un iztēlojos! Mana pilnīgā, nedalītā mīlestība uz kādu vīrieti. Es zinu, ka nespēju neko darīt pa pusei. Manī sakrājies tik daudz mīlestības, ka es droši vien atdošu sevi visu — savu sirdi un dvēseli, prātu un ķermeni kādam vieglprātim, kas mani nodos un pametīs. Es to jūtu. Manas fantāzijas par Dž. P ir prātīga maiguma caurstrāvotas, bet zinu, ka īstenība būtu citāda. Kaislīga un vardarbīga. Ar greizsirdību. Un izmisumu. Briesmīgi! Viņš manī kaut ko nogalinātu. Un ari pašam sāpētu.

Ja Dž. P. mīlētu mani patiesi, viņš nebūtu sūtījis mani prom.

Ja Dž. P. mīlētu mani patiesi, viņš būtu sūtījis mani prom.

27.novembrī

Pusnakts.

Es nekad neaizbēgšu. Jūku prātā. Man vajag, vajag, vajag kaut ko darīt! Viss zemeslodes svars spiežas uz šo mazo celli. Tā kļūst aizvien mazāka, mazāka, mazāka. Es redzu, kā sienas nāk tuvāk.

Dažkārt man gribas kliegt. Izkliegt visu balsi. Līdz nāvei.

To nevar aprakstīt. Man nav tādu vārdu.

Galējs izmisums.

Šodien visu dienu jūtos briesmīgi. Bezgala izmisums palēninātākustībā.

Ko gan Kalibans gribēja pašā sākumā, kad viņš mani šeit ieslodzīja?

Kaut kas viņa plānos ir nogājis greizi. Es neizturos kā viņa izsapņotā Miranda. Viņš ir nopircis kaķi maisā.

Vai tādēļ viņš mani tur ieslodzītu? Cerībā, ka pienāks diena, kad parādīsies viņa sapņu Miranda?

Varbūt man vajadzētu pamēģināt kļūt parviņa sapņu meiteni. Aplikt rokas viņam ap kaklu un pieglausties. Slavēt viņu, glāstīt un mierināt. Noskūpstīt.

Es to nebiju iedomājusies. Bet tagad sāku apsvērt.

Varbūt man tiešām vajadzētu viņu noskūpstīt. Un ne tikai noskūpstīt. Mīlēt viņu. Atmodināt viņā apburto princi.

Šos teikumus vienu no otra šķir stundām ilgas pārdomas.

Jāparāda, ka beidzot viņa bruņnieciskums ir mani aizkustinājis.

Neprātīgs risks!

Viņš neapstāsies pusceļā.

Esmu pārliecināta, ka spēju to izdarīt Kalibans vismaz ir pedantiski tīrīgs. Un smaržo pēc ziepēm.

Naktī visu pārdomāšu.

28.novembrī

Šodien pieņemu milzīgi svarīgu lēmumu.

Iztēlojos, ka esmu gultā ar Kalibanu.

Nepietiek ar to, ka es viņu noskūpstu. Tam jābūt tik milzīgam šokam un pārsteigumam, lai viņš mani tūlīt palaistu brīvībā. Jo Kalibans nevar turēt mani ieslodzījumā pēc tam, kad esmu viņam atdevusi sevi visu.

Jo pēc tam es būšu viņa varā. Nevaru taču iet uz policiju. Vienīgais, ko es varētu pēc tam vēlēties, ir — visu pēc iespējas noklusināt.

Tas ir tik nepārprotami, tik acīm redzami.

Ka upuris šaha spēlē.

Kā zīmējot. Gleznotājs nevar knibināties ap vienu līniju. Skaistums ir drosmē.

Pārdomāju visu, ko zinu par seksu. Nožēloju, ka nezinu vairāk. Tagad man jāvadās tikai pēc tā, ko esmu dzirdējusi, lasījusi un pa pusei sapratusi. Ļaušu Kalibanam darīt to, ko Pīrss gribēja Spānijā. Mīlas spēles. Rotaļāšanos. Taču ne līdz galam. Ja viņš uzstās, teikšu, ka nevaru. Ka man ir mēnešreizes. Taču ceru, ka viņš būs pietiekami šokēts, lai ļautu man kontrolēt notiekošo. Darīšu visu, lai viņu pavedinātu. Apzinos, ka ar deviņdesmit deviņiem vīriešiem no simta tas būtu briesmīgs risks, bet domāju, ka viņš ir simtais. Kalibans apstāsies, ja es teikšu, ka tālāk iet negribu.

Un pat ja ne. Ja viņš neapstāsies. Es uzņemšos šo risku.

Tam ir divi iemesli. Pirmkārt, gribu panākt, lai Kalibans atlaiž mani brīvībā. Otrkārt, pašas dēļ. Septītajā novembri es rakstīju: «Mīlu darboties, mīlu būt kustībā. Mīlu tādu esamību, kas nestāv uz vietas, bet attīstās un virzās. Mīlu visu, kas nav sastindzis un miris.» Taču īstenībā es sēžu bezdarbībā un nīkstu bez kustības. Ne tikai šeit. Arī ar Dž. P.

Visas šīs liekulīgās runas par to, ka vajag «taupīt» sevi īstajam vīrietim. Tās mani vienmēr kaitinājušas. Tomēr es vienmēr esmu atturējusies.

Saudzējusi savu ķermeni.

Gribu tikt galā ar šo liekulību.

Esmu ieslīguši izmisumā. Pati sev iestāstu, ka kaut kam jānotiek. Bet nekas nenotiks, ja sēdēšu uz vietas, rokas klēpī salikusi.

Man jārīkojas.

Pirms neilga laika rakstīju (apzinos, ka dažkārt esmu kurla un nedzirdu, ko pati saku ar uzrakstīto): «Es nevaru cīnīties ar viņa ieročiem. Ar egoismu, vardarbību, kauna apziņu un skaudīgumu. Man ir pašai savi ieroči.»

Augstsirdība (atdodu pati sevi), maigums (noskūpstu mežoni), piedošana (citāds viņš nespēj būt) un nebaidīšanās (rīkojos aiz brīvas gribas).

Pat bērns. Viņa bērns. Vienalga. Brīvības dēļ.

Jo vairāk par to domāju, jo vairāk jūtu, ka esmu uz īstā ceļa.

Kalibanam noteikti ir kāds noslēpums. Nevar būt, ka viņš mani neiekāro fiziski.

Varbūt viņš nav spējīgs.

Lai kā ari būtu, to mēs redzēsim.

Un tad es vismaz zināšu patiesību.

Pēdējā laikā neesmu pārāk daudz rakstījusi par Dž. P Taču bieži par viņu domāju. Katra diena man sākas un beidzas ar viņa gleznu. Esmu pasākusi neieredzēt šo nepazīstamo meiteni, kas bijusi viņam modelis. Dž. P. noteikti ar viņu gulēja. Varbūt tā ir viņa pirmā sieva. Es noskaidrošu, kad tikšu prom no šejienes.

Jo, tikko es būšu satikusies ar ģimeni, došos pie Dž. P. Teikšu, ka viņš visu laiku bijis manās domās. Ka viņš ir vissvarīgākais cilvēks manā dzīvē. Visīstākais. Ka esmu greizsirdīga uz katru sievieti, ar kuru viņš kādreiz ir pārgulējis. Es joprojām nevaru teikt, ka viņu mīlu. Bet esmu sapratusi, ka vienkārši nepazīstu mīlestību. Esmu kā Emma no Džeinas

Ostinas romāna. Ar pārgudram teorijām par mīlestību un laulību, kas sabrūk tad, kad atnāk īsta mīlestība. Tā atnāk negaidīta un neparasta, ar gluži citādu seju, un jāpaiet kādam laiciņam, lai aprastu ar domu, ka tieši tāda ir patiesa mīlestība.

Varbūt Dž. P izturēsies vēsi un noraidoši. Varbūt sacīs, ka esmu pārāk jauna, ka viņš neko nav domājis nopietni, un tā tālāk, un izdomās vēl simt citu atrunu. Taču es nebaidos. Es uzņemšos risku.

Varbūt viņam ir romāns ar kādu citu.

Es teikšu, ka esmu atnākusi atpakaļ, jo vairs neesmu pārliecināta, ka viņu nemīlu.

Es teikšu, ka esmu bijusi kopā ar vīrieti, ko ienīstu līdz sirds dziļumiem. Ka esmu nolaidusies tik zemu.

Es ļaušos viņam.

Taču neuzticību es nevarēšu izturēt. Ja mūs saistīs tikai sekss, es novītīšu kā puķe un iekšēji nomiršu.

Zinu, ka neesmu mūsdienīga. Neesmu emancipēta.

Bet tā nu es reiz jūtu.

Seksam nav nozīmes. Tikai mīlestībai.

Šopēcpusdien gribēju Kalibanam palūgt, lai viņš nosūta manu vēstuli Dž. P Esmu galīgi traka. Protams, viņš to nedarītu. Drīzāk nobeigtos aiz greizsirdības. Bet man tik ļoti vajag uzskriet augšā pa kāpnēm, atraut studijas durvis un redzēt Dž. P. pie audekla. Viņš paskatās pār plecu tik vienaldzīgi, it kā viņam ne drusciņas neinteresētu, kas atnācis. Viņa vieglais, gandrīz nemanāmais smaids un acis, kas aptver visu tik neticami ātri.

Bezjēdzīgi! Stāvu pie Dž. P. gleznas un domāju par brīvības cenu.

Rīt. Tam jānotiek rīt.

īstenībā es sāku jau šodien.

Trīs reizes nosaucu viņu par Ferdinandu, nevis Kalibanu. Izteicu komplimentu par jauno kaklasaiti, kas patiesībā ir briesmīga. Apveltīju viņu ar smaidiem. Pūlējos izturēties tā, it kā man viņā patiktu itin viss. Kalibans neizrādīja, ka justu pārmaiņas manā attieksmē. Nekas, to viņš redzēs rit.

Nevaru gulēt. Piecēlos un uzliku Dž. P iemīļoto klavesīna mūziku. Varbūt ari viņš to tagad klausās un domā par mani. Viņam vislabāk patīk Piektā invencija, man — Sestā. Tātad Bahā mēs esam viens otram blakus. Es vienmēr uzskatīju, ka Bahs ir garlaicīgs. Tagad tas mani pārņem savā varā un saviļņo. Viņa mūzika ir tik cilvēciska, tik noskaņām un krāsām bagāta, pilna ar maigumu un brīnišķīgām melodi-jām. Es vēlreiz un vēlreiz ieklausos Baha cildenajā, dziļajā vienkāršībā, gluži kā kādreiz mēdzu atkal un atkal kopēt zīmējumus, kas man iepatikās.

Varbūt man Kalibanu tikai apskaut un noskūpstīt. Un viss. Taču viņam tas iepatiktos, viņš pierastu un gribētu vēl un vēl. Viss ievilktos. Nē, tam jābūt šokam.

Atkal parādās mana agresīvā attieksme pret dzīvi. Es viemēr esmu zinājusi, ko gribu. Un vienmēr viss ir noticis tā, kā es to gribu. Tāpēc esmu sākusi uzskatīt to par pašsaprotamu, ka viss norisinās pēc manas gribas. Tikai tāpēc vien, ka es zinu, kurp virzos. Taču līdz šim man ir vienkārši laimējies.

