Kalmiņš Austris

Izredzētie

Austris Kalmiņš

Izredzētie

.

1

Helikopters nosēdās, saceldams nelielu putekļu mākoni. Motors apklusa, propellers vēl neilgi griezās pēc inerces. Andris paskatījās pulkstenī — tas rādīja seši pēc pusdienas.

Andris izkāpa no helitaksometra, par kura vadītāju viņš strādāja, un devās uz netālo ēku, kur dzīvoja. Kārtējā darba diena bija galā. Helitaksometru vadītāju darbs bija labi atalgots, un Andrim piederēja māja pilsētas nomalē, kurā viņš dzīvoja viens pats nu jau piecus gadus, kopš aviokatastrofā virs Spānijas bojā aizgāja viņa tēvs, māte un abi brāļi. Ģimene bija devusies uz kūrortu Spānijas dienvidos, un arī Andrim bija jālido līdzi, taču viņš nejaušas, bet īsteni laimīgas sagadīšanās rezultātā nokavēja lidmašīnu. Pēc četrām stundām pa televizoru raidīja drausmīgo vēsti. Lidmašīnas katastrofas cēloņi palika nezināmi līdz pat šai dienai. Tā eksplodēja gaisā un sabira gabalos. Tika izteiktas vairākas versijas, taču izmeklēšanas gaitā neviena no tām neapstiprinājās. Arī pilots nepaspēja noraidit SOS signālu, jo viss norisinājās acumirklīgi.

Andris ļoti pārdzīvoja šo traģēdiju. Viņš palika viens pats, jo citu tuvu radinieku nebija. Draugi visādi centās viņu mierināt, bet velti. Tomēr Andris izrādījās stipras gribas cilvēks un drīz vien atguva līdzsvaru.

Andris iegāja istabā un atlaidās pusguļus mīkstajā atzveltnes krēslā. Pie pretējās sienas karājās glezna, ko viņš nesen bija nopircis Astronomu kluba izstādē. Gleznā bija atainota svešas planētas ainava. Violetas saules stari apgaismo planētas nedzīvās, zaļgani oranžās smiltis. Zilajā gaismā priekšmeti un ēnas iegūst dīvainus apveidus. Un šī smilšu tuksneša vidū guļ sadauzīta starpplanētu raķete, un tai blakus stav vientuļš cilvēks skafandrā ar augšup pavērstu, izmisuma un moku pilnu skatienu. Blakus viņam guļ četru draugu līķi, kurus viņš ir iznesis no raķetes. Paraksts zem gleznas «Pēdējais» ir lakonisks un izteiksmīgs. Andris šā cilvēka un savā liktenī saskatīja daudz kopīga. Arī Andris palicis pēdējais. Pēdējais no savas ģimenes.

2

Andris apgūlās gultā. Miegs nenāca, bet viņš bija ļoti noguris. Darbā nedrīkstēja pieļaut ne mazāko kļūdu.

Andra hobijs bija fizika un viss, kas ar to saistīts. Viņš labi pārzināja visas elektroniskās ierīces, bija arī astronomijas amatieris. Brīvo laiku Andris bieži pavadīja savā elektrodarbnīcā vai arī pie teleskopa, pētot zvaigznes un izdarot novērojumus. Viņš bija Astronomu kluba biedrs, regulāri piedalījās sanāksmēs un vienmēr ziņoja par interesantākajiem novērojumiem.

Andris atcerējās, ka rīt viņam būs dzimšanas diena, no nolēma aizlidot uz tuvāko veikalu iepirkties, jo rīt bija apsolījuši atnākt vairāki draugi. Andris nekad neturēja mājās daudz ēdienu un dzērienu, viņam bija izdevīgāk tos nopirkt, lidojot mājās. Taču šodien pēdējais reiss bija gadījies uz māju pusi, tāpēc Andris nolēma no sākuma kaut nedaudz atpūsties.

Viņš izgāja no mājas. Tās priekšā atradās labi kopts zālājs, otrā pusē auga daži lieli koki, bet no trim pusēm ēku apņēma dzīvžogs. Andrim patika viss zaļais. Viņš necieta, ja kāds nomīdīja zāli, arī savu helikopteru Andris sēdināja tieši šim nolūkam paredzētā laukumā.

Viņš apskatījās apkārt. Zaļajos koku zaros dziedāja putni. Šīs putnu dziesmas vienmēr nomierināja. Nostāvējis tā kādas minūtes desmit, viņš devās uz helikopteru. Drīz vien tas pacēlās gaisā un aizlidoja uz pilsētas pusi.

Andris atgriezās īsi pirms saules rieta. Debesis bija skaidras, kā tas parasti šajā gada laikā Latvijā arī mēdza būt. Šogad vispār bija gadījies sauss gads. Jau trīs nedēļas nebija nolijusi ne lāsīte, taču sausums nebija nemaz tik briesmīgs, kā tas pirmajā mirklī varēja likties. Andris uzmeta skatienu debesīm un iegāja mājā.

Viņa mājā bija trīs istabas, virtuve, balle, koridors, vannas istaba un tualete. Māja bija neliela, bet ļoti izturīga. Ar šīm bungalo tipa celtnēm to ražotāja firma bija slavena visā Eiropā, arī šo mājiņu cenas bija pieņemamas. Valsts ekonomika jau kopš 1993. gada sāka iet pa augšupejošu ceļu, paaugstinājās dzīves līmenis, un tagad visā Eiropā tas bija vienāds. Iekšējās robežas bija likvidētas, valstu pilsoņi varēja brīvi pārvietoties visā Eiropas teritorijā. Arī kodolkara draudi bija izgaisuši reizē ar divdesmito gadsimtu. XXI gadsimtā dzimušie vairs nepazina bruņošanās sacensību, kodolieroči bija pilnīgi iznīcināti. Apklusa kari Āzijā un Āfrikā, tika doti vairāki jūtami triecieni starptautiskajai mafijai. Vārdu sakot, civilizācija strauji devās uz priekšu pa attīstības ceļu.

Cilvēki arvien tālāk ielauzās arī kosmosā — 2003. gadā notika ekspedīcija uz Saules sistēmas ārējām planētām. Tā tika finansēta no ANO budžeta, un arī apkalpe bija internacionāla. Bet jau pēc četriem gadiem, 2015. gadā, bija paredzēta pirmā starpzvaigžņu ekspedīcija un Centaura Alfu, Saulei tuvāko zvaigzni. Arī šo eskpedīciju gatavoja ANO komisijas un zinātnieku grupas, un kuģa apkalpē bija paredzēts iekļaut 30 cilvēkus. Zeme attīstījās arvien straujākā tempā.

3

Andris apsēdās krēslā iepretim televizoram un ieslēdza to. Pēc dažām minūtēm vajadzēja sākties kārtējai translācijai no Eiropas sporta spēlēm. Viņš bija liels sporta cienītājs un centās nepalaist garām nevienu reportāžu.

Pie krēsla bez trokšņa pieripoja galdiņš un atveda vakariņas, ko Andris bija pasūtījis. Par šo automatizēto komplektu viņš bija izdevis daudz naudas, bet nenožēloja to, jo bija nodrošināts gandrīz ideāls komforts. 21. gadsimta cilvēki mīlēja komfortu, bet tas nenozīmēja, ka viņi bija slinki. Tas, par ko divdesmitajā gadsimtā varēja tikai sapņot, tagad bija kļuvis par realitāti vai arī tuvākās nākotnes jautājumu.

Pēkšņi ieskanējās videofona izsaukuma melodija. Andris piegāja pie videofona un iesledza to. Ekrānā parādījās Andra labākais draugs Valdis.

— Sveiks, Andri! Kaut kas tāds vēl nav dzirdēts …

— Sveiks, Valdi! Kas tad? — Andris viņu partrauca. — Kāda sensācija?

— Vēl vairāk, draugs! Nezināmu iemeslu dēļ nogāzies pavadonis SAT 4A. Zināms tikai tas, ka izgājušas no ierindas visas elektroniskās ierīces.

Andris iesvilpās.

— Neko teikt. Kaul ko tādu neatceros visa sava mūža laikā. Lai pavadonis, turklāt 4A, vienkārši nogāztos …

— Acīmredzamais — neticamais, — Valdis ekrānā iesmējās. — Lai nu kā, bet šoreiz frančiem ar šo pavadoni nepalaimējās. Tas taču bija orbītā tikai mēnesi! Un, cik zinu, izmaksāja lielu naudu …

— Gan jau rītdienas EBC ziņās būs sīkāka informācija, — Andris sacīja. — Francija būs kājās. Un droši vien arī visa Eiropa.

— Starp citu, redzu, ka tavā televizorā iet basketbola mačs. Kāds rezultāts? — Valdis, paliecies uz priekšu, jautāja. — Es tikko pārrados mājās.

— Spēle jau iet uz beigām, angļi zaudē frančiem ar nelielu starpību.

— Kā nospēlēja mūsējie?

— Jau nodrošinājuši vietu pusfinālā. Šodien viņi pieveica itāļus ar trīs punktu starpību. Basketbols savu popularitāti nav zaudējis.

— Labi, parunājušies esam, tagad var mierīgi iet gulēt, — Valdis iesmējās. — Rīt satiksimies pie helitakšu stāvvietas Centrālajā bulvārī septiņos. Sveiks!

Ekrāns nodzisa. Andris atlaidās krēslā. Tieši pašlaik spēle beidzās. Sporta programma bija galā, un arī pulkstenis jau rādīja vienpadsmit. Andris nolēma likties uz auss. Viņš izslēdza televizoru un apgūlās gultā. Brīdi pagrozījies, viņš aizmiga.

4

Andris pamodās nakts vidū. Pulkstenis rādija tikai trīs, bet viņam miegs nenāca.

Gaisā jutās kaut kāds dīvains sasprindzinājums, brīžiem bija grūti pat elpot. Andris piecēlās un izgāja uz terases. Apkārt pletās melna tumsa un absolūts klusums. Nebija dzirdama ne mazākā skaņa. Tikai pilsētas virzienā spīdēja ugunis, bet to bija daudz mazāk nekā citās naktīs.

Pēkšņi Andra uzmanību piesaistīja viena no šīm ugunīm. Viņš izmisīgi sasprindzināja redzi. Uguns atradās ļoti tālu, otrā pilsētas galā, un Andrim likās, ka šī uguns ir savādāka — nevis elektrības radīta, bet gan mežonīga, pirmatnīga. Sajā absolūtajā klusumā jautās kaut kas šausmīgs.

Andris atcerējās, ka mājās ir neliels teleskops, viņš ar to nolēma dīvaino uguni izpētīt tuvāk. Andris iesteidzās istabā un pēc mirkļa atgriezās ar teleskopu. Nakts bija skaidra un tumša, debesīs mirdzēja neskaitāmas zvaigznes. Cik bieži Andris bija lūkojies uz šīm zvaigznēm! Bet šobrīd viņa prātu saistīja kas cits. Viņš intuitīvi juta, ka kaut kas ir nolicis. Varbūt pat nelabojams. Neatgriezenisks.

Andris iestādīja teleskopam fokusu un pagrieza ierīci pilsētas virzienā. Visa pilsēta bija redzama kā uz delnas. Starp vairākiem tūkstošiem elektrisko uguņu plandījās milzīgas liesmas. Dega trīs vecas koka mājas, kas bija celtas vēl XX gadsimtā. Tagad mājas no koka vairs netika būvētas.

Bet, aplūkojis sīkākas detaļas, Andris izbrīnījās arvien vairāk. Ap degošajām mājām nebija redzama ne mazākā rosība. Šķita, ka plisēta vienaldzīgi noraugās uz apkārt notiekošo.

Andris noslaucīja norasojušo pieri. Šāds gadījums viņa dzīvē gadījās pirmoreiz — ugunsgrēks, kuru neviens necenšas nodzēst.

5

Andris nojauta, ka ir notikusi katastrofa. Tikai viņš nezināja, kas tā un kādi ir tās mērogi. Andris vēlreiz mēģināja sakopot savas haotiski izsvaidītās domas, bet velti. Atmetis ar roku, viņš iegāja atpakaļ mājā.

Ienāca prātā pa videofonu izsaukt Valdi un painteresēties, kas īsti pilsētā notiek.

Videofons klusēja. Ekrāns neiegaismojās. Veltīgi mēģinājis piecas minūtes izsaukt Valdi, Andris izsauca pilsētas ziņu biroju, bet arī tā videofons klusēja. Pilsētā acīmredzot bija noticis kaut kas nopietns.

Andris nolēma nevilcināties. Ātri apģērbies, viņš skriešus devās uz helikopteru un pēc brīža ar maksimālo ātrumu lidoja pilsētas virzienā.

Ticis līdz pilsētas centram, Andris apstājās un, lēni riņķodams, laidās zemāk. Pilsētā vietām ielu apgaismošanas ierīces bija nodzēstas, un Andrim brīžiem nācās lietot prožektorus.

Helikopters mīksti piezemējās laukumā pie tirdzniecības centra. Apkārt joprojām valdīja absolūts klusums, nemanīja nevienas dzīvas dvēseles. Tirdzniecības centrs bija lieliski apgaismots, un Andris devās iekšā pa galvenajām durvīm.

Nogājis kādus piecus metrus, Andris strauji parāvās atpakaļ. Viņam ceļu aizšķērsoja cilvēka līķis! Andris ar riebumu novērsās, bet pēc brītiņa atkal paskatijās uz svešo. Cilvēks bija gadus divdesmit piecus vecs — tātad Andra vecumā, ģērbies svinību drēbēs. Nekādu vardarbīgas nāves pazīmju uz cilvēka ķermeņa nebija.

Andris devās ārā. Veikalā viņam sāka kļūt nelabi. Viņš iekāpa helikopterā un devās uz to pusi, kur kvēloja sadegušo māju drupas.

Uguns bija paveikusi savu. Visas trīs mājas bija nodegušas līdz pamatiem, pašlaik vel kvēloja pēdējās ogles. Apskatījis šo vietu, Andris devās uz elektrovilcienu centrālo staciju.

Kad Andris piezemējās uz perona stacijas priekšā, viņš ieraudzīja uz tuvākajām sliedēm pakritušu cilvēku. Par laimi, vilciens nebija nācis, taču tas neko nemainīja — arī šis cilvēks bija mtrīs. Andris nedrošiem soļiem devās uz stacijas ēku, kura bija spilgti apgaismota un meta gaismu arī uz perona.

Stacijas telpās atradās vismaz trīsdesmit celvēku. Lielākā daļa no viņiem bija sakņupuši krēslos. Visi bija miruši, sastinguši dažādās pozās. Andris sastinga uz vietas, uz brīdi zaudēdams spēju kustēties. Taču drīz viņš atguvās un izgāja no telpas. Šeit iekšā viņam nemitīgi likās, ka aiz katra stūra glūn nāve.

Andris nesteidzoties aizgāja līdz helikopteram un iekāpa tajā. Viņu mocīja sāpigi jautājumi: «Kāpēc viņi miruši? Kas viņus nonāvējis? Un kāpēc es esmu palicis dzīvs šajā vispārējā nāves un posta haosā?» Pašlaik atbildēt uz šiem jautājumiem nebija Andra spēkos.

6

Pēc brītiņa Andris nolēma doties uz pilsētas televīzijas centru, jo viņš neticēja, ka vienīgais ir palicis dzīvs. «Noteikti vēl kāds ir izglābies, es viņu no televīzijas studijas brīdināšu un aicināšu pie sevis,» Andris pie sevis nolēma. Uzmetis pēdējo skatienu stacijai un cilvēku līķiem tajā, viņš vadīja helikopteru augšup. «Kas varētu būt visu šo i cilvēku nāves cēlonis? Jauni mikrobi? Varbūt nezināma gāze?» — šādas domas šaudījās Andra galvā, kamēr viņš vadīja helikopteru uz telecentra pusi.

Debesīs pamazām sāka aust gaisma. Andris paskatījās pulkstenī — tas rādīja bez piecām minūtēm četri. Dziļajā krēslā jau varēja pamanīt tuvākos priekšmetus. Tā vairs nebija nakts necaurredzamā tumsa. Taču, ja neskaita helikoptera motora dūkoņu, klusums joprojām bija absolūts.

Pēc dažām minūtēm helikopters piezemējās televīzijas torņa piekājē. Tornis neizskatījās bojāts, tāpat kā gandrīz visas ēkas pilsētā. Nekādi postījumi, ja neskaita trīs nodegušas mājas, nebija nodarīti. Nāve bija atnākusi acumirklīgi, pašā klusākajā nakts stundā, un pārņēmusi pilsētu bez liela trokšņa.

Andris iegāja televīzijas centra ēkā un devās uz liftu. Tas darbojās, un viņš ātri nokļuva ceturtajā stāvā, kur atradās jaunāko ziņu studija un aparatūras telpas.

Televīzijas ccntrs bija tukšs. Acīmredzot cilvēki pirms katastrofas bija aizgājuši mājās. Andris jutās atvieglots, ka viņam visu laiku nav jāredz līķi.

Studija bija aizslēgta, taču Andris lieki laiku netērēja un atlauza slēdzeni. Iegājis studijā, viņš iededza gaismu un nekavējoties uzsāka aparatūras pārbaudi. Viss — gan kameras, gan raidītāji — atradās absolūtā kārtībā un bija gatavi darbam.

Andris tomēr no sākuma nolēma sīki izpētīt visu aparātu darbības principus un arī to iespējas. Tā kā viņam elektronika bija hobijs, nekādi sarežģījumi neradās.

Beidzot sagatavošanas darbi bija galā. Ieslēdzās kameras, reizē ar tām arī studijas spuldzes un raidītājs. Andris, apsēdies krēslā, kur parasti sēdēja informatīvās pārraides žurnālists, nolasīja ēterā savu uz ātru roku sacerēto runu.

— Godājamie līdzpilsoņi! Es vēršos pie dzīvajiem, ja tādi ir, ar šādu vēstījumu, — Andris iesāka savu runu. — Šodien mūsu pilsētā un, kas zina, varbūt arī visā pasaulē ir notikusi šausmīga katastrofa. Cilvēki ir miruši, turklāt tas noticis pēkšņi un nesaprotami. Es nezinu viņu nāves cēloņus, nezinu ari, kāpēc tas nāvējošais spēks, kas nogalināja citus, nav skāris mani. Es esmu 25 gadus vecs helitaksometra vadītājs Andris Krūmiņš un ierados pilsētas televīzijas centrā, lai mēģinātu sazināties ar pārējiem dzīvajiem cilvēkiem, ja tādi atradīsies. Visus, kas skatās šo pārraidi vai uzzinājuši no citiem, lūdzu ierasties televīzijas centra devītajā stāvā, konferenču zālē. Ik pēc divām stundām — pusseptiņos un pusdeviņos šī pārraide tiks raidīta ēterā videoierakstā. Tātad visus, kuri skatās šo pārraidi, līdz pulksten deviņiem lūdzu ierasties televīzijas centrā. Līdz ar to es atvados no jums, cienījamie skatītāji. Uz redzēšanos!

Pārraide beidzās, un Andris ar nopūtu atzvēlās krēslā. Tas nu bija padarīts. Tagad vajadzēja tikai gaidīt. Bet Andris nolēma pamēģināt kaut ko uztvert no pasaules TV un radio programmām.

Pēc brīža satelītu uztvērējs bija gatavs darbam, un Andris sāka meklēt pasaules TV programmas, metodiski «ķemmējot» visus pieejamos sakaru pavadoņus. Taču ekrāns kā bija, tā palika melns. Neviena no Eiropas, Amerikas un Āzijas TV stacijām neraidīja. Pēc pusstundas Andris meta mieru un nolēma pārbaudīt radio stacijas, taču arī šī pārbaude rezultātus nedeva.

7

Ritēja laiks, un ar katru aizritējušo stundu arvien mazākas kļuva cerības, ka vēl kāds varētu būt palicis dzīvs. Andra aicinājums vēl divas reizes gāja ēterā, taču viņš arvien skaidrāk sāka apjaust, ka šis izmisīgais sauciens nevienu nav sasniedzis. Acīmredzot Andris bija vienīgais dzīvais cilvēks šajā pilsētā un tās tuvākajā apkaimē.

Arī deviņos neviens nebija ieradies. Andris jau bija zaudējis pēdējo cerību, kad pēkšņi absolūtajā klusumā atskanēja vārgs troksnis. No sākuma Andris nesaprata, kas tas par troksni un no kurienes tas nāk, bet tad pēkšņi aptvēra, ka tas ir videofona signāls un ka tas nāk no apakšstāva telpām, kur atradās TV korporācijas vadības kabineti.

Daudz nedomādams, Andris milzīgā ātrumā noskrēja lejā pa kāpnēm un atradās pie kabineta, no kura arī skanēja signāls. Kā par brīnumu durvis nebija aizslēgtas, un Andris bez grūtībām iekļuva šajā telpā. Piesteidzies pie videofona, viņš ieslēdza to. Uz ekrāna parādījās jauna gaišmate, kura, pēc visa spriežot, atradās kādā televīzijas studijā.

Ieraudzījusi, ka beidzot sakari nodibināti, viņa atviegļoti nopūtās un teica ang]u valodā:

— Paldies Dievam, ka beidzot es jūs sazvanīju. Noskatījos jūsu pārraidi pirms vairākām stundām un, kaut gan nesapratu ne vārda no teiktā, uzzināju, ka tomēr neesmu palikusi viena pati šajā pasaulē.

— Labrīt, — Andris viņu sveicināja angļu valodā. — Ja jūs zinātu, cik es biju izmisis! Biju zaudējis pēdējās cerības, kad atskanēja jūsu izsaukuma signāls. Bet, — Andris mainīja sarunas tematu, — kur jūs atrodaties? Tas laikam nebūs Latvijā?

Sieviete ekrānā iesmējās.

— Nē, — viņa atbildēja, uzsmaidīdama Andrim, un viņš savukārt mulsi pasmaidīja pretī. — Es dzīvoju Helsinkos un pašreiz atrodos Somijas TV 3. kanāla studijā. Par laimi, šeit bija visu tuvāko valstu telecentru videofona tīklu kodi, un es pēc divu stundu zvanīšanas beidzot atradu īsto numuru.

— Jūs pati neesat raidījusi no šīs studijas, vai ne? — Andris paliecās uz priekšu, lai labāk varētu apskatīt savu sarunu biedreni un telpu, kurā viņa atradās. — Es pārbaudīju visus kanālus, bet man nelaimējās neko uztvert.

Sieviete pasmaidīja.

— Es diemžēl neko nesaprotu no elektronikas un televīzijas aparatūras, tāpēc šeit atrodos tikai tādēļ, lai mēģinātu kaut ko uztvert, bet ne raidīt.

— Bet mēs nemaz taču vēl neesam iepazinušies, lai gan runājamies jau vairākas minūtes, — Andris pēkšņi attapās. — Es gribētu zināt, kā jūs sauc.

— Es esmu Penti Mikelainena, man ir 25 gadi, dzīvoju Helsinkos un strādāju par angļu valodas pasniedzēju universitātē. Bet kā lai saucu jūs?

— Andris Krūmiņš, arī 25 gadus vecs, strādāju par helitaksometra vadītāju.

— Somijā laikam vairāk neviens nav palicis dzīvs, — pēc brīža ierunājās Penti.

— Tāda drausmīga katastrofa … Vai jūs zināt, kas noticis?

— Diemžēl uz šo jautājumu atbildēt nav manos spēkos. Un es domāju, ka par to mēs vel ilgi lauzīsim galvas.

— Varbūt visā pasaulē dzīvi esam tikai mēs divi, tāpēc mums noteikti ir jāsatiekas, — Penti teica. — Tad varēsim padomāt, ko darīt tālāk.

— Rīkosimies tā. Es tūlīt izlidoju pie jums uz Helsinkiem un ceru jau pēc dažām stundām būt tur.

— Lieliski! Es gaidīšu. Uz tikšanos!

— Uz drīzu redzēšanos!

Ekrāns nodzisa. Andris atlaidās krēslā, pārdomājot saņemto informāciju. «Paldies Dievam!» viņš nodomāja. «Divi — tas nav viens. Un, ja ir divi, kāpēc lai nebūtu vēl kāds? Pasaule taču ir tik plaša!»

Andris piecēlās kājās. «Labi, ka Penti uztvēra manu raidījumu un arī sazvanīja mani. Starptautiskajām telekomunikācijas līnijām tomēr ir ļoti liela nozīme. Ja tādu nebutu, tad es te vēl sustu, domādams, ka esmu viens pasaulē un ka viss nu ir cauri. Bet tā taču nebūt nav, Andri, vai ne?» — viņš domās uzrunāja sevi. «Bet tagad gan jādodas ceļā.»

Andris iekāpa liftā un nobrauca lejā. Pēc pāris minūtēm viņš jau helikopterā lidoja uz tuvāko uzlādēšanās staciju, lai nodrošinātos ar enerģijas rezervi. Turklāt kondensatori jau tā bija patukši.

21. gadsimta helikopteri atšķirībā no saviem priekštečiem bija apgādāti ar elektrodzinēju, jo iekšdedzes dzinēji to kaitīguma dēļ tika aizliegti, izņemot dažus atsevišķus modeļus. Jaunajiem helikopteriem bija milzīgas kapacitātes kondensatori, kuri baroja elektrodzineju. Helikopteri sasniedza ātrumu līdz 500 kilometriem stundā, bija viegli un ļoti ērti. Tie plaši ieviesās sadzīvē, aizstājot vieglās automašīnas. Protams, eksistēja arī automobiji ar elektrodzinējiem, bet tie bija mazāk izplatīti.

Uzlādējis kondensatorus, Andris nolēma, ka nebūtu par ļaunu iegriezties policijas pārvaldē un «aizņemties» dažus ieročus, jo kā gan lai zina, kas varēja gadīties.

Policistu bruņojumā bija lāzerautomāti STARS, kurus gan izmantoja ļoti reti, kā arī visizplatītākie ieroči — fotonu pistoles. Policistiem bija arī tā saktās gravitācijas pistoles, kuras raidīja spēcīgu gravistaru. Tas, trāpot cilvēkam, radīja tādu pašu efektu kā spēcīgi mests olis. Gravistara stiprumu pēc vēlēšanās varēja regulēt.

Nebaidīdamies, ka var ierasties īstie saimnieki, Andris pārnesa visu ieroču seifa saturu uz helikopteru. Tur gan sevišķi daudz ieroču nebija — pieci STARS automāti, piecpadsmit fotonu un tikpat gravitācijas pistoles. Pabeidzis šo darbu, Andris iesēdās helikopterā, pacēlās gaisā un pēc brīža uzņēma virzienu uz Helsinkiem.

8

Saule tuvojās zenītam. Helikopters slīdēja virs Rīgas jūras līča. Andris tikko bija izrēķinājis, ka līdz Helsinkiem iznāca 390 kilometri. Tas bija nepilnas stundas brauciens.

Lidojot ar maksimālo ātrumu, Andris drīz cerēja nokļūt Helsinkos.

Jūra izskatījās neparasti mierīga. Bija bezvējš, ūdens virsma spīdēja kā spogulis. Pēkšņi Andris virs ūdens ieraudzīja kaijas! Tās lidoja virs ūdens gluži tāpat kā senāk, ķerdamas zivis.

— Kaijas palikušas, — Andris teica.

Kāpēc lai nebūtu palikuši arī citi dzīvie organismi? Uz visiem tomēr neiedarbojas šie mikrobi…

Andris pēkšņi aprāvās. Viņš bija pateicis to, ko nojauta zemapziņā, taču varēja arī kļūdīties. Vēl nebija zināms, kas ir katastrofas cēlonis — patiešām mikrobi vai kas cits. Andris papurināja galvu. Minēšana, kaut arī intuitīva, nebija labākais variants. Tagad viņam bija cits mērķis — ātrāk nokļūt Helsinkos un atrast Penti.

Pēc triju ceturtdaļstundu lidojuma pie apvāršņa parādījās krasts un pilsēta. Vēl pēc desmit minūtēm Andris jau riņķoja virs Helsinkiem, meklēdams televīzijas torni.

Andris nekad nebija bijis Helsinkos, un lāpēc, kamēr viņš beidzot atrada īsto torni un aizlidoja uz turieni, pagāja diezgan ilgs laiks.

Tikko helikopters piezemējās, telecentra durvis atvērās un pa tām iznāca sieviete. Jau pa gabalu Andris pazina Penti. Viņa gandrīz vai skriešus devās šurp. Andris arī izkāpa no helikoptera un pagājās viņai pretī.

— Beidzot! — Penti aizelsusies iesaucās.

Es jau pusstundu sēžu pirmajā stāvā.

Tik grūti ir būt vienai, it sevišķi, ja zini, ka vēl viens cilvēks visā šajā haosā ir dzīvs un turklāt lido pie tevis.

— Es nedaudz aizkavējos Latvijā, kamēr uzlādēju kondensatorus un aplaupīju ieroču seifu, jo tagadējos laikos viss var gadīties.

— Iesim uz telecentru, Andri. Tur arī nolemsim, ko darīt tālāk.

— Bet es tomēr nesaprotu, kā jūs šeit, Helsinkos, uztvērāt manu raidījumu. Es taču neraidīju no Rīgas caur satelītiem, bet no parastas pilsētas TV studijas.

— No sākuma arī es nesapratu, kas tā par studiju, bet, mums abiem par lielu laimi, tā caur releju tīklu bija tieši savienota ar Helsinkiem, kā arī ar Tallinu, — Penti pasmaidīja. — Un jusu pārraidi skatījās arī Somijas un Igaunijas galvaspilsētās, ja tikai bija kam skatīties, — viņa ar rūgtumu piebilda.

Andris paskatījās uz Penti. Viņa acīmredzot nemaz nebija gulējusi, visu laiku ziedodama mēģinājumiem kaut ko atrast TV sakaru kanālos. Penti bija vidēja auguma gaišmate, kā jau vairums ziemeļnieču. Sievietes sejā bija lasāmas sāpju un ciešanu pēdas, ko gan viņa centās slēpt. Penti bija glīta, pareizi veidota seja ar taisnu, nelielu degunu, zili zaļām acīm un mazu muti. arī pārējais viņas ķermenis bija nevainojami proporcionāls.

Penti iegāja telecentra ēkā, un Andris viņai sekoja. Ar liftu viņi uzbrauca divpadsmitajā stāvā un devās uz to pašu studiju, kur Penti bija pavadījusi šo nakti.

Kad viņi bija apsēdušies krēslos, Andris beidzot pārtrauca ieilgušo klusumu.

— Sakiet, Penti, vai sen jūs jau esat šai studijā? Jūs izskatāties ļoti nogurusi. Varbūt jums labāk vajadzētu atpūsties?

— Nē, nē, — Penti atteica. — Bet studijā es esmu jau no pagājušās pusnakts. Andri, jūs zināt, kā tas viss sākās?

— Nē. Es vienpadsmitos aizgāju gulēt, tāpēc nekā nezinu.

— Bet pie mums ap divpadsmitiem pēkšņi aprāvās televīzijas raidījumi. Tajā brīdi arī es skatījos televizoru, tāpēc ne pa jokam satraucos. Es pārslēdzu televizoru uz citu kanālu, taču visas Eiropas stacijas bija apklusušas. Man izdevās uztvert vienīgi kādu studiju no Ņujorkas, taču pēc pāris minūtēm arī ta apklusa. No sākuma biju ļoti izbijusies, jo kaut kas tāds manā mūžā gadījās pirmoreiz. Es pagaidīju pusstundu, tad devos uz telecentra ēku. Cilvēki, kas tur atradās, bija gājuši bojā. Viņu nebija daudz — tikai nakts brigāde. Es atradu šo telpu, kurā nebija līķu, un televizoru pieslēdzu vispasaules līnijām. Tā es zondēju visus iespējamos un neiespējamos kanālus jau no diviem naktī, kad beidzot puspiecos uztvēru jūsu pārraidi. No tās gan es nesapratu ne vārda, bet man kļuva skaidrs, ka visi tomēr nav gājuši bojā, un mēģināju tevi sazvanīt pa videofonu. Par laimi, dežūrtelpā es atradu grāmatu ar tuvākā reģiona TV staciju videofona kodiem, un tikai tādā veidā man izdevās tevi sazvanīt.

— Es būtu runājis angliski, ja zinātu, ka manu pārraidi var uztvert arī šeit. Savā vēstījumā aicināju visus, kuri skatītos to, līdz deviņiem ierasties telecentrā, bet neviens tā arī neatsaucās.

— Bet, Andri, — Penti ielūkojās viņam acīs, — ja reiz nezināmu iemeslu dēļ mēs esam palikuši dzīvi, vai tas nenozīmē, ka dzīvi var būt palikuši arī citi? Neticu, ka mēs esam izņēmums. Varbūt pārējie vienkārši nespēj sazināties ar mums?

— Jā, Penti, tev taisnība. Tāpēc mums ar lielu pacietību jāmēģina uztvert kādu televīzijas vai radio signālu.

— Andri, pastāsti man par sevi. Es gribu uzzināt kaut ko vairāk.

Andris ātri izstāstīja Penti savu biogrāfiju. Kad viņš bija beidzis, Penti sacīja:

— Jā, Andri, tev nav gājis viegli. Mūsu likteņos es redzu daudz kopīga, jo arī es esmu, pareizāk, biju palikusi viena šajā pasaulē. Tikai mani vecāki aizgāja bojā tad, kad es vēl biju pavisam maza, vēl divdesmitajā gadsimtā. Mani izaudzināja krustmāte, kura pirms diviem gadiem diemžēl nomira. Precējusies es neesmu un dzīvoju savu dzīvi viena pati. Pirms diviem gadiem beidzu studijas, iestājos darbā. Dzīve ritēja visai vienmuļi līdz vakardienas katastrofai. Tagad jūtu, ka esmu būtiski mainījusies, arī pasaule, protams, ir kļuvusi cita. Un tomēr es nedomāju, ka viss jau ir zaudēts. To rādīs dzīve un laiks.

Penti apklusa. Pēc klusuma brīža Andris piecēlās un teica:

— Tagad jāsāk strādāt. Mēģināsim uztvert kādu signālu, jo cerība mirst pēdējā. Mums nepieciešams uzstāties vispasaules TV kanālos, lai mūs redz un dzird visi, kuri… Katrā ziņā rīkosimies atbilstoši apstākļiem.

9

Kamēr Penti sēdēja pie televizora un ar milzu pacietību jau kuro reizi pārbaudīja visus kanālus, Andris sagatavoja studijas aparatūru darbam. Pēc desmit minūtēm viņiem vajadzēja uzstāties vispasaules ēterā. Šādu iespēju nodrošināja divdesmit pirmā gadsimta sakaru pavadoņi un telekomunikācijas tīkli.

Pēc dažām minūtēm visa telecentra aparatūra bija pilnīgā kārtībā. Pagaidām Andris raidīja ēterā nomierinošu mūziku un skaistus skatus, nejauši atradis šo programmu kādā videokasetē. Tikmēr Penti vēl reizi pārbaudīja visus kanālus. Un pēkšņi televizora ekrāns iegaismojās, no tā atskanēja balss.

— Andri! — Penti iesaucās, pielēkdama kājās. — Uztverts!!

Andris momentā atdrāzās no blakustelpas un ar skatienu ieurbās televizorā. Atskanēja vārdi angļu valodā:

— … es gaidīšu jūsu videofona izsaukumu. Ceru, ka neesmu palicis pēdējais uz šīs planētas. Uz redzēšanos!

Ekrānā redzamais vīrietis, kas bija gadus trīsdesmit vecs, piecēlās no krēsla, piegāja

pie kādas ierīces studijas malā, un attēls nodzisa.

Esmu palaidusi garām, Andri, — Penti ar rūgtumu teica. — Izsauc viņu pa videofonu… Ja mēs zinātu kodu… Vai vismaz vietu, no kurienes viņš raida… Bet varbūt viņš atkārtos savu pārraidi? — Penti negribēja zaudēt cerības.

— Nepārdzīvo tik ļoti, — Andris mierināja viņu, — tu neesi vainīga. Šeit svarīga veiksme. — Viņš apņēma roku Penti ap pleciem. — Neuztraucies, viss būs labi. Atstāj tikai ieslēgtu televizoru šajā pašā kanālā, un viss būs kārtībā.

— Es sapratu, ka viņš ir no Kanādas. Akcents man stipri atgādina Ziemeļameriku, konkrēti, Kanādu. Un nebrīnīšos, ja viņš būs no Kvebekas provinces. Valodā diezgan stipri bija jūtama franču ietekme.

— Penti, tu esi nepārspējama novērotāja! Es nemūžam tik sīki nevarētu uztvert šīs nianses.

— Es mācu angļu valodu, tāpēc man ir jāzina visi dialekti un izloksnes. — Penti mainīja tematu, — tagad ēterā jāiziet mums. Vai raidītājs jau darbojas?

— Jā. Un mēs varam sākt kaut tūlīt.

Andris un Penti ieņēma savas vietas pie

studijas galda. Andris ieslēdza apgaismojumu, pēc tam sāka strādāt kameras. Andris nolēma runāt angliski.

— Esiet sveicināti visi, kas mūs redz un dzird, — Andris iesāka. — Jūs jau zināt, ka pasaulē ir notikusi liela katastrofa. Nezināmu iemeslu dēļ cilvēki ir gājuši bojā.

Taču ne visi, un mēs, Penti Mikelainena un Andris Krūmiņš, raidām piecpadsmitajā kanālā visai pasaulei no Somijas televīzijas centra.

— Kā jau jūs nojaušat, es esmu somiete, bet Andris atlidoja šurp no Latvijas, — Penti pārņēma stafeti. — Visus, kuri ir palikuši dzīvi, mēs lūdzam izsaukt mūs pa videofonu. Mūsu kods ir FINLAND 0493726. Ar nepacietību gaidīsim jūsu izsaukumus.

— Ja kāds dzīvo tuvu un var ierasties telecentrā personiski, ļoti lūdzam to izdarīt. Mēs atkārtoti iziesim ēterā pēc divām stundām. Uz redzēšanos!