Es vienmēr esmu mēģinājusi turēt stūri savās rokās. Ir pienācis laiks ļaut, lai dzīve nes mani nezināmā virzienā.

30. novembrī

Ak Dievs…

Briesmīgi. Ko es esmu izdarījusi? Man tas jāpieraksta. Lai atcerētos.

Cik, pārsteidzoši! Kā es to izdarīju. Ka notika tā, kā notika. Ka viņš ir tāds, kāds ir. Ka es esmu tā, kas esmu. Ka viss tā arī palika. Daudz sliktāk nekā pirms tam.

Šorīt no rīta izlēmu, kā jārīkojas. Man vajadzēja izdarīt kaut ko ārkārtēju. Lai šokētu gan viņu, gan pati sevi.

Teicu, ka gribu iet vannā. Visu dienu izturējos pret Kalibanu ļoti jauki.

Pēc vannas uzposos. Ietinos smaržu mākonī. Briesmīgi nervozēdama, ar kailām kājām nostājos pie kamīna. Nezināju, vai spēšu tikt ar visu galā. Ar sasietām rokām. Ātri izdzēru trīs glāzes heresa.

Aizvēru acis un ķēros pie darāmā.

Liku Kalibanam apsēsties uz dīvāna un ieraušos viņam klēpī. Viņš pārsteigumā sastinga stīvs, bet es tikai turpināju. Ja Kalibans acumirklī būtu sagrābis mani savas rokas, es varbūt tūlīt pieliktu visam punktu. Bet viņš tikai sēdēja un neko nedarīja ari tad, kad es ļāvu rītasvārkiem pavērties un parādījās mans kailums. Likās, ka mēs esam divi svešinieki, kuri satikušies kādā ballītē un piedalās spēlē, kas ne vienam, ne otram nesagādā īpašu baudu.

Dīvaini perversā veidā es jutos satraukta. Kā sieviete, kas pavedina vīrieti. Turklāt nezinošu un apjukušu vīrieti. Nevaru izskaidrot, kādēļ mani satrauca viņa nevainīgums. Palaistuve un priesteris. Es droši vien biju piedzērusies.

Kalibans mēģināja izvairīties no skūpstīšanās. Man bija viņš jāpiespiež gandrīz ar varu. Viņš atrunājās, ka baidoties zaudēt galvu. Un kas par to, es attraucu. Un vēlreiz viņu noskūpstīju. Tad Kalibans beidzot atbildēja, it kā gribēdams iespiesties ar savu plāno, svētulīgo muti man tieši galvā. Taču viņa lūpām bija patīkama garša. Viņš smaržoja pēc tīrības, un es aizvēru acis. Nebija nemaz tik slikti.

Bet tad Kalibans pēkšņi piecēlās, aizgāja pie loga un nenāca atpakaļ. Viņš gribēja bēgt, taču nespēja, tikai stāvēja pie galda, pa pusei pagriezis man muguru. Es puskaila noliecos pie kamīna un atraisīju matus, lai taču viņš beidzot saprastu. Piegāju viņam klāt un atvilku atpakaļ pie kamīna. Liku, lai viņš atraisa man rokas. Kalibans bija kā transā. Tad izģērbos kaila un izģērbu arī viņu.

Neuztraucies, es pati to gribu, es viņam sacīju. Izturies dabiski! Taču viņš nespēja, vienkārši nespēja. Lai arī es darīju visu, ko varēju.

Nekas nenotika. Kalibans nespēja atraisīties. Vienu reizi viņš mani satvēra ciešāk, bet tas bija tik nedabiski. Kā izmisīgs pakaļdarinājums viņa priekšstatiem par fizisko mīlestību. Nožēlojami nepārliecinošs pakaļdarinājums.

Kalibans nav spējīgs.

Viņš nav vīrietis.

Mēs gulējām uz dīvāna. Es piecēlos, nometos pie viņa uz ceļiem un teicu, lai viņš neuztraucas. Mierināju un apmīļoju viņu kā māte. Mēs atkal apģērbāmies.

Un tad viss noskaidrojās. Patiesība par Kalibanu. Viņa īstā būtība.

Psihiatrs esot Kalibanam teicis, ka viņš nekad nevarēšot būt vīrietis.

Viņš teica, ka mēdzot iztēloties mūs abus vienā gultā. Nevainīgi guļam blakus vienu otram. Neko citu. Es atbildēju, ka mēs varam to darīt. Viņš atteicās. Kaut kur dziļi, dziļi Kalibanā slēpjas apbrīnojama nevainība. Par spīti viņa ļaunumam un rūgtumam. Tā valda pār viņu, un viņš to greizsirdīgi sargā.

Kalibans teica, ka mīlot mani.

Tu mīli pats savu mīlestību, nevis mani, es atbildēju. Tā nav mīlestība, tas ir egoisms. Tu domā ne jau par mani, bet tikai pats par savām izjūtām.

Es nezinu, kā tad lai to sauc, viņš sacīja.

Un tad es izdarīju milzīgu kļūdu. Man likās, ka esmu veltīgi upurējusies. Gribēju, lai viņš saprot un novērtē manu upuri. Un dod man brīvību. Es mēģināju izstāstīt. Un tad parādījās Kalibana īstā būtība.

Viņš kļuva ļauns un vairs nerunāja ar mani.

Mēs bijām tik tālu viens no otra kā nekad agrāk. Pateicu, ka man viņa žēl, un Kalibans kļuva nikns. Briesmīgi. Man uznāca raudiens.

Kāds drausmīgs aukstums. Cik necilvēciski.

Joprojām esmu viņa cietumniece. Ieslodzīta.

Un beidzot zinu, ko Kalibans slēpj.

Neiespējami saprast. Kas viņš īsti ir? Ko viņš grib? Kādēļ viņš tur mani ieslodzījumā, ja nav spējīgs neko izdarīt?

Es tumsā iededzu gaismu, lai mūs abus sasildītu. Taču ieraudzīju viņa īsto seju.

Pēdējais, ko teicu, — mēs nevaram būt vēl svešāki. Pēc tam kad esam redzējuši viens otra kailumu.

Es tagad jūtos labāk.

Priecājos, ka nenotika nekas sliktāks. Es biju traka, uzņemdamās šo risku.

Labi, ka paliku dzīva.

/. decembrī

Kalibans nonāca lejā, un mēs devāmies ierastajā pastaigā pa priekš-pagrabu. Viss man ir skaidrs kā diena. Viņš ir dusmīgs. Kā nekad agrāk. Tas vairs nav īslaicīgs sapīkums, bet dziļi slēptas dusmas.

Mani pārņem niknums. Vai to kādam maz iespējams saprast, cik ļoti es vakardien pazemojos! Atdodot sevi, riskējot, mēģinot saprast un just līdzi. Apspiežot savu dabisko instinktu.

Viss tikai Kalibana dēļ. Es vairs nemēģinu izturēties pret viņu labi. Šī vīriešu nekonsekvence! Viņi ir neapmierināti, kamēr sieviete liedzas, taču atdodoties mēs iegūstam tikai viņu nievas un nosodījumu. Inteliģenti, domājoši vīrieši droši vien nicina sevi par tik neloģisku izturēšanos.

Rūgtums vīriešiem un aizvainojuma sāpes sievietēm.

Es tagad zinu Kalibana noslēpumu, un to viņš nevar ciest.

Es domāju un domāju.

Kalibans taču zināja jau no paša sākuma, ka mums nekas nevar iznākt. Tomēr visas šīs runas par mīlestību. Ko tas nozīmē?

Lūk, pie kāda secinājuma esmu nonākusi. Nevarēdams gūt baudu normālā veidā, Kalibans sevi apmierina, turēdams mani ieslodzījumā. Apcerēdams visus tos vīriešus, kas viņu apskaustu, ja tikai zinātu, ka viņam pieder Miranda.

Tāpēc ir muļķīgi mēģināt izturēties pret Kalibanu labi. Es kļūšu tik nejauka, ka viņam zudīs visa bauda. Atsākšu badoties. Un pilnīgi viņu ignorēšu.

Pa galvu jaucas dīvainas domas.

Pirmoreiz mūžā es izdarīju kaut ko pilnīgi ārkārtēju. Kaut ko tādu, ko spētu tikai retais. Kad bijām kaili, mana sirds pārklājās ar tērauda bruņām. Tanī mirklī es sapratu, ko nozīmē nocietināt sirdi.

Pēdējās druskas no Leidimontas skolas uzpūtības manī ir kā aizslaucītas.

Atceros, kā netālu no Karkasones sēdēju pie stūres Pīrsa mašīnā. Visi kliedza, lai nebraucu tik ātri. Bet es gribēju uzspiest līdz simt divdesmit. Un turēju kāju uz gāzes pedāļa, līdz sasniedzu savu. Visi bija pārbijušies līdz nāvei. Es ari.

Bet es pierādīju, ka esmu uz to spējīga.

(Pievakarē.) Visu pēcpusdienu lasīju Šekspīra «Vētru». Pēc tā, kas noticis, es šo lugu saprotu pilnīgi citādi. Šekspīrs žēlo Kalibanu tāpat kā es savējo (par spīti lielajam naidam un pretīgumam). Jo viņi ir tikai puscilvēki.

«Kam cilvēka veidols nav dāvāts.»

«Kalibans, mans vergs, kas laba vārda neteiks.»

«Tik pātaga to iedvesmo, ne laipnums.»

Prospero.

«…tu mājoji

Pie manis cellē, līdz mēģināji apkaunot

Tu manas meitas godu.»

Kalibans. «Oho! Oho! Kaut būtu varējis!

Tu aizkavēji mani; es būtu piepildījis Ar kalibaniem visu salu…»

Prospero nicinājums. Zinot, ka laipnība ir bezjēdzīga.

Stefano un Trinkulo parādīšanās Šekspīra Kalibanam ir tas pats, kas laimests totalizatorā manējam. Viņi Kalibanu apdzirda ar vīnu. Manu Kalibanu apskurbināja nauda.

Trešā cēliena otrā aina. «Es raudāju, lai sapnī atgrieztos.» Nabaga Kalibans! Tikai tāpēc, ka viņš tā ari neko nelaimēja.

«No šī brīža būšu gudrāks.»

«Ai, jaunā, skaistā pasaule!»

Ai, jaunā, pretīgā pasaule…

Kalibans tikko aizgāja. Es teicu, ka badošos, ja man neļaus dzīvot augšstāvā. Ar svaigu gaisu un saules gaismu katru dienu. Kalibans izvairījās no atbildes. Kļuva ļauns. Sarkastisks. Teica, ka es aizmirstot, kurš te esot noteicējs.

Viņš ir pārvērties. Man bail.

Es devu laiku līdz ritam, lai viņš izlemtu.

2. decembrī

Es varēšu dzīvot augšā. Kalibans iekārtos istabu. Viņš teica, ka tas prasīšot apmēram nedēļu laika. Es piekritu. Bet ja nu tā ir tikai atruna…

Redzēsim.

Vakarnakt gulēju un domāju par Dž. P. Iztēlojos, ka esmu ar viņu gultā. Es gribēju būt ar viņu gultā. Gribēju viņa brīnumaino, fantastisko vienkārši-esamību.