Kameras izslēdzās, nodzisa studijas spuldzes. Andris ar nopūtu piecēlās no krēsla.

— Pārraide gāja uz visu pasauli, vai ne? — jautāja Penti. — Tādā gadījumā mums jāgaida izsaukumi. Un varbūt jau tuvākajā laikā. Vienīgais — varbūt mums vajadzēja runāt arī franciski, vāciski vai spāniski? Nav izslēgts, ka daži var nezināt angļu valodu.

— Nē, Penti. Eiropā un Amerikā katrs cilvēks prot angļu valodu. Bet tie, kuri to neprot, tāpat nepratīs arī franču, vācu vai spāņu, viņi runās tikai savā mātes valodā, kā, piemēram, afrikāņi.

— Laikam jau tev taisnība. Tagad taču ir divdesmit pirmais gadsimts!

— Bet varbūt — pirmais! — Andris iesmējās. — Man liekas, ko kopš vakardienas ir sācies jauns posms cilvēces vēsturē. Un, kaut arī tā sākumu iezvanījusi drausmīga katastrofa, es ticu, ka uz vccās pasaules drupām mēs spēsim uzcelt jaunu pasauli, atgūt zaudēto un sasniegt jaunas virsotnes.

Kamēr Andris runāja, Penti ar sajūsmas pilnām acīm klausījās viņa runā. Viņa saprata, ka Andrim ir taisnība. Lai cik maz būtu izglābušies, šie cilvēki atjaunos un uzcels no jauna zudušo un arī vēl neapgūto pasauli.

Viņi ir izredzētie — tikai kas viņus izredzējis? Liktenis? Dievs? Ārpuszemes civilizācijas, atnācēji? Un vai viņiem nebija jāpilda (un ne tikai viņiem diviem) Ādama un Ievas loma?

10

Penti no pārdomām iztraucēja videofona izsaukuma signāls! Viņa reizē ar Andri metās pie aparāta. Tā ekrāns iegaismojās, un tajā parādījās jau pazīstamais vīrietis, kura raidījuma beigu daļu viņi bija redzējuši. Vīrietim bija gadu trīsdesmit, liels augums, masīva ķermeņa uzbūve. Gaiši zaļās acis dzirkstīt dzirkstīja aiz briļļu stikliem. Par spīti visam, šis cilvēks izskatījās diezgan jautrs.

— Beidzot! — viņš iesaucās, redzēdams, ka sakari nodibināti. — Sveicināti, draugi! Es ceru, ka varu jūs tā uzrunāt.

— Labrīt Kanādā! — Andris atsaucās.

— Es nekļūdos?

— Jā, pareizi. Jūs varbūt redzējāt manu raidījumu?

— Tikai pašas beigas diemžēl. Bei kādā kanālā jūs raidījāt?

— Vispasaules kanālā no Monreālas. Es arī devu savu kodu, bet neviens vēl nav mani izsaucis. Un tomēr es negribu ticēt, ka uz pasaules esam palikuši tikai mēs trīs. Jūsu raidījumu es redzēju pilnībā, zinu, kā jūs sauc, bet es esmu Ričs Hakslijs, dzīvoju Monreālā. Katastrofas brīdī lidoju ar helikopteru. Skatos — pēkšņi visi helikopteri, kas lidoja man blakus, sāk krist zemē gluži ka blaktis no griestiem. Nolaidos zemāk, redzu — cilvēki uz ielām guļ bez dzīvības pazīmēm, tikai daži streipuļo un mokās, mēģinādami ievilkt elpu. Pārbijos ne pa jokam, bet pirmajā brīdi pilnīgi aizmirsu par sevi un tikai vēlāk sev jautāju: «Rič, kāpēc tu paliki dzīvs?» Cilvēku agonija ilga ne vairāk par desmit sekundēm.

— Desmit sekundes … — Andris novilka.

Tas liek domāt, ka vainīgi varētu būt

mikrobi. Nervu gāzei tik ilgu laiku nevajadzētu.

— Gluži manas domas, — Ričs piekrita.

— Un arī manas, — sarunā iesaistījās Penti.

— Lieliski! Mums ir absolūta vienprātība, — Ričs iesmējās. — Bet tagad vajadzētu vienoties par turpmāko rīcību. Man ir galīgi apnicis šeit vienam sēdēt, — Ričs atklāti teica.

— Paklau, Rič, bet ja nu atsaucas vēl kāds no Ziemeļamerikas? Es tomēr ieteiktu tev dažas stundas pagaidīt. Un, ja tevi tik ļoti nomāc gairlaicība, mēs varam sarunāties ar videofona palīdzību. Bet mums ir cits jautājums — kādā veidā tu atkļūsi šurp? Monreāla nav Latvija, no kuras varētu atbraukt pat ar elektromobili.

— Šajā ziņā man nav problēmu. Es atlidošu ar lidmašīnu, ja vien lidlauks būs kārtībā un tajā būs lidojumam sagatavotas lidmašīnas. Tāpat ir svarīgi, lai arī jūsu lidlauks būtu kārtībā. Ja tas būs nosprostots, es nevarēšu nolaisties.

— Rič, rīkosimies šādi. Penti būs jāpaliek par koordinatori, bet es tikmēr ar helikopteru aizlidošu līdz lidlaukam un apskatīšu to. Jaunumus paziņošu pēc atgriešanās.

— Labi, draugi, — Ričs pamāja ar galvu.

— Uz drīzu redzēšanos!

Ekrāns nodzisa, Andris atzvēlās krēslā un paskatījās uz Penti. Viņa par kaut ko saspringti domāja. Sajutusi skatienu, viņa pacēla galvu un jautājoši paskatījās uz Andri.

— Man jāaizlido, bet es drīz atgriezīšos, — viņš atbildēja uz Penti mēmo jautājumu. — Varbūt man iegriezties kādā veikalā un paņemt pārtiku?

— Pareizi, paēst nebūtu par ļaunu. Bet pacenties lieki neaizkavēties, jo man vienai būs garlaicīgi, — viņa iesmējās.

— Pacentīšos. — Andris viegli saņēma viņas roku un sakļāva to savās plaukstās, tad, pamājis ar galvu, ātri izgāja no studijas.

Helikopters stāvēja turpat, kur viņš to bija novietojis. Andris ātri ielēca kabīnē, un iedarbināja dzinēju. Atskanēja viegla dūkoņa, un pēc brīža lidaparāts klusi pacēlās gaisā. Andris tūlīt ieslēdza maksimālo ātrumu. Motors sāka dūkt visaugstākajos toņos, likās, ka zem kājām sīc milzīgs odu leģions.

Andris lidoja virs pilsētas centra. Pilsēta bija izmirusi, taču nekādu milzīgu katastrofu pēdas nebija manāmas, tikai dažās vietās vīdēja krāsmatas, vēl bija saskrējušās dažas mašīnas, bet tas arī bija viss. Andris pieķēra sevi pie domas, ka viņš vairs neizjūt šausmas, redzot šos skatus, un iesmējās. Jā, pie kā gan cilvēks nepierod …

11

Pēc desmit minūtēm helikopters jau riņķoja virs lidlauka. Skats, kas pavērās viņa acīm, nebija iepriecinošs. Pašā lidlauka vidū bija sadūrušās divas lidmašīnas, gabaliņu tālāk atradās citas lidmašīnas lūžņi. Acīmredzot nelaime to bija skārusi nosēšanās brīdī. Milzīgā lidmašīna ar purnu bija ietriekusies skrejceļa segumā, krītot tā bija izrāvusi arī dziļu bedri. Lai savestu kārtībā kaut vienu skrejceļu, bija nepieciešams ļoti daudz laika un enerģijas. Ričam nāksies lidot uz kādu citu lidlauku jeb arī Andrim ar Penti būs jāmaina apmešanās vieta. Tā domādams, Andris devās atpakaļ.

Helikopters nosēdās laukumā pie Helsinku tirdzniecības centra. Andris izlēca no aparāta un steidzīgi devās uz tuvāko celtni. arī šeit, tāpat kā viņa pilsētas tirdzniecības namā, gulēja miruši cilvēki. Taču tagad tas Andri vairs neuztrauca.

Pēc piecām minūtēm viņš atgriezās helikopterā, nesdams līdzpaņemto pārtiku. Viņš sevišķi neskopojās ar izvēli, paņēma līdzi to labāko. Neviens viņu par to nevarēja sodīt, jo sodīt jau nebija kam. Naudai tagad nebija nekādas vērtības.

«Labi, ka saldētavām nav atslēgta elektrība,» Andris nodomāja, «jo citādi viss, izņemot dzērienus un konservus, būtu sācis bojāties.»

Novietojis savu bagāžu helikopterā, Andris ātri devās uz telecentra pusi. To viņš sasniedza pēc dažām minūtēm. Paņēmis pārtiku, Andris devās uz liftu.

Jau iztālēm Andris saklausīja divu sieviešu balsis, kas skanēja no studijas. Tas varēja nozīmēt tikai vienu — viņa prombūtnes laikā Penti bija nodibinājusi sakarus ar kādu citu sievieti. Andris strauji atvēra studijas durvis un iegāja plašajā telpā. Videofona ekrānā bija redzama sieviete, kura — Andris to zināja nešaubīgi — bija no Japānas.

Andris pamāja Penti un iegāja blakus telpā, kur viņš nolika pārtiku, un pēc mirkļa atgriezās studijā.

— Hisako, šis ir mans draugs un arī bēdubrālis Andris no Latvijas, — Penti uzņēmās iepazīstināšanu. — Un viņa Hisako, 21 gadu jauna studente no Japānas.

— Priecājos iepazīties, — Andris teica un viegli uzsmaidīja Hisako. Viņa atbildēja ar vēl platāku smaidu.

— Brīnišķīgi! — viņa atsaucās latviešu valodā. Andris no sākuma apstulba, bet Hisako turpinaja:

— Es divus gadus studēju Latvijā un iemācījos latviešu valodu, — viņa teica, pirms Andris bija paguvis bilst kādu vārdu.

— Tad nu gan pārsteigums, — arī Andris sāka runāt latviski, — tik liels, ka pat valodu zaudēju, — viņš iesmējās. — Es gan domāju, ka latviski man vairs nenāksies runāt, bet, izrādās, esmu maldījies. Hisako, varbūt jums ir kādas jaunas ziņas?

— Nē, diemžēl nav. Kad tas viss sākās, es sēdēju mājās un skatījos televizoru. Tā arī nosēdēju visu šo laiku, neuzdrošinādamās iziet no mājas. Šajā haosā nav grūti apmaldīties un pat sajukt prātā. Cerību stariņš atmirdzēja pēc jūsu raidījuma, ko man palaimējās uztvert. Es pusstundu pūlējos jūs sazvanīt, bet videofons rādīja aizņemtu. Es sapratu, ka ar jums kāds jau runā, un gaidīju savu kārtu. Nešaubos, ka vēl arī citi gaida savu kārtu, tāpēc tagad es atslēgšos. Pēc laiciņa jūs atkal izsaukšu …

— Pagaidiet, Hisako, — Andris pēkšņi pārgāja uz angļu valodu, lai arī Penti saprastu viņa teikto, — ļoti iespējams, ka mēs drīzumā atstāsim Somiju, tāpēc ka Helsinku lidlauks nav lietojams, un dosimies uz kādas citas valsts galvaspilsētu, visdrīzāk uz Rīgu. Jūs, iespējams, mūs šeit vairs neatradīsit. Mums tagad ir jūsu kods, un sliklākajā gadījumā mēs jūs izsauksim jau no nākošās mūsu apmešanās vietas. Taču drīzumā mēs plānojam nosūtīt vēl vienu vēstījumu tajā pašā kanālā. Tad arī centīsimies dot sīkākus izskaidrojumus un precīzāku situācijas analīzi. Ja jau reiz esam satikušies, tad otrreiz jau vairs nepazudīsim. Bet tagad uz redzēšanos!

— Ceru, ka drīz tiksimies, — piebilda Penti.

Hisako pamāja ar galvu, un ekrāns nodzisa. Andris un Penti atkal palika divatā.

— Man viss skaidrs, — noteica Penti.

— Būs jādodas prom no Somijas, jo mūsu drauga Riča lidmašīna šeit nevarēs nolaisties. Bet uz kurieni dosimies?

— Es domāju, ka uz Rīgu. To labi pazīstu, arī telecentrs tur nav sliktāks, tāpat kā viss parējais. Rīgā turklāt ir divas lidostas, un viena no tām katrā ziņā būs lietojama. Bet mums vēlreiz jāiziet ēterā, jābrīdina Ričs un Hisako.

Andris ieslēdza pulti un noraidīja 15. kanāla «galviņu». Pēc tam viņi abi apsēdās krēslos pretī kamerām. Iedegās spuldzes, un translācija sākās.

— Sveicināti visi, kuri meklē informācijas avotus. Jūs sveic Penti un Andris. Sākam otro raidījumu.

— īpašs sveiciens Ričam un Hisako, kuri jau paguvuši saistīties ar mums pa videofonu. Lūdzam to izdarīt arī pārējos, kuri skatās šo pārraidi, — sarunā iesaistījās Penti. — Mūsu kods tagad būs LATVIA, bet tuvāk mēs jūs informēsim tiešajā pārraidē no Latvijas, 22. kanālā SAT 7Bļ sistēmā. Vecais kods tagad vairs nedarbosies. Helsinkos lidmašīnas nevar nolaisties, tāpēc mēs ar helikopteru dosimies uz Rīgu.

Tātad uz redzēšanos pēc trim stundām!

Andris izslēdza raidītāju. Pārraide bija galā. Tagad varēja iestiprināties. Andris aizgāja pēc pārtikas, bet Penti apsēdās pie galda studijas stūrī un gaidīja viņu.

Andris sajuta, ka viņa sirdī pēkšņi uzliesmojusi mīlestība. Pagājušās nakts notikumi npgrieza visu ar kājām gaisā. Andris nekad agrak nebija mīlējis, viņam bija tikai acumirklīgas vai nedaudz ilgākas aizraušanās, nekas vairāk. Turpretī tagad Andris juta kvēlu mīlestību pret Penti, un šinī grūtajā brīdī tā varēja nozīmēt un dot ļoti daudz. Andrim likās, ka arī Penti pret viņu nav vienaldzīga, bet kaul kā īpaši viņa to neapliecināja. Pēc pagājušās nakts viņa jutās tik neaizsargāta, un viņš no rīta atlidoja ar helikopteru, lai pasargātu jauno sievieti no mokošās vientulības. Tālāk viss aizgāja jau pats no sevis.

Arī Penti domāja par to pašu. Viņai jau no paša sākuma iepatikās šis latviešu puisis, kurš, uzzinājis, ka viņa sēž viena pati Helsinkos, tūlīt atlidoja šurp. arī viņu likteņos bija tik daudz kopīga. Penti iepriekš bija mīlējusi tikai vienu vienīgu reizi, bet tas bija jau tik sen, pirms pieciem gadiem, un mīļotais cilvēks toreiz viņu pameta. Penti mīlēja, bet nesastapa pretmīlestību. Pēc tās reizes Penti nocietinājās, nevēlēdamās vēlreiz piedzīvot kaut ko līdzīgu. Taču šoreiz bija savādāk. Nakts bija viņu, līdzšinējo Penti, ar visām aizdomām un šaubām salauzusi, un viņa kļuva cita — jautra un dzīvespriecīga sieviete. Taču temperaments arī neļāva viņai uzreiz kļūt ļoti atklātai. Tāda nebija Penti daba. Viņa noteikti, neatlaidīgi gāja uz mērķi un bija pārliecināta, ka to noteikti sasniegs.

Arī Andris savam mērķim tuvojās drošiem soļiem. Arī viņš bija pārliecināts, ka sasniegs to pavisam drīz.

12

Klusējot Andris apsēdās pie galda iepretī Penti un sāka ēst.

Viņi paēda ātri, novāca galdu un sāka gatavoties prombraukšanai. Bet līdz tam vēl vajadzēja sazināties ar Riču un Hisako. Andris uzgrieza Riča videofona numuru un gaidīja. Pēc neilga laika Ričs pieslēdzās.

— Sveiks, Andri! — viņš iesāka. — Kādi rezultāti?

— Neko iepriecinošu nevaru pavēstīt. Lidlauks nav lietojams.

Ričs sadrūma.

Neskumsti, mēs atradām izeju. Mēs ar Penti helikopterā lidosim uz Rīgu, un arī tev būs jādodas turp. Tu mūs izsauksi no lidmašīnas, un tad mēs norunāsim visu. Neizsauc ātrāk, iekams nebūsi sasniedzis Angliju, bet vēlāk arī ne.

— Skaidrs, — Ričs novilka. — Izlidošu pēc stundas. Tātad — uz tikšanos.

Ekrāns nodzisa. Andris izstiepās krēslā. Penti bija izgājusi, viņš atradās studijā viens pats. Brīdi pārcilājis galvā dažādas domas, viņš atkal ieslēdza videofonu un izsauca Hisako.

— Labdien, Hisako! — Andris viegli uzsmaidīja. — Mums ir notikušas pārmaiņas,

Tāpēc mēs brīdinām jūs. Iepriekšējo videofona kodu tagad variet aizmirst. Šeit mēs vairs nebūsim atrodami. Kad mēs ieradīsimies Rīgā, es tūlīt izsaukšu jūs.

— Ziniet, Andri, man šeit ir tik garlaicīgi… Ja es dzīvotu Eiropā, nebūtu aizbraukusi no Rīgas nedēļu pirms šiem notikumiem… Bet tagad man jāsamierinās ar vientulību, atskaitot videofona sarunas.

— Varbūt nākotne nemaz tik drūma nebūs, — Andris smaidīdams teica. — Šodien no Monreālas uz Rīgu ar lidmašīnu atlidos mūsu draugs Ričs; kas zina, vai viņa nākošais reiss nebūs uz Japānu pie jums.

Hisako, acīm mirdzot, pielēca kājās.

— Tas taču ir lieliski, Andri! Es jūs visus ļoti gaidīšu, lidojiet, cik vien ātri varat!

— Nezinu, kad tas būs. Ričam, kad viņš atlidos, būs jāatpūšas, jo viņš nav gulējis jau ļoti ilgu laiku. Turklāt es nezinu, kā ir ar degvielu. Mūsu tautai bija tāds teiciens — nesaki «hop», kamēr neesi pārlēcis pār grāvi! Taču būsim optimisti, vai ne?

— Protams! — Hisako atsaucās. — Savādāk jau nebūtu vērts dzīvot! Bet es jūs ilgāk neaizkavēšu. Veiksmīgu ceļu līdz Rīgai, un uz drīzu redzēšanos!

Ekrāns nodzisa, un reizē ar to istabā ienāca Penti. Viņa izskatījās jautrāka nekā citkārt.

Braucam? Pareizāk, lidojam? — viņa piebilda.

— Lai notiek! — Andris atsaucas un reizē ar Penti izgāja no studijas, kura viņi bija pavadījuši tik daudzus satraucošus mirkļus. Pēc brīža viņi jau bija ārā pie helikoptera.

Andris apsēdās pie vadības pults, Penti ieņēma vietu blakus. Bet, uzmetis skatienu skalām, Andris sastinga — kondensatora lādiņa rādītājs bija apstājies pie atzīmes 0,01. Tas nozīmēja to, ka tagad viņam bija jāmeklē tuvākā uzlādēšanās stacija, jo ar šādu enerģijas rezervi viņi nolidotu labi ja desmit kilometrus, varbūt pat vēl mazāk.

— Penti, tu nezini, varbūt šeit tuvumā ir kāda uzlādēšanās stacija? Kondensators ir gandrīz izlādējies. Mums nepietiks enerģijas.

— Atceros, tuvumā vienai jābūt, liekas pie tās lielās mājas, — Penti norādīja uz kādu lielu celtni. — Tikai nezinu, vai tā darbosies.

Helikopters pacēlās gaisā un ar minimālu ātrumu devās uz kādas puskilometru attālas ēkas pusi.

Stacija tur patiešām atradās un, par laimi abiem ceļotājiem, darbojās. Andris ātri uzlādēja kondensatorus, drīz viņi devās Rīgas virzienā.

13

Laiks bija jauks. Saule jau sliecās uz vakārpusi. Andris vēlreiz pārcilāja atmiņā šās dienas notikumus: ugunsgrēks pilsētā, līķi uz ielām, televīzijas raidījums, Penti izsaukums, lidojums uz Helsinkiem, jaunu bēdubrāļu meklējumi, raidījumi visai pasaulei, Ričs, Hisako, lidlauks, jaunas vienošanās,

Tagad — ceļš un Rīgu. Andris juta nogurumu, bet viņš centās nedomāt par to. Viņš atšķirībā no Penti bija četras stundas nogulējis, bet lielā slodze darīja savu.

Penti tagad domāja par to, kā dzīvot, kur apmesties uz dzīvi. Bet par to bija jālemj visiem kopā. Viņa mīļuprāt paliktu Rīgā vai nu dotos kaut kur tālāk uz dienvidiem — Šveici, Franciju, Spāniju vai Itāliju, bet viņa nezināja, ko par to domā pārējie, arī Andris un Hisako. Varbūt vēl kādi cilvēki bija palikuši dzīvi šajā vispārējā nāves un posta haosā?

Helikopters lidoja virs jūras. Pa kreisi vidēja Igaunijas piekraste, apakšā jūras virsmu šūpoja viegls vējiņš. Laiks bija lielisks.

Pēc nepilnas pusstundas helikopters piezemējās Rīgas telecentra priekšā.

- Būs jāgatavojas iziešanai ēterā, tikai domāju, ka jau pēdējo reizi. Es vairs neticu, ka vēl kāds cilvēks varētu būt palicis dzīvs. Andris nožāvājās. — Pēc raidījuma derētu labi izgulēties.

Bet mums taču būs jāaizlido uz lidostu pretī Ričam, — iebilda Penti.

- Ak jā, pareizi, biju piemirsis. Vēl mums vajadzēs apciemot telecentra restorānu vai bufeti. Bet tagad iesim. — Andris paņēma Penti roku savējā.

Uz restorānu?

Vispirms uz telecentru, — Andris iesmējās.

Atraduši vajadzīgo liftu, viņi uzbrauca divdesmitajā stāvā, kur atradās bufete.

— Vajag paņemt kādu dzērienu, kas mazina nogurumu, kaut ko tonizējošu. Vai arī kafiju, — ierosināja Penti, paņemdama ēdienkarti.

— Nezinu, kā tu, bet es atļaušos simts gramus apelsīnu liķiera. Savā laikā tas man noņēma stresu un nogurumu. Un tonizējošo arī var iedzert. Tikai paņemsim to visu līdz uz studiju, lai nevajadzētu daudz skraidīt no trešā uz divdesmito stāvu.

Andris paņēma no noliktavas visdažādāko pārtiku, lai ēdiens vienmēr būtu pa rokai. Tad viņi ar liftu nobrauca līdz trešajam stāvam un devās uz studiju. Par laimi, tajā līķu nebija, un viņi sāka iekārtoties. Andris sagatavoja raidīšanai studijas aparatūru, bet Penti savukārt saveda kārtībā telpas interjeru. Drīz vien viss bija gatavs, un pārraide varēja sākties. Kamēr Andris pēdējo reizi, pārbaudīja kameras, Penti atpūtās, sēžot nelielā dīvāniņā. Viņa jutās ļoti nogurusi, jo nebija gulējusi jau vairāk nekā diennakti Taču ēterā viņa nedrīkstēja izskatīties nogurusi, viņai tas bija jāslēpj.

— Kameras ir kārtībā, — Penti, stāsimies pie darba.

Viņi ieņēma vietas pie studijas galda Automātiski ieslēdzās kameras un studijas spuldzes. Pēc dienu ilgas klusēšanas atka ēterā izgāja Latvijas televīzija, šoreiz tā bija ne vairs Latvijas, bet gan visas Zemes televīzija.

— Latvijas televīzija raida visai Zemei, Tiem, kuri varbūt redz mūs pirmoreiz, vēstām, ka visu Zemi ir skārusi drausmīga каtastrofa. Nezināmu faktoru darbības rczultātā visi cilvēki ir gājuši bojā. Mēs vēl nezinām, kas tie ir par faktoriem, bet ceram atrisināt šo jautājumu. Un pats galvenais… — Andris apklusa, ļaudams tālāk runāt Penti

— …tagad ir uzzināts, cik cilvēki uz pasaules ir palikuši dzīvi. Tādēļ visus, kuri dzird un redz šo pārraidi, mēs tuvākajā laikā lūdzam izsaukt mūs pa videofonu. kods — LATVJA 284253. Gaidīsim jūsu izsaukumus!

Līdz ar to mūsu pārraide ir beigusies, to vadīja Penti un Andris. Mēs atvadāmies no jums, bet ceram satikties. Visu labu! — Andris nobeidza.

Kameras izslēdzās, spuldzes nodzisa, kanāls atkal apklusa.

Beidzot tā padarīšana ir galā. Tagad mēs varam gaidīt izsaukumus. Ja ne no kāda piektā, tad vismaz no Riča vai Hisako, — ar atvieglotu nopūtu balsī teica Penti un apsēdās uz dīvāniņa. — Varam nedaudz iestiprināties.

Viņi ēda lēnām, nesteidzoties, izgaršodami katru kumosu. Šobrīd laika viņiem bija atliku likām. Viņi izdzēra pa simts gramiem liķiera un divām krūzēm kafijas. Citādi miegs un nogurums noteikti viņus būtu pievarējis.

Pagāja stunda, atskanēja videofona izsaukuma signāls. Tā ekrānā parādījās Ričs lidui.ismas kabīnē.

Pašlaik pārlidoju Londonas meridiānu, — viņš ziņoja. — Es ceru, ka Rīgas pirmā lidosta nav bloķčta un es varēšu nolaisties?

— Diemžēl mēs vēl tur neesam bijuši, bet aizlidosim tev pretim. Žēl, ka helikopterā nav videofona. Varētu mēģināt izmantot rācijas, bet arī to tuvumā nav. Nu jāpaļaujas tikai uz sevi, Rič. Iznāk, ka mēs tevi varam gaidīt aptuveni pēc stundas?

— Jā, apmēram tā, — Ričs pamāja ar galvu. — Bet tagad es atslēdzos. Tiksimies lidlaukā!

Andris izslēdza videofonu. «Tātad drī Ričs jau būs šeit,» viņš nodomāja. «Pēc pusstundas būs jāizlido..»

Saule jau taisījās rietēt, rietumu pamale sārtojās. Andris pa logu aplūkoja apkārtni Tā kā katastrofa bija notikusi naktī, ap telecentru un tajā bija relatīvi maz līķu. Lielākā daļa cilvēku tobrīd atradās mājās. Turpretī Amerikā tajā laikā bija vakars, bet Klusā okeāna piekrastē pat diena. Tāpēc Riču tā satrieca skats, ko viņš novēroja krīzes sekundēs. Tagad Ričs bija ceļā uz šejieni, bet rīt, ja vien Penti un Ričs piekristu Andris gribēja doties uz Japānu pie Hisako

— Andri! — Penti pēkšņi pārtrauca viņa pārdomas.

Andris pagriezās pret viņu. Penti rokās turēja vecu avīzi un ar skatienu bija ieurbusies kādā slejā.

— Kas noticis? Jaunumi?

— Sensācija! — viņa iesaucās. — Izrādās, ka pirms pieciem mēnešiem kosmosā ir devusies starpplanētu ekspedīcija, kuras mērķis bija Neptūns, tā pavadoņi un Plutons. Un tā līdz pat šim laikam vēl atrodas Kosmosā!

Kad ekspedīcijai jāatgriežas?

— 1. augustā — tātad aizparīt. Domāju, viņi jau ir tuvu, taču nenojauš, kas ir nolicis uz Zemes viņu prombūtnes laikā.

L–Cik kosmonautu?

P. — Četri. Ekspedīciju finansē ANO. Apkalpe, saprotams, starptautiska. Tajā ietilpst Sofija Goldšteina no Vācijas, Markss Mailss no Austrālijas, Luidži di Stefano no Itālijas un Santa Roldana no Argentīnas. Viņiem jānolaižas ASV Nevadas štata kosmodromā.

— Kā būtu, ja mēs aizlidotu viņus sagaidīt?

— Tu domā? Tik tālu?

— Nemaz tas nav tālu, — Andris iebilda. Mums būs nepieciešams sazināties ar viņiem, mēs nedrīkstam atstāt cilvēkus neziņā.

— Laikam tā būs labāk, — Penti piekrita.

— Lieliski. Bet tagad jādodas uz lidostu, lai mēs ierastos tur pirms Riča.

— Ejam. — Penti piecēlās kājās. Viņa piegāja pie spoguļa — kurai sievietei gan negribas pārliecināties par savu skaistumu — un devās pakaļ Andrim lejā pa kāpnēm.

14

Par laimi, Rīgas pirmā lidosta nebija bloķēta un arī nekādi postījumi tai nebija nodarīti. Helikopters nosēdās pie dispečeru zāles. Andris devās tajā iekšā cerībā nodibināt sakarus ar Riču.

Aparāti bija kārtībā, un Andris minūtes divas tos rūpīgi pētīja, lai uzzinātu, kā ar tiem rīkoties.

— Andri, tu saproti šo tehniku? — vaicāja Penti, ziņkārīgi paliekdamās uz priekšu

— Ceru, ka drīzumā nodibināsim sakarus, — Andris teica un pagrieza kādu sviru tad nospieda vairākas pogas. Penti viņu uzmanīgi vēroja, pie sevis brīnīdamās, kā Andris visu saprot. Bet Andrim tas bija hobijs. Ne velti viņš tik daudzas stundas bija pavadījis savā elektronikas darbnīcā. Pēc brīža uz displeja ekrāna parādījās lidmašīnas kabīne. Pilota krēslā sēdēja Ričs.

— Jūs jau dispečeru punktā? — viņš izbrīnījās. — Es tikko šķērsoju Latvijas un Lietuvas robežu. Bet kā ar lidlauku?

— Viss kārtībā. Nolaidies uz otrā ceļa, tas ir visizdevīgākais, — Andris pasmaidīja. — Cik stundas tu jau neesi gulējis?;

— Katrā ziņā vismaz trīsdesmit. Šausmīgi māc nogurums, acis līp ciet, kaut vai līmē plakstus pie uzacīm, — Ričs ar brīvo roku izberzēja acis un nožāvājās. — Bet pēc minūtēm piecpadsmit ceru jau būt Rīgā. Neizslēdz sakaru kanālu, man vismaz nebūs garlaicīgi.

— Lai notiek. Drīz jau rietēs saule, nosēšanās brīdī tev varbūt jau nāksies lietot prožektorus.

Kamēr Andris runājās ar Riču, Penti bija piegājusi pie loga. Vējš pa lidlauku dzenāja baltus papīrus, kuri nezin kādā veidā bija tur nokļuvuši. Penti paskatījās uz otru pusi un sastinga — pa lidlauku šurp brauca kaut kads interesants transporta līdzeklis, kas ar kaut ko atgādināja XX gadsimta tankus, kuri vēl dažās valstīs bija saglabājušies kā muzeju eksponāti. Bet tomēr Penti ne pa jokam uztraucās.

Andri! — viņa klusi pasauca, lai Ričs neizdzirdētu. — Surp brauc kaut kāds tanks vai… — viņa nepabeidza teikumu, jo Andris viņu pārtrauca, strauji pagriezdamies pret logu:

; — Ko tu teici?!

— Kā teicu, tā ir. Paskaties pats.

— Nav ko daudz skatīties, ātri uz helikopteru, pie ieročiem! Man sāk rasties nelabas nojausmas …

Tu domā, ka tā varētu būt kaut kāda pagājušā gadsimta tipa mafija, kurai sagribējies valdīt pār Zemi, un tagad tā beidzot iznākusi no pagrīdes, lai sāktu aktīvi darboties?

— Pilnīgi iespējams. Ja es būtu vēsturnieks, varbūt tev spētu dot pilnīgāku izskaidrojumu. Bet tagad gan ātri uz helikopteru. Ričam neko teikt nevar, pirms nolaišanās nedrīkst būt ne mazākā uztraukuma, jāmēģina tikt galā pašiem. Jauna ēra var būt tikai fikcija, ja mafija pārņems varu, ja tas patiešām ir tā …

Kad Andris izskrēja ārā no telpas, tanks vai tā prototips atradās kāda puskilometra attālumā un lēni virzījās šurp.

15

Andris paķēra lāzerautomātu, pa divām fotonu un gravitācijas pistolēm, otru lāzerautomātu viņš iedeva Penti.

— Tūlīt paskatīsimies, kā viņš reaģēs! Andris noteica un iedarbināja motoru. Helikopters lēnām pacēlās gaisā.

— Andri, neriskē! — iesaucās Penti. — Tā viņi mūs viens divi sašaus!

— Penti, tu māki šaut?

— Domāju gan.

— Lieliski. Tādā gadījumā pamēģini šim tankam sašaut motoru.

Andris vadīja helikopteru nelielā augstumā pretī tankam, bet tas neizrādīja nekādas dzīvības pazīmes, izņemot iepriekšējo, lēno rāpošanu. Kad helikopters bija virs tanka tā tornis pēkšņi sagriezās ar stobru pret viņiem. Negaidīdama, kamēr tas izšaus, Penti ar labi tēmētu staru kārtu paralizēja tanku Tas sastinga ar augšup pavērstu stobru Tagad tanka lielgabals vairs nebija bīstams taču iekšā noteikti atradās apbruņoti cilvēki.

Drošības nolūkos Penti ar automāta kārtu uzšķērda tanka sānus, bet pretī uzliesmoja violets zibens — tātad pretiniekam bija fotonu pistoles.

— Nāksies iznīcināt tanku, savādāk vēl mūs nejauši sašaus, — Andris caur zobiem novilka. — Ar viņiem nekad neko nevar zināt, un mēs jau nemaz arī nezinām, kas tie «viņi» būtībā ir …

— Laikam gan būs jāsašauj, kaut arī negribas to iznīcināt, — ar tādu kā piespiešanos teica Penti. — Savādāk. .

No apakšas vēlreiz uzliesmoja violets zibens un ķēra helikopteru labajā sānā. Tas gan nenodarīja nekādus bojājumus, toties cilvēku pacietības mērs bija pilns. Divu lāzerautomātu stari ietriecās tankā. Apakšā uzliesmoja vel viens zibens, šoreiz jau pēdējais. Tanks bija pieveikts.

— Nevar zināt, vai šis bija vienīgais, varbūt vēl ieradīsies papildspēki? — ieminējās Penti. — Ko darīsim?

— Sagaidīsim Riču. Dodamies atpakaļ uz dispečeru punktu.

Helikopters nolaidās pie pašām durvīm. Andris izkāpa pirmais un tūlīt devās pie sakaru pults.

— Beidzot! — Ričs displeja ekrānā atviegļoti nopūtās. — Kur jūs bijāt?

— Tāpat. Bijām izgājuši ārā ieelpot vakara gaisu.

— Es jau sasniedzu Rīgas robežu, pēc neilga laika būšu klāt. Otrais ceļš, tu saki?

Andris pēkšņi atcerējās: tanks taču brauca pa otro ceļu! Un tur arī palika! Viņš uzmeta skatienu tankam, kas stāvēja kā lūžņu kaudze.

Ne, Rič. Tavā rīcībā ceturtais skrejceļš. Ceturtais! Tu dzirdi?

— Jā, Andri. Bet jums kaut kas ir atgadījies.

— Mēs esam sveiki un veseli, tu neuztraucies. Viss ir kārtībā.

Tu mani pārliecināji, — teica Ričs, bet pēc viņa acīm varēja saprast, ka tā tas nebūt nav. Andris to juta, taču Ričs neko neizrādīja. — Pēc pāris minūtēm jau būšu lidlaukā.

— Lieliski. Mēs būsim helikopterā. Tagad es atvienojos, tu visu zini, vari nolaisties bez bēdām. Tiksimies uz Latvijas zemes!

— Tagad uz helikopteru. Izlūkosim apkārtni no gaisa.

Pēc brīža helikopters lēnām riņķoja virs lidlauka. Andris un Penti rūpīgi aplūkoja visu milzīgo betona laukumu un arī tuvāko apkārtni. Nekas aizdomīgs nebija manāms.

Tālumā atskanēja lidmašīnas rūkoņa. Drīz parādījās arī pati lidmašīna, kura jau grasījās nolaisties. Andris redzēja, ka Ričs vada lidmašīnu uz ceturtā ceļa pusi. Brīdi vēlāk lidmašīnas šasijas pieskārās zemei, tā sāka samazināt ātrumu. Andris vadīja helikopteru tai līdzās.

Pēc pāris minūtēm lidmašīna apstājās lidlauka otrā galā. Helikopters nolaidās tai blakus. Atvērās pilota kabīnes durvis, un Ričs nolaida lejā virvju kāpnes. Ātri nolaidies lejā, viņš apkampa abus sagaidītājus.

— Kā es priecājos, redzot jūs! Beidzot stāvu blakus dzīviem cilvēkiem! Bet tagad pasakiet man to, ko negribējāt teikt iepriekš. Kas šeit bija atgadījies?

— Redzu, ka tu esi neatlaidīgs, — Andris iesmējās. — Labi. — Andris norādīja uz sašauto tanku.

— Tanks?! Tas jums uzbruka?

— Ne īsti tā, bet izturējās ārkārtīgi aizdomīgi, un mēs negaidījām, lai viņi uzbrūk pirmie. Penti sašāva motoru, tādējādi paralizējot tanku, taču viņi sāka šaut uz mums ar fotonu pistolēm. Tikai tad mēs iznicinājām viņus. Man ir nelielas, bet tomēr aizdomas. Vai tikai šo katastrofu nav sarīkojusi kaut kāda mafija?

— Blēņas! — Ričs iesaucās. — Tas…

— Bet kā tu izskaidrosi tanku?

— Apskatīsim to, tad spriedīsim, — Riča balss skanēja mazāk pārliecinoši. — Jūs taču to vēl neesat pētījuši?

— Nē. Nebija laika. Bet tagad gan ķersimies klāt tankam. Mani ne mazāk par tevi interesē tā saturs.

Helikopters piezemējās līdzās tankam. Tas, lāzera izkropļots, gulēja lidlaukā kā milzīgs metāla bluķis. Cilvēki, turēdami gatavībā ieročus, uzmanīgi devās uz tanka pusi. Tas neizrādīja nekādas dzīvības zīmes. Drīz vien Andris, kas gāja pa priekšu, sasniedza lāzera izgrauzto caurumu tanka bruņās. Brīdi nogaidījis, viņš ielīda tankā. Ričs ar Penti palika ārpusē.

16

Pēc brīža no tanka iekšpuses atskanēja neliels troksnis, drīz caurumā parādījās Andra galva un pleci.

— Nāciet iekšā, — viņš aicināja, — te nekas nedraud.

Penti un Ričs sekoja Andrim. Saliekušies viņi līda starp lūžņu kaudzēm, kamēr nonāca galvenajā telpā. Lāzera stars bija to pāršķēlis gareniski pušu, apkārt valdīja haoss. Taču neviens cilvēks nebija redzams. Acīmredzot neviens cilvēks šeit arī nebija bijis. Toties tankā bija kaut kas līdzīgs mehāniskajām rokām, kuras turēja fotonu pistoles, — no tām tad acīmredzot arī tika šauts. Tanks pilnībā bija automatizēts.

Cilvēki atviegļoti nopūtās. Nē, tas nevarēja būt mafijas roku darbs. Sis tanks liecināja par ko citu. Sis tanks … Un tomēr ne drīkstēja izslēgt nevienu, pat visfantastiskāko varbūtību. Tāpēc cilvēki, pārvarot nogurumu, rūpīgi apskatīja un pārmeklēja tanku. Taču visi meklējumi bija veltīgi. Nekas neveda uz pēdām. Nebija nekādu slēptu lietu, pēc kurām varētu spriest par tanka piederību. Tanks bija viens vesels pats par sevi. Taču viens jautājums palika neskaidrs — no kurienes tas brauc, uz kurieni un kādēļ? Un, ja kāds tomēr to sūtīja, tad kas? Cerēdami rast atbildes uz šiem jautājumiem, cilvēki vēlreiz pārmeklēja sašauto tanku, taču velti, un pēc stundas atgriezās helikopterā. Ārā jau bija satumsis, tāpēc Andris ieslēdza prožektorus. Orientēļoties pēc žirokompasa, viņš vadīja helikopteru atpakaļ uz telecentru, kas tagad bija kļuvusi par mājvietu trim ceturtdaļām cilvēces.

Rīgā vēl šur tur dega kāda elektriskā spuldze. Andris iedomājās par strāvu un paskatījās uz kondensatora lādiņa rādītāju. Tā bultiņa bija apstājusies pie skaitļa 0,2. Tas nebija daudz, tāpēc Andris nolēma uzlādēties stacijā pie telecentra. Sājos laikos nevarēja zināt, cik ilgi vēl strāva būs.

Visapkārt pletās melnas, skaidras debesis.

Ari zvaigznes šonakt likās mirdzam spilgtāk nekā parasti. Bija silts, kaut gan jau sen bija pienākusi nakts. Austrumu pamalē pašlaik leca pilns Mēness. Izbāzis virs apvāršņa savu pliko pauri, tas it kā ar līdzjūtīgu skatienu raudzījās uz cilvēkiem, kuri bija vieni paši šajā nakts tumsā, nožēlojami un neaizsargāti lielās Dabas priekšā. Un, lai arī viņiem bija modernākie ieroči, tomēr tie bija bezspēcīgi pret mežonīgo, pirmatnīgo Dabas spēku. Pat varenā, sešarpus miljardus lielā civilizācija nespēja pretoties Dabas dusmām. Bet vai tā bija Daba, kas dusmojās? Vai arī tas tomēr bija pašu cilvēku roku darbs? Lai arī kāds nebija cilvēku nāves cēlonis, šis nezināmais ienaidnieks nespēja iznīcināt pilnīgi visus. Mēdz teikt: viss uz pasaules ir relatīvs. Tā tas bija noticis arī šoreiz. Civilizācija nebija mirusi, bet tikai atradās dziļā šokā. Un sešārpus miljardi dvēseļu lūdza četrus palikušos: «Glābiet Zemi! Jūs esat vienīgie, kam tas ir pa spēkam!» 5iem cilvēkiem bija uzlikta milzīga atbildība. Galu galā viņi bija paši to sev uzlikuši. Atpakaļceļa vairs nebija. Un nevarēja būt.

Helikopters nosēdās pie uzpildes stacijas kādus simt metrus no telecentra ēkas. Penti gribēja kāpt ārā, bet Andris atturēja viņu.

— Naktī nebūtu vēlams pastaigāties, īpaši bez ieroča. Zemākie radījumi taču nav gājuši bojā, un es nedomāju, ka tev bez pistoles vai automāta būtu patīkami sastapties ar klejojošu suņu varzu vai, vēl ļaunāk, ar meža zvēriem, kuri būtu atnākuši uz pilsētu pārtikas meklējumos.

Penti aiztaisīja pavērtās durvis. Andris tikmēr izkāpa laukā, lai uzlādētu kondensatorus. Tuvumā nedega neviena spuldze, tāpēc bija tumšs kā akā, un, lai Andris varētu redzet, Ričs viņam rādija gaismu ar signāllukturi.

Kad kondensatori bija uzlādēti, Andris pacēla helikopteru gaisā un nolaidās tikai pie pašām telecentra ēkas ieejas durvīm. Pie tām dega viena spuldze. Andris uzmeta plecos automātu un pie jostas piesprauda pa fotonu un gravitācijas pistolei. Līdzīgu bruņojumu saņēma arī Ričs un Penti. Pārējos ieročus viņi ienesa televīzijas ēkas vestibilā, lai nodrošinātos pret visādām nejaušībām.

Ārējās durvis viņi aizslēdza un pievienoja tām signalizāciju. Gadījums ar tanku liecināja, ka viņus gaida vēl daudz visādu pārsteigumu.

No sākuma lifts viņus uznesa pašā augšā, uz restorānu. Cilvēki ar baudu paēda un pēc tam nobrauca uz televīzijas studiju. Tur viss stāvēja savās vietās. Viņu prombūtnes laikā neviens šeit nebija bijis. Studijā pūta caurvējš, jo dienā vējš bija atrāvis vajā vairākus pievērtus logus. Ričs aizvēra tos, nakts solījās būt vēsa, turklāt nevienam nebija īpašas vēlēšanās riskēt ar veselību.

Studijā atradās tikai viens dīvāniņš, bet izvelkot tas bija diezgan plats. Tā kā cilvēki bija noguruši un negribēja meklēt citas telpas, tad visi trīs draudzīgi sagūlās uz tā un uzreiz iegrima dziļā miegā.

17

Kad Andris pamodās, viņš nevarēja pateikt, cik stundu nogulējis. Penti un Ričs vēl gulēja. Studijā bija tumšs, taču tas vēl neko nenozīmēja — logus sedza polarizējošie slēģi, kas pilnībā aizturēja gaismu. Andris mēģināja kaut ko aprēķināt, bet velti. Miegs viņam vairs nenāca. Studijā gaiss bija smags, elpot vajadzēja ar piepūli. Lai nepamodinātu pārējos, Andris uzmanīgi piecēlās un piegāja pie loga. Attaisījis nelielu spraugu, viņš palūkojās ārā. Bija gaišs, saule jau bija pakāpusies labu gabalu virs horizonta. Pulkstenis rādija deviņi. Tikai nevarēja zināt — šodien ir 29. vai 30. datums? Bridi padomājis, Andris nosprieda, ka viņš tomēr nevar būt nogulējis vairāk nekā diennakti no vietas.

Andris paskatījās uz dīvāniņu, kur, kā vakar vakarā apgūlušies, gulēja Penti un Ričs. «Un tomēr šis dīvāniņš trijiem ir par mazu,» nodomāja Andris. «Vajadzēs iekārtoties plašākās telpās.»

Nolēmis, ka ir jau vēls un jāceļas arī pārējiem, Andris pamodināja draugus.

— Labrīt! — viņš uzsauca. — Laiks celties, jau diena!

— Bet ir taču tumšs! — Ričs noburkšķēja.

Redzēdams, ka nekā nepanāks, Andris atvēra polaroīdus. Studija pielija ar žilbinošu gaismu.

— Tev tomēr taisnība, — Ričs neapmierināts novilka, aizmiedzis acis. — Tūlīt celšos.

— Viņš pielēca kājās. Pēc brīža arī Penti pameta ērto dīvāniņu. Cilvēki ātri sakārtoja studiju, un drīz nakts atstātās pēdas vairs nebija manāmas.

— Derētu tā kā aiziet uz restorānu un kaut ko iekost, — ierosināja Ričs.

— Laba doma, — Andris iesmējās. — Es tikko gribēju teikt to pašu. Mūsu domas sakrīt.

— Patiešām?

Restorānā ledusskapji un saldētavas joprojām darbojās, tāpēc pārtika bija nevainojamā stāvoklī. Cilvēki uz ātru roku uzkoda un pēc ceturtdaļstundas atgriezās studijā.

— Man ir viens jautājums, Rič.

— Es klausos.

— Redzi, mums vajadzētu aizlidot uz Japānu pie Hisako. Viņa noteikti skumst vientulībā. Bet kā ir ar degvielu?

— Ja lidlaukā ir, tad labi. Lidmašīnas rezerves ir gandrīz izsmeltas. Vai lidlaukā ir degviela?

Andris paraustīja plecus.

— Bet vai tu būtu ar mieru lidot uz Japānu?

— Protams! Nevar taču cilvēku pamest vienu pašu!

— Tādā gadījumā mēs varam šeit ilgāk neuzkavēties. Ieroči visiem līdzi?

Ričs un Penti pamāja.

— Kāpēc tu šorīt esi tik klusa? — Andris jautāja Penti. — Varbūt neesi labi atpūtusies?

— Pateicos par rūpēm, — Penti iesmējās.

— Viss ir kārtībā. Tikai nevēlos jaukties iekšā vīriešu darīšanās. .

— Vajag, Penti, vajag! — Ričs iebilda.

— Savādāk mēs sarunāsim un sadarīsim diezin ko!

Penti viegli pasmaidīja.

Andris tikmēr atslēdza ārdurvis. Helikopters stāvēja ārpusē kādu divu metru attālumā. Ātri no vestibila pārnesuši ieročus, viņi iesēdās helikopterā, un Andris uzņēma kursu uz pirmo lidlauku.

To viņi sasniedza ātri. Helikopters piezemējās līdzās lidmašīnai.

— Jūs pagaidiet tepat, Ričs izlēca ārā no helikoptera. — Es noskaidrošu, kā lidlaukā ir ar degvielu.

Ričs pazuda aiz kādas ēkas stūra. Andris izkāpa ārā un lūkojās zilajās debesīs. Laiks joprojām bija lielisks, debesīs neredzēja neviena mākonīša, bija karsts. Andris parēķināja, ka ēnā varētu būt ap +30 °C. Saule lēnām tuvojās zenītam.

Kamēr Andris pētīja debesis, atgriezās Ričs.

— Viss ir kārtībā! — viņš priecīgi iesaucās un pamāja ar roku uz lidmašīnas pusi.

— Es tūlīt uzpildīšu tvertnes.

To teikdams, viņš piegāja pie lidmašīnas, ar kuru bija atlidojis, un pēc brīža pa virvju kāpnēm uzrāpās kabīnē. Lidmašīnas motors ierēcās, un tā lēnām pieripoja pie milzīga angāra.

Pēkšņi Andris pamanīja dīvainas lielas: vakar sašautais tanks vairs neatradās vecajā vietā, bet kādus piecus metrus nostāk!

— Penti, paskaties uz tanku, — Andris čukstēja dīvainā balsī, bezgala izbrīnījies. Un bija arī par ko brīnīties — lai pārvietotu šo lūžņu kaudzi, bija nepieciešams milzīgs spēks.

— Tas ir pārvietojies! Bet kā?

— To var tikai minēt. Tanku mūsu prombūtnes laikā kāds ir apciemojis.

— Jāsecina, ka šī planēta tomēr nav tik neapdzīvota kā izliekas. Vai arī tie varbūt bija atnācēji…

— Algolieši? Bet viņi taču ieradīsies ne ātrāk kā nākošā gada martā. Tāds bija pēdējā kontakta rezultāts.

— Varbūt kādi citi?

— Bet mēs «tos citus» pat redzējuši neesam! Kā mēs varam par viņiem spriest? Un turklāt visi kontakti ar Zemi taču ir algoliešu ziņā, ja vien man ir pareiza informācija.

— Galu galā mēs ar šādu minēšanu tāpat nekā nepanāksim, — Penti blēņodamās izšāva ar gravitācijas pistoli uz tuvējo ēku. No sienas nobira sīki putekļi. — Gan pielāks laiks, kad visas mīklas tiks atminētas.

— Liekas, tev taisnība. Bet pirms izlidošanas mums jāsazinās ar Hisako, savādāk nēs nemaz nezinām, kurp lidot.

— Iesim uz dispečeru punktu, tur ir videofons, — ierosināja Penti.

Pametuši helikopteru un aizmirsuši visu piesardzību, viņi, tikai ar pistolēm bruņojušies, devās uz dispečeru zāli.

Tikko Andris pārkāpa telpas slieksni, kļuva redzams, ka arī šeit kāds ir bijis.

— Andri, arī šeit viņi ir viesojušies! Bet kas ir šie noslēpumainie «viņi»?

Andris neko neatbildēja, bet devās taisni pie videofona un izsauca Hisako. Viņa atsaucās pēc paris sekundēm.

— Beidzot! Es tik ilgi gaidīju jūsu izsaukumu, arī pati mēģināju izsaukt, bet veltīgi. Jau sāku bažīties, vai tikai ar jums kaut kas nav noticis.

— Ar mums viss ir kārtībā, — Andris nomierināja viņu. — Ričs patlaban lidmašīnā pilda degvielu, un drīz mēs izlidosim pie tevis. Tikai — kurp mums jālido?

— Uz Tokiju. Ceturtā lidosta. Tā vienīgā ir lietojama. Es aizbraukšu turp ar elektromobili un sagaidīšu jūs.

— Vari nesteigties, — iejaucās Penti,

— mums priekšā vēl vismaz astoņas stundas lidojuma.

— Tas nav daudz! — Hisako apņēmīgi paziņoja. — Gaidīšu jūs!

— Uz tikšanos Japānā! — Andris atvadoties vēl uzsauca.

Ekrāns nodzisa. Andris un Penti devās ārā pa durvīm. Ričs jau bija piepildījis lidmašīnas tvertnes ar degvielu un nostādījis lidmašīnu uz viena no brīvajiem skrejceļiem.

— Ceru, tu uzrāpsies pa virvju kāpnēm? — bažīgi vaicāja Andris.

— Rāpusies neesmu, bet ceru, ka viss būs kārtībā.

Kad viņi nonāca pie lidmašīnas, pa atvērto lūku izbāza galvu Ričs.

— Rāpieties ātrāk! Mūsu rīcībā nav daudz laika!

Pagaidījis, kamēr uzkāpj Penti, Andris arī devās augšā. Pēc brīža viņi jau sedeja pilota kabīnē. Andris uzvilka augša virvju kāpnes un aizvēra lūku.

— Piesprādzejielies, — komandēja Ričs,

— tūlīt lidosim.

Lidmašīna ieskrējās. Ričs ļāva tai uzņemt diezgan lielu ātrumu, cik vien ļāva skrejceļš. Drīz vien tā atrāvās no zemes un, apmetusi nelielu loku, devās austrumu virzienā.

18

Viņi lidoja jau sesto stundu. Apakšā pletās Sibīrijas taiga, kurai neredzēja ne gala, ne malas. Taču arī tai kādreiz vajadzēja beigties, tā nebija bezgalīga. Apmēram pēc divām stundām viņiem vajadzēja sasniegt Japānu. Viss bija kārtībā, viņi varēja neraizēties.

Pēc pusotras stundas lidojuma līdz Tokijas lidostai bija palikuši tikai daži desmiti kilometru.

— Drīz būsim galā, — Ričs ar tādu kā atvieglojuma sajūtu balsī teica. — Tā nav Rīga vai Helsinki, kaut gan arī Monreāla nav tuvu …

— Jā, bet kas varēja izkustināt tanku un pabūt dispečeru zālē? Atnācēji, vai? — pēc brīža ieminējās Penti. — Varbūt…

— Algolieši? — Andris atsaucās. — Iespējams, taču es domāju, ka viņi tādā gadījumā jau būtu ar mums nodibinājuši kontaktu, esmu pārliecināts.

— Paskaties šurp! — ar tādu kā triumfu iesaucās Ričs un norādīja debesu zilgmē taisni priekšā lidmašīnai. Andris paskatījās norādītajā virzienā un ieraudzīja nepazīstamu sudrabainu disku, kas atradās nepilna puskilometra attālumā.

— Algolieši tie nav, — Andris iebilda.

— Viņu kuģi ir līdzīgi lielām mirdzošām spirālēm, turpretī šis izskatās savādāk, tu pats taču redzi.

— Nu, viņi var būt uzbūvējuši citu kuģi, — Ričs nepadevās. — Galu galā uz Zemes līdz šim līdzīgi lidaparāti vēl nav redzēti.

— Es domāju, ka vajadzētu mest strīdus pie malas un mēģināt noskaidrot, kas tas ir par kuģi, — iejaucās Penti. — Rič, pamēģini to panākt!

— Varam pamēģināt, — viņš negribīgi atsaucās un palielināja lidmašīnas ātrumu. Sudrabainais disks nedaudz pietuvojās, taču joprojām turējās drošā attālumā. Ričs kāpināja ātrumu līdz maksimālajam. Lidmašīna sākas strauji tuvoties svešajam. Brīdi, kad to no diska šķīra ne vairāk par 50 metriem, nepazīstamais izmeta sudrabainu miglu un pazuda cilvēku acīm.

— Velns lai parauj! — nolamājās Ričs.

— Es vairs neredzu ceļu!

Tajā pašā brīdī Andris zemapziņā it kā sajuta brīdinājumu par briesmām. Viņa smadzenes caururba it kā auksta gaisa strāva, piesātināta ar nemieru un trauksmi. Tas turpinājās kādas trīs sekundes, tad tikpat pēkšņi izbeidzās. Andris paskatījās uz savu draugu sejām — arī tajās bija lasāma neizpratne, Penti izskatījās pat nedaudz nobijusies.

— Tagad ir skaidrs, ka tie nav algolieši. Bet kas tie ir, un kādi ir viņu nodomi?

Neviens neatbildēja. Nepazīstamais lidaparāts izturējās ļoti mīklaini. Ja tas bija ienaidnieks, tad kāpēc nešāva? Bet, ja draugs, tad kāpēc aizbēga, turklāt raidot nemiera viļņus?

Andris atrāvās no savām domām un uzmeta skatienu apkārtnei. Sudrabainā migla jau sen bija izklīdusi, zem lidmašīnas spārniem pletās Tokijas nomale, bet tālumā jau bija redzams viņu galamērķis — lidlauks.

Nosēšanās bija necerēti viegla. Drīz vien lidmašīna apstājās uz Japānas zemes. Hisako gan nekur nemanīja. Nogaidījuši dažas minūtes, ceļotāji izkāpa laukā. Apkārt bija nakts, un melno tumsu šķēla vienīgi daži vēl nenodzisuši starmeši, kā arī lidmašīnas ugunis, kuras lidotāji bija atstājuši ieslēgtas. Lai pamatīgāk apskatītu vietu, kur viņi bija nolaidušies, Penti piecas reizes izšāva gaisā no fotonu pistoles. Apkārtni apgaismoja violeta gaisma. Tās atblāzmā ceļotāji pamanīja kādu ēku metrus divdesmit no viņiem. Pēc visa spriežot, tas bija dispečeru punkts. īsi apspriedušies, cilvēki devās uz to.

Tas patiešām bija dispečeru punkts, taču šeit nebija elektrības. Andris sameklēja avārijas ģeneratora slēdzi un ieslēdza to. Iedegās gaisma, un pirmais, ko atnācēji ieraudzija, bija haoss. Un šajā lausku un šķembu kaudzē kaut kādā brīnumainā veidā saglabājies videoekrāns meta uz viņiem vārgu atspulgu. Andris ātri pārbaudīja to — tas darbojās. Tūlīt viņš izsauca Hisako, un pēc pusminūtes gaidīšanas sakari beidzot nodibinājās. Ekrānā parādījās Hisako, viņa izskatījās kā tikko piecēlusies.

— Jūs no kurienes? — viņa bija nedaudz izbrīnījusies. — Es tikko kā pamodos, pareizi, mani pamodināja jūsu izsaukums? — Viņa nemanāmi nožāvājās.

— No Tokijas ceturtā lidlauka dispečeru pults, — atbildēja Penti. — Nezinām, kur lai paliek.

— Ārprāts! Es esmu aizgulējušies, turklāt pamatīgi! Es tūlīt saģērbšos un nekavējoties izbraukšu pie jums.

— Paklau, varbūt tu labāk izmantosi helikopteru? — iejaucās Ričs. — Ar to mums būs daudz ērtāk pārvietoties. Un tagad jau nevienam nav jāprasa atļauja, lai kaut ko paņemtu.

— Tev taisnība. Vēlākais pēc ceturtdaļstundas gaidiet mani, bet centīšos būt pēc iespējas ātrāk. Gaidiet!

Ekrāns nodzisa. Andris atslēdza vienu ģeneratora bloku, lai enerģijas pietiktu ilgākam laikam. Videofons bija viens no lielākajiem tās patērētājiem.

— Gaidīsim šeit? — jautāja Penti.

— Protams. Telpa labi apgaismota, Hisako bez pūlēm mūs atradīs.

— Labi. Tad gaidīsim viņu.

19

Bija pagājušas kādas divdesmit minūtes, taču Hisako vēl nerādījās. Andris, Penti un Ričs joprojām gaidīja viņu, ērti iekārtojušies dispečera punktā, kas lidostā ir gandrīz vai svarīgākā ēka. Apkārt pletās melna, klusa tumsa, ko kliedēja tikai avārijas ģeneratora strāvas barotās spuldzes. Šur tur vīdēja kāda laterna, taču šeit to bija daudz mazāk nekā Rīgā. Daudzu miljonu pilsēta bija apklususi.

Ričs nepacietīgi piegāja pie loga.

— Laikam Hisako nevar atrast piemērotu helikopteru, kuram būtu enerģijas rezerve. Un, kā liekas, pilsētā strāvas nav.

— Tādā gadījumā var rasties daudzas problēmas, kas nu nemaz nebūtu vēlams, — Penti piecēlās kājās un arī piegāja pie loga. ārā nekādu pārmaiņu nebija, taču apkārtnē jautās kaut kas savāds, nebija vairs tā miera, kas valdīja līdz šim. Gaisā viļņoja trauksme, un cilvēki juta to.

Atrisinājums nāca negaidot. ārā pēkšņi uzliesmoja violeta gaisma, ko varēja radīt tikai fotonu ieroči, šajā gaismā cilvēki ieraudzīja trīs tankus, līdzīgus Rīgā redzētajam, kuri ātri tuvojās ēkai no lidlauka otra gala.

— Ātri prom no šejienes tumsā! — Andris komandēja, izslēdzot gaismu. — Ieročus šaušanas gatavībā!

— Kas mums uzbrūk? Kaut kādi roboti, vai? — interesējās Penti.

— Nav ne jausmas. Tagad mums jānoslēpjas, riskēt mēs nedrīkstam. — Andris atvēra durvis un izgāja ārā. Penti un Ričs viņam sekoja.

Ārā bija melna tumsa, un tanku klātbūtni varēja nojaust tikai pēc to motoru trokšņa. Tas arvien pastiprinājās, tātad tie tuvojās.

No šejienes nebija tālu līdz elektromobiļu un helikopteru stāvvietai, un, turēdami gatavībā lāzerautomātus, cilvēki atkāpās. Taču pēc mirkļa atkal uzliesmoja fotonu lādiņu radītā gaisma, kas griezīgi dūrās acīs. Taču cilvēki paguva ieraudzīt, ka visi trīs tanki atrodas nepilnu simts metru attālumā no dispečeru ēkas. Andris atkāpās aiz tuvākās mājas stūra un aizvilka sev līdzi arī draugus. Pagaidām viņš nolēma savu atrašanās vietu neatklāt. Tagad bija svarīgi noskaidrot, kas brauca šajos tankos.

Vēlreiz uzliesmoja voiletā gaisma, un tajā cilvēki ieraudzīja, ka divi tanki piebrauc pie ēkas, ko viņi pirms piecām minūtēm bija atstājuši, un apstājas. Trešais turpretī pabrauca kādus metrus piecdesmit uz priekšu, no kurienes varēja labi pārredzēt apkārtni. Acīmredzot tam bija uzdevums brīdināt pārējos, ja kaut kas tuvotos.

Jau violetajai gaismai dziestot, Andris ieraudzīja, ka no tankiem izkāpj trīs cilvēkveidīgas būtnes, kuras gan identificēt nebija iespējams. Pēc brīža dispečeru punktā iedegās gaisma. Vāja atblāzma sasniedza arī trīs paslēpušos cilvēkus, taču viņi spēja saskatīt tikai to, ka pa vāji apgaismoto telpu staigā trīs cilvēki vai roboti.

— Netieku gudrs, kas tie ir — cilvēki, roboti vai atnācēji? — Ričs paliecās uz priekšu un vēlreiz rūpīgi ielūkojās tumsā. — Un kādi ir viņu nolūki?

— Es domāju, ka tie tomēr ir cilvēki. Paskatieties, kā viņi žestikulē! Roboti gan tā nedarītu! Atnācēji… Godīgi sakot, es neticu šai versijai, un vairāku iemeslu pēc, — Andris domīgi paglaudīja zodu. — Un par nolūkiem … Tie nevar būt filantropiski, jo tad viņi rīkotos citādāk.

— Bet varbūt ir pienācis laiks arī mums aktīvi iesaistīties šajos notikumos? — Ričs noradīja ar roku uz tanku pusi un satvēra automāta stobru. — Vai mēs savādāk spēsim uzzināt, kas tur tagad notiek?

— Bet ja tur atrodas mums labvēlīgi noskaņoti cilvēki?

— Ja viņi būtu mums labvēlīgi noskaņoti, viņi nedemolētu …

— Vai tu vari garantēt, ka visu aparatūru bija sadauzījuši tieši viņi?

— Rīkosimies šādi, — iejaucās Andris.

— Paliekot tepat, pāris sekundes ar automātiem apstrādāsim ēku un novērosim, kā viņi uz to reaģēs.

Eka, kurā atradās dispečeru punkts, bija kādus divsimt metrus no viņiem, taču to varēja labi redzēt. Kā mērķis šaušanai tā bija ideāla.

Andris izšāva pirmais. Lāzera stars ietriecās ēkas sienā un pārgrieza to vertikālā virzienā. Riča raidītais stars ietriecās betonā starp tanku un ēku. Penti savukārt sašāva celtnes jumtu. Pēc desmit sekundēm viss bija galā. Lāzeri nodzisa, un cilvēki tagad novēroja, kāds būs šis apšaudes rezultāts.

Atbildi ilgi nebija jāgaida. No tanku stobriem izšāvās violetas ugunis un spilgti apgaismoja apkārtni. Trīs svešinieki, kas atradās ēkā, izsteidzās no tās un sakāpa tankos. Tie pagriezās un … devās uz viņu pusi!

— Mēs nedrīkstam riskēt. Tāpēc šie tanki ir jāapstādina. Pielaidīsim līdz 50 metriem, tad šaujam, — Andris satvēra automātu un notēmēja. Tanki joprojām tuvojās viņiem.

Pēc dažām sekundēm katrā no tankiem ietriecas lāzera stars. Tanki tūlīt apstājās, un no tiem izkāpa vairāki cilvēki ar ieročiem rokās. Viens no viņiem turēja rokās skaņas pastiprinātāju un sauca tajā angļu valodā:

— Nemēģiniet uzsākt apšaudi! Nolieciet ieročus un padodieties! Mums tūlīt ieradīsies papildspēki. Jūsu pretošanās nebūs ilga, jebkurš mēģinājums uzbrukt beigsies ar sakāvi. Jūs nepaglābsieties nekur! Tāpēc padodieties, kamēr vēl laiks!

— Interesanti, ko viņi spēlē? Uz ko cer? It kā viņi nezinātu, ka atrodas mums uz grauda, bet neliekas par to ne zinis un vēl mēģina mūs iebiedēt, vismaz cenšas to darīt, — Ričs pārsteigti nogrozīja galvu. Bet Andris tāpat angļu valodā uzsauca uzbrucējiem:

— Ja jums dārgas jūsu dzīvības, tad tūlīt nolieciet ieročus un dodieties pie mums! Stāvokļa noteicēji patlaban esam mēs, nevis jūs!

20

Pretinieki ilgu laiku neatsaucās, tad, aptuveni aprēķinājuši, kur ceļotāji varētu atrasties, atklāja īstu sprostuguni no fotonu pistolēm. Lādiņi triecās tuvējā sienā, mājas stūri bija apņēmušas violetas liesmas.

— Pretuguni! — nokomandēja Andris.

— Šaut ar fotonu pistolēm.

Cilvēki šāva tajā virzienā, kur vajadzēja atrasties ienaidniekam. Fotonu lādiņu gaismā bija redzams, ka pretinieki slēpjas aiz sašautajiem tankiem, bet pret tiem pistoles bija bezspēcīgas, tur vajadzēja lāzeru. Bet Andris nolēma apiet ienaidnieka grupu pa otru ēkas pusi un atklāt uguni no turienes. Atstājis Riču, uzmanības novēršanai šaujot pa tankiem, Andris kopā ar Penti devās apkārt lielajai ēkai. Pēc ārkārtīgi uzmanīga pāris minūšu gājiena viņi atradās ēkai otrā pusē. No turienes pavērās lieliska šaušanas pozīcija, un Andris nolēma laiku velti netērēt. Nozibēja violets zibens, un pie tanka kāds iebļāvās.

— Viens, — noteica Penti.

Andris izvilka lāzerautomātu un izšāva tanka virzienā īsu kārtu. Atskanēja vēl viens kliedziens un pēc tam krītoša metāla troksnis. Ričs jau labu laiku nebija šāvis, taču pēkšņi uzliesmoja vēl viens zibens, kam sekoja vēl viens šausmu brēciens.

— Trīs, — konstatēja Penti. — Vai viņiem vajag vēl?

— Tūlīt uzzināsim, — Andris pārtrauca apšaudi. — Es parunāšu ar viņiem.

— Jūs esat ielenkti, — viņš sauca, — padodieties, kamēr vēl esat dzīvi! Ticiet, mēs jums daudz laika neveltīsim. Mums pašiem savu rūpju diezgan. Es skaitu līdz trīs. Gaidu atbildi. Ja tās nebūs, jūs tiksiet iznīcināti.

Andris apklusa. Un īsu brīdi iestājās klusums, kuru pārtrauca kāda balss:

— Labi, jūs nogalināsiet mūs. Taču tas neko nemainīs. Mēs jums sekojam jau kopš tā laika, kad jūs ieradāties Rīgā. Tur jūs izgrozījāties, bet, pat ja jūs tiktu sveikā cauri arī Japānā, jebkurā vietā jūs sagaidītu tas pats. Jūs neapjaušat, kam esat stājušies ceļā!

— Es vēlētos uzzināt, kam tad mēs aizšķērsojām ceļu.

Nepazīstamais skaļi iesmējās.

— Jūs neesat spējīgi aizšķērsot mums ceļu. Mēs esam Planētas Valdnieki, un kopš aizvakardienas mums pieder visa Zeme, ar kuru mēs rīkosimies pēc sava prāta. Ja vēlaties zināt sīkāk — Planētas Valdnieku grupa pastāv jau kopš 1990. gada, un mūsu mērķis — kļūt par visas Zemes absolūtajiem valdniekiem — ir sasniegts. Jā, mēs uzlaidām cilvēcei šo sērgu — mākslīgi radītus mikrobus, kas nogalina cilvēku desmit sekunžu laikā. Nesaprotu, kā jūs palikāt dzīvi, taču jums nebūs lemts ilgi staigāt pa šo planētu. Neviens nestaigās, izņemot mūs.

— Un cik tad jūsu, to izredzēto, ir? — Andris sarkastiski jautāja.

Oponents likās nemaz nenojauta sarkasmu.

— Apmēram tūkstotis, turklāt visas pasaules malās. Mūsu sakaru tīkls darbojas nevainojami, arī izlūkošana ir mūsu stiprā puse.

Tūkstotis… Sie svešinieka vārdi, ko Andris ar viltu un sarkasmu bija no viņa izvilcis, lika atmest ilūzijas un cerības, ka tā varētu būt kāda neliela banda, kuru varētu mēģināt samērā viegli pieveikt. Tāpat bija iespējams, ka svešais varēja pārspēt Andri viltībā un apzināti melot, jo iemesli melošanai ienaidniekam bija — un neviens vien.

— Ko izlēmāt? — pēc brīža svešais jautāja vēlreiz. — Padosieties vai ne?

Šis jautājums pielēja pacietības kausu līdz malām pilnu. Nekaunība un cinisms, kas skanēja svešā balsī, burtiski uzspridzināja Andri, un viņš, daudz nedomādams, uzsāka lāzerapšaudi. No otras puses ar fotonu pistoli šāva Ričs, un pēc mirkļa arī Penti automāta stars ietriecās tanka sānos. Riča fotonu lādiņi rādīja gaismu, un Andris skaidri redzēja, kur šaut. Pretinieki arī šāva, bet uguns bija haotiska, izsvaidīta uz visām pusēm, bet drīz pretinieku pistoles apklusa pavisam. No tankiem pāri bija palikušas tikai metāllūžņu kaudzes. Pie tām gulēja vairāki līķi. Liekas, dzīvs nebija palicis neviens. Taču, lai būtu pilnīgi drošs, Andris devās turp pats, atstājis Penti pie mājas stūra. Pēc mirkļa viņš jau bija nesenajā pretinieku nometnē. Pie visiem tankiem Andris pavisam saskaitīja desmit līķus ar dažādiem ievainojumiem. Pārliecinājies, ka tuvumā neviena nav, Andris pasauca draugus. Kamēr viņi nāca šurp, Andris apskatīja vienu nogalinato. Viņš bija ģērbies cieši piegulošā tumšā kombinezonā, bet galvā viņam bija ķivere. Cilvēks bija gara auguma, ap 30 gadus vecs. Katra ziņā viņš nebija grupējuma Planētas Valdnieki augsti stāvoša persona, visticamāk, ka viņš bija kādas bruņotas grupas dalībnieks.

«Planētas Valdnieki gribēja kļūt par Zemes valdniekiem, iznīcinot civilizāciju,» domāja Andris, «taču ar to viņiem vēl vajadzēs pagaidīt. Atgriezīsies kosmonauti, un mēs visi kopā ar svaigiem spēkiem uzsāksim jaunu, nežēlīgu un visaptverošu cīņu pret barbariem. Un es ticu, ka taisnība uzvarēs!»

Kamēr Andris domāja, bija pienākuši abi viņa draugi.

— Ko tagad darīsim? — interesējās Penti.

— Un kur ir Hisako? Mums jāmēģina sazināties ar viņu.

— Tā arī darīsim, jo…

Andri pārtrauca attāla helikoptera motora dūkoņa. Tā kļuva arvien skaļāka, līdz skanēja jau pavisam blakus. Andris vairākas reizes izšāva gaisā no fotonu pistoles, norādot savu atrašanās vietu. Helikopters sāka riņķot virs lidlauka. Neviens nešaubījās, ka tajā sēž Hisako, kura ir atlidojusi viņiem pakaļ.

Beidzot helikopters nosēdās kādu piecdesmit soļu attālumā. No tā kabīnes izkāpa sieviete un skriešus devās pie viņiem. Tās baltā tunika bija labi redzama arī tumsā, un viņa izskatījās pēc liela, balta naktstauriņa, kas skrien pretī gaismai. Pirmo reizi viņi visi bija kopā.

21

Satikšanās bija aizkustinoša. Hisako pat apraudājās no prieka. Mokošā vientulība beidzot bija galā, un viņa jutās laimīga, ka atkal sev tuvumā redz dzīvus cilvēkus. Hisako bija maza auguma, bet spēcīga jauna sieviete. Nesen viņa bija beigusi karatē skolu, un pēc eksāmena viņai tika piešķirta zilā josta. Ņemot vērā Hisako vecumu, tas bija ļoti labs sasniegums. Hisako bija klasiskais austrumu sieviešu tips — maza auguma, nevainojami proporcionāls ķermenis un glīta, nedaudz ovāla seja, kurā vīdēja mazs deguns un tikpat maza mute. Zem tievajām, melnajām uzacīm mirdzēja divas zaļas acis — nu gluži kā kaķenei. Brūnie mati viegli slīdēja līdz pleciem un aizmugurē nosedza nelielo kaklu. Ģērbusies viņa bija baltā tunikā, kas brīvi krita pāri viduklim, kājās bija vieglas kaut kāda balta auduma bikses. Vidukli viņai apjoza plata josta, aiz kuras bija aizbāzts duncis un gravitācijas pistole. Līdz šim Hisako vēl nebija piedalījusies aktīvās kaujās līdzīgi pārējiem, taču bija tam gatava un nebaidījās ne no viena. Turklāt viņi tagad bija kopā, un tas vairoja spēkus. Cilvēki, kuri pirms divām dienām pat nenojauta viens par otra eksistenci, tagad jutās kā viena ģimene.

— Bet, Hisako, — iesāka Andris, — kur tu tik ilgi biji? Mēs jau sen tevi šeit gaidām.