Dž. P. neķītrā seksualitāte ir tik radoša. Vitāla. Kaut ari viņa neuzticība sāpina. Viņš sev apkārt rada mīlestību un dzīvi, un satraukumu. Viņš dzīvos ari pēc nāves. Neviena sieviete, kuru Dž. R mīlējis, nevarēs viņu aizmirst.

Es ari tā dažkārt esmu jutusies. Neķītra. Redzot vīriešus uz ielas vai metro, es reizēm iztēlojos, kā viņi izturētos ^ultā. Slepeni raugos uz viņu mutēm un rokām. Mākslotā tikumībā sakniebju lūpas un prātoju, kādi viņi būtu mīlas spēlēs.

Antuanete, kas bija gatava gulēt ar kuru katru vīrieti. Es viņu par to nosodīju. Bet mīlestība ir skaista. Jebkura mīlestība. Kaut vai fiziska mīlestība vien. Pretīgs ir tikai tāds pilnīgs, nedzīvīgs mīlestības trūkums kā starp mani un Kalibanu.

Šorīt es iztēlojos, ka esmu izbēgusi un Kalibanu tiesā. Es teicu viņa aizstāvības runu. Stāstīju, ka šinī traģiskajā gadījumā nepieciešama līdzjūtība un psihiatra palīdzība. Piedošana.

Es neizturējos cēli. Pārāk nicinu Kalibanu, lai spētu viņu ienīst.

Jokaini! Varbūt man tiešām vajadzētu viņu aizstāvēt.

Es apzinājos, ka mums pēc tiesas būtu labāk vairs nesatikties.

Es nevaru Kalibanu izārstēt. Jo esmu viņa slimība.

3. decembrī

Es uzsākšu romānu ar Dž. P. Apprecēšos, ja viņš gribēs. Es alkstu pēc piedzīvojumiem un riska. Man ir apnicis būt jaunai. Un nepieredzējušai. Esmu pilna ar grāmatu gudrībām, bet dzīves gudrības mani nav. Es gribu no viņa bērnus.

Manam ķermenim vairs nav nozīmes. Ja viņš grib tikai to, es neliegšos. Es nevaru kļūt par Antuaneti. Par vīriešu kolekcionāri.

Vienmēr uzskatīju, ka esmu gudrāka par gandrīz visiem vīriešiem un visām meitenēm, ko pazinu. Vienmēr domāju, ka zinu, jūtu un saprotu vairāk un labāk nekā viņi.

Taču es nezinu pat ne tik daudz, lai tiktu galā ar Kalibanu.

Visādas paliekas no Leidimonta skolas. No tiem sen pagājušajiem laikiem, kad es biju maza, jauka vidusšķiras meitene. Ārsta meitiņa. Leidimonta skolā man likās, ka es lieliski zinu, ko dara ar zīmuli un krāsām. Tad devos uz Londonu un atklāju, ka visapkārt ir cilvēki, kas ir varbūt pat talantīgāki nekā es. Vēl vairāk. Es joprojām nezinu, kā tikt galā ar dzīvi. Nedz ar savējo, nedz citu cilvēku dzīvi.

Man pašai ir vajadzīgs kāds, kas pažēlo.

Jūtos kā maza meitene, kas pēkšņi atklājusi, ka viņas lelles ir tikai nedzīvas rotaļlietas. Es paskatos uz savu iepriekšējo seju no malas un redzu, cik ta muļķīga. Rotaļlieta, ar kuru pārak bieži spēlējos. Skumīgi! Kā lelle uz skapjaugšas.

Nevainīga, nolietota, lepna un muļķe.

DIP!

Viņš mani ievainos, pametīs, nobružās un mētās likteņa viļņos. Bet pēc šī melnā cauruma tā būs gaismas straume.

Tik vienkārši. Viņš ir dzīves noslēpums. Pavasarīgums. Nevis amorāls dzīvesveids.

Visu laiku es Dž. P. redzēju vakara krēslā. Tagad viņš parādās rītausmā. Nekas nav mainījies, bet viss ir savādāk.

Šodien skatījos spogulī un savās acīs pamanīju jaunu izteiksmi. Tās ir reizē jaunākas un vecākas. Izklausās neiespējami. Taču ar vārdiem to grūti aprakstīt. Esmu reizē vecāka un jaunāka. Vecāka, jo esmu mācījusies; jaunāka, jo manī agrāk bija tik daudz novecojušu, iemācītu zināšanu. Savecējušu zināšanu un pamācību nasta uz pleciem.

Es iztaisnoju muguru.

Sievietes spēks! Nekad neesmu jutusies tik noslēpumaina spēka pārpilna. Vīrietis ir lupatu lelle.

Fiziski mēs esam tik vājas, tik bezpalīdzīgas. Bet mēs esam stiprākas nekā vīrieši. Jo mēs varam paciest viņu nežēlību. Viņi nespēj izturēt mūsējo.

Es droši vien atdošu sevi Dž. P. Taču, lai ko viņš ar mani darītu, nekad viņš netiks klāt tai stiprajai, izturīgajai sievietei, kas slēpjas aiz trauslās ārienes.

Tās visas ir neprātīgas fantāzijas. Taču es esmu tik pārpilna ar svaigām domām un tieksmēm. Jauna brīvība, jauna neatkarība!

Es nedomāju par šodienu. Es zinu, ka izbēgšu. Es to vienkāršu jūtu. Kalibans mani neuzvarēs.

Es domāju par gleznām, ko gleznošu.

Pagājušajā naktī izdomāju gleznu, kurā lauks pieneņu sviesta dzeltenumā satiekas ar baltām, mirdzošām debesīm. Sārti rožains aust rīts — visu lietu sākums. Viss pieklusis un sastindzis. Kā cīruļa dziesma pirms cīruļiem debesīs.

Redzēju divus neparastus, pretrunīgus sapņus.

Pirmais bija ļoti vienkāršs. Es soļoju pāri laukiem kopā ar kādu vīrieti, kurš man ļoti patika. Varbūt tas bija Dž. E Kukurūzas stiebros spēlējās saules stari. Pēkšņi pavisam zemu pāri laukam laidās bezdelīgas. Es varēju redzēt viņu mirdzošās, tumši zīdainās muguras. Bezdelīgas lidoja ļoti zemu un priecīgi sasaucās savā starpā. Es jutos laimes pārpilna. Cik neparasti, paskaties uz bezdelīgām, es iesaucos. Tik vienkārši! Bezdelīgas, saule un zaļais lauks. Mani pildīja laime. Tīrs pavasa-rīgums. Tad es pamodos.

Vēlāk redzēju citu sapni. Es stāvēju pie loga kādas lielas mājas pirmajā stāvā (Leidimontā?). Ārā zem loga trakoja liels, melns zirgs. Es nebaidījos, jo zināju, ka tas man neko nevar padarīt. Pēkšņi zirgs pagriezās un rikšoja šurp uz māju. Man par šausmām tas lēca, ar atņirgtiem zobiem gāzās man tieši virsū. Šķīda stikli. Es vēl aizvien cerēju, ka zirgs netiks istabā un nositīsies. Taču tas nolēca uz grīdas un autajā riņķī pa mazo istabu. Pēkšņi sapratu, ka zirgs man uzbruks. Es nevarēju izbēgt. Tad atkal pamodos un ieslēdzu gaismu.

Vardarbība. Tieši to es ienīstu visvairāk, un no tās arī visvairāk baidos.

4. decembrī

Kad tikšu ārā no šejienes, es vairs nerakstīšu dienasgrāmatu. Tas ir neveselīgi. Šeit, cietumā, dienasgrāmata palīdz saglabāt veselo saprātu, man ir iespēja parunāties — kaut vai pašai ar sevi. Bet patiesībā šāda rakstīšana ir veltīga. Mēs rakstām tikai to, ko gribam dzirdēt.

Jocīgi! Gleznojot pašportretu, man nerodas kārdinājums krāpt un izskaistināt.

Visa šī domāšana par sevi ir tik slimīga. Patoloģiska.

Es alkstu gleznot. Gleznot citas lietas, nevis sevi. Laukus, dienvidu mājas, ainavas. Visu pasaules plašumu mirdzošā dienas gaismā.

Šodien gleznoju gaismu. Dažādas gaismas noskaņas, ko atceros no Spānijas. Okera krāsas sienas, saulē izdedzinātas baltas. Avilas mūrus. Kordovas pagalmus. Mēģināju attēlot nevis konkrētu vietu, bet gaismu.

Fiat lux!

Atkal un atkal klausos Modernā džeza kvarteta ierakstus. Viņu mūzikā nav nedz tumsas, nedz dūmaku. Tikai gaismas uzplaiksnījumi, putojošas dzirkstis, zibšņi un zvaigžņu šaltis; brīžiem ir pats dienas vidus, un gaisma plūst visapkārt kā dimantu jostas debesīs.

5. decembrī

Dž. P.

Viņš teica, ka inteliģenci nemitīgi izvaro. Jaunie naudīgie, jauna vidusšķira.

Viss, ko Dž. R saka, ir biedējošs, bet to nevar aizmirst. Tas paliek, iekalts atmiņā kā akmenī.

Visu dienu gleznoju debesis. Pāris centimetru no lapas apakšas novelku līniju. Tā ir zeme. Tad pievēršos tikai debesīm. Debesis jūnijā, decembrī un augustā, pavasara lietus debesis, negaisa debesis, debesis saullēktā un krēslas iestāšanās brīdī. Desmitiem akvareļu. Tikai debesis, nekā cita. Viena pati līnija un virs tās — debesis.

Dīvaina doma: es nevēlos, kaut ar mani tas nebūtu noticis. Ja man izdosies izbēgt, es būšu pilnīgi cita un labāka. Ja neizbēgšu, ja notiks kaut kas briesmīgs, tomēr es zinu, ka vairs negribu būt tāda, kāda biju agrāk.

Gluži kā podus apdedzinot. Ja nav pietiekama karstuma, podi deformējas. Ja liesma ir pārāk karsta, tie sasprāgst.

Kalibans ir pieklusis. Pamiers.

Rīt lūgšu, lai viņš uzved mani augšā. Gribu redzēt, vai viņš tiešām kaut ko dara.

Šodien palūdzu, lai viņš mani sasien, aizbāž muti un atļauj pasēdēt kāpņu apakšā, skatoties ārā pa atvērtām durvīm. Pēc ilgas pierunāšanas viņš piekrita. Skatījos uz augšu un redzēju debesis. Bāli pelēkas debesis ar putniem. Likās, ka tie ir baloži. Dzirdēju apkārtējās pasaules skaņas. Divus mēnešus nebiju redzējusi dienas gasimu. Cik tā ir dzīva! Es raudāju.

6. decembrī

Biju augšā uz vannu un apskatīju istabu, kur dzīvošu. Kalibans ir šo to jau padarījis. Viņš mēģinās atrast Vindzoru stila krēslu, ko es viņam uzzīmēju.

Jūtos laimīga.

Nekur nerodu mieru. Nespēju rakstīt. Jūtos jau pa pusei izbēgusi.

Pierakstīšu sarunu, kas lika man domāt, ka Kalibans nemaz nav tik ārprātīgs.

M. (Mes apskatījām augšstāva istabu.) Kapec gan es nevarētu dzīvot augšā kā tavs ciemiņš? Ja es dodu godavārdu?

K. Ja pie manis atnāktu piecdesmit godīgākie cilvēki pasaulē un zvērētu pie savas acugaismas, ka tu neaizbēgsi, es viņiem neuzticētos. Es neuzticos nevienam pasaulē.

M. Tu taču nevari tā nodzīvot visu mūžu. Nevienam neticēdams.

K. Tu nezini, ko nozīmē būt vientuļam.

M. Neņirgājies! It īpaši pēdējo divu mēnešu laikā es gan nemaz neesmu iepazinusi vientulību!

K. Tas ir savādāk. Par tevi noteikti domā un atceras. Daudziem cilvēkiem tevis pietrūkst.

M. Neaizmirsti tanti!

K.Viņu…

(Klusums.)

K. (Pēkšņi izgrūž) Tu nezini, ko tu man nozīmē… Tu esi viss, kas man ir. Ja tu aizej, man nav nekā.

(Vēl dziļāks klusums.)

Es tikpat labi varētu būt miris, un nevienam no tā ne silts, ne auksts.

7. decembrī

Kaīibans nopirka krēslu. Un nonesa šeit, lejā. Jauks krēsls. Es negribēju, ka tas vispirms nonāk pagrabā. Negribu ņemt līdzi neko no šejienes. Man vajag pilnīgu pārmaiņu.

Rīt es tiešām beidzot pārvākšos uz augšstāvu. Vakar pašā vakarā es viņam to izlūdzos. Man nebūs jāgaida visu nedēļu.

Kaīibans aizbrauca uz Līvzu iepirkties. Šovakar mēs sarīkosim mazus svētkus.

Pēdējās divās dienās viņš ir daudz patīkamāks.

Es nezaudēšu galvu un nemēģināšu izbēgt pirmajā kaut cik izdevīgajā gadījumā. Zinu, ka viņš mani uzmanīgi vēros. Visu droši vien pat nevaru iedomāties. Logi būs aizsisti un durvis aizslēgtas. Taču man vienmēr būs iespēja redzēt saules gaismu. Un agrāk vai vēlāk (]a viņš pats nedos man brīvību) radīsies izdevība aizbēgt.

Zinu, ka man būs tikai viena iespēja. Ja Kaīibans mani noķers, es tūlīt nonākšu atpakaļ pagrabā.

Tadeļ man jāsagaida patiešam labs gadījums. Kad izbēgšana bus pilnīgi droša.

Pati sev saku, ka jāsagatavojas arī uz visļaunāko. i Taču man ir tāda nojauta, ka šoreiz viņš izpildīs to, ko solījis.

No Kalibana man pielipusi saaukstēšanās. Taču tam tagad nav fiozīmes.

Ak Dievs, ak Dievs, ak Dievs! Kaut es varētu padarīt sev galu!

Viņš nogalinās mani ar izmisumu.

Joprojām esmu lejā. Kalibans to ne mirkli nebija domājis nopietni!

Viņš grib mani fotografēt. Lūk, viņa noslēpums! Viņš grib, lai es izģērbjos un pozēju. Ak Dievs, es līdz šai dienai nezināju, ko nozīmē bezgalīgs naids un riebums!

Viņš teica neizsakāmas lietas. Viņš domā, ka esmu prostitūta. Ka es pati to gribēju.

Niknumā sāku trakot. Metu viņam ar tintes pudeli.

Kalibans teica, ka neļaus man iet vannā un pastaigāties priekspa-grabā, ja nedarīšu, ko viņš liek. Es varēšot visu laiku sēdēt pagrabā.

Savstarpējs naids. Beidzot tas mutuļojošs izlauzies ārpusē.

No viņa man pielipusi nelādzīga saaukstēšanās. Nespēju skaidri domāt. Bet es vairs nedomāju par pašnāvību. Esmu pārāk saniknota.

Jau no paša sākuma Kalibans izturas pret mani tik nežēlīgi, tik ļaunprātīgi! Pasaciņa par sabraukto suni. Viņš izmanto manu labo sirdi. Tad pagriežas un uzmin tai ar kāju.

Kalibans mani nīst. Viņš grib mani apgānīt, salauzt un iznīcināt. Viņš grib, lai es ienīstu pati sevi tik ļoti, ka nogalinos.

Pēdējā nelietība. Viņš nenes vakariņas. Man jāgavē. It kā nepietiktu ar visu pārējo. Varbūt viņš turēs mani badā, līdz piekritīšu. Uz to viņš ir spējīgs.

Esmu tikusi pāri pirmajam šokam. Viņš mani nesitīs. Es nepadošos. Nesalūzīšu.

Man ir temperatūra. Jūtos slima.

Viss ir pret mani, bet es nepadošos.

Paņēmu gultā blakus Dž. P. gleznu. Ar roku turējos pie rāmja. Kā pie krucifiksa.

Es izdzīvošu. Es izbēgšu. Es nepadošos.

Es nepadošos.

Es ienīstu Dievu. Ienīstu to, kas radījis šo pasauli un cilvēci. Kas radījis Kalibanu un ļāvis visam notikt?

Ja Dievs ir, viņš ir milzīgs, pretīgs zirneklis, kas slēpjas tumsā un uzglūn cilvēkiem.

Viņš nevar būt labs.

Šīs sāpes, šī cauri redzēšana. Kam tas bija vajadzīgs? Sāpes, kas neko nedod. Neko nerada.

Viss veltīgi. Viss izniekots.

Jo vecāka pasaule, jo tas kļūst acīm redzamāks. Atombumbas, cilvēku spīdzināšana Alžīrijā un mirstoši bērni Kongo. Aizvien lielāka tumsa.

Aizvien vairāk un vairāk ciešanu un sāpju. Un viss veltīgi, gluži veltīgi.

Visas mākslīgā apgaismojuma spuldzes ir izdegušas. Esmu atstāta patiesības tumsā.

Dievs ir impotents. Viņš nespēj mūs mīlēt. Viņš mūs ienīst, jo nespēj mīlēt.

Šis ļaunums, egoisms un meli!

Cilvēki to negrib atzīt, jo ir pārāk aizņemti ar mantas un slavas raušanu, lai ieraudzītu, ka gaismas izdegušas. Viņi neredz tumsu un zir-neklīgo seju, kas aiz tās slēpjas, un milzīgo tīklu, kurā mēs visi esam noķerti. Viņi nezina, ka laimīgi un tikumīgi mēs esam tikai virspusē. Pietiek pacelt priekškaru, lai ieraudzītu neglīto patiesību.

Tumsa. Tumsa. Tumsa.

Nekad agrāk neesmu tā jutusies. Nedomāju, ka tas iespējams. Vairāk nekā naids, vairāk nekā izmisums. Nevar ienīst to, kas nav sasniedzams. Es pat nevaru iedomāties, ko cilvēki parasti sauc par izmisumu. Esmu tālāk par izmisumu. Es nejūtu vairs neko. Redzu, bet nejūtu.

Ak, Dievs — ja Dievs vispār ir!

Mans naids ir vairāk nekā naids.

Viņš tikko bija lejā. Es aizmigusi gulēju gultā. Drudzis. Gaiss ir tik sasmacis. Man droši vien ir gripa. Jutos tik slikti, ka neteicu neko. Nav spēka izteikt savu naidu. Gulta ir mitra. Man sāp krūškurvis.

Es neteicu viņam ne vārda. Mans naids ir vairāk nekā vārdi. Kaut es būtu Goija un mācētu uzgleznot bezgalīgu naidu.

Man ir bail. Nezinu, kas notiks, ja es tiešām būšu nopietni slima.

Nesaprotu, kapec man sap krūtīs. It kā nedēļām ilgi būtu bijis bronhīts.

Bet Kalibans taču izsauks ārstu. Varbūt viņš spēj mani nogalināt, bet nevar būt, ka viņš ļaus man vienkārši nomirt.

Ak, Dievs, cik briesmigi!

(Vakarā.) Kalibans atnesa termometru. Pusdienlaikā man bija trīsdesmit astoņi. Tagad ir vēl vairāk. Jūtos drausmīgi. Visu dienu pavadīju gultā. Viņš nav cilvēks.

Ak, Dievs, es esmu tik vientuļa, tik pilnīgi viena! Nespēju rakstīt.

(Rīts.) Saaukstēšanās laikam izraisījusi ari bronhu iekaisumu. Visu laiku drebuļi.

Naktī nevarēju īsti izgulēties. Šausmīgi sapņi. Fantastiski, ļoti spilgti murgi. Vienā ari Dž. P. Uznāca raudiens. Es tik ļoti baidos.

Nevaru ieēst. Kad elpoju, vienā pusē sāp plaušas. Iedomājos par plaušu karsoni. Nē, nevar būt.

Es nemiršu. Es nemiršu. Es negribu mirt Kalibana pēc.

Cik neparasts sapnis!

Biju atpakaļ Leidimontā un pastaigājos pa birzi. Paskatījos augšup un zilajās debesīs ieraudzīju lidmašīnu. Zināju, ka tā cietīs katastrofu, un redzēju, kur tā nokrita. Baidījos iet uz priekšu. Tad man pretī nāca kāda meitene. Minija? Nevarēju saskatīt Viņai mugurā bija grieķu tērps ar drapējumu. Balts. Saules gaismā starp sastingušajiem kokiem. Likās, ka viņa mani pazīst, bet es viņu nepazinu (tā nebija Minija). Tikai no tāluma. Es gribēju tuvoties. Būt viņas tuvumā. Tad pamodos.

Ja nomiršu, neviens nezinās.

Ceļas drudzis. Nespēju rakstīt.

(Nakts.) Žēlastības nav. Nav arī Dieva.

Es kliedzu uz Kalibanu, un viņš niknumā zaudēja savaldīšanos. Man nebija spēka pretoties. Viņš mani sasēja, aizbāza muti un uzņēma savas pretīgās fotogrāfijas.

Es vairs neiebilstu prefSāpēm. Pret pazemojumu. . Es darīju, ko viņš gribēja. Lai ar to reiz būtu cauri. Par sevi es vairs nedomāju.

Bet, ak, Dievs šis lopiskums šis nelietīgums. Es raudu, raudu, raudu, es nevaru parakstīt Es nepadošos. Es nepadošos.

8.decembrī

Nevaru gulēt. Es zaudēju pratu. Man jāieslēdz gaisma. Neprātīgi, mežonīgi sapņi. Redzu cilvēkus. Pā. Miniju.

Man ir plaušu karsonis.

Viņam jāizsauc ārsts.

Tā ir slepkavība.

To nevar uzrakstīt. Vārdi ir nederīgi.

(Viņš bija lejā.) Viņš neklausās. Es lūdzos. Teicu, ka mirstu. Vājums. Temperatūra trīsdesmit deviņi. Vemšana.

Neviena vārda par vakardienu. Nedz viņš, nedz es.

Vai tas notika? Drudzis. Murgoju.

Ko es esmu izdarījusi.

Veltīgi, viss veltīgi.

Mīļais, mīļais Dž. P, es

Ak, Dievs, ak, Dievs, ak, Dievs neļauj man nomirt. Dievs neļauj man nomirt. Neļauj man nomirt.

3. daļa

Es gribētu paskaidrot, ka viss norisinājās gluži negaidīti.