— Es ilgi meklēju helikopteru, ar kuru būtu iespējams aizlidot. Pilsētas uzpildes stacijās nebija strāvas, bet gandrīz visu helikopteru, kurus es atradu, kondensatori bija izlādējušics. Beidzot man palaimējās atrast vienu helikopteru ar enerģijas rezervēm, un es tūlīt devos šurp.

— Bet mēs labu laiku šaudījāmies. Planēta Zeme nav tik neapdzīvota, kā mēs domājām. Eksistē velns zin cik liela Planētas Valdnieku grupa, kas arī ir uzlaidusi Zemei šo sērgu — mākslīgi radītus mikrobus. Un es maldījos, — Andris ar rūgtumu piebilda,

— teikdams, ka ir sākusies jauna ēra. Nākotne man vairs neliekas rozēm kaisīta. Būs grūti.

— Bet tagad derētu no šejienes pazust, jo var ierasties papildspēki, un tad … — Ričs ar izteiksmīgu žestu pamāja uz lidlauka otru pusi.

— Prātīga doma, draugs! — Andris uzsita Ričam pa plecu. — Tikai kurp lidosim?

— Uz Eiropu! — iesaucās Hisako.

— Es gan iebilstu, — Penti nogrozīja galvu. — Ričs taču ir noguris un nevar vadīt lidmašīnu. Tagad mums nepieciešama atpūta. Pašlaik tas ir galvenais.

— Tev taisnība, Penti, — Andris pamāja ar galvu, — Atpūta mums ir ļoti nepieciešama. Tikai — kur?

— Pie manis, — apņēmīgi noteica Hisako. — Tur būs visērtāk un visdrošāk.

— Ziniet, es nepiekrītu, — pēkšņi ierunājās Ričs. — Kamēr mēs atpūtīsimies, Planētas Valdnieki nobloķēs lidlaukus un tad varēsim tupēt šeit. Es ceru, ka izturēšu un nenolūzīšu. Jūs varēsiet gulēt, bet tikai apgādājiet mani ar kafiju, — viņš iesmējās.

— Gan jau aizlidosim. Riskēt nebūtu ieteicams.

— Nu, ko? Abi varianti ir vērā ņemami, taču, jo ātrāk izšķirsimies, jo labāk. Ja Ričs ir pārliecināts par savām spējām un jūs atbalstat, varam lidot.

Ričs, to izdzirdis, tūlīt devās izlūkot lidlauka degvielas krājumus. Tie izrādījās daudz lielāki, nekā viņiem bija vajadzīgs, un, kamēr Ričs uzpildīja lidmašīnas tvertnes, Penti ar Hisako nedaudz patukšoja lidostas bāra pārtikas krājumus. Kad viņas atgriezās, lidmašīna jau bija gatava startam.

Viņi iekārtojās pilota kabīnē, lai varētu būt visi kopā. Drīz lidmašīna pacēlās gaisā, un Ričs uzņēma kursu uz Eiropas pusi.

22

Visu ceļu kabīnē risinājās dzīvas sarunas, un tās bija labākais līdzeklis pret miegu. Andris nejuta arī nogurumu, kas viņu mocīja pirms izlidošanas, tagad viņš jutās pat ļoti labi.

— Paklau, bet rīt taču jāatgriežas Neptūna ekspedīcijai!

— Parīt, tu gribēji teikt.

— Pareizi, Penti, biju kļūdījies, — Andris pasmaidīja un iesmējās. — Vai mums nevajadzētu…

— Viņus sagaidīt? — Ričs iesaucās. — Jā, arī es domāju par to pašu. Tādā gadījumā vajadzēs izlidot rīt pievakarē, — Ričs partrauca Andri. — Rīt mēs jau būsim pilnīgi atpūtušies un svaigi.

— Ja vien neuzkulsimies Planētas Valdniekiem, — piebilda Hisako.

Uz kuru valstī mēs lidosim? — interesējās Ričs. — Uz Latviju?

— Laikam gan. Nav zināms, kādā stāvoklī citur ir lidlauki, turklāt Latvija ir viena no tuvākajām valstīm.

Pēc vairāku stundu lidojuma virs Sibīrijas taigas lidmašīna tuvojās Maskavai. Milzīgā pilsēta, kura lieluma un iedzīvotāju skaita ziņā atpalika vienīgi no Tokijas un Mehiko, tagad gulēja nāves miegā. Postījumi gan nebija lieli, taču avārijas bija redzamas diezgan bieži. Ričs samazināja ātrumu tik daudz, lai noturētos gaisā, un nolaidās līdz minimāli iespējamam augstumam. Ēna, ko meta lidmašīna, slīdēja virs pilsētas kā melns plīvurs. Brīdī, kad lidmašīna pārlidoja Kremli, Andris pamanīja tikko manāmu kustību aiz lidmašīnas. Viņš strauji pagriezās — un tieši laikā, lai paspētu ieraudzīt, kā sudrabains disks lielā ātruma pazūd aiz mākoņiem. Andris rūpīgi apskatīja visu debessjumu, taču vairāk neko nemanīja. Disks parādījās un pazuda tik atri, ka Andris neriskēja teikt draugiem, nebūdams pārliecināts, ka tas viss nav tikai acu apmāns.

Maskava palika aiz muguras, un priekšā pletās Krievijas līdzenumi. Šur tur pie apvāršņa pavīdēja dažas pilsētas, taču lidmašīna netuvojās nevienai no tām. Andris zvilnēja krēslā līdzās Penli un izklaidīgi vēroja apkārtni, līdz klusumu pārtrauca Hisako:

— Draugi, mūs izseko, — viņa teica klusinātā balsī, taču iespaids bija pērkonam līdzīgs. Andris, Penti un pat Ričs reizē apgriezās. Metrus divsimt aiz lidmašīnas gaisā slīdēja līdz šim neredzēts objekts. Pēc formas tas atgādināja gludekli, uz tā augšējās daļas bija redzama antena. Lidaparāts bez pūlēm sekoja lidmašīnai, kas lidoja ar virsskaņas ātrumu.

— Kas šeit īsti ir — Galaktikas transportlīdzekļu izstāde, vai? — Riča balss bija pilna neizpratnes. — Disks, tagad «gludeklis» … Kas būs nākošais?

— Hisako, viņš jau sen mums seko?

— Mazākais, minūtes piecas.

— Kāpēc tu mums neteici ātrāk?

— Bet viņš taču nekādi neizrāda savu attieksmi! Un es domāju, ka…

— Mums ir jābūt sevišķi uzmanīgiem, — Ričs sacīja. — Briesmas var nākt no turienes, kur mēs tās gaidām vismazāk.

— Ričam taisnība, — Penti ieminējās.

— Var gadīties … — viņa pēkšņi sastinga, skatīdamās pa sānu iluminatoru. Andris notvēra viņas skatienu un ieraudzīja otru «gludekli», kas sekoja viņiem no otras puses. Tas turklāt kustējās ar lielāku ātrumu nekā lidmašīna un drīz noteikti apdzītu viņus. Ričs nolamājās un pavirzīja degvielas padeves kloķi līdz galam. Lidmašīnas ātrums pieauga līdz trīstūkstoš kilometriem stundā, taču «gludekļi» neatpalika. Redzēdams, ka atrauties neizdosies, Ričs vairāk to nemēģināja — un nebija arī jēgas.

Kādas minūtes desmit svešie lidaparāti turējās drošā attālumā, tad viens no viņiem sāka tuvoties.

Andris paķēra automātu, redzēdams, ka svešais atrodas vairs tikai nepilnu simts metru attālumā, attaisīja mazu spraudziņu durvīs un izbāza pa to automāta stobru. Penti piesedza Riču, bet Hisako palika par novērotāju. Pietuvojies līdz 50 metriem, «gludeklis» apstājās attiecībā pret lidmašīnu, un tajā pašā brīdī pilota kabīnē atskanēja videofona izsaukuma signāls.

— Hisako, tu parunā ar to, kas tur mūs izsauc. Bet pasaki, lai nejoko. Un neizskaties iebiedēta, bet pamēģini iebiedēt viņus… ja tie ir Planētas Valdnieki, — Andris pēc brīža piebilda.

— Radars uztvēra lidmašīnas tuvumā vēl vienu objektu, — iejaucās Ričs. Andris tūlīt pagriezās pret viņu. Bet tas nav «gludeklis».

— Kas tad, pēc tavām domām?

— Varētu būt disks, bet neesmu pārliecināts.

— Tā vēl tikai trūka, — Penti nopūtās.

— Nepietiek ar diviem …

Uzstājīgais videofona signāls atgādināja viņiem par to, ka svešinieks vēlas nodibināt kontaktu. Hisako steigšus ieslēdza aparātu.

Ekrāns palika melns, taču no reproduktora atskanēja aizsmakusi balss:

— Sveicināti! Jūs uzrunā draugi, kuri pirms divdesmit četrām stundām aizbēga no bāzes Floridā. arī mēs — trīs amerikāņi — palikām dzīvi un pat redzējām jūsu raidījumu, taču mums nepaveicās — pie mums ielauzās grupa, kas sevi sauc par Planētas Valdniekiem, un saņēma mūs gūstā. Pēc diennakts mums palaimējās izbēgt, nozogot vienu no viņu lidaparātiem, bet nu viņi atkal ir atraduši mūs un jau labu laiku izseko, taču vēl nav izšķīrušies uzbrukt.

Andrim uzreiz radās aizdomas — pārāk neticams likās šis stāsts. Arī Hisako, likās, bija nojautusi kaut ko nelāgu. Viņas sejas izteiksme liecināja par neuzticību svešajiem.

— Kāpēc jūs atslēdzāt videoattēlu? — viņa jautāja. — Un kāda veidā jūs mūs tik viegli atradāt?

— Mūsu videfons diemžēl ir nedaudz sabojājies, taču mēs ceram drīzumā to salabot, bet jums mēs uzdūrāmies nejauši — pēc bēgšanas mēs devāmies taisni uz Maskavu, kur arī ieraudzījām jūsu lidmašīnu. Es saprotu, ka jūs mums neuzticaties. Lai izkliedētu šaubas, jautājiet mums, ko vien vēlaties, mēs centīsimies izsmeļoši atbildēt, jo mūsu rīcībā ir diezgan svarīga informācija, ko mēs paslepus ieguvām, pārtverot ienaidnieka sarunas.

— Bet tādā gadījumā viņi var noklausīties arī šo mūsu sarunu, — iebilda Hisako. Andris piekrītoši pamāja ar galvu.

— Iespējams … Par to mēs nebijām pat domājuši…

— Nedomāju, ka tālākie sakari tādā gadījumā būtu lietderīgi… — Hisako iesāka, taču svešais viņu pārtrauca:

— Kurp jūs dosieties? Mēs vēlētos doties jums līdzi. Domāju, tādējādi mums būs vieglāk atvairīt Planētas Valdnieku uzbrukumu.

— Jūs kaut ko zināt par gatavojošos uzbrukumu? — Hisako ar acīm ieurbās ekrānā. — Stāstiet visu!

— Mūs varbūt noklausās..

— Domājat, viņu plāni mainīsies?

— Ļoti iespējams. Labāk neie …

Balss pēkšņi aprāvās. Hisako pārsteigumā paskatījās uz Andri. Tas tikai nogrozīja galvu.

— Priekšā, puskilometra attālumā disks! — Ričs iesaucās, likdams visiem pievērsties lidaparātam. Un tajā pašā brīdī videofona ekrānā uzliesmoja miriāde daudzkrāsainu zvaigznīšu, un pēc mirkļa tās nomainīja kādas būtnes seja. Šī būtne, cik Andris paspēja ievērot, nebija cilvēks, taču piederēja, līdzīgi algoliešiem, pie tāda saprātīgu būtņu tipa, ko sauca par humanoīdiem. Zaļgano galvas ādu pakauša daļā līdzīgi zemiešiem sedza pelēki, gandrīz sirmi mati. Seja bija ovālas formas, tās vidū vīdēja tikko samanāms deguns — ja vien mazo izcilnīti ar diviem minimāliem atvērumiem varēja saukt par degunu. Lielās, violetās acis lūkojās uz cilvēkiem ar tādu kā nožēlu, mazā pilnīgām lūpām apveltītā mute bija savilkta nenosakāmā grimasē. Būtne kādu brīdi aplūkoja cilvēkus, tad iesāka:

— Jums draud briesmas, — cilvēkiem par lielu izbrīnu, mazā mute sakustējās un no tās plūda vārdi vistīrākajā angļu valodā. Vēl jo vairāk dīvaini tas bija tāpēc, ka algolieši nekad nebija bijuši labi lingvisti, turpretī šīs būtnes Zemes cilvēki redzēja pirmoreiz. — Abi lidaparāti, kas lido jums aizmugurē, vēlas jūs iznīcināt, taču arī baidās no jūsu ieročiem, — būtne ekrānā norādīja uz Andra automātu, kas joprojām bija pavērsts svešā virzienā. Neticiet nevienam viņu vārdam, jo godīgu cilvēku uz šīs planētas vairāk nav. Mēs to zinām nekļūdīgi. Pašlaik nedrīkstam jums aktīvi palīdzēt, jo Likums aizliedz iejaukties citu planētu dzīvē. Taču ir paredzēts Izņēmums, kas nosaka palīdzības noteikumus īpašos apstākļos. Mēs sazināsimies ar savu planētu, un, ja mums dos Izņēmuma mandātu, mēs atgriezīsimies kā sabiedrotie, lai uzsāktu cīņu pret mežoņiem. — Svešā seju pārņēma izteiksme, ko nevarēja sajaukt ar kādu citu, — tā bija riebuma sajūta. — Līdz tam laikam jums jāmēģina noturēties pašu spēkiem.

Ekrāns nodzisa bez brīdinājuma. Tajā pašā brīdī priekšā redzamais disks iezaigojās neciešamā spožumā, likdams cilvēkiem pievērt acis, un, kad Andris atkal tās atvēra, disks bija izzudis zilajā debesu velvē. «Gludekļi» turpretī atradās savās vietās, bet videofona ekrānā atkal iemirgojās zvaigznītes, kuras gan ātri izzuda, bet to vietā atkal atskanēja balss:

— Kas tie bija par traucējumiem? — neredzamais ienaidnieks (tagad viņi to zināja droši, jo notēlot atnācējus pagaidām nebija Zemes cilvēku spēkos) izbrīnījies un ar tādu kā piesardzību balsī jautāja.

— Sabojājās videofons, pazuda kontakts, — meloja Hisako. — Pastāstiet, ko zināt, ja jūs tiešām esat draugi.

Plāns bija vienkāršs — kamēr Hisako atvirzītu uzmanību, Andris un Penti sašautu abus Planētas Valdnieku gaisa kuģus un tādējādi atvirzītu reāli draudošās briesmas vismaz uz kādu laiku.

Abi ienaidnieki liekas nemaz nenojauta ceļotāju īstenos nodomus un turējās diezgan tuvu lidmašīnai, turklāt šaušanai izdevīgā pozīcījā. Andris uzmanīgi notēmēja «gludekļa» centrā, Penti rīkojās līdzīgi. Tagad bija jāgaida pēc iespējas izdevīgāks moments. Starp lidmašīnu un «gludekli» pastāvēja tikai skaņas sakari, tāpēc ienaidnieks nevarēja redzēt, kas notiek lidmašīnas kabīnē. Motora rēkoņa apslāpēja visas citas skaņas, un Hisako ar svešo sarunājās ar speciālas klausules palīdzību, tādējādi otrā kuģī praktiski nevarēja dzirdēt neko, izņemot Hisako balsi.

— Pēc piecām sekundēm. — Andris klusi pačukstēja Penti. Viņa pamāja.

Andris vēlreiz pārbaudīja tēmek]a stāvokli, noskaitīja līdz pieci un izšāva. Sarkans stars ietriecās «gludekļa» sānos, taču pretinieki acīmredzot bija sagatavojušies uz visu, un pēc pāris sekundēm vienu no pasažieru salona iluminatoriem sašķaidīja stars, kurš, par laimi, nekādu lielāku postu nespēja nodarīt. Drīz vien Andra sašautais «gludeklis» sāka strauji atpalikt. Andris izšāva vēlreiz, galīgi pielikdams punktu. Aparāts sāka strauji krist lejup. No apakšas vēlreiz uzliesmoja lāzeru uguns, taču tā bija haotiska un nekādu ļaunumu nenodarīja. Arī Penti sašautais lidaparāts bija tālu atpalicis Viņi bija uzvarējuši, upurējot tikai vienu iluminatoru.

23

Kad viņi nolaidās Rīgas lidostā, bija pēcpusdiena. Pirms izkāpšanas no lidmašīnas viņi rūpīgi aplūkoja apkārtni, taču nekas nebija manāms. Nekas neliecināja par briesmām, tāpēc cilvēki izkāpa no lidmašīnas. Pēcpusdienas saule pamatīgi svelmēja, tas īpaši bija jūtams uz sakarsušā betona. Pie debesīm nebija neviena mākonīša, ne mazākā vēja pūsma neatsvaidzināja sakarsēto gaisu un arī cilvēku prātus. Ričs norāva kreklu, un Andris drīz sekoja viņa piemēram. Apsējuši tos sev ap galvām, viņi devās uz lidostas bāru.

— Rič, tu gadījumā neesi sajaucis virzienu? — iejautājās Hisako. — Man rodas iespaids, ka šeit ir nevis Rīga, bet gan Kongo džungļi. Vismaz karstums par to liecina.

— Bet kur tad ir cecemušas, liānas un boa čūskas? Nē, Kongo te nav, bet Kasablanka gan, — Penti iesmējās.

— Esi tur bijusi?

— Reizi, caurbraucot. Atceros tikai vienu — toreiz bija tāds pats karstums kā pašlaik šeit. Grādi četrdesmit, varbūt pat vairāk. Es autobusā sēdēju peldkostīmā, bet viena no manām ceļabiedrenēm pat Ievas tērpā. Tad vēl man bija tikai septiņpadsmit gadu un arī visādu aizspriedumu nebija tik daudz kā tagad. — Viņa iesmējās, kaut ko atcerēdamās.

— Esat gan jūs, eiropieši, atpalikuši, — Iesmējās Hisako. — Jums vajadzētu paskatīties uz īstu japāni, un man būtu interesanti, ko tad jūs teiktu! Amerika — seksuālās revolūcijas dzimtene — kas tā ir tagad? Pārējā pasaule ir to apsteigusi divkārt un četrkārt.

— Pārāk lielais nēģeru daudzums ietekmēja amerikāņu kā tautas mentalitāti. Vēl nav zudušas tautu un rasu mentalitāšu atšķirības un diez vai tik drīz arī izzudīs. Tas ir tālas nākotnes jautājums, bet pašlaik Amerika ir viens milzīgs sakausējums, kura īpašības vēl nav līdz galam izpētītas. Par laimi, Kanāda tāda nav, kaut gan tendence ir.

— Piekrītu, Rič. Taču arī Eiropa vairs nav avangardā. Arī Vecā pasaule pārdzīvo radošo krīzi, — Andris domīgi noteica. — Smaguma centrs pārvietojas uz Dienvidameriku, Austrāliju un Āzijas austrumu daļu.

— Visas mūsu bēdas nāk no tā, ka vēl joprojām pastāv pārāk lielas barjeras starp atsevišķām valstīm. Tiek saglabāts nacionālais — kā, piemēram, Francijā, taču šī norobežošanās vājina Eiropas spēku, un pārējā pasaule jau ir panākusi un apdzen Veco pasauli. Zudusi ir radošā doma, kas noveda pie lieliem panākumiem pagājušā gadsimta pēdējos piecos gados — atceries atklājumu birumu, no kuriem deviņdesmit procenti bija izdarīti Eiropā. Protams, vēl ir par agru domāt par visas Zemes apvienošanu, taču Eiropa jau ir tik tālu tuvinājusies iekšēji, ka būtu laiks apvienot spēkus jaunam darbam …

— Ļoti labi, — Andris pārtrauca Penti,

— vajag apvienoties, nezaudējot to, kas pieder tikai vienai tautai. Bet tagad ir par vēlu kaut ko nožēlot. Es domāju, ka mēs četri apvienosimies, pievienosim klāt vēl astronautus, kad tie atlidos… — Andris nopūtās.

— Bet viss pārējais nu jau ir zudis. Jāskatās uz dzīvi reālāk, tagad nav laiks idealizēt.

Iestājās klusums. Cilvēki, uz brīdi atrāvušies no reālās dzīves, atkal sajuta tās nastu, kas gūlās uz viņu pleciem kā smaga lode.

Andris lēnām sūca kaut kādu sulu, ko viņi bija uzgājuši bārā. Iekšā bija krietni vēsāks.

Viņš sen nebija atcerējies tādu svelmi, kad termometrs ēnā rādītu +42 °C. Bet tas Andri tagad interesēja vismazāk. Uz Zemes atkal bija ieradušies ciemiņi, tikai — no kurienes un cik? Algolieši tie nebija — Andris bija algoliešus redzējis televīzijā, turpretī šis bija pavisam savādāks. Un kādā nolūkā viņi bija šeit ieradušies? Domājams, ka labā, jo kādē] tad nepazīstamais būtu viņus brīdinājis par draudošajām briesmām? Andrim sagriezās galva no visādiem minējumiem. Uz šiem jautājumiem atbildes pagaidām nebija rodamas.

Hisako slepus aplūkoja Riču. Ģērbies dzeltenzaļās sintētiskās kokvilnas biksēs, viņš stāvēja pie ārdurvīm un kaut ko dungoja, ik pa brīdim iemalkodams viņam vien zināmu dzērienu no kaut kādas pudeles. Bijušais un esošais ekoloģijas aizstāvis, lāgiem saraukdams uzacis vai izsaukdamies «Patiešām!», ilgi varēja spriest par vienu tematu vai arī izlikties, ka klausās un ir ļoti ieinteresēts, bet tajā pašā laikā varēja nodarboties ar pavisam ko citu. Viņam nekad netrūka takta izjūtas, Ričs taču bija brīvs cilvēks un viņu nemocīja nekādi aizspriedumi, Ričs bija teicams diplomāts vienmēr un visur. Viņam piemita apbrīnojama spēja celties tad, kad viņš to vēlējās, un aizmigt tad, kad tas bija visnepieciešamāk. Aizbāzis aiz jostas divas pistoles un automātu, viņš stāvēja durvju ejā, it kā izaicinādams visu pasauli. Vienīgais viņa trūkums, ja to vispār varēja uzskatīt par trūkumu, bija tas, ka viņš bija liels alus dzērājs. Taču Ričam bija labi attīstīta atbildības sajūta un uz viņu varēja paļauties. Tāds bija šis kanādietis, kurā Hisako iemīlējās jau no pirmā acu uzmetiena.

Klusums ieilga. Andris nolēma, ka nepieciešams kaut ko uzsākt. Andris uzmeta skatienu Penti. Viņa lēnām sūca kādu atspirdzinošu dzērienu. Sajutusi Andra skatienu, viņa pacēla galvu un jautājoši palūkojās uz draugu.

— Draugi, kaut kas ir jādara, nevaram mēs mūžīgi tā sēdēt. Es ierosinu doties uz pilsētu, jo šeit mūs var viegli atrast. Mūsu spēki pagaidām nav samērojami ar to arsenālu, kas ir Planētas Valdnieku rīcībā. Tāpēc nepieciešams nogaidīt.

— Tepat stāv divi helikopteri, — Ričs piecēlās no krēsla. — Nezinu tikai, vai tiem ir enerģijas rezerves.

— Kāpēc divi? Es domāju, mums pietiks ar vienu.

— Darbojoties vienā helikopterā, nereti mēs traucēsim viens otram. Turpretī, lidojot ar diviem helikopteriem, mēs ne vien jutīsimies brīvāk, bet arī spēsim veikt divreiz vairāk darba, — Andris iebilda Hisako.

— Es tikai paņemšu līdzi nelielas dzeramā rezerves, — Ričs pazuda noliktavā, lai pēc brīža atgrieztos ar kasti, pilnu ar alus kārbām un sulas pudelēm. Penti tikmēr paķēra līdzi maisiņu ar augļiem un dažas konservu kārbas.

— Viss kas var gadīties, — viņa atbildēja uz Hisako jautājošo skatienu. Andris atzinīgi pamāja ar galvu. Penti, to redzot, pasmaidīja un devās pie helikopteriem. To kondensatori izrādījās tukši, taču pie stāvvietas atradās arī uzlādēšanās stacija, un viņi bez pūlēm tos uzlādēja, jo strāva kaut kāda brīnuma rezultātā vēl joprojām bija.

Tikko helikopteri pacēlās gaisā, tālumā uzliesmoja violetas ugunis.

— Viņi ir uzgājuši mūs! — iesaucās Penti. — Spied uz maksimālo un labi ātri prom! Varbūt izdosies aizmukt.

Pēc pāris minūtēm lidlauks palika tālu aiz muguras, apakšā pletās Rīgas dzīvojamie masīvi. Taču ienaidnieki, kas šoreiz pārvietojās ar helikopteru palīdzību, bija viltīgi un tagad mēģināja viņus ielenkt no abām pusēm. Riča un Hisako helikopters lidoja līdzās, taču tagad viņi nedaudz attālinājās viens no otra, lai izstieptu varbūtējo apšaudes līniju. Penti sagatavoja automātu šaušanai. Andris pats šaut nevarēja — viņam bija jāvada helikopters — taču viņš izvilka gravitācijas pistoli un nolika to pa tvērienam. Fotonu pistole tādā attālumā nebija sevišķi iedarbīga, bet gravitācijas pistoles raidītais stars gandrīz nemaz neizkliedējās un bija pietiekoši spēcīgs, lai caursistu trīs centimetrus biezu tērauda plāksni. Stara stiprumu varēja pēc vēlēšanās regulēt, un tādēļ gravitācijas pistoles bija teicams ierocis. Taču pirmā šāda tipa pistole tika radīta tikai pirms diviem gadiem, tādēļ praksē vēl dominēja fotonu pistoles, kurām arī bija savas priekšrocības. Tāpēc šos ieročus nolēma izmantot kompleksi.

24

Ienaidnieku helikopteri tuvojās. Pēc brīža attālums jau kļuva draudošs, un Penti izšāva uz pretinieka helikopteru. Lāzera stars ietriecās tā korpusā, taču acīmredzot neskāra nevienu no tā mehāniskajiem centriem, jo aparāts turpināja lidojumu, vēl vairāk pietuvojoties viņiem. Un pēc brīža no pretinieka helikoptera izšāvās stars un nozibēja gaisā dažus centimetrus no Penti galvas, kuru viņa neapdomīgi bija izbāzusi ārā.

— Galvu iekšā! — uzkliedza Andris, bet tieši šajā brīdī helikopterā, ar kuru lidoja Ričs un Hisako, ietriecās uzreiz divi stari un līdz šim paklausīgā rnašīna sāka strauji krist lejup. Motors apstājās, Ričs izmisīgi pūlējās to iedarbināt, taču velti. Helikopters gāzās zemē kā metāla bluķis.

— Katapultējieties! — izmisīgi sauca Andris, nebūdams pārliecināts, vai šajā elles troksnī draugi viņu dzird, kaut arī viņi atradās netālu un Andris šajā saucienā ielika visu savu balss saišu enerģiju.

Vai nu viņi bija izdzirdējuši Andra saucienu, vai arī iedomājušies par šo pēdējo iespēju paši, bet pēc īsa brīža no helikoptera atdalījās divi ķermeņi — katapultas krēsli ar cilvēkiem tajos.

Izmantodami to, ka viņiem uz kādu brīdi nepievērš uzmanību, Andris un Penti ātri attālinājās, lai nolaistos kādā laukumā un steigtos draugiem palīgā. Turklāt viņiem nebija nekādu cerību uzvarēt gaisa cīņās, vismaz ar šiem helikopteriem ne.

Helikopters piezemējās kādā pagalmā. Andris un Penti tūlīt izlēca no tā un ieskrēja tuvākajā mājā. Ienaidnieki bija pazaudējuši viņus no sava redzesloka, un viņi nekavējoties izmantoja šo priekšrocību. Ričs un Hisako nolaidās blakus pagalmā, no kura Andri šķīra tikai viena ne visai plata ieliņa. Viņš vienā rāvienā burtiski pārlidoja tai pāri un pieplaka pie pretējā ielas pusē esošās ēkas stūra, vērīgi aplūkodams apkārtni. Neviena nemanīja, un Andris uzmanīgi pavirzījās tālāk, lai ar skatienu aptvertu lielāku laukumu. Nākošajā brīdī viņu apžilbināja fotonu lādiņš, kas ietriecās ēkas sienā burtiski pusmetra attālumā no viņa galvas. Tātad ienaidnieki bija pagalmā un meklēja (vai jau bija atraduši?) Riču un Hisako. Andris pārdomāja, ko darīt tālāk. Viss ēkas stūris tika apšaudīts, pārraut ugunslīniju nebija nekādu cerību. Atlika ceret, ka Ričs ir atradis drošu slēptuvi. Andris pagriezās, lai palūkotos, kur ir Penti, bet sāpīgi atsitās ar galvu pret vecām metāla trepēm, kas bija iemūrētas majas sienā. Vecajai mājai bija divi stāvi, un trepes sniedzās līdz pašai augšai, turklāt no tām varēja ērti iekļūt dzīvokļos un tādējādi negaidot nonākt ienaidnieka teritorijā. Plāns bija riskants, taču neko labāku Andris izdomāt nespēja.

" Ar rokas mājienu paaicinājis pie sevis Penti, viņš vēlreiz rūpīgi apskatīja apkārtni, cik nu to atļāva mājas stūri, taču nekā aizdomīga nemanīja arī šoreiz. Acīmredzot ienaidnieks slēpās pagalma tālākajā daļā, ko aizsedza vecā ēka.

Penti kā zibens pārskrēja ieliņu un nogūlās Andrim blakus.

— Redzi, es pa šīm trepēm uzkāpšu augšā un ielīdīšu kādā dzīvoklī, lai apskatītu, kas notiek otrā pusē. Aiz stūra nelien — tur viss tiek apšaudīts.

— Es eju ar tevi, — apņēmīgi paziņoja Penti. — Ja nu tur augšā sēž kāds snaiperis? Divatā mēs vieglāk tiksim vaļā no viņa.

Andris pasmaidīja un noskūpstīja Penti.

— Lai notiek, — viņš teica. — Tikai es iešu pirmais.

Trepes izrādījās ļoti piemērotas kāpšanai, viņi ātri uzkāpa otrajā stāvā un pa vaļējo balkonu ielīda dzīvoklī. 5ī dzīvokļa saim

nieks gulēja dīvānā, it kā nekas nebūtu noticis, taču Andris nepievērsa viņam uzmanību un klusi iegāja dz!vokļa otrā spārnā, no kurienes pavērās skats uz visu pagalmu. Pēkšņi Andris izdzirdēja klusu troksni un tūlīt apstājās. Priekšā pavērās diezgan garš koridors, izklāts ar mīkstu paklāju. Un pa to kaut kas gāja. Andris iebīdīja Penti aizdurvē, bet pats zibensātri aizslēpās aiz pretējās stenderes, no kurienes viss koridors bija redzams kā uz delnas. Koridora vidū stāvēja cilvēks un uzmanīgi lūkojās kādā tukšā istabā. Andris izrāva gravitācijas pistoli, aplūkoja to, rūpīgi notēmēja, iepriekš uzgriezis tās jaudu uz vienu piektdaļu, lai svešo nenogalinātu, bet tikai apdullinātu, un nospieda gaili. Neredzams stars izšāvās no pistoles tievā stobra un ietriecās cilvēkam galvā. Viņš strauji pagriezās, taču tūlīt sabruka uz grīdas. Andris izvilka fotonu pistoli, noregulēja to uz minimālo jaudu un izšāva. Tieva fotonu strūkliņa ieurbās gulošā sēžamvietā, taču tā nevarēja nodarīt nekā ļauna, efekts bija tāds pats kā no sakarsētas adatas. Ar šādu paņēmienu varēja ātri pamodināt apdullinātos, un to visai bieži pielietoja policija, ja vajadzēja nomierināt kādu pārāk karstasinīgu sporta līdzjutēju vai satrakojušos dzērāju. Jā, bija vēl arī tādi, taču nedaudz, un «fotonu adatas» arvien retāk tika laistas darbā.

Guļošais uztrūkās sēdus un automātiski grāba pēc automāta, taču gan automātu, gan arī pistoli Penti viņam jau bija atņēmusi. Viņš kaut ko nomurmulēja nepazīstamā valodā, tad apklusa, redzēdams, ka viņu nesaprot.

— Pamēģini likt lietā savas lingvista spējas, — Andris ierunājās. — Man liekas, ka es kaut kur šo valodu esmu dzirdējis.

— Domājams gan, — Penti vērīgāk ieskatījās gulošā cilvēka sejā. — Viņš ir arābs.

— Tu māki arābu valodu?

— Kādreiz mācījos, taču sekmes neguvu, jo biju ļoti aizņemta, un nomāca dzīves problēmas. Taču pamēģināt varu. Es vispār diezgan ātri apgūstu jaunas valodas, tikai ne vienmēr man to gribas, — viņa iesmējās.

— Kā jūs sauc? — Penti, veikli vārstīdama muti viņai vienai zināmā secībā, uzdeva pirmo jautājumu. — No kurienes jūs esat un kāpēc atrodaties šeit?

— Svešā acīs pazibēja bailes, kad viņš uzmeta skatienu sievietei minimālā apģērbā un ar automātu rokās, kas turklāt bija notēmēts viņam vēderā. Acīmredzot viņa priekšstats par sievieti varēja būt kā jau katram neizglītotam islama pasaulē dzīvojošam vīrietim — tā padevīga, ar pilnīgi aizsegtu ķermeni un aizvien lūdz savu Allahu. Pēkšņi svešais nokrita ceļos Penti priekšā, acīmredzot uzskatīdams viņu par kādu svešu, dusmīgu dievieti. Ar seju gandrīz skardams grīdu, viņš kaut ko lūdza savā valodā. Andris neizturēja un iesmējās, taču tūlīt aprāvās, pamanījis Penti nosodošo skatienu.

— Ko viņš saka? Tu saproti?

— Ļoti aptuveni. Viņš saka. ka pielūgšot mani, lai es tikai nenogalinu viņu. — Penti sejā parādījās izmocīts smaids, kas ātri nodzisa. — Vārdu sakot, viņš nožēlo grēkus mūsu izpratnē un lūdz atstāt viņu dzīvu.

Svešais pacēla galvu, ko bija turējis nolaistu, un paskatījās uz Penti. Viņa pasmaidīja un aicināja viņu piecelties.

— Jūs protat angļu valodu? — Penti turpināja izprašņāt arābu.

— Ļoti slikti, — raustīdamies un ar kļūdām atbildēja svešais. — Bet varu mēģināt.

— Ļoti labi. Es jūs lūgšu atbildēt tikai uz dažiem jautājumiem, tad jūs būsiet brīvs. — Penti runāja ļoti lēni, lai nepazīstamais spētu izsekot viņas runai. — Kā uzdevumā jūs devāties šurp?

— Pirms trim dienām, — arābs pacēla gaisā trīs pirkstus, — pie manis atnāca kāds smalks kungs un prasīja, vai es negribu labi nopelnīt. Tā kā es dzīvoju nabadzīgi, man atlika tikai piekrist, jo summa, ko es saņemtu, ja izpildītu visus uzdevumus, sasniedza divdesmit tūkstošus dolāru, turpretī es mēnesī pelnīju 60 dolārus. Vēlāk es uzzināju, ka mums būs jāsargā kārtība, — tā vismaz teica mans kungs. Aizvakar mums visiem iedeva kaut kādus aparātus ar … — nepazīstamais saminstinājās, meklēdams piemērotu apzīmējumu, kārbām, no kurām stiepās kaut kādas caurules, vai. Pēc desmit minūtēm mums tās atļāva noņemt un paziņoja, ka visi cilvēki uz Zemes ir pagalam un tagad mums jākalpo viņiem.

— Kam — viņiem?

— Planētas Valdniekiem, tā, liekas, viņi sevi sauca. Viņu mērķis ir absolūta vara uz Zemes.

— Ko jūs darījāt šajā vietā?

— Mums bija dots uzdevums nogalināt cilvēkus, kuri varbūt mēģinās ielauzties pagalmā, tas ir, jūs, — viņš piebilda, dīvainām acīm raudzīdamies pārmaiņus te uz Penti, te uz Andri. — Bet kas esat jūs?

— Cilvēki, kuri palikuši dzīvi. Jūs neapjaušat, kā vārdā karojat! Jūsu tā saucamie Planētas Valdnieki ir pēdējie noziedznieki, kuri pēc mūsu uzvaras tiks tiesāti.

— Kā jūs domājat uzvarēt? Viņu taču ir tik daudz — vairāki tūkstoši, bet jūs — tičetri. Ko jūs varat. .

— Tad redzēsim, — Andris pirmo reizi uzrunāja gūstekni. — Mēs zinām, kam stājamies ceļā, un labi apzināmies savus spēkus. Jūs gadījumā neredzējāt mūsu draugus?

— Tos, kuri nolaidās ar izpletņiem? Viņi kaut kur pazuda, kā caur zemi izkrita, — atteica gūsteknis. Andris rūpīgi ielūkojās viņam sejā, lai pārbaudītu, vai tikai arābs nemelo. Taču ne — viņš izskatījās pilnīgi mierīgs, un Andris bija pilnīgi pārliecināts, ka viņš runā taisnību, un tas Andri nomierināja.