Sākās ar to, ka pusastoņos nogāju lejā un Miranda gulēja uz grīdas blakus tualetes istabiņas aizslietnim, ko viņa krītot bija norāvusi līdzi. Droši vien viņa naktī bija gājusi uz tualeti un paģībusi. Nometos uz ceļiem. Rokas Mirandai bija aukstas kā ledus, taču viņa vēl elpoja — īsiem, griezīgiem vilcieniem. Kad iecēlu viņu atpakaļ gultā, viņa atguva samaņu. Mirandai uznāca nevaldāmi drebuļi. Viņa svīda aukstus sviedrus, murgoja, nemitīgi sauca pēc ārsta un gluži kā buramvārdus atkal un atkal atkārtoja — Dž. P, Dž. P., Dž. P. (*Angļu valodā Dž. P. nozīme «praktizējošs ārsts», «terapeits» (general practitioner) Kalibans domā, ka Miranda sauc ārstu, bet īstenībā viņa atkārto Džordža Pastona vārdu) Miranda runāja pārvērstā balsī un bieži vien, likās, neievēroja manu klātbūtni. Uz mirkli viņa apklusa, bet tad iedziedājās, tikai vārdus nevarēja izšķirt, it kā viņa būtu piedzērusies. Tad viņa pēkšņi apstājās pusvārdā un divreiz skaļi iesaucās: «Minija! Minija!» — it kā domātu, ka māsa atrodas blakusistabā. Nesakarīgi murgoja par visādiem cilvēkiem un vietām, tikai neko nevarēja īsti saprast, jo vārdi saplūda kopā un teikumi aprāvās pusvārdā. Tad Miranda mēģināja celties augšā, un man vajadzēja viņu atturēt. Viņa cīnījās no visa spēka. Mēģināju nomierināt viņu ar runāšanu, taču pietika man piecelties no gultas malas, lai viņa atkal slietos augšā. Ar lielām grūtībām pagatavoju tēju, pieturēju slimnieci aiz pleciem un mēģināju iedot padzerties, bet viņa sāka klepot un aizgrieza galvu. Aizmirsu pateikt, ka Mirandai lūpu kaktiņos bija nepatīkami, dzelteni izsitumi. Un viņa vairs nesmaržoja tik svaigi un tīri kā agrāk.

Beigās piedabūju viņu iedzert zāles. Iedevu dubultdevu, lai gan uz paciņas bija brīdinājums, ka devu nedrīkst pārsniegt. Biju dzirdējis, ka var droši dzert divreiz vairāk, nekā norādīts, jo ražotāji samazinot devu bailēs no iespējamām tiesu prāvām.

Torit nokāpu pie Mirandas reizes četras vai piecas. Tīk ļoti biju uztraucies. Viņa bija nomodā, taču neko nevēlējās. Likās, viņa saprot, ko saku. Pusdienlaikā Miranda iedzēra nedaudz tējas un atkal iemiga. Sēdēju priekšpagraba un gaidīju. Ap pieciem iegāju iekšā. Miranda bija nomodā. Viņa izskatījās vārga un karsonī sasārtušiem vaigiem, taču likās, ka viņa pazīst gan mani, gan istabu, un es nodomāju, ka ļaunākais jau garām. Kā saka mediķi, krīze pāri.

Miranda iedzēra vēl nedaudz tējas un lūdza, lai palīdzu aiziet līdz tualetei. Viņa gandrīz nemaz nevarēja paiet. Atstāju viņu uz dažām minūtēm aiz aizslietņa un tad vedu atpakaj uz gultu. Labu laiciņu viņa tikai gulēja ar aizvērtām acīm un raudzījās griestos. Elpošana joprojām sagādāja grūtības. Taisījos iet prom, bet Miranda ierunājās — zemā, aizsmakušā balsī, taču varēja just, ka viņa ir pie pilna saprāta:

— Man ir plaušu karsonis. Lūdzu, atved ārstu!

Atbildēju, ka ļaunākajam viņa jau ir pāri un izskatās daudz labāk.

— Man nepieciešams penicilīns un citas zāles. —Tad Mirandai uznāca klepus lēkme. Viņai trūka elpas un seja pārklājās sviedriem. Miranda gribēja zināt, kas noticis naktī un no rīta. Es izstāstīju.

— Es redzēju drausmīgus murgus, — Miranda sacīja. Teicu, ka palikšu pie viņas visu nakti un ka viņa izskatās labāk, un viņa vēlreiz pārjautāja, vai tiešām es domājot, ka viņa sāk atveseļoties, un es teicu, ka jā. Man tik ļoti gribējās, lai viņai kļūst labāk, ka bailēs vairs neatšķīru vēlamo no esošā.

Apsolīju, ka uznesīšu viņu augšā un atvedīšu ārstu, ja rīt nekļūs labāk. Tad Miranda gribēja doties augšā tūlīt; viņa pajautāja, cik ir pulkstenis, un piezīmēja, ka naktī mūs nepamanīs. Taču es atteicu, ka neviena no istabām nav izvēdināta.

Tad Miranda pārvērtās un nomurmināja: — Man ir bail. Ļoti, ļoti bail. Es laikam mirstu. — Viņa runāja lēni, ar pauzēm. — Es mēģināju tev palīdzēt. Tagad ir tava kārta. Lūdzu, lūdzu, palīdzi! — Es apsolīju visu, ko viņa vēlējās. Palaikam noslaucīju no pieres sviedrus. Cerēju, ka Miranda tūlīt iemigs, bet viņa atkal skaļi iesaucās: — Tēti! Tēti!

— Guli, — es sacīju. — Rīt tev būs jau labāk.

Miranda atkal sāka raudāt. Viņa neraudāja šņukstus, bet vienkārši gulēja, un asaras viņai plūda visapkārt acīm. Varbūt viņa pati nemaz neapzinājās, ka raud. Pēkšņi Miranda ieteicās: — Ko tu darīsi, ja es nomiršu?

— Nemuļķojies, tu nemirsi.

— Vai tu kādam pateiksi?

— Par ko mēs tagad vispār runājam?

— Es negribu mirt, — viņa sacīja. Un vēlreiz: — Es negribu mirt. Es negribu mirt. — Mēģināju iegalvot, ka negribu par to runāt, bet viņa neklausījās vai arī nedzirdēja.

— Vai tu atstāsi šo māju, ja es nomiršu?

— Izbeidz vienreiz aušoties!

— Un ko tu iesāksi ar naudu?

— Vai mēs, lūdzu, nevarētu runāt par kaut ko citu? — es sacīju, bet Miranda nelikās mierā. Laiku pa laikam viņa ievilka elpu un atkal ierunājās. Beidzot atteicu, ka neesmu par to domājis. Ka nezinu. Mēģināju visu vērst jokā.

— Atstāj naudu bērniem!

— Kādiem bērniem? — es jautāju.

— Pagājušajā gadā mēs vācām naudu. Nabaga bērni! Viņi taču badā ēd zemi… — Vēl pēc brīža viņa piebilda: — Kādi mēs visi esam nelieši! Visi mēs esam pelnījuši nāvi. — Nospriedu, ka laikam viņi savākto naudu sadalījuši savā starpā. Tad uz minūtēm desmit Miranda aizsnaudās. Nekustējos un cerēju, ka viņa būs kārtīgi iemigusi, bet pēkšņi viņa atkal ieteicās: — Atstāj gan bērniem, — it kā mēs nebūtu beiguši šo sarunu. Viņa pat mēģināja piecelties sēdus, lai pārbaudītu, vai neesmu aizgājis. Mēģināju viņu nomierināt, bet viņa tikai runāja un runāja par savu bērnu fondu.

Vairs nemēģināju Mirandu pārliecināt, ka ir muļķīgi runāt par miršanu. Teicu, ka viņa nemirs, taču naudu šā vai tā esmu ar mieru atstāt bērniem.

— Tu apsoli? -Jā.

Tad Miranda nopūtas: — Solījumi… — Un pec mirkļa: — Viņi ed zemi. — Tad viņa sacīja, lai es nemēģinot viņu nomierināt ar glāstīšanu. Viņai no tā kļūstot tikai sliktāk. Vēl pēc kāda laika Miranda piebilda: — Esiev piedodu.

Zināju, ka viņa atkal murgo, tomēr pateicu paldies.

Varētu sacīt, ka no šā brīža viss kļuva citādi. Aizmirsu, ko viņa man nodarījusi, un jutu tikai žēlumu. No sirds nožēloju to vakaru, kad uzņēmu

fotogrāfijas. Taču kā gan es būtu varējis zināt, ka viņa ir no tiesas slima. Izlietu ūdeni nesasmelsi. Kas padarīts, padarīts.

Tomēr dīvaini, ka tieši tad, kad likās, ka Miranda man apnikusi līdz kaklam, atgriezās visas agrākās jūtas. Prātā nāca tikai mūsu labākie brīži. Atcerējos, cik daudz viņa man nozīmēja, kad vēl strādāju saimniecības daļā un nekā cita manā dzīvē nebija. Viss, kas notika pēc tam, kad viņa izģērbās kaila, likās nereāls, it kā mēs abi būtu zaudējuši saprātu. Mirandas slimība un manas rūpes par viņu šķita patiesākas.

Tāpat kā iepriekšējo nakti, pārgulēju priekšpagrabā. Pirmo pusstundu Miranda bija mierīga, bet tad skaļā balsī sāka runāt pati ar sevi. Jautāju, vai viņai viss kārtībā, un viņa apklusa, bet pēc maza laiciņa atsāka murmināt. Tad pēkšņi viņa skaļā balsī sauca mani vārdā un kliedza, ka nevarot paelpot. Viņa izvēma dīvainas, tumši brūnas gļotas, kas man nemaz nepatika, bet iedomājos, ka tas varbūt no zālēm. Pēc tam Miranda uz kādu stundu iemiga, bet tad skaļi iekliedzās, ka netiek uz priekšu. Ieskrēju istabā un redzēju, ka viņa pa pusei izkritusi no gultas. Nezinu, kādi murgi Mirandai rādījās, bet mani viņa nepazina un, par spīti vārgumam, cīnījās kā lauva, kad mēģināju viņu iecelt atpakaļ gultā. Nācās pielietot spēku, lai noliktu viņu gulēt.

Tad Miranda sāka šausmīgi svīst. Gribēju pārvilkt pidžamas jaku, kas bija izmirkuši vienos sviedros, bet viņa cīnījās kā prātu zaudējusi un sasvīda vēl vairāk. Manā mūžā nav bijis briesmīgākas nakts; visas šausmas nevaru ne aprakstīt. Miranda nevarēja aizmigt. Iedevu viņai maksimālo miegazāļu devu, bet likās, ka tām nav nekādas iedarbības. Vairāk neuzdrīkstējos dot. Uz mazu brītiņu viņa iesnaudās, bet tad atkal uzrāvās no miega un mēģināja izkļūt no gultas (reiz nokavējos, un viņa izkrita uz grīdas). Dažkārt viņa murgos sauca pēc ārsta un runāja ar cilvēkiem, ko es nepazinu. Pret to man nebija iebildumu, ja tikai viņa gulēja mierīgi un nemēģināja izkāpt no gultas. Izmērīju temperatūru — vairāk nekā četrdesmit grādu. Zināju, ka viņa ir ļoti, ļoti slima.

Ap pieciem no rīta uzgāju augšā ieelpot svaigu gaisu. Ārpus pagraba jutos kā gluži citā pasaulē. Izlēmu, ka jāved Miranda uz augšstāvu un jāizsauc ārsts. Vairs nevarēja gaidīt. Apmēram desmit minūtes pastāvēju atvērtajās durvīs, tad izdzirdēju Mirandas saucienu. Viņa atkal vēma sarkanbrūnas gļotas un turpināja rīstīties. Vajadzēja satīrīt gultu.

Ieceļu Mirandu krēsla, un viņa sakņupuši sedeja un cīnījās pec elpas. Viņas seklā, trokšņainā elpošana mani uztrauca visvairāk.

Vēlāk Miranda šķita mierīgāka un saprata, ko es sacīju. Teicu, ka braukšu pēc ārsta, un viņa pamāja ar galvu. Domāju, ka viņa saprata, lai gan neatbildēja. Likās, ka pagājusī nakts viņai atņēmusi visus spēkus. Viņa tikai nespēkā gulēja un vaidēja.

Zinu, ka būtu varējis aizbraukt uz tuvāko ciemu un piezvanīt no turienes vai ari sameklēt ciema ārstu, bet saprotamu iemeslu pēc man tur nekad nebija nekādu darīšanu un es nevienu nepazinu. Baidījos no provinces tenkām.

Aizbraucu uz Līvzu, iegāju pirmajā aptiekā (bija drusku pāri deviņiem) un pajautāju, kur meklējams tuvākais ārsts. Aptiekas meitene iedeva adresi. Ar grūtībām sameklēju īsto ielu. Uz durvīm bija rakstīts, ka pieņemšana sākas pusdeviņos. Man būtu vajadzējis saprast, ka pie ārsta būs rinda, bet es nez kāpēc iedomājos, ka tūlīt tikšu klāt. Droši vien izskatījos pēc īsta vientieša, kad pieņemamajā telpā ieraudzīju veselu baru cilvēku. Visi krēsli bija aizņemti, un daži vīrieši stāvēja kājās. Likās, ka visi uz mani skatās, tādēļ nespēju sadūšoties un iet tieši iekšā pie ārsta. Atspiedos pret sienu. Viss būtu bijis labi, ja man nebūtu nācies gaidīt. Ja tikai es būtu varējis tūlīt iet iekšā. Taču man bija jāgaida kopā ar visiem šiem cilvēkiem, un to es nevarēju izturēt. Ilgu laiku nebiju atradies vienā telpā ar svešiem cilvēkiem, ja neņem vērā iepirkšanos veikalos, tāpēc jutos pavisam dīvaini. Kā jau teicu, likās, ka visi skatās uz mani; it īpaši viena pavecāka sieviete nenolaida acis. Nodomāju, ka laikam izskatos pēc savādnieka. Paņēmu no galdiņa žurnālu un mēģināju izlikties, ka lasu.

Tad neviļus sāku domāt, kas viss varētu notikt. Pāris dienas varbūt nekas arī nebūtu un Miranda ārstam neko neteiktu, bet vēlāk… Aptvēru, ka viņš gribēs vest Mirandu uz slimnīcu, jo es nevaru slimnieci pietiekami labi aprūpēt. Iedomājos, ka varētu pieņemt slimnieku kopēju, bet nepaietu ne pāris dienas, kad viņa būtu visu izošņājusi. Tante Annija vienmēr teica, ka slimnieku kopējām esot garš deguns. Viņa necieta okšķerēšanu, un es esmu tāds pats. Tieši tad durvīs parādījās ārsts un iesauca nākamo pacientu. Viņš bija gara auguma vīrs ar ūsām, un sejā viņam atspoguļojās riebums pret nepacietīgajiem gaidītajiem. Es nepārspīlēju — kad viņš iegāja atpakaļ kabineta, man blakus divas sievietes saskatījās un savilka seju grimasē.

Ārsts parādījās vēlreiz, un es nospriedu, ka viņš ir no komandētajiem. Kā virsnieki armijā. Tādiem nav ne mazākās līdzjūtības. To vien zina kā pavēlēt. Ja esi no zemākajiem ļaudīm, tādi izturas pret tevi kā pret pēdējo mēslu.

Piedevām vecā sieviete atkal blenza man virsū tik nekaunīgi, ka piesarku. Nebiju gulējis un droši vien izskatījos galīgi sanervozējies. Nevarēju vairs izturēt. Pagriezos un gāju ārā. Iesēdos mašīnā, lai apdomātos.

Pēc tam kad biju redzējis visus šos ļautiņus, skaidrāk kā jebkad apzinājos, ka Miranda ir vienīgais cilvēks pasaulē, ar ko es gribētu dzīvot kopā. Metās nelabi no visas šīs nelaimīgās cilvēku sabiedrības.

Tad sameklēju aptieku un jautāju, vai viņiem nav kādas zāles pret ļoti smagas formas gripu. Par laimi, aptiekā nebija neviena cita pircēja, tāpēc varēju izstāstīt savu bēdu stāstu. Teicu, ka man ir ļoti savdabīgs draugs, kurš netic modernajai medicīnai, bet ir nopietni slims ar gripu, varbūt pat ar plaušu karsoni, tāpēc gribu viņam slepeni iedot zāles. Pārdevēja izvilka tās pašas zāles, ko biju nopircis jau iepriekš. Prasīju, vai viņien nav penicilīns vai kādas citas zāles, bet viņa teica, ka tad vajadzīga ārsta recepte. Diemžēl tajā mirklī parādījās aptiekas vadītājs. Pārdevēja izstāstīja, kas par lietu, un viņš teica, man man vajagot visu uzticēt kādam ārstam. Biju ar mieru maksāt jebkuru summu, bet viņš tikai pakratīja galvu un teica, ka pārdot penicilīnu bez receptes esot pret likumu. Tad viņš painteresējās, vai mans draugs dzīvojot kaut kur tajā apkaimē, un es metos prom, jo negribēju, ka viņš bāž degunu manās darīšanās. Izmēģināju vēl divas aptiekas, bet visur man atbildēja vienu un to pašu. Negribēju izraisīt aizdomas, tāpēc nopirku vēl vienas zāles pret saaukstēšanos, ko viņi pārdod bez receptes.

Pēc tam devos atpakaļ. Biju tā noguris, ka tik tikko spēju vadīt mašīnu.

Tikko biju atgriezies, skrēju lejā. Tur nu Miranda gulēja, smagi elpodama. Mani ieraudzījusi, viņa tūliņ ierunājās. Laikam noturēja mani par kādu citu, jo vaicāja, vai es esot saticis Luīzi (nekad agrāk nebiju par viņu dzirdējis). Par laimi, Miranda negaidīja atbildi, bet sāka apspriest kādu mūsdienu gleznotāju un pēc tam iesaucās, ka gribot dzert. Viņa runāja nesakarīgi. Likās, ka viņai pa galvu šaudās nesakārtotas domas. Iedevu padzerties — un pēkšņi likās, ka Miranda pa pusei atgūst skaidro saprātu. Viņa ievaicājās: — Vai tu biji pie mana tēva? Kad viņš atbrauks? — Aiz žēlsirdības meloju, ka viņš drīz būs klāt. — Nomazgā man seju! — Miranda lūdza. — Ja viņš redzētu, kas man te nāk ārā… — Taču viņa bija tik vārga, ka runāja čukstus.

Miranda nočukstēja, ka gribētu azmigt un atpūsties, taču nespējot.

— Tas tāpēc, ka tev ir augsta temperatūra, — es sacīju, un viņa pamāja ar galvu. Kādu laiku likās, ka viņa saprot visu, ko saku. Varbūt neizklausās ticami, bet tanī mirklī nudien izlēmu, ka braukšu atpakaļ uz Līvzu un atvedīšu ārstu. Palīdzēju Mirandai aiziet uz tualeti. Viņa bija tik vārga, ka nevarēja aizbēgt, tāpēc izdomāju, ka vispirms stundas divas nosnaudīšos, tad uznesīšu viņu augšā un pats braukšu pēc ārsta.

Nezinu, kā tas gadījās, bet es aizgulējos. Parasti uzraujos augšā līdz ar pirmajām modinātāja skaņām, bet šoreiz laikam biju pa miegam izslēdzis zvanu, jo neatceros, ka būtu kaut reizi pamodies. Kad atvēru acis, bija jau četri pēcpusdienā, nevis pusdivpadsmit. Skrēju lejā skatīties, vai nav kas atgadījies. Miranda bija norāvusi pidžamas augšdaļu, bet, par laimi, istabā bija diezgan silts. Diezin vai tam vairs bija kāda nozīme, jo drudzis bija atkal cēlies un viņa mani nepazina. Izcēlu Mirandu no gultas un nesu augšā. Viņa cīnījās un mēģināja kliegt, taču viņu pārmāca vārgums. Kliedzot viņai aizrāvās elpa un uznāca klepus. Nenācās viegli uznest Mirandu augšstāvā, taču es to paveicu un ienesu viņu sagatavotajā guļamistabā. Likās, ka viņa tur jūtas labāk. Pēc aukstā āra gaisa Mirandai klepojot atkal izdalījās gļotas. Viņa neko nerunāja, tikai seja kļuva zili sarkana. Teicu, ka braukšu pēc ārsta, un likās, ka viņa saprot.

Vēl kādu laiciņu uzkavējos, lai pārliecinātos, ka viss kārtībā. Baidījos, ka Mirandai varētu pietikt spēka, lai pieietu pie loga un pievērstu sev garāmbraucēju uzmanību. Aptvēru, ka viņa uz to nav spējīga, taču mēģināju izdomāt iemeslus, lai nebūtu vēl jābrauc. Vairākas reizes piegāju pie durvīm un klausījos, kā viņa tumsā elpo, palaikam kaut ko nomurminādama; reiz viņa sauca manu vārdu, un es nostājos pie gultas, bet viņa nevarēja pateikt neko vairāk kā: — Ārstu, ārstu! — Es atkārtoju, ka ārsts tūlīt būs klāt un lai viņa neuztraucas. Noslaucīju pieri, jo viņa visu laiku briesmīgi svīda. Nezinu, kāpēc nebraucu tūliņ pēc ārsta; es gribēju,bet nevarēju. Nespēju Mirandu tā atstāt, nezinot, kā viņa jūtas. Man vajadzēja redzēt viņu ik mirkli, ik bridi. Jutos gluži kā kādreiz senos laikos, kad biju viņas deļ zaudējis galvu. Un vel. Visu laiku domāju par to, ka viņai vajadzēs ilgu laiku, lai izveseļotos, un cik tas būs jauki, kad grūtākais būs aiz muguras.

Nezinu, kādēļ iedomājos, ka arī augšstāva istaba varētu nākt viņai par labu. Tā būtu pārmaiņa.

Atcerējos laikus, kad man vajadzēja vest Meibelu ar ratiņiem ārā, svaigā gaisā. Ari toreiz es atradu desmitiem iemeslu, lai pastaigu atliktu uz vēlāku laiku. Tante Annija vienmēr atkārtoja, ka man jābūt pateicīgam par kājām, ko Dievs man devis staigāšanai (viņa labi zināja, ka negribu, lai mani redz pie invalīdu ratiņiem). Taču tas man ir raksturā; savādāks es nevaru būt.