— Mēs tevi nenogalināsim, bet gaidīsi šeit. Kad mēs iesim prom, arī tu varēsi aiziet. Tava dzīvība mums nav vajadzīga. Penti, pieskati viņu, kamēr es izlūkošu apkārtni. — To teikdams, Andris uzmanīgi iegāja istabā, no kuras logiem pavērās lielisks skats uz pagalmu. Pagalma daļā, kuru aizsedza mājas stūris, grupējās divi ienaid

nieka helikopteri, divi tanki un kāds desmits kareivju, kuri gulēja zemē un uzmanīgi skatījās apkārt. Andris visu saprata, arī Planētas Valdnieku stratēģija viņam kļuva skaidra. No šejienes viņš gan varēja ērti pa vienam nokniebt mazās figūriņas, taču to bija pārāk daudz, lai viņi ar Penti spētu divatā tikt galā ar visu šo varzu. Un tomēr varēja mēģināt, turklāt cīņā varēja iesaistīties arī Ričs un Hisako, redzēdami, ka ir cerības izglābties. Andris klusi atgriezās istabā, kur Penti apsargāja gūstekni. Viņi izvietojušies pagalmā un pamatīgi apsargā to, taču no šejienes var labi uzbrukt un varbūt pat gūt uzvaru, ja paveiksies. Katrā ziņā mēs šeit ilgi sēdēt nedrīkstam, savādāk … — Andris ar izteiksmīgu žestu it kā nocirta sev galvu.

— Jūs paliksiet šeit, — Penti teica gūsteknim, — nemēģiniet aizbēgt! Ja neklausīsiet, mēs jūs nogalināsim!

Arābs sarāvās, taču neko neteica.

Andris pieveda Penti pie loga un parādīja ienaidnieka nometni. Penti pārsteigumā klusi iesaucās:

— No šejienes taču skats kā no snaipera vietas!

— Pareizi. Bet kas tad īsti bija šis arābs? Snaiperis!

— No šejienes mēs varēsim labi pastrādāt, — Penti turpināja. — Mēs nocelsim viņus pa vienam.

— Būs jāstrādā ar gravitācijas pistolēm, lai nevar tik viegli noteikt mūsu atrašanās

vietu. Ja viņi sāks visaptverošu uzbrukumu, no mums nepaliks pāri ne apdeguša kaula.

— Nu, tik traki diez vai, — Penti iesmējās. — īstenībā velns nav tik melns, kā viņu mālē. Es šaušu no blakusloga. — Un viņa piegāja pie loga, kas bija atvērts, pietupās, atbalstīja roku ar pistoli un sastinga, tikai pistoles stobrs lēnām virzījās, līdz atrada mērķi. Tajā pašā brīdī pistole nedaudz nodrebēja, bet pagalmā bez trokšņa saļima viens stāvs, dabūjis ārkārtīgi spēcīgu gravittriecienu. Tūlīt izšāva arī Andris. Viens no guļošajiem sarāvās čokurā, automāts viņam izkrita no rokas. Blakusguletājs kaut ko mēģināja viņam teikt, taču, pēkšņi kaut ko ieraudzījis, sāka nelabi bļaut, līdz ar to parakstīdams sev nāves spriedumu. Nākošajā mirklī viņu nopļāva Penti raidītais stars. Tagad pārējie pamanīja pirmo kritušo un sacēla trauksmi. Taču tas maz ko līdzēja. Andris un Penti dažās minūtēs nopļāva vairāk nekā desmit ienaidnieka kareivju. Un tikai tad pārējie metas kur kurais, mēģinādami izbēgt no nenovēršamās nāves. Kaujas laukā palika tikai divi cilvēki, kuri sāka uz labu laimi apšaudīt tuvējās ēkas. Drošs paliek drošs, Andris nedaudz atrāvās atpakaļ, taču neviens stars pat netuvojās mājai — acīmredzot ienaidnieki domāja, ka šinī «snaiperu mājā» neviens nevar būt. Un tā bija viņu kļūda. Andris rūpīgi notēmēja un izšāva. Viens no augstākā ranga virsniekiem saļima, otrais noliecās zemē, lai aizvilktu biedra ķermeni, taču tūlīt krita, Andra stara ķerts. Gravitācijas pistoles izrādījās teicams

un neaizstājams ierocis. Neskartie kareivji viņi varēja būt kādi desmit — bija paslēpu šies aiz saviem tankiem un helikopteriem, kur gravitācijas stars bija bezspēcīgs. Taču tā vēl nebija pilnīga uzvara. Andra skatiens apstājās pie helikopteriem, un spēji radusies ideja pārņēma viņa prātu.

— Penti! — viņš klusi pasauca. — Kā tu domā, vai bez šiem nabadziņiein, kuri ir pārbijušies kā truši, šeit ir vēl kāds grupējums?

— Zini, man grūti spriest. Taču es domāju, ka vairāk acīmredzot nav, izņemot, protams, snaiperus. Bet ko tu esi nodomājis?

— Doties uzbrukumā! Sagrābt helikopterus un atbrīvot no lielas gaidīšanas Riču un Hisako.

— Ideja jau ir ļoti laba, taču man liekas. nerealizējama snaiperu dēļ.

Mēs varam uzbrukt no otras puses.

25

Penti ar izbrīna pilnu skatienu uzlūkoja Andri.

— Tu gribi iet pa jumtu? — viņas balsī ieskanējās šausmas un apbrīns reizē.

— Mēs iesim pa jumta «piesegto» daļu, tā, lai mūs neviens neredzētu un nenojaustu par mūsu plāniem. Un turklāt visi ir tā pārbijušies, ka nespēs mums pienācīgi pretoties.

— Man liekas, ka attiecībā uz pēdējo tu nu gan nedaudz idealizē, — Penti iebilda.

Vajag skatīties uz dzīvi reālāk un nelolot veltīgas cerības.

— Tā gan, tev taisnība. Taču mēs vienalga esam spējīgi pieveikt ienaidnieku, vai ne? Bet tagad iesim. Es baidos tikai no viena — proti, ka var ierasties papildspēki. Un tad… — Andris savilka pirkstus dūrē.

Penti piegāja pie durvīm, kas veda uz kopējo kāpņutelpu, uzkāpa otrajā stāvā un pa logu izlida uz nama bēniņiem, demonstrējot īsteni akrobātiskus trikus. Andris sajūsmā noelsās un pēc brīža sekoja draudzenes piemēram. Bēniņos bija tumšs un kluss, izrādījās, ka uz jumta nemaz nevajag kāpt, varēja aiziet tapat. Taču, nebūdami pārliecināti, ka te tomēr kāds neslēpjas, viņi nolēma iet pa jumtu, vēl jo vairāk tāpēc, ka bēniņos valdīja tumsa.

Andris uzmanīgi izlīda uz slīpā jumta, kura kore aizsedza skatienam pilnīgi visu pagalmu. Siena, kura sētas pusē aizšķērsoja ceļu pa zemi, palika aiz muguras. Pēc nepilnas minūtes Andris sasniedza ugunsdzēsēju kāpnes mājas otrā galā un vēl pēc neilga laika abi dēkaiņi jau stāvēja uz cietas zemes, gatavi cīņai uz dzīvību un nāvi.

Andris pameta skatienu uz pagalmu. Aiz sadzītajiem tankiem, kuri veidoja savdabīgu barikādi, slapstījās vairāki cilvēki ar ķiverēm galvās. Tie kaujinieki, ko Andris un Penti bija nogalinājuši, joprojām gulēja laukumā. Acīmredzot bailes bija tik lielas, ka neviens neuzdrošinājās izbāzt degunu no slēptuves. Tas viss bija viņiem par labu.

— Viss redzams kā uz delnas, — Penti pašķīra koka zarus, lai labāk varētu redzēt pagalmā notiekošo. — Sāksim?

— Lai notiek. — Andris pacēla gravitācijas pistoli, pārbaudīja to, rūpīgi notēmēja un izšāva uz kādu nomaļāk stāvošu cilvēku. Tas bez trokšņa sabruka, tūlīt Andris šāva vēlreiz, taču viņam nodrebēja roka, un spēcīgā gravitonu plūsma ietriecās tanka sānos. Bruņas ieliecās un pēc brīža ielūza. Andris gandrīz apstulba. Nekad viņš nebūtu domājis, ka tas ir iespējams — ar gravitācijas pistoli ielauzt tanka bruņas. Taču ilgi prātot viņam nebija laika, vajadzēja rīkoties. Cilvēki pagalmā skraidīja šurpu turpu, panikā izkliegdami visādus lāstus. Taču viens pec otra viņi saļima, un drīz pagalmā vairs neredzēja ne mazākās kustības. Andris nespēkā apsēdās zālē. Viņam reiba galva. Cik cilvēku gan viņš nebija nogalinājis … Lai kādi viņi bija, tie tomēr bija cilvēki. Andris paskatījās uz Penti. Arī viņa nejutās labāk, taču ļoti centās to neizrādīt. Andris pilnīgi atguvās un aizdzina mokošās domas. Penti jautājoši paskatījās uz viņu, taču Andris nekādi nereaģēja.

— Iesim uzbrukumā? — viņa vaicāja.

— Vairs jau nav kam uzbrukt, — Andris atteica. — Viss ir cauri.

Viņš izgāja pagalmā, kur valdīja haoss. Biežo neprecīzo gravitācijas triecienu dēļ ne tikvien kritušie, bet pat zemes vāli un akmeņi bija izsvaidīti kur pagadās. Skatīdamies apkārt, viņš beidzot nonāca pie tuvākā tanka. Andris ierāpās iekšā, taču pēc īsa brīža atgriezās, tā arī neko nesapratis no sarežģītās tehnikas, kuru pat viņam nebija pa pekām pilnīgi aptvert. Tankā viņš bija atradis megafonu un tagad sauca tajā:

— Rič un Hisako, iznāciet! Runā Andris, mēs ar Penti esam stāvokļa noteicēji…

Tankā ietriecās sarkans stars, neļaudams Andrim pabeigt sakāmo. Ar vienu lēcienu Andris atradās aiz tanka un norāva zemē arī Penti. Viņš pamanīja, aptuveni no kurienes izšāvās stars, un raidīja turp gravitacijas pistoles impulsu cerībā sagraut kaut daļu no sienas, aiz kuras vēl joprojām slēpās ienaidnieks.

Siena patiešām sagruva, un skatienam atklājās neliels dzīvoklis, kurā pie sienas bija piespiedies snaiperis. Andris jau notēmēja, taču Penti ar lāzera staru aizsteidzās viņam priekšā. Nepazīstamais nogāzās, krītot atsitās ar galvu pret pretējo sienu un pēc brīža viņa ķermenis, pilnīgi zaudējis līdzsvaru, novēlās pa pistoles izgrauzto caurumu pagalmā. Andris izšāva gaisā no fotonu pistoles noteiktā secībā. Tas bija it kā savs kods, kuru viņi ar Riču bija norunājuši, lidostā sadaļoties pa helikopteriem. Tagad Andris rūpīgi lūkojās apkārt cerībā ieraudzīt atbildes signālu. Viņš ieraudzīja to — violetu uzliesmojumu pie pretējās mājas pirmās sekcijas. Andris vēlreiz atkārtoja nosacīto kodu divas reizes, kā tam vajadzēja būt pēc norunas. Vēl pēc brītiņa viņš no Riča saņēma trīs īsus signālus, kas nozīmēja: «Es eju.» Drīz no pagraba lodziņa vēlreiz izšāvās violetais stars, kam sekoja platie Riča pleci. Izlīdis viņš jautri pamāja

Andrim un pagriezās, lai palīdzētu izlīst Hisako.

Pēc brīža viņi jau smaka nost viens otra apkampienos.

— Bet jūs gan esat malači! — Hisako neslēpa sajūsmu. — Tikt galā ar piecdesmit ienaidniekiem!

— Viss ir labs, kas labi beidzas, tāpēc mums tūlīt jādodas prom no šejienes, jo…

Andris aprāvās, jo tālumā atskanēja savāda dūkoņa, kas arvien pastiprinājās. Hisako sastinga uz vietas, Ričs nepacietīgi satvēra automāta laidi.

— Tas, no kā mēs baidījāmies, ir noticis, — Penti raudzījās debesīs. — Viss vēl priekšā.

— Ātri paslēpties! — Andris iesaucās.

— Redzēsim, cik viņu īsti ir, tad lemsim, kā rīkoties tālāk.

Andris metās pie tuvākās mājas un vienā mirklī atradās pagrabā, no kurienes pavērās skats uz pagalmu. Vajadzības gadījumā no šejienes varēja arī teicami uzbrukt, bet kā aizstāvēšanās bastions šis pagrabs bija praktiski neieņemams.

Pēc brīža pagalmā nosēdās helikopters, no tā izlēca kādi desmit cilvēki un skriešus devās pie tankiem. Ieraudzījuši līķus, viņi apstājās kā zemē iemieti, taču ātri atguvās un me.tās tanka aizsegā. Andris rūpīgi notēmēja un izšāva no automāta tanka virzienā. Lāzers pāršķēla tanka bruņas, taču tālāk stars nesniedzās. Andris izšāva vēlreiz, un tūlīt sāka šaut arī pārējie. Lāzeru stari grieza un plosīja tanka pārklājumu, līdz kādreiz briesmigā mašīna pārvērtās par drupu kaudzi, no Kuras vīdēja metālisko konstrukciju atliekas. — Baltais karogsl — pēkšņi iesaucās Penti, norādīdama uz otra tanka pusi. Patiešām — virs tā plīvoja balts drānas gabals, kas nozīmēja, ka nepazīstamie padodas.

— Nolieciet ieročus un izejiet ārā! — sauca Ričs. — Un nemēģiniet izspēlēt stulbus jociņus!

Andris pamanīja tikko jaušamu kustību krūmos, kas atradās kreisajā pusē mājai, taču neveltīja tai pienācīgu uzmanību — un velti. Viņa domas pašlaik saistīja priekšā atrodošies cilvēki. Tie lēnām, it kā kaut ko apspriezdami, tuvojās pagrabam, kurā bija paslēpušies četri ceļotāji. Tur pavisam bija desmit cilvēku, taču viņi neizskatījās pēc parastiem algotņiem kā tas arābu snaiperis, Aie bija īsti kareivji, rūdīti cīņās, un ar viņiem bija jābūt daudz uzmanīgākiem.

Andra pārdomas pārtrauca kluss troksnis aizmugurē. Tur kaut kas bija. Tagad Andris atcerējās, ka pirmīt kustējās krūmi. Vai tas varēja būt iespējams, ka, novēršot uzmanību, viņiem tuvojas kāda cita grupa, turklāt no turienes, kur to varēja gaidīt vismazāk? Andris gandrīz bija par to pārliecināts. Planētas Valdnieki nebija no tiem, kuri tik viegli padotos saujiņai pretinieku.

26

Taču notikumi risinājās daudz straujāk, nekā Andris to spēja paredzēt. Aizmugurē uzliesmoja gaisma, un nelielās baterijas gaismā cilvēki ieraudzīja piecus ar automātiem bruņotus cilvēkus.

— Padodieties! — viens no viņiem uz «sauca. — Jūs esat ielenkti!

Andris tikko redzami pamāja ar galvu un tajā pašā brīdī aizvēlās pa grīdu un pieplaka pie lielas dzelzs kastes. Hisako līdzīgā kārtā zibenīgi pazuda aiz durvju stenderes, un pēc brīža no blakustelpas atskanēja viņas balss:

— Ei, jūs tur, ārā! Ja jums dārgas jūsu dzīvības, nemēģiniet mukt vai palīdzēt savējiem! Ja es ieraudzīšu kaut vienu lieku kustību, — nekādas žēlastības!

«Malacis,» nodomāja Andris. «Automātus šajā šaurajā telpā izmantot nav iespējams, tātad daļējas priekšrocības būs mums uz pistoļu rēķina.»

Tā domādams, Andris izvilka gravitācijas pistoli, rūpīgi notēmēja un izšāva. Tuvāk stāvošais ienaidnieks sabruka, līdz ar to uz kādu laiku aizšķērsodams ceļu pārējiem. Andris tūlīt izšāva otrreiz, taču impulss ietriecās sienā un atšķēla no tās dažas šķembas, likdams ienaidniekam pieliekties. Andris pamanīja, kā Penti zibenīgi izvelk gravitācijas pistoli, un nākamajā brīdī saļima vēl viens no ienaidniekiem.

— Izbeidziet apšaudi! — nodārdēja sveša balss. — Pretējā gadījumā mēs jūs…

Andra raidītais impulss sašķaidīja runātāja automātu, taču tajā pašā brīdī kaut kas ar drausmīgu spēku triecās pret mājas ārējo sienu. Tā nedaudz iebruka, taču noturējās, bet mirkli vēlāk ārā atskanēja šausmu kliedziens. Acīmredzot kāds no padotiesgribētājiem mēģināja kaut ko uzsākt, taču Hisako droši vien bija savu uzdevumu augstumos.

Redzēdami, ka pretinieki nedaudz atslābina uzmanību, ienaidnieki pārgāja uzbrukumā. Saprotot, ka šaut no automātiem, nopietni neriskējot arī ar savām dzīvībām, nav Iespējams, viņi metās uz priekšu, izmantojot savas lieliskās fiziskās dotības un tādējādi cerot sagraut pretiniekus tuvcīņā. An, dris vēl reizi izšāva, ievainodams vienu kareivi kājā, Penti savukārt iznīcināja otru automātu, turklāt krietni apskādējot šāvēja roku. Tādējādi viņi bija trīs pret trijiem, no kuriem divi varēja darboties labākajā gadījumā ar pusspēku — Hisako joprojām uzmanīja pagalma esošos.

— Jums tur gadījumā nenotiek tuvcīņa? — no blakustelpas atskanēja Hisako balss.

— Ar kādu aizrautību es kautos! It sevišķi tādu cēlu mērķu vārdā kā mūsējais!

— No tevis šeit būs vairāk labuma, — atsaucās Penti, — nāc šurp, es apsargāšu tos idiotus, lai neaizbēg. — To teikdama, viņa piegāja pie loga un paskatījās laukā, tad iesaucās:

— Vari nākt, es pārņēmu sardzi.

Andris pašlaik kāvās ar milzīgu, gandrīz divus metrus garu tēvaini, taču pagaidām viņu cīņā bija neizšķirts. Andrim pastāvīgi vajadzēja atrasties kustībā, jo milzis par spīti savam augumam bija ļoti veikls, un viņam nebija laika pat izvilkt pistoli. Ričam bija trāpījies kareivis ar sašauto kāju, taču viņš pastāvīgi ieņēma tādu pozīciju, ka Ričs nevienu no saviem uzbrukumiem nespēja nobeigt ar efektīvu sitienu. Penti līdz šim atsita trešā ienaidnieka uzbrukumus, par ieroci izmantojot gan automāta laidi, gan zemē nokritušu dzelzs stieņa gabalu. Ātri pārvietojoties, viņa jau daļēji bija nokausējusi ievainoto pretinieku. Tikko Penti ieņēma vietu pie loga, viņas pretinieks no otras puses metās virsū Ričam un notrieca viņu gar zemi. Un tieši tajā brīdī uz sliekšņa parādījās Hisako. Viņa bija nometusi garo tuniku, kas varēja tikai traucēt, un nostājās viņu priekšā vieglā, puscaurspīdīgā tērpā. Zibenīgi pārskrējusi telpai otrā pusē, viņa uzbruka tam, kurš pirmīt nogāza Riču. Uzlēkusi turpat vai metru virs zemes un gandrīz ar galvu skarot griestus, viņa puspagriezienā ar drausmīgu spēku iespēra vīrietim pa seju. Viņš nogāzās augšpēdus. Satriekts no redzētā, otrs bandīts nedaudz atslābināja uzmanību, un ar to pietika, lai Ričs, kas jau bija paguvis piecelties, dotu viņam izšķirošo sitienu. Tas sabruka zemē, un visu uzmanība tagad pievērsās Andra pretiniekam, kurš vēl joprojām turpināja cīnīties, neraugoties uz pārspēku, taču pēc mirkļa Andris deva viņam spēcīgu sitienu pa zodu. Milža žoklis sašķobījās, taču viņš neizdvesa ne skaņas Pēkšņas enerģijas uzplūdā Andris sita vēlreiz. Šoreiz Andra dūre trāpīja svešajam pa degunu. No tā straumēm sāka plūst asinis, milzis sašķobījās un pēc brīža nometās uz ceļa. No otras puses nemanāmi pienāca Hisako un ar īsu rokas vēzienu iesita svešajam pa kaklu tikai viņai vien zināmā vietā. Milzis saļima un izstiepās uz grīdas, — Lienam laukā! — Andris uzsauca.

- Tie tur ārā nav mums bīstami, un es ceru, ka citu šeit nav. No šejienes vajag ātri pazust — un, jo ātrāk, jo labāk.

Patiešām — pagalmā vairāk neviena bīstama cilvēka nebija, un viņi bez šķēršļiem sasniedza helikopteru. Tajā viņi atrada rokudzelžus, ar kuriem Ričs un Penti tūlīt aplaimoja gūstekņus.

— Interesanti, kam viņi tos gatavoja? Es domāju, ka mums, — iesmējās Ričs. — Tā ir — kas citam bedri rok, pats tajā iekrīt! Andris iekāpa helikopterā. Tas bija lielāks un ātrāks nekā lēnie «takši», kurus viņi līdz šim bija izmantojuši, tāpēc Andrim radās cerība, ka viņi varētu paspēt kaut kur noslēpties, pirms Planētas Valdnieki uzzinās, kas noticis, un apjautīs savu pirmo sakāvi.

Andris iedarbināja motoru. Penti, apsēdušos blakuskrēslā, kaut ko saspringti domāja. Ričs un Hisako aizmugurē par kaut ko runāja. Andris palūkojās apkārt, taču neviena nemanīja. Pamazām tuvojās vakars, jau sāka krēslot. Līdz tumsai viņiem noteikti bija jāatrod droša paslēptuve.

— Uz kurieni lidosim? — Andris vaicāja. — Vai tas ir svarīgi? Mēs taču varam pārnakšņot jebkurā mājā.

— Jebkurā nevar gan, — Hisako iebilda Ričam. — Mums vajag izvēlēties tādu vietu, kur mūs varētu meklēt vismazāk. Televīziļns centrs atkrīt uzreiz, lielās viesnīcas arī.— Paklausieties, draugi, — Penti sacīja, mūsu ieroču krājumi ir uz kritiskās robežas, Mums ir jādodas uz policijas pārvaldi vai kādu citu vietu, kur mēs varētu tikt pie ieročiem.

— Pareizi, — Andris atbalstīja draudzeni. — Un arī palikt mēs varam tur.

— Lai notiek, — Ričs piekrita. — Tātad dodamies turp.

Andris mēģināja atcerēties, kur atradās tuvākā policijas pārvalde. Šajā Rīgas rajoni viņš uzturējās diezgan reti, taču viņš atcerējās, ka policijas iecirknim vajadzēja būt Laika prospekta un Atklājēju bulvāra krustojumā. Taču no augšas un tādā dziļā krēsla ielas atšķirt nebija iespējams, un, lai kaut ko saskatītu, viņam nācās nolaisties līdz 30 metru augstumam. Andris jau pat domāja izkāpt no helikoptera un doties tālāk kājām, kad atskanēja Riča sauciens:

— Andri, viņi atkal ir klāt!

Andris nolamājās un uzmeta skatienu debesīm helikopteram labajā pusē. Tur bija manāmas trīs mazas uguntiņas — pašus aparātus vairs tādā attālumā saskatīt nevarēja, taču pēc tā, ka troksnis nebija dzirdams Andris nosprieda, ka tiem jābūt ātrajiem «gludekļiem» — helikoptera troksni varēja dzirdēt gandrīz vai jūdzes attālumā.

Uguntiņas pamazām tuvojās. Pēkšņi viens no lidaparātiem nokļuva helikoptera starmeša gaismas laukā, un kļuva skaidri redzama «gludekļa» forma. Andris saspringti domāja, ko iesākt, kad visas problēmas atrisināja … trīs diski! Tie pēkšņi parādījās virs viņiem un sagriezās straujā karuseli.

taču «gludekļi» turpināja tuvoties, un drīz no visiem diskiem reizē izšāvās zaļi stari un ietriecās ienaidnieku lidaparātos. Tie sāka strauji zaudēt ātrumu un drīz tālu atpalika. Ceļš atkal bija brīvs. Taču visi pārsteigumi vēl nebija galā — tikko cilvēki paguva nopriecāties par laimīgajām beigām, videofona ekrānā bez iepriekšēja signāla parādījās jau redzētā būtne no nezināmās planētas.

— Mēs esam pārsteigti par jūsu drosmi un pašaizliedzību, — viņš bez kāda ievada iesāka. — Un tādēļ riskējām pārkāpt Likumu, palīdzot jums. Jūs gribējāt doties uz policijas iecirkni, vai ne?

— Jā, bet kā jūs to zināt? — Ričs izbrīnītu skatienu ieurbās ekrānā.

Citplanētieša sejā parādījās grimase, kas nozīmēja smaidu.

— Vienkārša telepātija, — viņš pieskārās «roku savai pierei. — Jūs domājat — es uztveru. Viss ļoti vienkārši. Arī jūs ar laiku varēsiet iemācīties. Bet policijas iecirknis ir taisni zem jums, un jūs tur varat būt mierīgi. Mēs stāvēsim sardzē. — Viņš viegli pamāja ar galvu, un ekrāns tūlīt nodzisa. Seanss bija beidzies.

— Tieši zem mums? — Penti turpināja citplanētieša iesākto domu. — Patiešām!

Helikopters sāka nolaisties, līdz tas nosēilās dažus metrus no sētas, kas apjoza lielu eku. Paņēmis automātu, Andris izkāpa ārā. Draugi viņam sekoja.

Iedami gar sienu, viņi nonāca pie masīviem dzelzs vārtiem. Bija satumsis, tuvumā nodega neviena spuldze, tāpēc bija apsolūti tumšs, ja vien absolūta tumsa bija iespējama. Debesis bija apmākušās, mēness nespīdēja. Andris izvilka fotonu pistoli un dažas reizes izšāva gaisā, taču uzliesmojumi bija tik īslaicīgi, ka viņš neko īpaši daudz neieraudzīja.

— Rič, lukturis pie tevis? — viņš pasauca.

— Jā. Eju.

Pēc brīža Ričs bija klāt. Luktura gaismā Andris ieraudzīja, ka vārti ir gatavoti no īpaši izturīga sakausējuma, ko varēja viegli pazīt pēc tipiskās violetās atblāzmas atstarotā gaismā. Vārti bija aizslēgti, tāpēc Andris atkāpās pāris soļu un izšāva ar lāzeru. Slēdzene atsprāga vaļā, un vārti atvērās.

27

Luktura gaismā varēja redzēt, ka viņi atradās plašā pagalmā starp vairākām modernām ēkām un lielu angāru, kādos parasti glabāja lielākos transportlīdzekļus. Cilvēki izšķīrās doties turp. Kad viņi nonāca pie angāra, izrādījās, ka arī tā durvis ir ciet, taču lāzers ātri vien pieveica slēdzeni, un ceļotāji iekļuva angāra iekštelpās. Tur atradās vairāki helikopteri; daudz policijas elektromobiļu, taču vairāk arī nekā. Ieroči acīmredzot atradās citur.

Pēc brīža Penti, kas bija iegājusi visdziļāk angārā, iesaucās:

— Šeit ir vēl vienas durvis!

Andris sekoja Penti. Angāra tālākajā galā vīdēja vēl vienas dzelzs durvis, līdzīgas ārējām. Angārs acīmredzot sastāvēja no vairākiem nodalījumiem.

Pēc neilgas lāzerapšaudes arī šīs durvis atvērās. Cilvēku priekšā stāvēja līdz šim vēl nekur neredzēts aparāts. Pēc formas tas nedaudz atgādināja nelielu kuteri ar slēgtu virsu. Aizmugurē tam bija divas sprauslas; acīmredzot tam bija arī kāds reaktīvais dzinējs līdzīgi kā reaktīvajām lidmašīnām. Aparāts varēja būt metrus desmit garš, četrus plats un četrus augsts.

Andrim mājās bija daudz žurnālu, kuros konsekventi atspoguļoja jaunākos zinātnes un tehnikas sasniegumus, taču šāda tipa mašīnu viņš redzēja pirmoreiz. Acīmredzot Vēl nebija paredzams šādu aparātu laist plašā apgrozībā, bet varbūt tas citur pat vēl nebija izgatavots.

— Re, kur lūka! — iesaucās Hisako, kas sīki pētīja kutera virsmu.

Andris piegāja klāt.

Tā izrādījās savdabīga caurspīdīga lūka, pareizāk — aizvāžams kupols, kas sedza kutera priekšējo dalu. Taču bija skaidri redzams, ka tam līdz durvju funkcijām vēl tālu, un, lai gan tas bija atverams, drīzāk pildīja caurspīdīga jumta lomu.

īstā ieejas lūka vai, pareizāk sakot, durvis atradās nedaudz uz aizmuguri. Atšķirībā no kutera priekšas, kas bija izgatavota no kaut kāda caurspīdīga materiāla, tā aizmugures daļa bija no metāla. Durvis bija ovālas. Tiklīdz Andris pieskārās tam, durvis pašas atvērās.

Kutera iekšpusē nebija nekā neparasta, un Andris vairāk vai mazāk saprata visu ierīču nozīmi. Taču, lai visu kā nākas izprastu, vajadzētu pārāk daudz laika, un Andris cerēja, ka šeit būs kāds uzskatāms materiāls, kurā būs izklāstīti visi nepieciešamie dati par kuteri.

Patiešām — telpā, kur atradās vadības kabīne, Andris atrada instrukciju, paskaidrojumu un tūlīt ņēmās tos lasīt.

Izrādījās, ka šis kuteris bija jauns pārvietošanās līdzeklis. Lai cik tas fantastiski arī neizklausītos, kutera galvenais dzinējspēka avots bija pati Zeme, precīzāk, tās pievilkšanas spēks — gravitācija. Antigravitācijas plates nodrošināja kuterim ātrumu līdz trim kilometriem sekundē jeb 10 000 kilometriem stundā, bet tā papilddzinējs ļāva kāpināt ātrumu līdz otrajam kosmiskajam un tādējādi pat doties starpplanētu lidojumā! Kuteris bija labi apbruņots — uz tā bija uzstādīti vairāki otrās paaudzes lāzeri ar daudz augstāku kvantu enerģiju, un arī to staru krāsa bija nevis sarkana kā «normālajiem» rubīna lāzeriem, bet gan violeta, Rubīna vietā tika izmantoti Venēras akmeņi afrodiji, kuri uzreiz pēc to parādīšanās Zemes tirgū 2003. gadā izdarīja apvērsumu ne vien juveliermākslā, bet arī zinātnē. Jaunajam lāzeram bija vēl mazāks stara izkliedes koeficients nekā rubīna lāzeram un tā, dējādi lielāka staru kūļa enerģija. Sie lāzeri uz kutera spēlēja tādu pašu lomu kā ložmetēji uz «meseršmitiem» otrā pasaules kara laikā, tikai nebija salīdzināmi ložmetēju un šo lāzeru enerģijas potenciāli.

Kamēr Andris iepazinās ar instrukciju saturu, pārējie ar lielu interesi aplūkoja kutera iekštelpas. Pavisam kuteri bija trīs sektori: vadības, dzīvojamais + noliktavu un dzinēju sektors. Katrā no tiem bija videofons lin ārējās apskates ekrāns. šis kuteris, ja vien nodrošinātu attiecīgu gaisa un pārtikas daudzumu, mierīgi varēja doties ceļojumā uz Mēnesi, kur jau eksistēja divas apakšzemes pilsētas, ko cilvēki uzcēla XXI gadsimta pašos pirmajos gados. Tagad tur pastāvīgi dzīvoja neliela cilvēku kolonija, kura laiku pa laikam mainījās. Cilvēki tāpat bija apciemojuši Venēru un Marsu, un tikai nesen atgriezās Jupitera un Saturna ekspedīcija, bet ekspedīcijai, kura devās uz ārējām planētām — Urānu, Neptūnu un Plutonu, vajadzēja atgriezties Parīt…

Andris beidza lasīt instrukciju un pievērsās draugiem.

— Ziniet, draugi, mums vajadzētu iemācīties ar šo kuteri rīkoties. Ar šo kuteri, es domāju, mēs daudz neatpaliksim pat no mūsu nezināmajiem labvēļiem, bet Planētas Valdnieki gaisā mums nebūs pretinieki, protams, kvalitatīvi. Es domāju, ka mēs īsā laikā iemācīsimies to vadīt un tad dosimies uz Ameriku, Nevadu. Turklāt es ceru, ka šeit būs kāds speciāls apmācības kompjūters, kas krietni atvieglotu mācīšanos. Nepieciešamības spiests, cilvēks ir uz daudz ko spējīgs.

Ričs piegāja pie kutera.

— Jā, tu mums nozīmē daudz, — viņš uzrunāja to kā dzīvu būtni, — un mēs iemācīsimies ar tevi rīkoties, vai ne? — Viņš paplikšķināja ar roku pa kutera priekšējo «stiklu».

— Es domāju, ka kaut kādi norādījumi varētu būt tikai ēkā. Šeit vairāk nav nekā!

— Tādā gadījumā — visi uz ēku!

28

Ekā elektrības nebija, taču Andris atrada avārijas ģeneratoru slēdzi, un iedegās gaisma. Varēja uzsākt ēkas apskati.

Izgājuši cauri milzīgā nama perifērijai, cilvēki tuvojās tā sirdij — grandiozai zālei, kuras lielāko daļu aizņēma neskaitāmi skaitļotāji, caur kuriem tika koordinētas visas darbības un kuri aizvietoja dežurantus. Tiesa, šajā zālē bija paredzētas vietas arī cilvēkiem, kam vajadzēja apkalpot šo mašinēriju.

Ceļotāji aplūkoja visus skaitļotājus, taču neviens no tiem nebija tieši vai netieši saistīts ar kuteri. Šeit izvietotajiem komjūteriem bija pavisam citi uzdevumi.

šī zāle cilvēkus vairāk neinteresēja, un viņi devās tālāk. Nākošais pieturas punkts bija policijas šefa kabinets.

Nekā īpaša nebija arī tur, ja neskaita īsu kutera raksturojumu, ar kādu Andris jau bija iepazinies.

Tā viņi apstaigāja daudzus kabinetus, ma' šinu zāles un citas telpas, taču nekas nevedināja uz to, ka kutera «dokumenti» atrastos kāda no šīm telpām. Bija jau kļuvis gaišs, patlaban leca Saule. Austrumu pamale blāzmoja gluži sarkana, bet rietumos vēl bija redzams rietošais Mēness. Šur tur slīdēja mākoņi, kas naktī sedza visas debesis. Sākās jauna diena.

Andris jutās ļoti noguris, taču gulēt nebija laika. Vajadzēja atrast kaut ko, kas tieši vai netieši norādītu uz kuteri. Galu galā viņu pūles vainagojās ar panākumiem — kad viņi beidzot nonāca pagrabstāvā, kļuva redzamas masīvas dzelzs durvis ar uzrakstu «Bez īpašas caurlaides ienākt stingri aizliegts!»

— Interesanti, kas tur ir? Varbūt tas, ko meklējam mēs? Jebšu kāds cits policijas dienesta noslēpums? — Ričs piegāja pie durvīm un pagrūda tās. Un, kā par brīnumu, durvis atvērās. Tās nemaz nebija aizslēgtas.

— Tūlīt uzzināsim, kas tur ir, — atsaucās Andris. — Cerēsim uz to labāko.

Aiz durvīm atradās plaša telpa, ko apgaismoja luminiscējošās spuldzes. Vienā telpas stūri atradās liels skaitļotājs ar savādu pulti, no kuras vadi stiepās uz ekrānu, kas steigā, kā varēja noprast, bija pielikts pie sienas. Vēl telpā atradās velns zin kādam nolūkam domātas kontrolpultis, kā arī lielgabalam līdzīgs ierocis uz riteņiem. Tādu ieroci Andris vēl nebija redzējis, un tas viņam pašlaik arī nebija vajadzīgs. Taču lielais skaitļotājs izrādījās tieši tas, kas vajadzīgs. Uz plāksnītes, kas bija piestiprināta pie skaitļotāja pults, bija rakstīts: «Kutera pilotu testēšanas skaitļotājs».

Pārmeklējuši telpu, cilvēki atrada nelielu kutera maketu un arī lielisku kutera «pasi», ja tā var teikt. Lasot to, Andris uzzināja, ka šis kuteris nav vienīgais, bet gan viens no septiņiem. Tada paša tipa kuteri bija arī armijas un zinātnes rīcībā. Kutera darbības principu izskaidrojums un praktiskas pamācības atradās ierakstītas skaitļotāja lāzerdiskos.

— lieliski! — izsaucās Ričs, kad Andris beidza uzskaitīt, kas tur atrodams. Arī abām jaunajām sievietēm noskaņojums bija lielisks.

— Zināt ko? Es ierosinu rīkoties šādi — no sākuma kārtīgi izgulēties un tikai pēc tam ķerties pie darba, — Penti teica. — Es ceru, ka šajā mājā būs arī guļamistabas.

— Priekšlikums pieņemts, — atsaucās Andris. — Tātad vajag tikai atrast mūs interesējošās istabas, — viņš jautri piebilda.

Divas lieliskas guļamistabas viņi atrada pirmajā stāvā. To logiem varēja uzlikt polaroīdus un tādējādi radīt īpašu apgaismojumu vai pat tumsu. Abas istabas bija plašas. vietas un gaisa tajās netrūka. Andris ar Penti palika vienā, bet Ričs ar Hisako aizgāja uz otru.

«Jā, kādi notikumi — un cik daudz tik īsā laikā!» Andris domāja izģērbdamies. «Tā jau prātā var sajukt. Tāds stress, sasprindzinājums ….»

Izģērbies Andris pagrieza polaroīda slēdzi. Jau tā vājā gaisma nodzisa pilnīgi. Istaba iegrima tumsā, kas apņēma viņus kā aizkapa pasaule, un Andris juta, ka Penti apguļas gultā viņam blakus. Andris iedomājās par Penti. Šo meiteni, ko pirms piecām dienām viņš vēl nepazina, pats liktenis bija atvedis pie viņa un licis iemīlēt, neskatoties uz apkārt valdošo haosu. Andris jau sen ilgojās tuvības ar kādu cilvēku — galvenokārt garīgās tuvības, kādu varēja sniegt tikai nedaudzi cilvēki. Un, prasmīgi savienojot garīgo ar fizisko, viņš guva to, ko zinātnieki un filozofi sauca par augstāko baudu.