Laiks ritēja. Droši vien bija jau pusnakts, kad uzgāju otrajā stāvā, lai paskatītos, kā viņai klājas. Piedāvāju iedzert tēju. Miranda neatbildēja, tikai elpoja vēl straujāk nekā iepriekš. Mani biedēja gārdzošās skaņas, ar kādām viņa mēģināja ieraut gaisu. Likās, ka viņai nekad nepietiek elpas. Pakratīju Mirandu aiz pleciem, bet viņa nereaģēja, lai gan acis bija plati vaļā un seja piesārtusi. Likās, ka viņa cieši skatās kaut kur griestos vienā punktā. Tad gan pārbijos ne pa jokam. Nodomāju, ka vēl pusstundu pagaidīšu un tad braukšu. Apsēdos Mirandai blakus. Pēc svīšanas un izmocītās sejas varēja pateikt, ka viņai noteikti kļūst sliktāk. Miranda krampjaini ieķērās palagos; lūpas un zodu klāja nejauki izsitumi.

Beidzot katram gadījumam aizslēdzu istabas durvis un devos uz Līvzu. Atceros, kad nonācu galā, bija jau pusdivi naktī. Braucu tieši uz ārsta māju un apstājos kādu gabaliņu nostāk. Kamēr tumsā sēdēju un pārdomāju, ko sacīt, pie loga atskanēja klauvējiens. Blakus mašīnai stāvēja policists.

Aiz bailēm man dūša sašļuka papēžos. Atvēru logu.

— Atvainojiet, es tikai gribēju zināt, ko jūs šeit tumsā darāt, — viņš sacīja.

— Te taču nav aizliegts stāvēt?

— Nu, tas atkarīgs no jūsu stāvēšanas iemesliem, — policists nelikās mierā. Viņš apskatīja manas braukšanas tiesības un ļoti uzkrītoši pierakstīja numuru. Vīrs vairs nebija nekāds jaunais un kā policists droši vien nekam nederēja, tāpēc līdz sirmam vecumam nebija ticis tālāk par konstebla pakāpi.

— Vai jūs šeit dzīvojat? — viņš sacīja.

— Nē.

— Tā jau domāju, — viņš sacīja. — Tieši tāpēc es gribētu zināt, ko jūs šeit darāt.

— Es neko neesmu izdarījis, — es teicu. — Ja gribat, paskatieties aizmugurējā nodalījumā. — Vecais muļķis tā arī darīja. Pa to laiku paguvu sadomāt ticamu stāstu. Teicu, ka mani moka bezmiegs un es braukāju apkārt pa ielām; esmu apmaldījies, tāpēc piestāju malā, lai paskatītos kartē. Nelikās, ka viņš man noticētu. — Brauciet labāk tūlīt mājās! — viņš noburkšķēja.

Viss beidzās ar to, ka braucu prom. Nevarēju taču policista klātbūtnē zvanīt pie ārsta durvīm. Viņš uzreiz būtu nojautis, ka kaut kas nav kārtībā. Nospriedu, ka braukšu mājās un, ja Mirandai būs kļuvis vēl sliktāk, vedīšu viņu uz slimnīcu. Tad ar svešu vārdu atstāšu viņu tur un pats kaut kur aizbēgšu. Varbūt uz ārzemēm. Nespēju iedomāties, ka varētu viņu paturēt.

Atbraucu mājās, un Miranda atkal bija uz grīdas. Droši vien bija mēģinājusi tikt uz tualeti vai varbūt pat bēgt. Iecēlu viņu atpakaļ gultā. Likās, ka Miranda ir pa pusei komas stāvoklī. Viņa nesaprata, ko sacīju, tikai murmināja kaut ko nesaprotamu. Gandrīz visu nakti nosēdēju pie Mirandas gultas. Šad tad iesnaudos. Divas reizes viņa atkal mēģināja izkļūt no gultas, taču nekas neizdevās. Spēka viņai nebija atlicis ne tik daudz kā mušai. Atkārtoju to pašu veco dziesmu — ka ārsts būs drīz klāt —, un likās, ka Miranda nomierinās. Vienreiz viņa iejautājās, kāda šodien diena. Es sameloju — teicu, ka pirmdiena (bija jau trešdiena). Arī tas iedarbojās nomierinoši. Miranda tikai atkārtoja: — Pirmdiena, — bet nelikās, ka viņa saprot, ko saka. Laikam bija skartas arī smadzenes.

Tonakt sapratu, ka viņa mirst. Ikviens to būtu varējis pateikt.

Es tikai sēdēju un klausījos, kā viņa velk elpu un kaut ko sevi runā (likās, ka viņa vairs nevar īsti iemigt). Domāju par savu nejēdzīgo dzīvīti, par Mirandas dzīvi un par to, kā viss izvērties.

Tajā nakti ikviens būtu apjēdzis, kādā stāvoklī atrados. Liecinieku man nav, taču es apgalvoju, ka biju uz galēja izmisuma robežas. Tik ļoti gribējās, lai Miranda dzīvo, tomēr nevarēju uzņemties risku un sagādāt viņai ārsta palīdzību. Ikviens būtu redzējis manu sakāvi. Ko es varēju iesākt? Ar katru mirkli vairāk apzinājos, ka otrreiz inuža vairs ta nemīlēšu. Miranda man bija viena vienīgā, uz visiem laikiem. Turklāt viņa bija vienīgā, kas zināja, ka es viņu mīlu. Viņa mani pazina tādu, kāds esmu. Neviens cits mani nemūžam nespētu saprast.

Tad ausa gaisma, un iesākās pēdējā diena. Dīvaini — laiks bija neparasti skaists. Visu dienu neredzēju nevienu pašu mākonīti. Bija viena no tām aukstajām ziemas dienām, kad nav vēja un debesis ir dzidri zilas. Likās, ka laiks ir īpaši pasūtīts, lai viņa varētu aiziet mierīgi. Pēdējoreiz viņa ierunājās ap desmitiem. — Saule, — viņa teica (tā vismaz man likās). Pa logu tiešām iespīdēja saule, un Miranda mēģināja piecelties sēdus, bet tad atslīga atpakaļ gultā.

Pēc tam viņa vairs nepateica neko tādu, ko es būtu sapratis. Visu rīta cēlienu un pēcpusdienu viņā vēl turējās dzīvība, bet tad viņa aizgāja līdz ar sauli. Elpot viņa elpoja pavisam vārgi, un man pat likās, ka beidzot viņa iemigusi (tiktāl biju nonācis). Nezinu, tieši cikos Miranda nomira, jo pusčetros nogāju lejā, lai piekārtotu māju un nomierinātos. Kad četros atgriezos augšstāvā, viņa jau bija mirusi.

Galva Mirandai bija pagriezta uz sāniem, mute atvērta un acis pārgrieztas ar baltumiem uz augšu, it kā viņa vēl pēdējo reizi būtu mēģinājusi paskatīties ārā pa logu. Piere viņai bija auksta, tikai ķermenī vēl glabājās siltums. Zināju, kā jārīkojas. Aizskrēju pēc spoguļa un pieliku to Mirandai pie mutes. Spogulis neaizsvīda. Viņa bija mirusi.

Aizvēru Mirandai muti un aizspiedu acis. Nezināju, ko lai dara, tāpēc nogāju virtuvē un pagatavoju sev tēju.

Kad satumsa, nonesu viņas ķermeni lejā, pagrabā. Zināju, ka pēc tradīcijas mirušie ir jāapmazgā, taču man netikās to darīt. Likās, ka būtu nepareizi. Noliku viņu gultā, sasukāju matus un nogriezu matu sprogu, ko paglabāt piemiņai. Mēģināju izkārtot Mirandas lūpas smaidā, taču neizdevās. Tomēr viņa šā vai tā izskatījās mierīga un apskaidrota. Tad nometos ceļos un noskatīju tēvreizi. Nevienu citu lūgšanu nezināju. Nobeidzu ar vārdiem: — Lai Dievs pieņem Tavu dvēseli! — Neeesmu ticīgs, bet likās, ka tā vajag.

Tad devos augšā.

Savādi, bet es īsti vēl neapjēdzu, kas notiek. Ne tad, kad ieraudzīju Mirandu mirušu, nedz arī tad, kad nesu viņu lejā uz pagrabu. Un tad pēkšņi man nevajadzēja vairāk kā mazu, mazītiņu sīkumu, lai visu saprastu. Augšstāva istabā ieraudzīju Mirandas čībiņas, paņēmu tās rokās un pēkšņi aptvēru, ka viņa tās nekad, nekad vairs nevalkās.

Pēdējās dienās man Mirandas bija ļoti žēl (kad sapratu, ka viņa neizliekas), un es viņai visu piedevu. Nespēju piedot, kamēr viņa vēl bija dzīva, bet pēc nāves tomēr piedevu. Atmiņā nāca mūsu jaukākie brīži. Atcerējos pašu sākumu, kad mēdzu pa saimniecības daļas logiem skatīties, kā Miranda iznāk no mājas un šķērso ielu, — un es vairs nesapratu, kā viss varēja beigties ar viņas nedzīvo augumu lejā, pagrabā.

Reiz redzēju spēļu peļuslazdu, kas bija ierīkots kā labirints bez atpakaļceļa. Pele tikai gāja uz priekšu un iekļuva arvien sarežģītākos un sarežģītākos slazdos, līdz pienāca gals. Pārdomāju, cik laimīgs jutos visu šo laiku, kāda manā dzīvē agrāk nebija bijis un kas nekad vairs neatkārtosies.

Jo vairāk par to domāju, jo briesmīgāk jutos.

Pienāca pusnakts, un es nevarēju gulēt. Ieslēdzu visas gaismas. Spokiem es neticu, bet tā tomēr bija labāk.

Nespēju nedomāt par Mirandu. Brīžiem likās — pats vien esmu vainīgs, ka viņa zaudēja cieņu manās acīs. Tad atkal iedomājos, ka tā tomēr ir viņas vaina un ka viņa dabūja, ko gribēja. Vēl pēc mirkļa es vairs pat nezināju, ko īsti domāt, jo galva gāja uz riņķi. Sapratu, ka šini mājā dzīvot nespēšu. Gribējās tūliņ kāpt mašīnā un nekad vairs neatgriezties.

Iedomājos, ka māju varētu pārdot un tad braukt uz Austrāliju. Taču vispirms vajadzēja noslēpt pēdas. Tanī brīdī man nebija tik daudz spēka. Pēc tam prātā iešāvās policija. Izlēmu, ka vislabāk būtu tūlīt doties uz policijas iecirkni un visā atzīties. Pat uzvilku mēteli un grasījos doties uz garāžu pēc mašīnas.

Likās, ka jūku prātā. Nemitīgi skatījos spogulī un pārbaudīju, vai ārprāts neparādās ari sejā. Mani pārņēma briesmīga doma, ka esmu sajucis un visi to var redzēt, tikai es pats ne. Atcerējos, ka Līvzā uz mani dažkārt tā dīvaini noskatījās. Gluži tāpat kā uzgaidāmajā telpā pie ārsta. Viņi visi zināja, ka esmu ārprātīgs.