Ari Penti domas maldījās tajās pašās dimensijās. Andra iekšējā brīvība atraisīja arī viņu, un pirmo reizi pēc pieciem gadiem kopš viņas pirmās mīlestības viņa atkal spēja justies kā sieviete, mīloša un mīlēta. Tāpēc viņa izjuta patiesu prieku un satraukumu, kad Andris apskāva viņu un noskūpstīja. Viņa kaisli atbildēja uz mēmo mīlestības apliecinājumu. Prāts it kā atkāpās otrā plānā, atdodams vietu viskvēlākajām un brīnišķīgākajām jūtām, un Penti juta tikai to, kā viņu dvēseles enerģijas cēlās arvien augstāk un augstāk, līdz trauki bija līdz malām pilni un pārplūda. Neizmērojams daudzums enerģijas aptvēra abus cilvēkus. Izlādes dzirkstele visu aizdedza zilās liesmās, un viņi nogrima šajā liesmojošajā nebūtībā.

Arī blakusistabā notikumi risinājās pēc līdzīga scenārija, un divdesmit minūtes pēc guļamistabu sadalīšanas visa civilizācija dusēja saldā miegā.

29

Kad Andris pamodās, vismaz ārēji nekas nebija mainījies. Caur polaroīdu nosegtajiem logiem neiespīdēja ne mazākais gaismas stariņš. Penti vēl gulēja ciešā miegā.

Andris nolēma celties. Viņš atcerējās, ka gulēt bija gājis desmitos rītā, taču tam tagad nebija nozīmes.

Viņš uzmanīgi piecēlās, piegāja pie loga un atslēdza polaroīdus. Istaba tūlīt pielija ar spilgtu gaismu. Andris paskatījās pulkstenī — tas rādīja pieci. Saule jau sliecās uz vakārpusi. Viņi bija gulējuši septiņas stundas, un tas nebija maz. Pienācis laiks celties.

Kad Andris pienāca pie gultas, Penti jau bija pamodusies un viegli piemiegtām acīm raudzījās uz viņu.

— Labrīt vai labvakar, — Andris iesmējās, — nezinu kā pareizāk. Celies, pūcīt, jau pieci pēcpusdienā.

— Tūlīt, — Penti uz brīdi aizvēra acis, tad atkal atvēra tās. — Iznāk, esam gulējuši stundas?

— Tā iznāk, — Andris attrauca, vilkdams kājās bikses.

Penti piecēlās un piegāja pie loga. No tā pavērās skats uz rietumiem, uz ārējo ielu. Tā bija tukša, izmirusi. Penti nebrīnījās par šo skatu, viņa pie tādiem jau bija pieradusi. Saules stari krita tieši logā, un vienā vietā kāda stikla defekta dēļ tie lūza gluži kā prizmā, veidojot dažādas krāsas. Taču pēkšņi saulei priekšā aizgāja mākonis, un jaukā aina izzuda. Penti atskatījās istabā. Andris patlaban beidza klāt gultu, un viņa nolēma, ka būtu laiks ģērbties.

Saklājis gultu, Andris piegāja pie vietējā videofona un izsauca blakusistabu, taču neviens neatsaucās. Acīmredzot Ričs un Hisako gulēja ciešā miegā, un Andris nolēma personīgi apciemot draugu guļamistabu.

Tās durvis bija ciet, un Andris trīsreiz pieklauvēja. Pēc brīža iekšpusē atskanēja Riča balss:

— Ei, vai tu, Andri?

— Celies, miegamice! — Andris atsaucās.

— Pietiek gulēt. Mēs jau sen esam augšā. Satiksimies pēc desmit minūtēm šī gaiteņa galā, bārā. Pasteidzies!

Ričs kaut ko noburkšķēja un apklusa, bet Andris devās atpakaļ uz savu istabu. Penti jau bija apģērbusies un pašlaik uzposās.

— Es nesaprotu, — viņa teica, sukādama matus, — vai policijas pārvaldē tik ļoti nepieciešamas guļamistabas?

— Policisti un viņu priekšnieki taču arī ir cilvēki, — zobgalīgi atsaucās Andris.

— Un policijā strādā arī sievietes. Domājams, tu zini par seksa labvēlīgo ietekmi uz cilvēka darbaspējām? To taču jau pirms desmit gadiem atklāja poļu zinātnieku grupa, kas nodarbojās ar šo jautājumu pētīšanu, — Andris šķelmīgi piemiedza ar aci.

— Zinu, un arī saprotu, kāpēc. — Penti pagriezās pret Andri. — Bet tagad iesim uz bāru, lai satiktos ar draugiem, un turklāt man ļoti gribas ēst.

Kad viņi ieradās bārā, Riča un Hisako tur vēl nebija. Viņi bija ieradušies pirmie, tāpēc Andris sameklēja ēdienus un dzērienus.

Ričs ar Hisako ieradās pēc pāris minūtēm.

— Sveiki! — Ričs uzsauca ienākdams.

— Kā gulējāt?

— Tāpat kā jūs, — Andris trauca, piemiegdams aci.

— Bandīts! — Ričs tēlotā izbrīnā samiedza uzacis un iesmējās.

— Labi, jokus pie malas. Neaizmirstiet, ka mēs sava ziņā vel esam gūstekņi.

— Gūstekņi? Nu nē, Penti, — Ričs nepiekrita. — Pagaidām ir neizšķirts vai pat viens nulle mūsu labā.

— Pateicoties labvēļiem, — Penti nepadevās. — Bez viņiem mēs …

— … joprojām tupētu pagalmā, to tu domāji? Var būt, ka arī ne. Es esmu viņiem dziļi pateicīgs, taču nedomāju, ka mūsu stāvoklis ir tik traģisks. Vienkārši…

— Pietiks strīdēties, — enerģiski iejaucās Andris. — Vai mēs uzvarējām, vai zaudējām — to rādīs nākotne. Pašlaik šajā spēlē ir pārtraukums, un mums jācenšas to izmantot lietderīgi. Kad paēdīsim, dosimies pie kompjūtera un uzsāksim apmācību kursu.

Viņi paēda ātri — katra minūte tagad bija dārga — un devās pagrabstāvā, ko pirms astoņām stundām bija atstājuši.

Kompjūters viegli dūca, kad Andris pārkāpa telpas slieksni. Pār displeju brīžiem pārskrēja ciparu rindas un spilgti, daudzkrāsaini punkti. Andris apsēdās krēslā pie pults un nospieda ievades taustiņu. Uz ekrāna parādījās uzraksts «Vai esat gatavs darbam?».

Andris nospieda taustiņu ar «+» zīmi, kas nozīmēja «jā».

Nākošajā kadrā bija redzams teksts — paskaidrojums. Andris to rūpīgi izlasīja. Tagad viņam bija skaidrs, kāds uzdevums būs jāveic. Lielajā ekrānā pie pretējās sienas

bija jāparādās skatam, ko redz no kutera, lidojot ar to. Andrim savukārt ar minipults palīdzību vajadzēja šo iedomāto kuteri vadīt. Kad kompjūters uzskatīs, ka lidotājs atbilst nepieciešamajai sagatavošanās pakāpei, tas izmetis žetonu. Šis žetons bija sava veida personas kods, un bez tā cilvēks nevarēja kuteri vadīt.

— Vai esat gatavs startam? — vaicāja kompjūters.

Andris atbildēja apstiprinoši, un nākamajā mirklī iedegās lielais ekrāns. Tajā parādījās apkārtne, virs kuras lidoja iedomātais kuteris. Ilūzija bija tik pilnīga, ka Andris jutās pārsteigts, taču drīz vien aprada.

Pirmajā reizē Andris «nolidoja» tikai pārdesmit metrus, pēc tam sekoja avārija. Taču nākošajā reizē viņam jau veicās daudz labāk. Viņš progresēja ar katru reizi, un pēc trīs stundu saspringta darba kompjūters izmeta žetonu.

Kamēr skaitļotājs mācīja Andri, pārējie uzmanīgi sekoja, jo arī viņiem bija jāiziet šis kurss.

— Apsveicu, Andri, — Ričs paspieda viņam roku. — Apsveicu ar eksāmena nokārtošanu.

— Ceru, ka pēc neilga laika tāpat varēšu apsveikt arī tevi.

Desmit stundu laikā viņi visi bija dabujuši žetonus un ar pilnām tiesībām varēja sevi uzskatīt par gaisa telpas valdniekiem. Ienaidniekiem līdzīgu aparātu nevarēja būt, par to Andris bija tikpat kā pārliecināts. Bija četri rītā. kad no mašīnas dzīlēm iznira pēdējais žetons un iekrita Hisako rokā, taču, kā par brīnumu, miegs nevienam nenāca. Vienīgais, ko Andris sajuta asi — tas bija izsalkums, un tāpēc viņi devās uz bāru.

Kad izsalkums bija apmierināts, Andris iesāka:

— Draugi, tagad mums iānolemj, kurp mēs tālāk dosimies un ko darīsim.

— Kad atlidos Neptūna ekspedīcija? — interesējās Hisako.

— O! Pareizi! Jau biju paspējis aizmirst, labi, ka atgādināji, — Ričs impulsīvi iesaucās un pielēca kājās. — Mums jādodas turp, uz Nevadas štata kosmodromu. Mums jāsazinās ar viņiem un jāpaskaidro, kas noticis, savādāk viņi nekā nesanratīs.

— Es tev pilnīgi piekrītu. Bet Neptūna ekspedīcija atgriežas rīt. Tāoēc mums jāsāk domāt par gatavošanos lidojumam jau tagad.

— Mēs ar Hisako nodrošināsim krājumus, bet jūs …

— Mēs parūpēsimies par pārējo, — Andris piecēlās kājās. — Ejam!

Andris un Ričs izgāja no bāra. bet sievietes tikmēr ņēmās ar pārtiku, bez žēlastības aplaupot vēl neskartos ledusskaojus, kuri par laimi darbojās, un tādējādi produkti bija nevainojamā stāvoklī. Savākušas pietiekamu daudzumu pārtikas, viņas apsēdās un gaidīja vīriešus.

Andris ar Riču tikmēr pārbaudīia kutera gatavību lidojumam. Pēc īsas apskates noskaidrojās, ka kutera pamatsistēma darbojas normāli, arī degvielas sekundārajam dzinējam bija pietiekoši, lai gan Andris nedomāja to izmantot. Starp citu, liels šīs degvielas rezervuārs atradās pazemē zem angāra, un nepieciešamības gadījumā degvielu varēja uzpildīt.

— Paklau, — Ričs pamāja ar roku uz kutera pusi, — es domāju, ka lāzerus neņemsim. io tos aizstās …

— Labi. Bet ko tu darīsi, ja gribēsi iziet no kutera?

Ričs apķērās un piesita sev pie pieres, bet Andris turpināja:

— Nedrīkst aizmirst arī abu veidu pistoles. Vārdu sakot, mums iābūt pilnā apbruņojumā un gataviem uz visu. Derētu ielādot kuterī vēl papildu munīciju, jo tā noteikti būs vajadzīga arī neptūniešiem. kad viņi atgriezīsies.

— Prātīga doma.

Pēc desmit minūtēm visi četri jau sēdēja kuterī.

— Kādā veidā mēs tiksim ārā no šī anpāra. ja tikai tam nav pacejams jumts? — Hisako uzmeta skatienu griestiem.

— Pa durvīm. — iesmējās Andris. — Turklāt ļoti vienkārši. Tūlīt redzēsi.

Abas angāra durvis bija atvērtas. Ceļš bija vaļā.

— Vai visi savās vietās? — jautri vaicāja Andris, kas bija apņēmies vadīt kuteri.

Saņēmis apstiprinošu atbildi, viņš nosnieda pogu uz pults. Kutera durvis aizvērās. Andris ieslēdza antigravus. un kuteris palika karāioties apmēram metra augstumā virs zemes. Tad Andris ieslēdza horizontālo virzitājvektoru, un kuteris lēnām izpeldēja pa durvīm. Tikko lidaparāts atstāja angāru, Andris strauji vadīja to augšup. Ātrums pieauga ar katru sekundi, viegli sīca antigravi. Lejā palika policijas pārvalde, un drīz vien visu Rīgu varēja aptvert ar vienu skatienu. Pēc brīža kuteris lielā ātrumā augstu virs zemes šķērsoja Daugavu, kas vīdēja lejā kā plata, zila lente.

30

Ceļotāji devās uz rietumiem, uz Ameriku. Kuteris lidoja ātrāk, nekā vecā Zeme jaudāja apgriezties ap savu asi, un arvien vairāk kāpināja ātrumu.

— Cik ilgi mums būs jālido līdz Amerikas piekrastei? — Penti pieskārās Andra plecam.

— Skaļoties, cik ātri lidosim. Ar šādu ātrumu mēs sasniegsim Ameriku.. četrās stundās.

— Vai ātrāk nevar?

— Varam lidot ātrāk un nokļūt Ņujorkā stundas laikā.

To teikdams, Andris strauji kāpināja ātrumu. Antigravi sāka dūkt arvien augstākā tonī paralēli ātruma pieaugumam. Paātrinājums iespieda ceļotājus sēdekļos, lai pēc pāris minūtēm atkal palaistu vaļā.

Kuteris drāzās virs Ziemeļjūras ar savu maksimālo ātrumu — trīs kilometriem sekundē. Aiz muguras bija palikusi Dānija, tālumā vīdēja Anglijas krasti. Kuteris bija apdzinis Zemes griešanās ātrumu, un saule atkal bija paslēpusies aiz apvāršņa. Pamazām satumsa, un, kad kuteris beidzot sasniedza Britu salas, jau bija pilnīgi tumšs. Pa kreisi palika Londona, bet priekšā gandrīz kursa līnijā atradās Dublina.

Ātri šķērsojis Īrijas jūru, kuteris jau lidoja virs Dublinas. Pilsēta vietām dega ugunis, bija redzamas arī daudzu ugunsgrēku atstātās pēdas.

Andris samazināja kutera ātrumu līdz divsimt kilometriem stundā, lai varētu netraucēti un mierīgi aplūkot apkārtni. Dublinā uguns nodarītie postījumi bija daudz lielāki nekā citās vietās, jo šajā pilsētā bija lielā vairumā saglabājušies koka nami, kas bija celti 20., 19., pat 18. un vēl senākos gadsimtos. Un tie arī pirmām kārtām kļuva par uguns upuriem. Pēkšņi starmeša gaismas lokā parādījās dzelzceļa stacija. Tās priekšā uz sliedēm bija sadūrušies divi preču vilcieni, daudzas cisternas bija aizdegušās, eksploziju pavadot spēcīgam sprādzienam — pat nezinātājam bija skaidri redzams, ka šeit ir noticis grandiozs sprādziens. Gar dzelzceļa malu lielā rādiusā bija izmētātas dažādas atlūzas. Likās, kāds nezināms spēks sagrābis sastāvu un triecis to pret zemi.

— Šausmīgi! — Hisako sažņaudza pirkstus dūrēs. — Tādu redzu pirmoreiz …

Andris ātri vadīja kuteri prom no šīs drūmās vietas. Šeit uzkavēties vairs nevienam nebija vēlēšanās.

Kad viņi bija nolidojuši dažus kilometrus, Riča uzmanību piesaistīja blāvi spīdošs punkts virs jūras. No sākuma viņš neko neteica, taču vēiāk, kad viņam sāka likties, ka punkts tuvojas, Ričs pateica to Andrim. Andris tūlīt vadīja kuteri tam pretim. Kad abus lidaparātus šķīra ne vairāk par puskilometru, to apgaismoja viens no starmešiem. Izrādījās, ka nepazīstamais objekts ir kāds īpatnējs helikopters, kādus pēdējā laikā vairs tikpat kā neredzēja. Tas lidoja diezgan ātri, taču ar kuteri skrieties, protams, nevarēja. Pagaidām nepazīstamais neizrādīja nekādas agresivitātes pazīmes, tāpēc Andris nolēma pagaidīt. Ričs tikmēr cītīgi mēģināja nodibināt radiosakarus ar svešo, pārbaudot vai visu radiofrekvenču spektru. Un trešajā reizē tas viņam beidzot izdevās.

Helikopters joprojām lidoja uz priekšu savā sākotnējā ātrumā, un kuteris simts metru attālumā tam sekoja. Lai izvairītos no visādām nejaušībām, Penti un Hisako dežurēja pie lāzeriem, lai, ja rastos kaut mazākās aizdomas, tūlīt atklātu uguni.

Sakari tātad bija nodibināti, un kabīnē atskanēja nedaudz uztraukta cilvēka balss:

— Kas jūs esat? Ko vēlaties?

Acīmredzot pretinieku rīcībā nebija ziņu, ka kuteris var nonākt četru dzīvo cilvēku rokās, un varbūt viņi kuteri nemaz nebija redzējuši.

— Noteikumus diktējam mēs, — Andris atteica. — Kas esat jūs un kādi ir jūsu nolūki?

— Mēs esam četri ceļotāji, kas palikuši dzīvi pēc šīs jezgas.

Andris pie sevis nosmējās. Acīmredzot bandīti bija noturējuši kuteri par atnācēju

kuģi un tagad mēģināja svešos maldināt ar viņu pašu vārdiem. Protams, drošāk bija būt neitrālam vai vismaz izlikties tādam. Un Andris nolēma nekliedēt viņu ilūzijas par atnācējiem.

— Tu melo! Mani tu neapmānīsi! Es tev cauri redzu! Saki taisnību, citādāk neizbēgt no tiesas!

— Mēs esam izpildgrupa, kas veic izlūkošanas uzdevumus, — balss atskanēja aizvien uztrauktāk. Nepazīstamais bija pārbijies ne pa jokam.

— Kā uzdevumā?

— Planētas Valdnieku uzdevumā. Centrālais štābs atsūtīja mūs šurp četru noziedznieku meklējumos, kas apdraud civilizācijas drošību.

— Kas ir noticis uz šīs planētas? — Andris tēloja bargu atnācēju kuģa komandieri.

— Notika katastrofa …

— Tu melo! Saki taisnību!

— To katastrofu izraisīja Planētas Valdnieki. Viņi uzsūtīja cilvēcei mākslīgi radītus mikrobus, kas nogalināja visus zemeslodes cilvēkus četru minūšu laikā, izņemot tos četrus.

— Kādēļ Planētas Valdnieki tā rīkojās? Kāds ir viņu mērķis?

— Viņi tā rīkojās tādēļ, lai iegūtu absolūtu varu. Zeme aizgāja pa nepareizo attīstības ceļu, un mēs nolēmām pagriezt vēsturi atpakaļ.

— Muļķi! Vai tad tu nezini, ka atgriezties pagātnē bez laika vektora nav iespejams? Turklāt Zeme nebūt nenovirzījās no pareizā ceļa. Mēs to visu laiku vērojām, un tā arvien stingrāk sāka soļot pa trešo līmeni, tuvoļoties otrajam.

— Kas tie ir par līmeņiem?

— Civilizāciju attīstības līmeņi, — Andris meloja. — Jūsu zināšanai — pavisam ir pieci līmeņi, no kuriem augstākais — nulles līmenis, pie kura piederam mēs un dažas citas civilizācijas. Bet jūsu Planētas Valdnieku vieta nav nevienā no šiem līmeņiem, jūs esat mežoņi. Un jums jāatgriežas tur, no kurienes esat nākuši — pīšļos.

— Nevajag, nenogaliniet mūs! — nepazīstamais, liekas, bija tuvu nervu sabrukumam.

— Kur atrodas Planētas Valdnieku štābs?

— Ame… — balss apklusa, kāds acīmredzot atgrūda runātāju no mikrofona. Pēc brīža ierunājās cits:

— Neko jūs vairāk neuzzināsiet, velna spiegi! — viņš iebļāvās. Pēc balss spriežot, bandīts bija labi iedzēris. — Vazājas te apkārt visādi salašņas un lien, kur neprasa.. Man nospļauties uz jūsu nulles līmeni! Saprotiet, nospļauties! Un labāk taisieties prom no šīs planētas, iekams mēs jūs neesam pārvērtuši pelnos! Tā ir mūsu planēta, un lai jūsu smakas te nebūtu!

— Patiešām? — Riča balsī jautās kaut kas vairāk par parastiem draudiem.

— Jā! — svešais iebļāvās kā kaujams lops.

— Uguni! — Andris nokomandēja.

Nākamajā mirkli helikopterā ietriecās divi lāzeru stari. Tas uzliesmoja spilgti violetā atblāzmā un sāka strauji krist lejup. Pirmās briesmas, ja tikai tās varēja saukt par briesmām, bija likvidētas.

— Bāze ir Amerikā … — domīgi novilka Ričs. — Taču Amerika ir tik liela …

— Velns lai rauj to viņu bāzi! Gan jau kādreiz mēs to uzzināsim. Bet tagad mums jādodas tālāk.

Kamēr viņi bija uzkavējušies virs Britu salām, atkal sāka kļūt gaišs. Taču drīz vien kuteris ar maksimālo ātrumu drāzās virs Atlantijas, un no jauna iestājās tumsa.

— Ar šādu ātrumu mēs pēc 45 minūtēm jau būsim pie Amerikas krastiem, — ieminējās Penti.

— Jā gan, — Andris piekrita un piemiedza ar aci. — Tieši tā.

Kuteris turpināja ceļu.

31

Pēc nepilnas stundas kuteris jau lidoja virs Ņujorkas. Milzīgā pilsēta līdzīgi citām gulēja nāves miegā. Ugunsgrēku vai citu lielu katastrofu pēdas šeit gan nemanīja, taču pilsēta klusēja, ietinusies tumsas plīvurā, nakts melnumu vietām pāršķēla tikai stari, ko raidīja nedaudzas joprojām degošas elektriskās spuldzes un pat vairākas gaismas reklāmas.

«Kā labā tagad darbojas šīs reklāmas?» Andrim galvā burtiski vēlās smagas domas. «Reklāma pārdzīvo reklamējamos,» viņš skumji piebilda pats sev.

Kuteris helikoptera ātrumā lidoja uz priekšu. Andris gribēja jau nosēsties kādā

Spilgti apgaismotā jaukumā, kad aizmugurē atskanēja Hisako balss un gandrīz tūlīt kuteri apgaismoja spēcīgs gaismas kūlis.

— Aizmugurē «gludeklis»! — Hisako balsī bija ne tik daudz pārbīļa kā naida. Ričs nolamājās.

Andris strauji vadīja kuteri augšup cerībā atrauties no stara, taču velti — stars sekoja viņiem kā piesiets. Andris vairākas reizes izmēģināja dažādus manevrus, taču visas pūles bija lemtas neveiksmei. Viena šāda pagrieziena laikā kutera durvis pēkšņi atsprāga vaļā, un gandrīz tūlīt uzliesmoja fotonu lādiņa violetā gaisma. Viss kuteris burtiski pielija ar to, cilvēki, juzdami asas sāpes acīs, novērsās. Tajā pašā mirklī Ričs iekliedzās, juzdams sāpes labajā rokā. Kad.gaisma nodzisa, kļuva redzams, ka fotonu lādiņš ir trāpījis Ričam labajā rokā nedaudz zem elkoņa. Penti beidzot izdevās aizvērt durvis, kaut arī automāts bija sabojājies.

— Rič, uz aizmuguri! — Andris uzsauca.

— Mēs jau kaut kā tiksim galā. — To teikdams, Andris strauji sagrieza kuteri pret kustības virzienu. — Cik ienaidnieku ir ap mums?

— Līdz šim esmu saskaitījusi trīs, — atsaucās Hisako.

— Labi. Tādā gadījumā es pāriešu aktīvā darbībā, bet jūs mēģiniet sašaut pēc iespējas vairāk ienaidnieka lidaparātu, vēlams visus.

Penti un Hisako ieņēma vietas pie lāzeriem, bet Andris maksimālajā ātrumā devās uz to pusi, no kurienes, pēc viņa domām, nāca prožektora stars. Kad viņi pielidoja tuvāk, kļuva skaidri redzams, ka īstenībā kuteris atrodas triju staru krustpunktā. «Gludekļi» bija izvietojušies regulārā trijstūri, un kuteris atradās tā centrā.

Situācija sāka kļūt kritiska. «Gludekļi» tikpat kā neatpalika pat tad, kad kuteris drāzās uz priekšu ar savu maksimālo ātrumu, tādējādi viņi bija nokļuvuši savdabīgās lamatās. Atlika viena iespēja — izmantot to atruma priekšrocību, ko dod sekundārais dzinējs, un tādējādi atrauties no sekotājiem un varbūt arī negaidīti uzbrukt tiem.

Andris pagrieza vienu no daudzajiem kloķiem uz pults. Kuteris sāka bremzēties un reizē samazināt augstumu. Pretinieki laidās lejup līdz ar viņiem. Kad līdz zemei bija palikuši kādi simts metri un viņi būtībā atradās jau starp debesskrāpjiem, Andris ieslēdza sekundāro dzinēju. No kutera pakaļgala izšāvās zilas liesmas. Andris kāpināja ātrumu gandrīz līdz kritiskajai robežai. Attālums starp kuteri un «gludekli», kas atradās visaugstāk attiecībā pret zemi, strauji samazinājās. Kad ienaidnieka lidaparāts jau kļuva skaidri redzams, Andris samazināja ātrumu, kuteris lielā ātrumā apmeta nāves cilpu ap svešo, un nāves cilpas augstākajā punktā «gludeklī» ietriecās divi violeti stari. Andris vēl paspēja ieraudzīt, ka «gludekļa» korpuss apkūst un sāk šķelties, tad sekoja līdz šim neredzēts uzliesmojums, un pēc dažām sekundēm, kad liesmas nodzisa, par vienu ienaidnieku bija kļuvis mazāk.

Andris uzmeta skatienu pārējiem diviem.

Tie tuvojās no priekšas un, liekas, bija noskaņoti uz nopietnu cīņu. Andris nedaudz pagaidīja, lai tie pietuvojas lidz puskilometra attālumam, tad negaidot rāva kuteri slīpi uz augšu, taču šoreiz viņš bija pārrēķinājies — paātrinājums, kuru attīstīja kuteris, bija tik liels, ka pilnīgi iespieda Andri krēslā, un viņš pat nevarēja pakustināt rokas. Kad paātrinājums atslāba, nepazīstamie jau bija palikuši tālu lejā un vīdēja tikai kā divas vājas zvaigznītes uz melna fona.

Andris sāka nolaisties. Kuteris lēnām samazināja augstumu, līdz viņus no pretiniekiem šķīra ne vairāk kā simts metri. Un tajā pašā brīdi Andris, vadot kuteri pa galvu reibinošu spirāli, ieraudzīja, ka virs viņiem ir parādījies vēl viens lidaparāts, kura kontūras gan bija visai grūti izšķirt tumsas dēļ.

— Virs mums vēl viens! — Andris brīdināja Penti, taču arī viņa jau bija ieraudzījusi svešo.

— Nekas, tas var pagaidīt. No sākuma jātiek galā ar šiem diviem.

Kad kuteris, virpuļojot pa spirāli, atradās starp abiem «gludekļiem», Penti izšāva. Violets stars ietriecās ienaidnieka gaisa kuģī, un pēc mirkļa tas uzsprāga līdzīgi pirmajam. Andris bija neizpratnē, pēc kāda principa gan darbojas svešo lidaparāti, ja jau tie viegli eksplodē, taču vairāk par to domāt nebija laika, jo otrais «gludeklis» uzsāka apšaudi. Sarkans lāzera stars ietriecās kutera priekšējā aizsargstiklā, taču nespēja nekā nodarīt ļoti izturīgajam materiālam, bet Hisako raidītais atbildes šāviens pielika punktu arī šim «gludeklim». Tagad visa uzmanība bija jāpievērš nepazīstamajam. Tas vēl joprojām nekustīgi karājās virs viņiem un pagaidām neizrādīja nekādas dzīvības pazīmes.

Andris ātri apsvēra radušos stāvokli. Pretinieks bija nedaudz izdevīgākā pozīcijā nekā viņi, jo uzbruki no augšas gandrīz vienmēr ir vieglāk nekā no apakšas; taču tas vien vēl neko neizšķīra. Bija milzums visādu manevru, ko varēja izmantot gan uzbrukumā, gan aizsardzībā, un Andris noteikti cerēja izmantot kādu no tiem.

Kamēr Andris domāja par tālāko rīcību, svešais uzsāka aktīvu darbību. Nepazīstamais lidaparāts sāka strauji nolaisties ar tādu aprēķinu, lai pēc brīža atrastos vienādā augstumā ar kuteri. Andrim intuīcija teica priekšā, ka to nedrīkst pieļaut. Tiklīdz svešais nonāca līdzās kuterim, Andris ar milzīgu paātrinājumu virzīja kuteri augšup. Un tas bija pareizs lēmums — tur, kur tikko bija kuteris, pazibēja kaut kāds lāzeram līdzīgs stars. Un Andris saprata, ka briesmas ir daudz reālākas, nekā tas varēja likties līdz šim. Acīmredzot pie tāda paša secinājuma bija nonākušas arī abas šāvējas, jo pretinieka lidaparāta virzienā aizšāvās divi stari. Taču pretinieka kuģis bija kā radīts manevrēšanai, un Penti stars aizgāja garām, bet Hisako raidītais gaismas impulss ietriecās kuģa pakaļdajā. Metāls spilgti iemirdzējās violetā gaismā, taču nekas nenotika. Uz brīdi piebremzējis, svešais atkal devās uzbrukumā.

— Mēģiniet trāpīt priekšgalā! — Andris uzsauca. — Nesabīstieties, es mēģināšu maksimāli pietuvoties ienaidniekam.

No aizmugures sola atskanēja viegls troksnis. Andris apgriezās, atcerējies par Riču un viņa ievainojumu. Ričs mēģināja uzslieties sēdus.

— Smagi viņi tevi apskādēja? — Andris jautāja. — Varbūt mums labāk laisties prom uz orbītu?

— Orbītu? — Hisako pagriezās pret viņu.

— Ko tu tur domā darīt?

— Jāsniedz palīdzība Ričam. Varētu jau mēģināt paslēpties kaut kur uz Zemes, taču Planētas Valdnieki mūs atradīs visur, tāda ir mana pārliecība. Atliek vienīgi cerēt, ka viņiem nav kosmiskā kuģa, taču es pat īpaši nebrīnīšos, ja tāds atradīsies.

— Atstāsim to kā pēdējo līdzekli, — Ričs iebilda. — Es nemaz tik vārgs nejūtos, — viņš mēģināja pasmaidīt, taču smaids iznāca pārāk samocīts, nedabisks un ātri izzuda.

— Es domāju, ka mēģināsim vēl reizi un, ja arī tad nebūs nekādu rezultātu, dosimies uz orbītu, — Penti domīgi noteica. — Ceru, ka tur viņi mums nesekos.

— Andri, viņi uzbrūk! — Ričs iesaucās, pamanījis ienaidnieka tuvošanos. — Uzmanies!

Andris strauji virzīja kuteri augšup līdzīgi kā sākumā. Tikai šoreiz Penti un Hisako šāvieni sasniedza mērķi. Abi lāzeru stari ietriecās nepazīstamā lidaparāta priekšgalā, un tas apstājās. Brīdi sastindzis gaisā, tas lēnām sāka krist lejup un drīz vien izzuda skatienam. Beidzot kauja bija galā, un Andris izjuta dīvainu atvieglojumu. Viņam pat pārgaja vēlēšanās pariet orbītā ap Zemi, tagad viņš velējās tikai mieru un atpūtu.

— Es domāju, ka atstāt Zemi pagaidām vel būtu par agru, — iesāka Hisako. — Vispirms mums ir nepieciešama atpūta. Tāpat Ričam ļoti nepieciešama palīdzība, un paātrinājums, kas radīsies izejot kosmosā, var viņu nelabvellgi ietekmēt. Nav jau arī tā Zeme viens vienīgs Planētas Valdnieku štābs. Nolaidīsimies kādā klusākā nostūrī, atpūtīsimies un tad jau redzēsim.

— Varbūt patiešām mums labāk sagaidīt neptūniešus orbītā? Ja Planētas Valdnieki zina par ekspedīcijas atgriešanos, viņi, es domāju, būs ar mieru ziedot daudz, lai tikai iegūtu savā īpašumā kosmisko kuģi, ar ko varētu doties kaut vai uz Mēnesi … — Riča sejas izteiksme dīvaini sašķobījās. Hisako uzmeta viņam uztrauktu skatienu, taču ātri nomierinājās — sejā atgriezās sārtums, grumbas izlīdzinājās. Visi skatījās uz Riču. gaidīdami, ko viņš teiks.

— Mēs neesam tik grūtā situācija, kā to varbūt iedomājāmies. Un palīdzību mēs varam gaidīt no Mēness puses …

— Selēna! Mēness bāze Selēna! — Andris iesaucās uztrauktā balsī.

— Un varbūt arī Venēras stacija, — piebilda Penti, — ja vien tur tikai kāds ir. Bet mani interesē — vai mēs varam sazināties ar bāzi?

— To mes varam mēģināt tikai no Nevadas kosmodroma, tur ir attiecīga aparatūra, — atteica Andris. — Mēs varam doties uz turieni.

— Tā laikam arī būs pareizāk. Tikai mēs nedrīkstam būt neuzmanīgi, pastāvīgi jātur acis vaļā, — Ričs saglabāja aizdomas.

— Vajadzētu iegriezties kādā tirdzniecības centrā, — Penti ielūkojās produktu somā.

— Mūsu krājumu pietiks tikai vienai reizei.

— Nolaidīsimies zemāk un apskatīsimies, varbūt kaut ko atrodam. Es nedomāju, ka šeit vēl varētu būt kāda viņu grupa. — To teikdams, Andris strauji laidās lejā.

32

Kuteris piezemējās kādā plašā laukumā pie spilgti apgaismotas ēkas. Izrādījās, ka šī greznā celtne ir liels un acīmredzot arī dārgs restorāns. Atstājuši Hisako sargāt kuteri, pārējie devās aplūkot restorānu.

Kad Andris pārkāpa slieksni, viņam acīs iesitās spēcīga gaisma, likdama aizvērt acis, taču palēnām viņš aprada ar šiem ārkārtīgi spilgtajiem lāzeram līdzīgajiem gaismas kūļiem un varēja sākt izšķirt detaļas.

Katastrofas brīdī restorāns bija pilns ar apmeklētājiem. Gandrīz pie katra galdiņa gulēja divi trīs sakņupuši cilvēki. Arī muzikanti uz skatuves gulēja līdzās saviem instrumentiem. Apkārt valdīja viens vienīgs haoss.

Andris piegāja pie viena galdiņa. Pie tā, nokritusi uz grīdas, gulēja jauna, skaista sieviete, bet viņas kavalieris bija sabrucis uz galda. Andris uzmanīgāk ieskatījās šajos cilvēkos. Zemapziņā viņš pastāvīgi nojauta, ka kaut kas nav tā, kā vajag, tikai viņš uzreiz nevarēja aptvert, kas. Un pēkšņi viņam caur smadzenēm izskrēja kā zibens: līķis nemaz nebija sācis sadalīties! Un ārā turklāt bija ļoti karsts laiks, pagājušas jau bija veselas trīs dienas! Kaut kas neiedomājams. Andris tūlīt pavēstīja par savām aizdomām Ričam un Penti.

— Ko? — Ričs bija patiesi pārsteigts.

— Trīs dienas tādā karstumā? Tas nevar būt!

— Un tomēr tas ir fakts, — Andris norādīja uz līķi. — Varbūt tu gribi to pārbaudīt?

Ričs neatbildēja, bet par kaut ko saspringti domāja. Pēkšņi atskanēja rācijas izsaukuma signāls — Hisako acīmredzot gribēja paziņot viņiem kaut ko svarīgu. Andris iesledza savienojumu, taču otrā pusē valdīja klusums. Andris nojauta kaut ko nelāgu un ātri izskrēja ārā no restorāna. Pie kutera, ko viņi bija pirms piecām minūtēm atstājuši, stāvēja helikopters. Andris sakoda zobus. Bija skaidrs, kas atgadījies, — šie nelieši pielavījušies kuterim un saņēmuši gūstā Hisako, un viņa paspēja tikvien kā noraidīt izsaukumu bez vārdiem. Andris cīnījās ar vēlmi skriet pie kutera un šaut, šaut bez žēlastības, taču laikā apķērās un savaldīja savas jūtas. Vēl reizi uzmetis skatienu notikumu vietai, viņš ātri atgriezās pie draugiem.

— Tāda ir situācija, — viņš nobeidza stāstu. — Mums par katru cenu jācenšas atbrīvot Hisako. Uz priekšu!

Viņš klusi izslīdēja pa durvīm, aizmugurē kā ēnas viņam sekoja Ričs un Penti. Draugi devās uzbrukumā.

Kuteris stāvēja pie kādas nelielas celtnes sienas, un tādēļ bija iespējams, apejot ēku no otras puses, nokļūt ienaidnieka aizmugurē. Protams, tas viss bija saistīts ar ļoti lielu risku — pārāk uzkrītošs bija šis ceļš. Taču citas izejas nebija.

Viņi bija veikuši jau divas trešdaļas ceļa, bet nekas neliecināja par ienaidnieka klātbūtni. Apkārt viss bija tumšs un kluss, taču klusums bija mānīgs. Andris zināja, ka bandīti slēpjas kaut kur tuvumā, taču tas stāvokli neuzlaboja.

— Tss! — Ričs nočukstēja. — Man liekas, tur kāds ir.

Viņš klusi pazuda aiz stūra, pirms Andris paguva protestēt. Ričs nemaz neizrādīja savas sāpes, ko viņam sagādāja sašautā roka. Pēc brīža Ričs atgriezās.

— Kaķis, — viņš atbildēja uz Andra mēmo jautājumu. — Varam iet.

Slapstīdamies gar pašu sienu, viņi nonāca pie ēkas, kas atdalīja viņus no kutera. Andris uzmanīgi izbāza galvu no aizsega un aplūkoja apkārtni. Kuteris stāvēja tur, kur viņi bija to atstājuši, ārēji nekas nebija manāms. Andris nolēma riskēt un mēģināt sasniegt kuteri.

— Es došos turp, — viņš klusi teica draugiem. — Ja būs vajadzība, pasaukšu.

Pieliecies Andris neredzami kā ēna strauji pārvarēja tos desmit metrus, kas viņu šķīra no kutera. Kad viņam priekšā pavīdēja kutera siluets, Andris nometās guļus, taču nekas nesekoja. Vai nu pretinieki gribēja pēc iespējas ilgāk saglabāt savu klātbūtni noslēpumā, vai arī viņu šeit nebija. Citādāk pārlieku ilgo klusumu izskaidrot nebija iespējams.

Pārliecinājies, ka neviens uz viņu nešauj, Andris lēnām sāka līst gar kuteri uz durvju pusi. Par laimi, tās izrādījās atvērtas. Iekšā bija pilnīgi tumšs. Andris sataustīja lukturīti ar ļoti spēcīgu gaismas staru un vēl noregulēja to uz maksimālo jaudu.

Andris strauji izslējās, un lukturīša stars pāršķēla tumsu. Fotonu pistoli satvēris, viņš aplūkoja katru kutera telpu, taču neviena šeit nebija. Andris pabāza galvu ārā no kutera un klusi pasauca draugus. Pēc dažām sekundēm Ričs un Penti bija klāt.

— Aizmukuši? Kur Hisako?

— Acīmredzot aizveduši sev līdzi. Ak, kādēļ gan es pats nepaliku kuterī! Viņi ir to pārsteiguši negaidot, — Ričs atbildēja Andra vietā.

— Uzgaidiet mani šeit, — Andris izkāpa no kutera. — Es aplūkošu apkārtni — ja nu laimējas uziet kaut kādas pēdas? Mēs tagad nedrīkstam laist garām nevienu izdevību. Pilnīgi iespējams, ka Hisako liktenis tagad ir atkarīgs no mūsu rīcības.

— Nē, Andri, iešu es, — Ričs apņēmīgi paziņoja. — Tu nedrīksti pārlieku riskēt, jo tu esi vienīgais, kas kaut ko saprot no tehnikas. Mans pienākums ir atrast Hisako un atvest viņu šurp.

Andris neiebilda, kaut arī Ričs bija ievainots. Riču un Hisako saistīja tas pašas sai

tes, kuras bija radušās viņa un Penti starpā. Un tādēļ nebija nozīmes kaut ko aizliegt vai pat iebilst.

Pamājis ar galvu, Ričs pazuda aiz stūra. Viņi bija vienojušies — ja gadījumā Ričam uzbruktu, viņš izšautu no fotonu pistoles. Turklāt maksimālais laiks, pēc kura Ričam jāatgriežas, bija divdesmit minūtes.

Kad bija pagājušas piecpadsmit minūtes, Andris sāka skatīties apkārt cerībā ieraudzīt Riču. taču visi viņa pūliņi izrādījās velti. Arī Andra rācija klusēja. Likās, ka Ričs bez pēdām izzudis šajā visu aprijošajā tumsā.

Kad bija pagājušas jau divdesmit piecas minūtes, Andris jau nopietni sāka domāt par došanos palīgā. Viņš visiem spēkiem pūlējās apspiest uztraukumu, taču velti. Un tieši pusstundu pēc Riča aiziešanas netālu uzliesmoja fotonu lādiņu gaisma.

— Notiek kauja, — Penti uztraukta paskatījās ārā. — Varbūt mums iet palīgā?

— Nē, Penti, mums nav tādu tiesību riskēt ar sevi. Pretējā gadījumā neviens tā arī neuzzinās, kas šeit īstenībā ir noticis. Bet mūsu pienākums ir pavēstīt par Planētas Valdniekiem un Zemes traģēdiju kosmisko bāzu un pirmām kārtām Selēnas iemītniekiem. Un ir pilnīgi iespējams, ka mēs vairs neredzēsim savus draugus.

— Tas ir drausmīgi! — Penti acīs iemirdzējās asaras.

Iestājās neveikls klusums, kuru pēc brīža pārtrauca rācijas izsaukuma signāls. Andris tūlīt nodibināja sakarus.

— Draugi, es esmu ielenkts, bet ceru noturēties vēl minūtes trīs, kad visi munīcijas krājumi būs galā. Esiet uzmanīgi! Viņi gatavojas doties uzbrukumā ar tankiem. Tāpēc pēc iespējas ātrāk atstājiet šo nolādēto vietu un arī Zemi! Ceru, ka kosmosa kuģa viņiem nav. Pamēģiniet sazināties ar Selēnas iemītniekiem un varbūt arī ar cilvēkiem no Marsa un Venēras stacijām. Varbūt jūs satiksiet arī mūsu noslēpumainos labvēļus. Es savukārt padošos gūstā, centīšos kaut ko noskaidrot, kā arī mēģināšu uzzināt kaut ko par Hisako. Mani ienaidnieki tuvojas, un es padodos. Ardievu, draugi, bet varbūt — uz redzēšanos?

Balss apklusa. Andris jautājoši palūkojās uz Penti. Viņa pamāja ar galvu.

— Citas izejas nav, lai kā mēs to negribētu atzīt, — viņa nopūtās. — Mēs pašlaik ne ar ko nevaram viņiem palīdzēt. Diemžēl …

Aiz stūra kļuva dzirdams troksnis. Negaidīdams, kamēr tā avots pienāks tuvāk, Andris strauji rāva kuteri augšup. Kad viņi bija pacēlušies pietiekami augstu, Andris rūpīgi nopētīja zemi. Fotonu lādiņu uzliesmojumi vairs nebija manāmi, acīmredzot Ričam bija beigusies munīcija. Vēl reizi uzmetis skatienu zemei, Andris ieslēdza sekundāro dzinēju. Kuteris sāka strauji uzņemt ātrumu. Paātrinājums iespieda viņus sēdekļos un uz laiku padarīja kustēties nespējīgus, līdz kuteris sasniedza ārējo atmosfēras robežu. Tad sākās nopietnākais darbs — kutera ievadīšana orbītā. Nekad savā mūžā Andris nebija darījis neko līdzīgu, taču kompjūters bija paredzējis arī šādu variantu, un viņš sekmīgi tika galā ar savu grūto uzdevumu. Kuteri saspiestā gaisa krājumu pietika gandrīz mēnesim, tāpēc viņi varēja neraizēties. Atstājuši kuģa skaitļotāju par dežurantu, viņi devās gulēt.

No lielā noguruma tikko turēdamies kājās, Andris burtiski aizvilkās uz atpūtas telpu un iekrita kojā. Dabiskais nogurums plus vēl pārslodze pacelšanās brīdī… Tas nevarēja neatstāt sekas, un vienīgais līdzeklis pret to bija miegs.

33

Kad Andris pamodās, laika izjuta bija zudusi. Viņš nevarēja pat iedomāties, cik tagad varētu būt pulkstenis. Taču šeit, orbītā, tam nebija nekādas nozīmes. Drīzumā vajadzēja ierasties neptūniešu kuģim, tāpēc tagad viņiem nāksies strādāt vaiga sviedros.

Andris piecēlās kājās un izstaipījās. Vai viņš bija gulējis daudz vai maz, tomēr pašlaik viņš jutās lieliski. Penti nekur nemanīja, acīmredzot viņa jau bija piecēlusies. Vēl brīdi pastāvējis, Andris devās uz vadības telpām.

Penti sēdēja viena pati un lūkojās aparātu skalās. Uz Andra sveicienu viņa tikai palocīja galvu.

— Tu jau sen augšā?

— Kādu stundu, — Penti it kā negribīgi atteica.

— Tuvumā nekas nav manāms? Tu izskaties tāda norūpējusies, — viņš bažīgi piebilda.

— Nē, noticis nav nekas. B,et kā tu nebūsi norūpejies, ja divi tavi draugi atrodas gūstā un tu pat nezini, kur!

Andris apklusa. Viņš nespēja pat iedomāties, kur tagad varētu būt viņu draugi, un pagaidām nebija arī nekādas iespējas viņus atbrīvot. Vienīgais, uz ko cerēja Andris, bija tas, ka varētu ierasties nepazīstamie labvēļi, un tad viņi uzsāktu cīņu visi kopā. Citas izejas Andris pagaidām neredzēja.

Pēc desmit stundām kuteris vēl joprojām riņķoja ap Zemi, un tā apkārtnē nekas neliecināja par pārmaiņām. Viņi bija pārgājuši uz ģeostacionāro orbītu virs Nevadas, tādējādi neptūnieši tagad nevarēja nolaisties nepamanīti.

Andris jau vairākas stundas nesekmīgi mēģināja nodibināt sakarus ar Mēness bāzi Selēnu, taču visi līdzšinējie pūliņi bija lemti neveiksmei. Selēna neatbildēja, bet nodibināt sakarus ar citām bāzēm nebija iespējams milzīgā attāluma dēļ. Nemanīja arī viņu labvēļus, tāpat neptūniešu kuģis vēl atradās ceļā. Pagaidām viņi varēja paļauties tikai paši uz sevi.

— Zeme, Zeme! — pēkšņi kabīnē atskanēja nogurusi balss. — Atbildiet! Selēna izsauc Zemes centrālo starpplanētu sakaru centru. Kas noticis? Zeme, atbildiet!

— Selēna, Selēna, dzirdat mūs? — Andris vaicāja trīcošā balsī. Uztraukums, kas agrāk nekad nebija Andri mocījis, tagad pārņēma viņu.

— Dzirdam labi, — balss izbrīnījusies atsaucās. Andris nojauta, ka runātāju izbrīnījis viņa balss tonis. Kāpēc nebija sakaru? Kaut kas noticis?

— Sen jau mēģināt nodibināt sakarus? — Andris turpināja izjautāt nepazīstamo, nemaz neatbildēdams uz uzdoto jautājumu.

Svešā balsī arī sāka jausties uztraukuma pazimes.

— Kāpēc jūs neatbildat uz jautājumiem? — tonis kļuva piesardzīgs. — Lūdzu, neslēpiet no mums notikumu gaitu. Mēs šeit jau diennakti sēžam pilnīgā neziņā. Vai sācies karš?

— Kaut kas briesmīgāks, — Andris tikko dzirdami nočukstēja.

— Briesmīgāks? Kas?

— Jūs varbūt nenoticēsiet, bet Zemes civilizācijas vairs nav. Gandrīz nav. — Andris nopūtās.

— Pagaidiet, pagaidiet. — Svešā balsī bija manāms spēcīgs apjukums. — Kā jūs teicāt? Civilizācija ir mirusi?

— Diemžēl. Un tur nu mēs neko nevaram līdzēt.

— Labi, bet kas tādā gadījumā esat jūs un kādā veidā jūs spējat ar mums sarunāties?

— Mūsu vārdi jums tāpat ir nezināmi. Mēs esam parasti cilvēki, kuri kaut kādā brīnumainā kārtā izglābās no nelaimes, kas dažu minūšu laikā iznīcināja visus cilvēkus.

— Kas tā par nelaimi? Paskaidrojiet, lūdzu, sīkāk!

— Mūsu rīcībā paliek tikai desmit minūtes vai pat vēl mazāk, jo mūsu kuģis drīz aizies aiz Zemes …

— Jūs esat orbītā?! Kādā veidā?

— Atradām vienu lidaparātu un uzlidojām. Zemi ir pārņēmis ļaunums cilvēciskā izskatā. Viena noziedzīga grupa, kas sevi dēvē par Planētas Valdniekiem, uzsūtīja Zemei mākslīgi sintezētus mikrobus, kuri arī kļuva par visu cilvēku nāves cēloni. Liekas, ka uz visas Zemes dzīvi esam tikai mēs četri, turklāt divi no mums atrodas ienaidnieka gūstā. Mēs atstājām Zemi, tāpēc ka ilgāk uz tās uzturēties nebija iespējams. Planētas Valdnieki uzsāka plašas medības, un mēs nekur nevarējām rast mierīgu stūrīti. Selēna, mēs lūdzam jūsu palīdzību. Mūsu draugu dzīvības ir briesmās. Un es visvairāk baidos no tā, ka ienaidnieka rīcībā var nonākt kāds kosmosa kuģis. Tādēļ mēs arī brīdinām jūs. Varbūt pēc kāda laika varēsim pie jums ierasties, bet pašlaik mums jābūt šeit.

— Es nezinu, vai varēšu jums palīdzēt, — pēc īsa pārdomu brīža teica nepazīstamais.

— Redziet, mūsu rīcībā ir tikai divi kuģi, turklāt to ātrums ir niecīgs — tikai desmit kilometri sekundē, un līdz ar to mums būtu jāzaudē daudz laika, kas padarītu visu operāciju par farsu.

— Sakiet — cik cilvēku ir uz Mēness?

— Pieci. Un jūs, ja nemaldos, četri? Drīzumā būtu jāatgriežas Neptūna ekspedīcijai, bet varbūt tā jau ir atgriezusies?

— Mēs pašlaik tieši viņus gaidām. Divatā taču nevaram cīnīties pret veselu bandu.

— Es ceru, ka vēlāk vēlreiz nodibināsim sakarus?

— Domāju gan, ja vien mēs neuzsāksim aktīvi darboties.

— Jums kaut kas varbūt ir padomā?

— Pašlaik mēs varam paļauties tikai uz gadījumu.

Vairāk viņi neizdzirdēja neko. Zemes milzīgais disks aizsedza Mēnesi, un sakari aprāvās. Andris noplātīja rokas.

— Jāgaida desmit stundas, — viņš atbildēja uz draudzenes mēmo jautājumu un vainīgi pasmaidīja. — Cerēsim uz to labāko.

34

Kad Ričam izbeidzās lādiņi, viņš vēlreiz aplūkoja apkārtni. Kaut kur netālu priekšā atradās Planētas Valdnieku izpildgrupa, kuras uzdevums bija saņemt viņus gūstā. Ievainotā roka stipri sāpēja, taču viņš centās par to nedomāt. Galveno viņš bija paveicis — Andris un Penti bija brīdināti un droši vien tagad jau atradās tālu prom. Par sevi Ričs neraizējās. Viņš bija pārliecināts, ka arī Planētas Valdnieki nenogalinās viņu tāpat vien, bet centīsies iegūt no viņa pēc iespējas vairāk informācijas. Taču Ričs bija pārliecināts, ka zina par šo visu daudz mazāk nekā jebkurš Planētas Valdnieku ierindnieks, taču Ričs varēja teicami novilcināt laiku un tādējādi dot iespēju Andrim un Penti satikties ar nezināmajiem labvēļiem un varbūt pat uzsākt aktīvu darbību.

Redzēdami, ka Ričs vairāk nešauj, pretinieki kļuva drošāki un vairākas reizes tuvojās viņam, taču pēdējā bridi aizvien atgriezās atpakaļ. Un tikai trešajā reizē viņi sadūšojas izšķirties par uzbrukumu. Ričs nepretojās un viegli padevās gūstā. Viņu aizveda uz kādu helikopteru, kur sasēja un iegrūda bagāžas nodalījumā. Pēc tam divi no uzbrucējiem kaut kur pazuda, bet trešais uzmanīja Riču. Svešie runājās viņam nepazīstamā valodā, kura viņam atgādināja kādu no romāņu valodām. Kad aizgājušie ienaidnieki atgriezās, notika vētraina vārdu apmaiņa starp svešajiem, tad helikopters pacēlās gaisā.

Lidojums ilga minūtes divdesmit, kura laikā Ričs nemanīja neko, kas kaut daļēji varētu norādīt uz viņu atrašanās vietu. Joprojām ārā bija pilnīgi tumšs un saredzēt apkārtni nebija iespējams. Ričs pacietīgi gaidīja. kas notiks tālāk. Lielas mokas viņam sagādāja roka; sāpes pieņēmās spēkā. Turklāt viņš bija ļoti noguris un vienu brīdi gandrīz aizmiga.

Kad helikopters piezemējās, divi kareivji izkāpa ārā, bet sargs palika uz vietas. Ričs mēģināja ārpusē kaut ko saskatīt, taču velti. Kaut arī pamale jau viegli blāzmoja, detaļas vēl nevarēja izšķirt — joprojām vēl bija pārāk tumšs. Riču visvairāk nomāca domas par Hisako. Kur viņa, tas nebija zināms. Vienīgā Riča cerība, ko viņš vēl nezaudēja, bija saistīta ar nezināmajiem citplanētiešiem. Ričs labi saprata, ka Andris un Penti vieni paši nespēj viņiem palīdzēt. Taču izmisumā krist arī nebija prāta darbs. Viņam bija jāsaglabā vesā galva, skaidrs prāts un vairāk nekas.

Drīz atgriezās abi kareivji un kaut ko teica trešajam. Lai kā Ričs centās saprast teikto, tas viņam neizdevās. Kad svešie beidza runāt, Ričs palūkojās uz viņiem. Tie rūpīgi viņu nopētīja, tad «sargs» teica angļu valodā:

— Man ir pavēlēts aizvest jūs pie mūsu kunga. Viņš vēlas ar jums runāt.

— Vai es gadījumā no sākuma nevarētu saņemt medicīnisko palīdzību? — jautāja Ričs. — Turklāt esmu ļoti noguris un jebkurā brīdī varu aizmigt. Vai nevarētu šo tikšanos atlikt uz dažām stundām?

Svešais sāka svārstīties.

— Es nezinu, vajadzētu konsultēties ar pavēlnieku. Vai jums patiešām tik ļoti ir nepieciešama palīdzība?

Ričs parādīja sašauto roku. Ieraudzījis to, svešais novērsās.

— Tūlīt pasaukšu ārstu, — viņš steidzīgi nobēra. — Uzgaidiet tepat.

Viņš izgāja. Ričs pagriezās uz sāniem un ieraudzīja tuvojošos cilvēku baltā halātā. Viņam sekoja divi ar nestuvēm.

— Apgulieties uz nestuvēm! — ārsta balss bija pilnīgi bezkaislīga. — Jums steidzami nepieciešama palīdzība.

Ričs pārsteigti paskatījās uz ārstu, taču viņa seja nepauda neko. Ričs klusēdams paklausīja, un drīz vien viņu iznesa no helikoptera. Viņš paguva ievērot, ka ārsts virzījās uz kādas lielas ēkas pusi. Acīmredzot tur atradās kāds svarīgs ienaidnieka stratēģiskais punkts, ja ne pati galvenā bāze. Pēc brīža viņu ienesa šajā ekā. Viņa sagūstītāji nesa Riču pa kādu garu gaiteni, līdz apstājās pie platam durvīm ar aizrestotu lodziņu. Ārsts atvēra durvis un iegāja iekšā. Nesēji ar nestuvēm viņam sekoja. Telpa, kurā viņš atradās, atgādināja vecu slimnīcas palātu ar divām gultām. Otrā gultā kaut kas jau gulēja, pilnīgi apsedzies ar palagu. Ričs ieņēma brīvo gultu.

Kamēr ārsts viņu izmeklēja, Ričs gulēja nekustīgi. Izrādījās, ka arī šeit ir diezgan ciešami dzīves apstākļi, un Ričs nomierinājās. Arī roka vairs tik ļoti nesāpēja. Viņš pirmo reizi paskatījās uz to, taču tūlīt novērsās. Fotonu lādiņš bija gandrīz pilnīgi izdedzinājis ādu ap elkoni plaukstas lielumā. Kauls par laimi nebija bojāts, un Ričs saglabāja cerības ātri izveseļoties.

— Jums nepieciešama atpūta, es iedošu jums miega zāles, — ārsts sacīja.

— Nē, nevajag, — Ričs iebilda. — Man tāpat traki nāk miegs. Bet kā ir ar manu roku?

— Slikti, taču varēja būt vēl sliktāk. Lādiņš ir gājis garām un tikai nedaudz aizķēris roku. Domāju, ka pēc nedēļas tā būs sadzijusi. Bet tagad es iešu. Pacentieties aizmigt un labi izgulēties.

Ārsts izgāja pa durvīm, abi nesēji viņam sekoja. Ričs palika telpā viens ar noslēpumaino, kurš vēl joprojām negribēja atklāt sevi.

Arā bija kļuvis gandrīz pilnīgi gaišs, pie debesim vīdēja vairs tikai Venēra, ko varēja labi redzet pa mazo lodziņu pretēja siena; Kaut kur tur, augša, atradās Andra un Penti kuteris, un varbūt draugi jau bija nodibinājuši sakarus ar nezināmajiem labvēļiem no tālās planētas, lai dotos viņiem palīgā. Par sevi Ričs īpaši neuztraucās, taču viņu māca nemiers par Hisako likteni. Kur viņa bija?…

Palags blakusgultā pēkšņi sakustējās un noslīdēja, atsedzot guļošā cilvēka galvu.

— Te nu mēs atkal satiekamies, — Hisako klusi iesmējās.

35

Jau astoto stundu no ārpuses nebija dzirdama neviena skaņa — visas iespējamās sakaru sistēmas bija apklusušas. Zeme klusēja pati un aizsedza arī Mēnesi. Taču drīz šai piespiedu klusēšanai bija jābeidzas. Kuģis pamazām tuvojās tam punktam, no kura būs iespējams nodibināt sakarus ar Selēnu un pārtraukt mokošo vientulību.

Andris ilgi lauzīja galvu par to, kā iziet no šīs grūtās situācijas, taču velti. Jo vairāk viņš doinaja, jo vairāk sarežģījās problēma, un pēc kāda laika meta mieru. Nekādu reālu palīdzību viņi draugiem šobrīd sniegt nevarēja, bija ar to jāsamierinās un jāpaļaujas tikai uz gadījumu.

Kad stundu vēlāk Andris grasījās iziet no vadības telpas, no ārējo sakaru sistēmas atskanēja signāli. Andris vienā rāvienā apgriezās par simt astoņdesmit grādiem un ieurbās ar skatienu kādā pultī, kur liesmoja un periodiski dzisa maza, sarkana spuldzīte. Un gandrīz tūlīt spalgi iesvilpās kutera ārējais lokators. Andris uzmeta skatienu tā pultij. Kļūda bija izslēgta — lokatora ekrānā bija redzams mazs, spilgts punktiņš. Tas varēja nozīmēt tikai vienu — viņiem tuvojas zvaigžņu kuģis. Un visticamāk, ka tas bija neptūniešu kreiseris.

Izdzirdusi spalgos svilpienus, uz vadības kabīni atskrēja Penti.

— Kas noticis? — viņa steigā nobēra, mirkšķinādama acis. Acīmredzot signāls bija viņu pamodinājis no miega.

Andris pamāja ar roku ekrāna virzienā.

— Mums tuvojas kaut kāds kuģis, — viņš domīgi noteica. — Tas vēl ir pārāk tālu, lai to identificētu, taču es domāju, ka tas ir «Poseidons».

— «Poseidons»?

— Jā, tā saucas neptūniešu kuģis, — Andris izklaidīgi paniaja ar roku. — Turklāt tas raidīja arī kaut kādu tekstu, ko es diemžēl nepaspēju pierakstīt — pārāk negaidīti viss nāca. Ir cerības, ka viņi turpinās raidīt signālus, kaut arī atbildi nesaņems.

— Tu gribi nodibināt ar viņiem tiešos sakarus?

— Protams! To es pašlaik uzskatu par primāro uzdevumu.

Andris apklusa un ielūkojās lokatora attaluma mērītājā. Tas rādīja, ka līdz kuģim paliek nedaudz vairāk par astoņdesmit tūkstošiem kilometru. Tā ātrums varēja būt ap četrpadsmit kilometriem sekundē, un tatad pēc apmēram divām stundām kuģi varēja sagaidīt.

Pēkšņi kabīnē vēlreiz atskanēja signāli. Šoreiz tos ierakstīja un atšifrēja kompjūters. Tā printers uzdrukaja tekstu:

«Zeme, kāpēc jus neatbildat?» Balss, liekas, bija nedaudz nogurusi. — «Poseidons» izsauc Nevadas kosmisko sakaru centru. Atbildiet!

Andris ātri ieslēdza abpusējos sakarus.

— «Poseidon», vai dzirdat mūs? Ir notikusi katastrofa …

— Katastrofa? Ko jūs runājat? Kāda katastrofa? — nepazīstamais pārtrauca Andri pusvārdā. — Es vairs nekā nesaprotu!

Andris nopūtās.

— Pacentīšos visu sīki paskaidrot. — Un Andris izstāstīja «Poseidona» apkalpei Zemes civilizācijas bojāejas vēsturi. Kad viņš beidza, iestājās klusums, ko pēc brīža pārtrauca nepazīstamais:

— Kā jūs domājat rīkoties?

— Nezinu, — Andris paraustīja plecus.

— No sākuma mēs nodibinājām sakarus ar Mēness bāzi Selenu, taču viņi nespēj palīdzēt. Bez šaubām, mēs varam doties izlūklidojumos un mēģināt kaut ko noskaidrot, tomēr …

— Bet mēs taču nemaz nepazīstam viens otru, kaut gan runājamies jau ilgu laiku, — iejaucās kāds trešais no «Poseidona», pēc balss spriežot sieviete, un uzņēmās iepazīstināšanu. — Mūsu kuģī lido Helēna, Luidži, Larijs, kā arī es — Santa.

— Mūsu grupā arī ir četri cilvēki, tikai divi diemžēl pašlaik atrodas gūstā, un tie ir Ričs un Hisako, bet ap Zemi orbītā kuterī šobrīd riņķo Penti un es — Andris.

— Lieliski, — iesmējās Santa, un viņas smiekli dīvaini nomierināja Andri. Uz mirkli viņš it kā atbrīvojās no sasprindzinājuma un kļuva gandrīz bezrūpīgs, taču tas turpinājās tikai kādas piecpadsmit sekundes, un pēc tam Andris atkal atgriezās reālajā pasaulē.

— Man ir viens priekšlikums, — pēc brīža ierunājās Andris. — Mums jau reizi bija izdevies nodibināt sakarus ar Mēness bāzi Selēnu, un tagad derētu sarīkot vispārējo apspriedi, lai izlemtu, kā rīkoties tālāk. Ir skaidrs, ka mēs nevaram pāriet uzbrukumā, taču mēs varam doties izlūklidojumos vai arī organizēt lokālus terora aktus. Mūsu uzdevums ir visiem spēkiem jaukt Planētas Valdnieku noziedzīgos plānus un nākotnē varbūt vispār iznīcināt šo organizāciju. Mēs nedrīkstam atstāt Zemi viņiem!

— Ja viss ir tā, kā jūs stāstījāt, tad es neticu, ka mēs spēsim kādreiz izcīnīt uzvaru. Pārāk liela ir tehniskā un skaitliskā starpība starp mums un Planētas Valdniekiem, — no kuģa sauca kāds vīrietis, acīmredzot Luidži, ko varēja jaust pēc tikko manāmā itāļu akcenta.

— Tagad ir pilnīgi nepamatoti runāt par to, — pirmo reizi ierunājās Penti. — Par to varēs domāt pēc tam, kad būsim uzzinājuši, kur atrodas Planētas Valdnieku mītnes, un būs iespēja tās uzlaist gaisā. Bet nākotne vēl ir jāpiedzīvo.

Kamēr Penti runāja, Andris mēģināja nodibināt sakarus ar Selēnu caur otro sakaru pulti. Uz kutera bija divas šādas pultis, un tas ļāva viņiem uzturēt sakarus vienlaikus ar diviem objektiem, tādējādi atvieglojot sarunas. Pec neilga brīža Selena atsaucās. Kutera kabīne atskanēja moža balss:

— Esiet sveicināti! Sakiet — «Poseidons» jau ir atgriezies?

Bet arī mēs esam kaut ko atklājuši — nesen orbīta ap Mēnesi ir parādījies nezināms kuģis, un visas pazīmes liecina, ka tas nav Zemes izcelsmes. Kuģis ir grandiozs — apmēram puskilometru garš un divreiz mazāk plats. Tas pastāvīgi uzturas tajā Mēness pusē, ko no Zemes nevar redzēt, un tādējādi ir slēpts cilvēku acīm.

— Tā, tā. — Andris pakasīja pieri. — «Poseidons» jau tuvojas, bet tas ir ļoti interesanti, ko jūs tikko pastāstījāt. — Andris piemiedza ar aci Penti. — Tas var izrādīties par izšķīrējfaktoru. Ceru, ka jūs nekļūdāties?

— Domāju, ka ne, kaut gan viss var gadīties … — selēnieša balsī ieskanējās šaubu notis.

— Labāk gan nešaubīties, bet būt pārliecinātam, — pamācoši iebilda Penti.

— Labi, — enerģiski iejaucās Andris.

— Ja kuģis, kas riņķo gar Mēnesi, ir tas, kuru es domāju, tad mēs nebūt neesam visu zaudējuši.

— Tu domā diskus? — iesaucās Penti.

— Tie ir viņi!

— Nezinu, bet ceru, — Andris piesardzīgi atteica.

— Es nekā nesaprotu, par ko jūs runājat, — pēkšņi atskanēja Santas balss no kuģa. Andris bija noklusējis par atnācējiem.

— Jūs varbūt esat tikušies ar atnācējiem?!

Andris vilcinājās ar atbildi.

— Tā varētu teikt. Taču viņi aizlidoja projām konsultēties ar savu augstāko varu — viņu Likums aizliedz iejaukties citu planētu dzīvē bez vadības piekrišanas. Mēs gan lūdzām palīdzību, bet viņi nebija pilnvaroti rīkoties, taču apsolīja atgriezties, — viņš nobeidza.

Iestājās klusums, kuru pēc brīža pārtrauca lokatora svilpiens. Ķermenis, ko lokators bija uztvēris, strauji tuvojās. Andris ātri pārcilāja galvā informāciju par jaunāko Zemes transportkuģu ātrumiem un nonāca pie slēdziena, ka neviens no viņam zināmajiem kuģiem vai kuteriem nespēj attīstīt tādu ātrumu. Andris bija pārliecināts, ka viņiem tuvojas atnācēju kuģis.

Sarunas bija apklusušas, katrs lūkojās uz tuvojošos kuģi, kuru jau varēja identificēt ar disku. Tagad situācija bija būtiski mainījusies. Ja atnācēji piekritīs darboties kopā, lai atbrīvotu planētu, viņiem rokā būs trumpja dūzis pret Planētas Valdniekiem. Andris jau sapņoja, ka cīnās ar ienaidniekiem un uzveic tos — tik ļoti viņš ticēja nezināmajiem atnācējiem.

Pec kāda laika disks jau bija klāt. Cilvēki gatavojās sarunai, no kuras varbūt būs.atkarīga visas Zemes nākotne..

36

No pārsteigumā Ričs uz brīdi zaudēja valodu. Ieraudzījusi drauga samulsumu, Hisako steidza paskaidrot:

— Es negribēju, lai tu ieraudzītu mani uzreiz, jo tu varēji kaut kā sevi nodot un viņi uzzinātu, ka mēs esam pazīstami. Un tādā gadījumā nebija izslēgta iespēja, ka viņi mūs izšķir. To pieļaut es nevēlējos.

— Un pareizi darīji, — Ričs atsaucās, atguvis pašsavaldīšanos. — Ļoti iespējams, ka mana pirmā reakcija būtu tieši tāda, no kādas tu visvairāk baidījies, — viņš vainīgi pasmaidīja. — Bet kā tev gāja visu šo laiku? Es par tevi tā uztraucos …

— Cik labi gan var iet gūstā? Kad viņi mani sagūstīja, es paspēju atslēgt vienu no viņiem, un acīmredzot tādēļ neviens nav mēģinājis līst klāt, kaut gan pēc acīm var noprast, ka viņiem ir tāda vēlēšanās. Bet vienalga es ne uz brīdi neatslābinu uzmanību.

— Kā tu nokJuvi šajā palātā?

— Sīkums, — Hisako atmeta ar roku.

— Bija neliela temperatūra un drudzis, bet tagad tas jau ir pārgājis. Turklāt man liekas, ka viņi šādās palātās tur gan slimos, gan veselos.

— Tu domā, ka šeit ir vēl kāds cilvēks? — Ričs pietrūkās sēdus.

— Nedomāju vis, — Hisako atsaucās.

— Man liekas, ka šī iestāde nedaudz atgādina pagājušā gadsimta psihiatriskās slimnīcas.

— Bet tās taču bija domātas prātā jukušajiem!

Dažreiz tādās slimnīcās gadiem ilgi turēja pilnīgi veselus cilvēkus, īpaši Austrumos. Tu gan esi slikti mācījies vēsturi, — Hisako iesmējās.

— Tev laikam taisnība, — Ričs atkal atlaidās guļus, — bet kādēļ šādas pagatnes paliekas tagad?

— To tu labāk uzprasi Planētas Valdniekiem. Bet tagad mums abiem ir ļoti nepieciešams miegs.

— Tev taisnība. Kad mani ieveda šajā telpā, es domāju, ka tūlīt nogāzīšos no kājām, neaizejot līdz gultai, — viņš nožāvājās. — Arlabunakti!

— Saldus sapņus! — attrauca Hisako. Ričs vēl kaut ko nomurmināja un tūlīt aizmiga.

Ričs pamodās no viegla pieskāriena sejai. Atvēris acis, viņš ieraudzīja Hisako. Viņa bija noliekusies pār gultu un viegli uzsmaidīja, redzēdama, ka Ričs atmodies.

— Drīz nāks ārsts tevi apskatīt, — viņa teica. — Kā tava roka?

— Sāpēt tikpat kā nesāp, taču diez vai es varētu ar to strādāt. Pirksti gluži nejutīgi. Acīmredzot ārsts iedevis vietējo anestēziju, lai noņemtu sāpes.

— Pēc stundas mums būs tikšanās ar Planētas Valdnieku septiņiem vadoņiem. Kamēr tu gulēji, bija atnācis sūtnis un paziņoja man to.

— Kādus jautājumus gan mēs varam ar viņiem apspriest? — Ričs nikni teica, apgriezdamies uz sāniem. — Pēc tā, kas ir bijis?

— Nezinu, ko viņi no mums grib, taču tikties vajag. Varbūt izdosies uztaustīt kādu pavedienu, kas vestu ārā no šā labirinta. Man jau sen ir apnicis gulēt pilnīgā neziņā par to, kur tu atrodies un ko ar tevi grasās darīt.

Pēkšņi ārdurvis atvērās, un pa tām ienāca ārsts kaut kāda cilvēka pavadībā, kas stūma nelielus ratiņus, uz kuriem bija uzliktas divas paplātes ar ēdienu. Tās acīmredzot bija viņu brokastis.

— Kā jūsu roka? — ārsts jautāja, pat nesasveicinājies ar Riču.

— Nesāp, bet pirksti neklausa.

— Tas ar laiku pāries, es uzliku vietējo narkozi. Iestiprinieties, pēc tam es jūs pavadīšu pie mūsu pavēlniekiem. — Ārsta balss bija pilnīgi bezkaislīga kā robotam. Taču tas tomēr bija cilvēks. Bija pilnīgi iespējams, ka šādus cilvēkus Planētas Valdnieki jau sen gatavoja saviem nākamajiem «varoņdarbiem». Ričs zināja, ka ar speciāliem aparātiem ir iespējams pilnīgi iznīcināt cilvēkā visas jūtas, emocijas, padarot tos līdzīgus robotiem. Sādi cilvēki bija absolūti droši, jo viņi dzīvoja tikai savam darbam. Viss pārējais viņiem bija pilnīgi vienaldzīgs.

Ārsts ātri izmeklēja gan Riču, gan Hisako, tad, neteicis ne vārda, izgāja. Viņa pavadonis palika palātā, gaidīdams, kamēr viņi paēdīs.

Paēdis Ričs sāka nesteidzīgi ģērbties. Tagad viņš jutās možs, vienīgi roka joprojām bija nekustīga. Hisako pašlaik uzposās spoguļa priekšā. Ričs uzmanīgi vēroja draudzeni. Viņā bija pamodušās jūtas, kuras līdz šim viņš bija jutis tikai reizi agrā jaunība. Ričs centās nedomāt par viņiem draudošajām briesmām. Mīlestība deva papildu spēkus, un viņš bija pārliecināts, ka tas, kas starp viņu un Hisako noticis, ir tikai prelūdija, ievads. Ričs ticēja, ka dzīve vēl priekšā.

Pēc kāda laika istabas durvis atvērās vēlreiz. Tajās paradījās kaut kāds nepazīstams cilvēks.

— Planētas Valdnieki laipni aicina jūs uz sarunu, — svešais teica.

37

Ričs ar Hisako izgāja no istabas. Svešais veda viņus pa kādu garu gaiteni, līdz apstajās pie kādām durvīm. Ričs spēra soli uz priekšu, un durvis paklausīgi atvērās. Acīmredzot durvis darbināja relejs, kas automātiski reaģēja uz cilvēka tuvošanos.

Reizē ar Hisako Ričs pārkāpa slieksni. Aiz durvīm atradās plaša telpa. No pretējās sienas, kas bija viens vienīgais logs, plūda iekšā spilgta gaisma un pielēja katru telpas nostūri. Pie kreisās sienas bija izklāta liela Zemes karte, kas bija noklāta ar dažādām krāsainām spraudītēm. Telpā valdīja absolūts komforts, viss bija automatizēts. Pie loga stūrī stāvēja neliels radiocentrs un videofona ekrāns. Tātad no šejienes varēja

uzturēt sakarus praktiski ar visām pārējām bāzēm. Ričs bija pārliecināts, ka viņi atrodas centrālajā štābā. Viņš pievērsa uzmanību trim cilvēkiem, kas sēdēja krēslos zem lielas palmas. Viņi bija ģērbušies pelēkos kombinezonos ar atšķirīgām zīmotnēm uz pleciem un piedurkņu atlokiem. Visi viņi bija savā ziņā līdzīgi — ap 50 gadus veci, vienādi ģērbti un cirpti, arī fiziski dotumi viņiem bija ļoti līdzīgi — augumā ap metrs astoņdesmit, visi nevainojami fiziski attīstīti.