Pulkstenis nosita divi. Pēkšņi mani nez kāpēc pārmāca doma, ka varbūt esmu kļūdījies un Miranda nav mirusi, tikai iegrimusi dziļā miegā. Gāju lejā skatīties. Tikko iegāju priekšpagrabā, man sāka rādīties visādi māni. Likās, ka no kakta tumsas tūlīt iznāks Miranda ar cirvi roka. Tad mani pārņēma šausmas, ka viņa varētu but pazudusi — par spīti cieši aizbultētajām durvīm izgaisusi kā dūmi. Jušanās bija tāda kā šausmu filmās.

Taču Miranda gulēja mūžīgā klusumā, kā biju viņu atstājis. Uzmanīgi pieskāros viņas ķermenim. Miranda bija auksta — tik auksta, ka pārsteigumā sarāvos. Joprojām nespēju aptvert, ka tikai pirms pāris stundām viņa bijusi dzīva un silta un pirms pāris dienām vēl staigājusi pa istabu, zīmējusi un sēdējusi ar adīkli rokās. Un nu viss beidzies.

Tad pagraba otrā galā pie durvīm kaut kas sakustējās. Droši vien vainīgs bija caurvējš, taču es vairs nevarēju izturēt un zaudēju savaldīšanos. Kā sadedzis izskrēju ārā no Mirandas istabas, steigā paklupdams uz priekšpagraba kāpnēm, un ar drebošiem pirkstiem aizslēdzu pagraba durvis. Ieskrēju mājā, tūlīt aizslēdzu ārdurvis un aizvilku visas bultas.

Pēc brīža pārstāju trīcēt un nomierinājos. Tomēr galvā dunēja tikai viena doma: tās ir beigas. Es nespēju dzīvot ar apziņu, ka Miranda ir tur, lejā.

Tieši tad man ienāca prātā, ka ari man jābeidz. Nespēju nedomāt, ka Mirandai ne par ko vairs nav jāuztraucas, nav jāizliekas un jāslēpjas. Viņai vairs nav jādomā, cik tālu no sapņiem ir dzīves realitāte. Miranda ir laimīga. Viss pabeigts un piepildīts.

Arī man neko citu nevajadzēja kā izdarīt pašnāvību, lai tad pārējie manis pēc domā, ko grib. Cilvēki uzgaidāmajā telpā, bijušie kolēģi saimniecības daļā, Meibela un tante Annija. Visi, visi. Man par to vairs nebūtu nekādas daļas.

Sāku plānot, kas darāms. No rīta, tikko atvērs veikalus, jābrauc uz Līvzu un jānopērk ziedi un vesels lērums miegazāļu. Krizantēmas Mirandai bija mīļākās puķes. Tad jāiedzer miegazāles un ar puķēm jānoguļas viņai blakus pagrabā. Vispirms jānosūta vēstule policijai. Tā, lai mūs abus atrastu blakus. Uz mūžu kopā Lielajā Nezināmajā. Droši vien mūs apglabās vienā kapā. Kā Romeo un Džuljetu. Tā būs īsta traģēdija. Gadsimta mīlestība.

Izdarot pašnāvību, es cilvēku acīs gūšu cieņu. Jāiznīcina tikai fotogrāfijas — un tad visi redzēs, ka neesmu Mirandai nodarījis neko ļaunu. Cilvēki sapratīs, cik traģiska bijusi mana mīlestība.

Visu kārtīgi pārdomāju, tad aizgāju pēc fotogrāfijām un negatīviem un noliku tā, lai rīt no rīta tūlīt varētu sadedzināt. Tanī bridi man vienkārši vajadzēja konkrētu rīcības plānu, citādi nevarēju izturēt.

Iedomājos par naudu, bet ta man vairs nerūpēja. Lai jau tiek tantei Annijai ar Meibelu. Miranda gan runāja par fondu «Glābiet bērnus!», bet tad viņai prāts jau bija mazliet sašķobījies. Labdarības biedrības ir domātas muļķa aitiņu cirpšanai. Tikpat labi viņi varētu to fondu nosaukt «Glābiet bērnu aizbildņus!».

Es biju gribējis iegūt to, ko ar naudu nevar nopirkt. Ja man prātā būtu bijušas izvirtības, es neuzņemtos visas šīs klapatas, bet vienkārši nopirktu palaistuvi un izdarītos, kā vien iegribas. Taču laimi nevar nopirkt. Simtiem reižu biju dzirdējis to no tantes Annijas mutes, bet neticēju un tikai pasmējos, ka gribētu gan pamēģināt. Ko tur vēl lai piebilst? Es mēģināju.

īstenībā dzīvē visu nosaka veiksme. Kā futbola totalizatorā. Nē, pat vēl trakāk, jo dzīvē nav labu un sliktu komandu un pareizās stratēģijas. Nekad nevar zināt, kā viss izvērtīsies. Ir tikai A pret B un C pret D, un neviens nezina, kas īsti ir A un B, un C, un D. Tieši tāpēc es neticu Dievam. Mēs neesam nekas vairāk kā kukaiņi, kas mirkli padzīvo un mirst. Un viss. Žēlastības nav. Nav pat Lielā Nezināmā. Tikai tukšums un beigas.

Trijos naktī man uzmācās snaudiens, tāpēc devos augšā uz guļamistabu, lai pārlaistu pēdējo nakti savā mūžā. Gulēju gultā un gara acīm redzēju, kā braucu uz Līvzu, atgriežos, sadedzinu fotogrāfijas, aizslēdzu māju (pēdējais acu uzmetiens tauriņu kolekcijai) un dodos lejā, kur viņa mani jau gaida. Vēstulē policijai rakstīšu, ka mīlējām viens otru dzīvē un mīlēsim ari nāvē. Pašnāvnieka vēstule. Un tad — «BEIGAS».

4. daļa.

Taču īstenība viss izvērtas gluži citādi.

Pamodos tikai pēc desmitiem — un ārā bija uzaususi vēl viena brīnišķīga diena. Paēdu brokastis un devos uz Līvzu. Nopirku miegazāles un puķes, atgriezos mājās un iedomājos, ka nokāpšu lejā un vēlreiz pārskatīšu Mirandas lietas. īsta veiksme, ka man ienāca prātā šī doma, jo atradu viņas dienasgrāmatu. Izrādījās, ka Miranda mani nemaz nav mīlējusi, bet visu laiku domājusi tikai pati par sevi un par to otro vīrieti.

Turklāt notika arī tā, ka no rīta man galvā radās prātīgākas domas. Tāds jau es esmu. Vakarā visu redzu tumšās krāsās, bet no rīta pamostos ar svaigu galvu.

Šīs domas man iešāvās prātā, kamēr ēdu brokastis. Gluži neapzināti, netīšām, bet sāku prātot, kā varētu tikt vaļā no viņas līķa. Domāju, ko es pasāktu, ja nebūtu izlēmis pēc pāris stundām darīt sev galu. Radās visdažādākās idejas. Pēkšņi sapratu, cik ļoti man gribētos pierādīt, ka visu iespējams izdarīt tā, lai neviens nekad neuzzinātu.

Laiks no rīta bija brīnišķīgs. Un daba pie Līvzas ir ļoti gleznaina.

Iedomājos, ka visu laiku izturos tā, it kā es būtu Mirandu nogalinājis — bet viņa taču nomira pati. Pēc manām domām, ārsts viņai būtu maz ko līdzējis. Slimība bija pārāk ielaista.

Un vēl tanī rītā Līvzā man atgadījās kaut kas gluži neparasts. Gandrīz neticama sagadīšanās. Ceļā uz puķu veikalu apstājos pie krustojuma, un ielu manā priekšā šķērsoja kāda meitene. Uz mirkli zaudēju valodu, jo likās, ka redzu spoku. Viņai bija tieši tādi paši mati, tikai īsāki, un gluži tāds pats augums un gaita kā Mirandai. Nevarēju novērst acis. Piebraucu malā un izkāpu no mašīnas, lai mēģinātu viņu atrast. Torīt man uzspīdēja laime — pamanīju, ka viņa ieiet veikala. Sekoju pa pedam un uzzināju, ka viņa strada saldumu nodaļā.

Tad devos atpakaļ uz māju un nogāju lejā, lai sakārtotu puķes. Manīju, ka neesmu noskaņots darīt sev galu, un izlēmu vēlreiz visu pārdomāt. Un tad es atradu dienasgrāmatu.

Dienas ritēja cita pēc citas, un tagad pagājušas jau trīs nedēļas.

Protams, man nekad vairs nebūs citas viešņas, lai gan tante Annija un Meibela ir izlēmušas palikt austrāļu zemē un citu šķēršļu nav.

Vienīgi aiz tīras intereses tomēr izpētīju, kas būtu jāņem vērā ar meiteni no saldumu nodaļas. Viņa dzīvo ciematā netālu no Iīvzas. No autobusa pieturas uz māju ved vientulīgs lauku ceļš. Tas nebūtu neiespējami (bet, protams, esmu jau dabūjis mācību). Dabiski, viņa nav tik skaista kā Miranda. Patiesībā viņa ir tikai vienkārša meitene aiz veikala letes, bet tieši tā bija mana kļūda, ka tēmēju pārāk augstu. Man gan būtu vajadzējis saprast, ka Mirandas tipa sieviete ar visādām skolu un augstākās sabiedrības gudrībām nevar dot man to, ko vēlos. Man būtu vajadzējis sameklēt tādu meiteni, kas var mani cienīt. Tādu, ko es varētu mācīt.

Viņa tagad guļ zem ābelēm manis paša pagatavotā zārkā. Vajadzēja trīs dienas, lai izraktu bedri. Tanī vakarā, kad visu to paveicu (nogāju lejā, iecēlu viņu zārkā un iznesu dārzā), man likās, ka sajukšu prātā. Retais cilvēks būtu uz to spējīgs. Rīkojos ar zinātnisku pieeju. Izplānoju, kas jāveic, un neņēmu vērā emocijas. Tomēr nespēju iedomāties, ka man vēlreiz būs uz viņu jāskatās. Esmu dzirdējis, ka līķus pārklājot zaļganvio-leti plankumi, tāpēc nopirku lētu segu un turēju sev priekšā, līdz nonācu pie gultas. Apklāju un ietinu nelaiķi segā un kopā ar palagiem iecēlu zārkā. Tūlīt aizskrūvēju vāku. Izkvēpināju un dezinficēju istabu, lai tiktu vaļā no smakas.

Tagad istaba ir iztīrīta un izskatās gandrīz kā sākumā.

Viņas dienasgrāmatu un matu cirtu ielikšu lādītē kopā ar testamentu. To atvērs tikai pēc manas nāves, ceru, ka ne agrāk kā pēc četrdesmit vai piecdesmit gadiem. Neesmu izlēmis, ko darīt ar Mariannu (vēl viena M.! Nejauši noklausījos, kā veikala vadītājs sauc viņu vārdā).

Šoreiz neesmu iemīlējies. Tas varētu notikt vienīgi aiz tīras intereses un salīdzinājumam ar Mirandu. Un ari tās vienas lietas dēļ, kurai es tagad gribētu pievērst vairāk uzmanības; viņu es varētu apmācīt Arī drēbes derētu. Protams, šoreiz es jau no paša sākuma liktu saprast, ko gribu un kurš te ir noteicējs.

Pagaidām tā vēl ir tikai tāda iedoma. Šodien gan nonesu lejā krāsniņu, bet istaba taču jāizžāvē šā vai tā.

Content

Faulzs Džons Kolekcionārs

1. daļa.

3. daļa

4. daļa.