Viens no sēdošajiem norādīja uz diviem krēsliem, kas atradās pretī Planētas Valdnieku sēdvietām. Ričs apsēdās un gaidīja, ko teiks cilvēces slepkavas, kuri ar necilvēcīgu aukstasinību bija aizsūtījuši nāvē vairāk nekā sešus miljardus cilvēku. Ričam bija pat nepatīkami uzlūkot šos cilvēkus— kur nu, līdz cil'vēcībai viņiem vēl bija tālu—, nemaz nerunājot par sarunu ar viņiem. Taču viņš saprata, ka tas ir nepieciešams, un vēl sliktāk, nekā bija pašlaik, diez vai varēja būt.

— Es nemeģināšu taisnoties jūsu priekšā, — iesāka viens no Planētas Valdniekiem,

— jo zinu, ka jūs tāpat mani nesapratīsiet. Bet es pateikšu tikai to, ka mēs rīkojamies to tautu vārdā, kuras vēl joprojām smok nabadzībā. Jūs domājat, ka uz Zemes viss ir kārtībā, bet tas tā nav. Pareizi — kas jums, eiropiešiem un amerikāņiem, daļas par Āfrikas un Āzijas mazajām un ne tik mazajām valstīm, kur vēl joprojām eksistē bads…

Ričs neizturēja.

— Ko jūs man mēģināt iestāstīt! Turklāt tagad viss taču ir vienalga — civilizācija ir mirusi un nekādas problēmas vairs neeksiste, vai ne?

— Jūs maldāties, — pretinieks mierīgi iebilda, — civilizācija nav mirusi, tā ir tikai iemigusi.

— Iemigusi? Bet kāpēc? … — Ričs pārsteigti iesaucās un uzmeta īsu skatienu Hisako, bet arī viņa izrādījās tikpat pārsteigta un izbrīnīta. — Jūs gribat teikt, ka …

— Mēs zinām, ka jūs uzlaidāt Zemei mākslīgi sintezētus mikrobus, kas nogalināja visus cilvēkus, — iejaucās Hisako.

— Jūsu secinājums ir tikai daļēji pareizs. Mikrobi cilvēkus nevis nogalināja, bet tikai iegrūda dziļā letarģijā, no kuras viņiem jāpamostas pēc divām nedēļām vai nedaudz ātrāk, skatoties, kādas ir cilvēka individuālās īpašības.

— Labi, es piekrītu, — Ričs atviegļoti noteica. It kā milzīgs smagums novēlās no viņa krūtīm. Vēl viss nebija zaudēts. — Bet vai jūs padomājāt par to, cik cilvēku aizgāja bojā dažādās auto, avio un dzelzceļa katastrofās? Cik cilvēku zaudēja dzīvību dažādās sadzīves nelaimēs? Vai tiešām jūs to nesaprotat?!

— Mēs zinājām, bet citas izejas nebija. Mums vajadzēja glābt badā mirstošus cilvēkus …

— Bet kas ir vainīgs, ka viņi mirst badā, ja jūs tā apgalvojat? Mēs? Eiropa? Amerika? Kas?!

— Es nodemonstrēšu jums tikai vienu pie

mēru. Āfrikā, kur dzīvo vairāk nekā divi miljardi cilvēku, dzīves līmenis ir..

— Atvainojiet, bet tā nav visā Āfrikā, bet tikai atsevišķās valstis.

— Vienalga vairāki desmiti miljoni cilvēku mirst badā vai atrodas ļoti tuvu tam. Un nevienam viņi nav vajadzīgi.

— Ja jau jūs esat tādi patrioti, kāpēc jūs negriezāties pie šo valstu valdībām vai, sliktākajā gadījumā, nenoorganizējāt valsts apvērsumu?

— Es negrasos ar jums strīdēties, — pēc brīža nervozi teica runātājs. Ričs pamanija, ka visi trīs Planētas Valdnieku pārstāvji kļūst nemierīgi, un viņš daļēji izjuta uzvaras garšu. Bet galvenais bija, ka cilvēki nebija miruši.

— Labi, jūs uzlaidāt mikrobus. Bet ko jūs domājat darīt pēc tam, kad cilvēki atmodīsies?

— Pirmām kārtām taisnīgi sadalīt īpašumu starp nabagajiem un bagātajiem, lai visi butu vienādi.

— Atvainojiet — jūs gadījumā neesat komunists? — jautāja Hisako. — Es atceros, kā līdzīgas idejas izplatīja pagājušajā gadsimtā un kādu postu tās atnesa.

— Nē, komunismu es neesmu mācījies un arī negrasos to darīt. Mums ir sava mācība, un mēs to izplatīsim visā pasaulē. Varbūt cilvēki mūs sākumā nesapratīs — lai! Man tas ir vienalga, ko viņi domā.

— Bet cilvēki sacelsies ar ieročiem rokās, un sāksies karš!

— Lai viņi mēģina, ja vēlas. Bet visu valstu armijas būs mūsu rokās, un katrs dumpis tiks nežēlīgi apspiests.

— Ta sakot — skaldi un valdi, vai ne? — asi jautāja Hisako.

— Pietiek! — malā sēdošais nelietis pielēca kājās. — Mums nav velēšanās ilgāk klausīties jūsu demagoģiju! Šeit notikumus diktējam mēs, nevis jūs! Un es domāju, ka jūsu stundas ir skaitītas, — viņš ļauni piebilda. Ričs pielēca kājās, bet Hisako viņu atturēja.

— Pasūti tu viņus talak, — viņa čukstēja Ričam ausi, — liecies mierā! Tāpat tu neko nevari viņiem izdarīt.

— Mēs vēl redzēsim, kas notiks! Un pēc tam nesakiet, ka neesmu jūs brīdinājis! — Ričs kliedza. — Pieliekoši jau esat slepkavojuši, nelieši! Atmaksa nāks drīz. Miljoni bojā gājušo sauc pec taisnīgas atriebības, un es apsolu, ka ta neizpaliks!

Planētas Valdnieku sejas likās kā akmenī cirstas, viņi neizrādīja emocijas, kaut gan tās plūda pāri, — Ričs to labi redzēja un saprata. Vienam no neliešiem roka bija kaut kāds ierocis. Ieraudzījis to, Ričs sulīgi nospļāvās svešā virzienā un pagriezās, lai ietu laukā no zāles.

Taču tas jau acīmredzot bija par daudz Planētas Valdnieku godam un pašcieņai. Neredzams stars ieurbās Ričam mugura, un viņš nokrita. Ieraudzījusi to, Hisako pagriezās pret slepkavām. Šāvējs joprojām turēja rokā ieroci. Viņus šķīra metri trīs. Hisako ātri novērtēja situāciju un tūlīt uzbruka.

Kreisas kājas papēža sitiens trāpīja nelieša rokai ar ieroci, tas izkrita, un tajā pašā brīdī otra kāja ietriecās bandītam sejā. Tas saļima ka triekas ķerts, bet Hisako izmantoja pārējo apjukumu, pievāca ieroci un tūlīt izšāva no tā. Viens pretinieks saļima, bet otrs nospieda kaut kādu pogu un arī izrāva ieroci, taču Hisako bija ātrāka. Ieraudzījis, ka nepaspēj, viņš nometa to cerībā, ka Hisako nešaus, taču rūgti maldījās — nākamajā mirkli neredzamais stars ietriecās viņam vēderā, un varaskārais nelietis nogāzās zeme. Kad telpā vairāk neviena pie apziņas esoša cilvēka nebija, Hisako pievērsās Ričam. Stars nebija viņam nodarījis nekādus redzamus miesas bojājumus, arī sirds darbojas, un Hisako nonāca pie slēdziena, ka šis ierocis tikai paralizē cilvēku uz kādu laiku. Viņa uzmanīgi paņēma draugu aiz padusēm un pievilka pie durvīm. Aiz tām par laimi neviena nebija, un viņa ar nekustīgo Riča ķermeni lēnām izgāja pa durvīm. Hisako apskatījas apkārt. Viņi atradās garā gaiteni ar daudzām durvīm. Viņa atstāja Riču gaiteņa stūrī, bet pati devās pie tuvākajām durvīm. Tās lēnām atvērās. Telpa izrādījās tukša, taču tajā atradās kaut kādas pultis, kuras ļoti atgādināja sakaru aparatūru. Telpas durvis bija gatavotas no dzelzs sakausējuma un noteikti spēja izturēt pat vairākas minūtes ilgu lāzerapšaudi. Hisako ātri atgriezās gaitenī, ievilka Riča ķermeni telpā un aizbultēja durvis. Kādu laiku viņi bija drošībā.

Pēc dažām minūtēm gaitenī atskanēja troksnis. Tur acīmredzot atradās vairāki cilvēki un pašlaik domāja, ko darīt. Hisako satvēra ieroci un paslēpās sienas aizsegā, gatava uz visu.

Troksnis aiz sienas apklusa, bet pēc brīža aizslēgtajās metāla durvīs ar lielu spēku triecās kaut kāds priekšmets, taču durvis izturēja. Pēc brīža sitiens atkārtojās, un šoreiz Hisako radās iespaids, ka durvis sāk padoties. Pagāja vēl nepilna minūte, un atkal atskanēja troksnis, taču šoreiz tas bija cits un nāca it kā no augšas. Aiz durvīm atskanēja satrauktas balsis, kuras drīz attā' līņājās. Hisako mēģināja kaut ko sadzirdēt, taču velti. Augšā joprojām turpinājās dīvainais troksnis, tagad tas bija kļuvis skaļāks un arvien pieņēmās spēkā. Hisako sirds sažņaudzās neskaidras nojautas vadīta, un viņa mēģināja izšķirt, kāds troksnis īstenībā tas ir. Viņai likās, ka tur sprāgst bumbas. Bet tādā gadījumā..

Kamēr Hisako prātu pilnīgi nodarbināja pēkšņais troksnis, bija atguvis samaņu Ričs. Hisako gandrīz pārbijās, kad izdzirdēja viņa balsi:

— Kur mēs atrodamies?

— Es atkāvos no tiem trim, un tagad mēs esam kaut kādā telpā, un mani māc aizdomas, ka …

— Nu? — Ričs jau pilnība bija atguvis savu enerģiju. — Kaut kas notiek?

— Man liekas, ka mūsējie uzsākuši bombardēšanu, — Hisako noteica. — No sākuma kaut kādi tipi visiem spēkiem centās izgāzt mūsu telpas durvis, pēc tam tie kaut kur aiz-

tinas un no augšas atskanēja troksnis, kas man Ļoti atgādina bumbu sprādzienus. Pašlaik mēs esam pazemē un tāpēc nevaram saprast, kas tur īsti notiek.

— Tu saki — pazeme? Bet kā tad ar spožo saules gaismu Planētas Valdnieku istabā?

Tā bija tikai ilūzija. Es nedaudz redzēju apkārtējās telpas un esmu pārliecināta. ka mēs atrodamies pazemē. Turklāt Planētas Valdnieki nekad nebutu cēluši bunkuru virszeme.

— Varbūt, — bridi padomājis, Ričs piekrita. — Bet ko tie izdzimteņi man izdarīja? Iedeva pa galvu? Kaut ka neredzēju. Un ka tu atbrīvojies?

— Viņi tevi paralizēja ar kaut kādu īpašu ieroci, un pēc mirkļa to pašu izdarīju es. Ar viņiem.

— Man trūkst vārdu, — Ričs nočukstēja.

— Noskaldīt trīs tādus tēviņus.

— Labi, nerunāsim par to. Mums jādomā …

Hisako pārtrauca drausmīgs dārdiens. Telpas sienas salīgojās, bet nesabruka, taču trieciens nogāza viņus no kājām. Ričs ātri piecēlās un palīdzēja piecelties Hisako.

— Atri prom no šejienes! Te drīz var iebrukt sienas!

Hisako attaisīja durvis, un viņi izskrēja gaitenī. Tas bija pilnīgi tukšs. Gaiteņa galā atradās kāpnes. Ričs devās augšā pa tām, atstājis Hisako nedaudz iepakaļ. Troksnis, kas pastāvīgi skanēja kaut kur augšā, kļuva arvien skaļaks. Beidzot Ričs sasniedza kādu logu un uzmanīgi paskatījās ārā. Hisako ar nepacietīgu skatienu lūkojās uz Riču, līdz viņš pagriezās pret draudzeni. Riča lūpās rotājās smaids.

— Viņi jau ir virs mums, — viņš teica,

— mūsu labvēļi!

38

Disks apstājās dažus metrus no kutera, un gandrīz tūlīt pats no sevis iedegās videofona ekrāns vadības kabīnē. Tajā parādījās būtne, ko viņi jau bija redzējuši.

— Mēs esam atgriezušies, kā solījām, — nepazīstamais labvēlis teica. — Es domāju, ka ir pienācis laiks jums beidzot kaut ko uzzināt par mums. Mēs esam civilizācija no zvaigznes Reguls pēc jūsu nosaukumiem un tagad otro reizi ierodamies pie Zemes Saules sistēmā. Atcerieties — es brīdināju, ka mums jāsaņem atļauja, lai varētu jums palīdzēt. Mēs dabūjām to un ar vislielāko ātrumu lidojām šurp. Skatos, ka nekādu lielu problēmu jums nav.

— Tā vis nevar teikt. Divi mūsu draugi ir saņemti gūstā, un mēs nezinām, kur viņi pašlaik atrodas, — Andris iebilda. — Tātad Izņēmuma likums ir stājies spēkā?

— Jā. Un mēs esam tā izpildītāji. Bet tagad mums derētu uzsākt apspriedi par gaidāmo uzbrukumu.

— Bet mums tikpat kā nav ieroču, visas cerības tikai uz jums.

— Neuztraucieties, mums bumbu ir pietiekoši, paliks pāri. Dotajā brīdī virs planētas atrodas četri mūsu izlūki, kas seko katrai ienaidnieka darbībai. Kad viņi atgriezīsies, tad arī dosimies uzbrukumā.

— Mēs tomēr nebijām vienīgie dzīvie cilvēki. Pašlaik mūs klausās arī uz Mēness un vēl viena zvaigžņu kuģa, kurš atgriežas no starpplanētu lidojuma, — Andris teica. Situācija nav tik bezcerīga, kā tas mums likās pirms kāda laika.

— Esmu patiešām priecīgs, — teica regulietis, — taču noprotu, ka palīdzība jums tomēr nepieciešama.

— Protams. Planētas Valdnieki ir pārņēmuši visu Zemi savā kontrolē un gatavojas dzīvot pēc principa «skaldi un valdi». To nedrīkst pieļaut, jo tas nesis jaunas nāves un asinis.

— No sākuma būtu nepieciešams uzzināt, kur atrodas viņu galvenā bāze, un iznīcināt to, — ieminējās Penti. — Visticamāk, ka mūsu draugi atrodas tieši tur.

— Tur jau arī ir tas suns aprakts, ka mēs nedrīkstam iznīcināt bāzi vai kādu citu vietu, kur atrodas mūsu draugi, tādēļ ka viņi var aiziet bojā reizē ar ienaidniekiem. Mums jārīkojas viltīgāk, — Andris iebilda.

— Vai to nevar izdarīt ar lāzeriem, atbalstot no augšas ar bumbām? — tā bija Santa no «Poseidona». — Piemēram, divi lido kuterī un šauj ar lāzeru, iznīcinot svarīgākās ienaidnieka komunikācijas, bet pārējie piesedz viņus no augšas ar bumbām.

— Teorētiski iespējams, bet praktiski būs ļoti grūti piesegt. Mazākā kļūme — un jūs tiekat pārvērsti pelnos, — pēc brītiņa atbildēja regulietis. — No sākuma ir janoburnbo visas viņu aizsardzības un uzbrukuma sistēmas, jāparalizē bāze, un tikai tad mēs varam atklāties, lai vienā triecienā ieņemtu visu ienaidnieka perēkli. Turklāt ieslodzītos parasti tur kādā pagrabā, un jūsu draugiem nemaz tik lielas briesmas nedraud.

— Uz to paļauties nevar, — piesardzīgi iebilda Penti.

— Pareizi, paļauties nevar, — attrauca regulietis, — taču citas izejas nav. Diemžēl sazināties mēs ar viņiem nevaram un noskaidrot viņu atrašanās vietu kaut kādā ēkā arī ne. Atliek paļauties uz laimīgu gadījumu. — Viņš apklusa, taču tūlīt iesaucās:

— Mūsu izlūki atgriežas! Drīz varēsim sākt uzbrukumu, bet pagaidām man jāsazinās ar viņiem.

Attēls videofona ekrānā nodzisa. Andris uzmeta domīgu skatienu Penti:

— Varbūt patiešām mums tas izdosies? Regulieša secinājumos loģikas netrūkst. Risks pastāv, bet vai mūsu laikos bez tā var iztikt?

— Varbūt tev arī ir taisnība, — Penti sāka šaubīties. — Es zinu tikai vienu — mēs nedrīkstam velti zaudēt laiku. Mums jādarbojas ātri.

Andris gribēja atbildēt, bet viņu pārtrauca regulietis, kas atkal pēkšņi parādījās videofona ekrānā:

— Izlūki ir atraduši Planētas Valdnieku galveno bāzi. Pēc piecām minūtēm mēs visi dodamies turp. Jūs, protams, dosieties uz turieni ar savu kuteri?

— Noteikti. Cita transportlīdzekļa mums nav.

— Labi. Mēs savukārt uzbruksim ar pieciem diskiem un, kļūdami neredzami, centīsimies sabombardet visas viņu sistēmas. Jūs varēsiet uzbrukt pēc tam, kad mēs būsim padarījuši nekaitīgus viņu ieročus. Jūs uzbruksiet ar violetajiem lāzeriem un pārņemsiet bāzi savā kontrolē.

— Un atbrīvosim mūsu draugus, — piebilda Andris.

— Pēc tam mēs varēsim doties sirojumos pa Zemi un sakaut pārējās Planētas Valdnieku bāzēs, — iestarpināja regulietis.

— Tātad gatavojieties uzbrukumam! Pēc brīža es došu speciālu signālu.

Andris uzmeta satrauktu skatienu Penti. Viņa pamāja ar galvu. Viņš izjuta satraukumu. Tas brīdis beidzot bija pienācis. Viņi cēlās jaunai cīņai, lai atbrīvotu Zemi no ļaunuma, ko radījuši Planētas Valdnieki. Un citas planētas drauga signālu, kas atskanēja pēc nepilnas minūtes, viņš uzņēma jau kā kaut ko pašsaprotamu un pat obligātu.

Andris izkustināja kuteri no orbītas, lai dotos līdzi pieciem reguliešu diskiem, kas jau sāka nolaisties un pēc brīža kļuva neredzami cilvēku acīm, kas atviegloja to uzdevumu. Nedaudz nogaidījis, Andris devās tiem pakaļ. Galvenā bāze atradās netālu no Ņūdžersijas, visai tuksnešainā apvidū. Tā bija labi nomaskēta, un to uziet bija visai problemātiski. Vismaz tā tika teikuši reguliešu lidotāji, kas izsekoja Planētas Valdniekus. Taču tagad tam vairs nebija nozīmes.

Kad kuteris iegāja stratosfērā, Andris pirmo reizi izdzirda vāju troksni, kas plūda kaut kur no apakšas. Ieklausījies uzmanīgāk, viņš saprata, ka tur sprāgst reguliešu bumbas, iznīcinot pretinieka tehniskās iekārtas un tādējādi atvieglojot ceļu Andrim un Penti.

Viņi bija norunājuši, ka Andris saņems signālu par uzbrukuma sākumu, bet pagaidām kuteris nekustīgi turējās uz vietas, paslēpies biezos mākoņos. Acīmredzot laiks vēl nebija pienācis.

Andris sapņoja, ka viņš jau stāsta saviem draugiem par to, kā viņi lido kuteri un sašauj ienaidnieka lidaparātus, bet viņa pārdomas iztraucēja balss, kas atskanēja kutera kabīnē:

— Ceļš brīvs. Mēs paliekam uz vietas, gatavi atvairīt jebkuru uzbrukumu, bet ir pienācis jūsu laiks rīkoties. — Caur kutera pastiprinātāju balss izklausījās ļoti skaļa, gandrīz kliedzoša. Andris pat satrūkās no šī pēkšņā trokšņa. — Uzbrūciet kvadrātā divi komats trīs.

— Skaidrs, — Andris atsaucās. — Sākam nolaišanos.

Kuteris ar pieaugošu paātrinājumu sāka lejupslīdi. Drīz Andra acīm pavērās savdabīga ainava. Nevienu no reguliešu kuģiem nemanīja, taču uz zemes laiku pa laikam pacēlās viegli putekļu mākonīši, norādot, kur sprāgst reguliešu bumbas, un tikai pēc tam atvēlās skaņas atbalss. Paši atnācēju kuģi palika neredzami cilvēku acīm tik ilgi, cik paši to vēlējās.

— Penti, mēs no sākuma apšaudīsim bāzi lidojumā, un to vajadzēs veikt tev, jo man nāksies vadīt kuteri. Mēģini pie viena noteikt, no kurienes tiek šauts, ja tik tiešām uz mums šaus, — Andris piebilda.

Kuteris lēnām tuvojās zemei. Kad viņi atradās vairs tikai desmit kilometru augstumā, Penti izšāva pa apakšā redzamās ēkas jumtu. Tas ieliecās un sašķīda, atklājot skatienam mājas iekštelpas — bēniņus. Teleskopā Andris redzēja, ka tur neviena nav, un pateica to Penti. Nākošais viņas šāviens ietriecās ēkas sienā un uzšķērda to kā konservu kārbu. No cauruma sienā izšāvās sarkans stars — lāzeru uguns, taču nesasniedza kuteri. Penti izšāva vēlreiz, pilnīgi sagraujot sienu. Sarkanās uguns svītras nodzisa, acīmredzot ienaidnieki atkāpās uz drošāku telpu. Andris vadīja kuteri vēl zemāk, nebaidoties no apšaudes, līdz viņi sastinga trīsdesmit metru augstumā virs ēkas. Penti ņēmās aktīvi šaut, Andris varēja pilnīgi apmierināties ar statista lomu, turot kuteri uz vietas un novērojot.

Penti metodiski sagrāva katru celtnes spārnu, likvidējot visus ienaidnieka uguns punktus. Kad viņi uz saviem šāvieniem atbildes vairs nesaņēma, Andris deva signālu. Kā «deus ex machina» pēkšņi, it kā no nekurienes, parādījās pieci diski un, saulē zilgojot, lēnām sāka nolaisties. Drīz tie sasniedza kuteri un apstājās. Turpmāk viņi laidās zemē visi reizē, līdz piezemējās pie pašas ēkas. Andris paņēma rokā mikrofonu:

— Planētas Valdnieki! Mēs esam uzgājuši jūs un zinām, kur jūs slēpjaties! Nekavējoties iznāciet ārā, savādāk mēs jūs iznicināsim! Tieši minūti es gaidu jūsu atbildi. Ja tās nebūs, tad … — Andris ieturēja zīmīgu pauzi, — vainojiet sevi!

Viņš apklusa. Penti viegli pieskārās Andra plecam,

— Kā tu domā, vai viņi padosies? Ievērojot to, ka viņu rokās joprojām ir Ričs un Hisako?

Andris, skatīdamies ārā, gandrīz palaida garām Penti pārējos vārdus.

— Ko? Skaidrs, — viņš iesmējās. — Es tev nepiekrītu, mana mīļā.

Penti sabozās, taču Andris tam nepievērsa uzmanību un turpināja:

— Ričs un Hisako jau atrodas ārpus viņu kontroles, — Andris norādīja un drupu pusi, kur ik pēc noteikta intervāla bija vērojams viņu norunātais signāls. — Andris uzmanīgi pacēla kuteri gaisā un pielidoja cieši klāt bāzes drupām, turp, no kurienes nāca signāli.

Kuteris viegli nosēdās. Andris aplūkoja apkārtni un, pārliecinājies, ka briesmas nedraud, pa atvērto logu trīsreiz izšāva īsu signālu, norādīdams, ka ceļš brīvs. Drīz no drupām izlēca divi stāvi un skriešus devās šurp. Penti atvēra lūku, un pēc dažām sekundēm draugi viens pēc otra ielēca kuterī. Durvis tūlīt aizvērās, un Andris pievērsa uzmanību apkārtnei. Joprojām nekas nebija redzams, kaut gan bija pagājusi atvēlētā minūte. Tagad Andri nekas vairs neaizturēja dot izšķirošo triecienu.

— Viņi neatbild, — viņš teica videofonā Ranronam, reguliešu komandierim, — un es domāju, ka nav vērts ilgāk tērēt laiku, jādod izšķirošais trieciens, turklāt mūsu draugi ir atgriezušies.

Ranrona seja ekrānā pauda izbrīnu.

— Atgriezušies? Bet kādā veidā?

— Mēs ieraudzījām viņus, un viņi savukārt — mūs. Pārējais vairs nebija problēma, jo apšaude jau bija beigusies, — Andris paskaidroja. — Bet tagad derētu nomētāt viņus ar bumbām, lai beidzot nāk pie prāta. Šaubos, vai izdosies sagraut viņu bunkurus, tie atrodas pārāk dziļi zem zemes, taču augšējās būves mēs spējam iznīcināt.

— Nav vajadzīgs, — iejaucās Penti, atguvusies no draugu skūpstiem, — viņi tikko izkāra balto karogu.

Andris strauji pagriezās pret viņu, paskatījās pa sānu iluminatoru un arī ieraudzīja karogu.

— Es tūlīt ar viņiem parunāšu, — viņš teica reguliešiem un paņēma rokā mikrofonu.

— Izejiet ārā paceltām rokām! — viņš sauca. — Nemēģiniet šaut, tas ir bezjēdzīgi! Ja jūs būsiet sarīkojuši lamatas, tiksiet iznīcināti VISI!

Pie drupām kaut kas sakustējās. Drīz no turienes parādījās vairāki cilvēki ar paceltām rokām. Andris ātri saskaitīja viņus. Pavisam tur bija septiņi cilvēki.

— Visi nav iznākuši, tehniskais personāls ir palicis, piemēram, ārsts, — ieminējās Ričs. — Bet es domāju, ka ar viņiem mēs tiksim galā vēlāk. Apkalpojošo personālu, — viņš uzrāva uzacis un viegli nodrebinājās, — Planētas Valdnieki ir pārvērtuši par bezemociju izpildītājiem, jo tā viņiem, lūk, ērtāk. Un tie cilvēki, pēc manām domām, pat neapzinās, ko un kā labā dara.

— Pilnīgi iespējams, — Andris atsaucās.

— Bet kā mēs uzzināsim, ka tur ir palikuši tikai izpildītāji?

— To uzzināsim mēs, — iejaucās Ranrons. — Ļoti vienkārši, ar parastas telepātijas palīdzību, ne ar spīdzināšanu, — viņš pasmaidīja.

— Patiešām, — Andris iesmējās, — tagad es ticu, jūs nolasījāt manas domas.

Tikmēr septiņi Planētas Valdnieku pārstāvji bija iznākuši no aizsega un tagad neziņā stāvēja, pacēluši rokas virs galvas, un bažīgi raudzījās apkārt.

— Es iešu ārā aprunāties ar tiem tur, — Andris atvēra kutera durvis un norādīja uz ārā stāvošajiem cilvēkiem. — Draugi, esiet gatavi uz visu. Viens jautājums jums, Ranron. Ko mums labāk iesākt ar viņiem?

— Ja es nemaldos, jums ir paradums noziedzniekus tiesāt. Planētas Valdnieki ir noziedznieki. Kāpēc lai viņi būtu izņēmums?

Andris pamāja, tad pagriezās un devās laukā pa durvīm.

39

Pēc diennakts viņi jau atradās Nevadas štatā, kosmodroma viesnīcā. Visi Planētas Valdnieku grupējumi bija padarīti nekaitīgi, bet vadoņi sēdēja cietumā un gaidīja tiesu, kurai bija jāsākas rīt. Neprātīgo saujiņas mēģinājums atgriezties pagātnē bija ar troksni izgāzies. Kopš traģiskajiem notikumiem bija pagājušas jau desmit dienas, un drīz varēja sagaidīt pirmo cilvēku pamošanos. Planētas Valdnieku galvenajā bāzē viņi uzgāja sīku vīrusa aprakstu. Drausmīgais bakterioloģiskais ierocis iedarbojās vienīgi uz agsti attīstītām būtnēm, zemākā dzīvā radība nekādi nereaģēja uz to. Vīruss bija saglabājies mantojumā no pagājušā gadsimta, un to nejauši bija atraduši septiņi domubiedri. šajos cilvēkos vairāk nekā citos bija palikuši regresīvie elementi, un viņu galvās dzima drausmīga ideja pārņemt varu visā pasaulē. Vienreiz dzimusi, ideja vairs nenomira. Divos gadu desmitos tika izveidota varena struktūra, kurai kādreiz vajadzēja pārņemt visas pārvaldes funkcijas uz zemeslodes. Kad pienāca noliktā diena, no vairākiem simtiem apakšzemes centru Zemes atmosfērā tika izpūsts šis vīruss, kas paralizēja cilvēka centrālās nervu sistēmas darbību līdz divarpus nedēļām atkarībā no cilvēku pretošanās spējām. Visu, kas bija no viņiem atkarīgs, Planētas Valdnieki bija paveikuši lieliski. Taču viņi nespēja paredzēt to, ka līdz šim nezināmu iemeslu dēļ četri cilvēki uz Zemes nepakļausies vīrusa iedarbībai. Tāpat viņi nevarēja paredzēt, ka tieši šajā laikā Zemi apciemos citas civilizācijas sūtīta ekspedīcija. Un tas viss kopumā radīja nepārvaramus šķēršļus, un Planētas Valdnieku izkapts atdūrās pret akmeni. Milzīgajā mašinā no ierindas bija izgājis tikai viens zobrats, un ar to pietika, lai viss pasākums izgāztos.

Un tomēr tas bija atstājis drausmīgas pēdas cilvēces vēsturē. Vairāki miljoni cilvēku katastrofas laikā aizgāja bojā dažādās avārijās gan uz zemes, gan ūdenī, gan gaisā pat šķietami nevainīgās situācijās. Bet tagad visi tie, kas desmit dienas uz Zemes iedvesa šausmas un bailes katrai dzīvai radībai, sēdēja izolācijā tumšā pagrabā, un no pasaules viņus atdalīja biezas betona sienas. Divdesmit pirmajā gadsimtā nevarēja tā rīkoties ar miljoniem dzīvību, un katram bija jāsaņein pēc nopelniem.

Andris zvilnēja ērtā atpūtas krēslā un pārdomāja notikumus. It kā lielākā darba daļa bija padarīta, taču viņiem vēl bija jāinformē pasaules sabiedrība par notikušo. Un tieši šeit slēpās vislielākās grūtības. Kā pasaule uztvers viņu stāstu, kas šķiet pārāk fantastisks? Vai gaidījumā pār viņiem nevelsies šaubu un aizdomu vilnis? Vienīgais, bet toties ietekmīgākais Andra pierādījums bija regulieši. Ja viņi nolems uzsākt kontaktus ar zemes iedzīvotājiem un apliecinās Andra un citu teikto, nevienam nebūs iemesla viņiem neticēt.

Andris atrāvas no savām domām un palūkojās apkārt. Visi viņa draugi, arī «Poseidona» ekipāža acīmredzot jau bija aizgājuši atpūsties. «Poseidons» nolaidās, tiklīdz grupa «Super» — tā pārējie jokodamies bija iesaukuši «desantniekus», kuri atbrīvoja Zemi no Planētas Valdnieku važām — bija pārņēmusi varu un nodibinājusi pilnīgu kontroli. Tajā pašā laikā par veiksmīgo operāciju tika paziņots Selenas iemītniekiem, nomierinot viņus — selēnieši bija ļoti pārdzīvojuši, ka paši nespēj piedalīties uzbrukumā galvenajai bāzei. Bet tagad tas viss jau bija pagātnē. Selēnas iemītnieki palika savā vietā, «Poseidons» stāvēja Nevadas kosmodromā. Šeit nekādu nekārtību nemanīja, taču uz pārējās Zemes valdīja viens vienīgs haoss, varbūt vienīgi atskaitot polāros rajonus, kur līdz šim cilvēki nebija apmetušies. Regulieši bija izpētījuši, ka nav tādu apdzīvotu vietu, kur nebūtu redzamas katastrofas pēdas …

Andris papurināja galvu un piecēlās. So dienu laikā viņš bija pārlieku noguris un tagad vēlējās atpūsties. Tuvojās nakts, krēsla sabiezēja arvien vairāk un vairāk. Saule jau sen bija paslēpusies aiz apvāršņa, ārpusē zaigoja vienīgi kosmodroma ugunis — arī Mēness šajā naktī nebija redzams. Toties zvaigznes … Tās vienkārši bija lieliskas! Jau gandrīz melnajās debesīs asi iezīmējās zvaigznāju kontūras. Andrim likās, ka šonakt viņa redze ir neparasti asa — Alkoru pie Micara viņš uztvēra kā pašsaprotamu, turpretī agrāk viņš to redzēja visai miglaini. Vēl brīdi pastāvējis pie atvērtā loga, Andris devās uz savu istabu.

Penti jau gulēja, un prožektors no kosmodroma meta vāgu atspulgu uz viņas sejas. Andris ātri izģērbās, apgūlās gultā un tūlīt aizmiga.

40

Rīts nāca ar spilgtu saules gaismu. Andris pamodās, kad kāds stars iespīdēja viņam taisni sejā. Viņš brīdi mēģināja gulēt cieši aizvērtām acīm, taču drīz padevās. Penti gulēja viņam līdzās, apsegusies tikai ar plānu palagu — telpā bija ļoti karsts. Dīvaini, bet Andris šo karstumu pilnībā izjuta tikai tagad. Viņš piecēlās, piegāja pie loga un attaisīja to. Telpā iebrāzās svaiga vēja pūsma, atvēsinot sakarsušo ķermeni. Andris kādu brīdi ļāvās vēja glāstiem, līdz aizmugurē atskanēja Penti balss:

— Cik rāda pulkstenis?

Andris nedaudz satrūkās un automātiski attrauca latviešu valodā:

— Astoņi piecpadsmit, — taču tad pēkšņi apķērās, bet Penti bija sapratusi. Andris piegāja viņai klāt un apsēdās uz gultas malas. — Bet mums taču ir vienalga, cik rāda pulkstenis, vai ne?

— Agrāk es tā nebūtu teikusi, bet tagad varu. Šī katastrofa … tava parādīšanās … tas viss mani salauza, un es it kā esmu kļuvusi citādāka. Agrāk es biju ļoti praktisks cilvēks, bet tagad par mani to vairs nevar teikt, vai ne?

— Tev taisnība, — Andris iesmējās.

— Un pareizi arī ir — pasaule neaizskries no mums kā mazs bērns no mājām, ja nepieskata. Mēs esam vajadzīgi pasaulei, un viņa mums — un tas ir drošākais garants laimīgai, varbūt pat dēkainai dzīvei. Nu gluži kā mums, — viņš iesmejas, atgāzdamies gultā, un Penti viņam piebalsoja.

— Jauks laiks, — viņa pēc brīža teica, maigi bužinādama Andra matus. — Kopš katastrofas sākuma es neesmu redzējusi lietus mākoni, nemaz nerunājot par lietu.

Andris apvēlās uz vēdera un ieskatījās viņai acīs. Un Penti skatienā viņš jauta to pašu, ko pašlaik juta arī pats — bezgalīgu maigumu un mīlestību. «Nav Jaunuma bez labuma,» viņš iesmējās domās, «kur mēs abi būtu, ja katastrofa nenotiktu? Protams, nemaz nepazītu viens otru un pat nenojaustu par otra eksistenci.» Un viņā pēkšņi iedegās slepena dzirksts. Tā pārgāja uzbudinājumā, kas vēl vairāk pastiprinājās tad, kad vieglais palags nedaudz noslīdēja no sievietes ķermeņa, atsedzot krūtis. Un tieši šajā brīdī atskanēja zvans pie durvīm. Tas uzreiz izjauca maigo harmoniju. Zuda mirkļa skaistums. Caur aizslēgtām durvīm pie viņiem ielauzās pasaules nemiers. Andra uzvilktais ķermenis atslāba. Zvans uzstājīgi skanēja jau otro reizi. Andris dusmodamies piecēlās un devās uz durvju pusi. «Aizvadītas ir grūtas dienas,» Andris nodomāja, «bet vēl joprojām neliek mieru. Pat brīdi neļauj pabūt divatā. Jau nedēļu dzīvoju tādā sasprindzinājumā, bet izlādēties neļauj!»

Zvanītājs izrādījās Luidži. Viņš staroja priekā, kad ieraudzīja Andri, taču pēc pāris mirkļiem nojauta, ka kaut kas nav kārtībā, un viņa smaids apdzisa. Lai kā Andris centās slēpt savas jūtas, Luidži tomēr nojauta, ka ieradies nelaikā, un juta Andra neapmierinātību par vizīti.

— Atvaino, es iztraucēju, — viņš iesāka.

— Es tikai gribēju uzzināt, kad sāksies tiesa. Vai tiešām divpadsmitos, kā daži mēļo? Andris iesmējās un uzsita draugam uz pleca.

— Nekas, visiem kādreiz gadās. Neuztraucies, viss būs kārtībā.

Luidži pasmaidīja pretim un piemiedza kreiso aci, tad pamāja ar roku un devās projām. Andris aizstaisīja durvis un devās atpakaļ guļamistabā. Penti jau bija pa pusei apģērbusies. Andris uzmeta viņai ašu skatienu un arī sāka ģērbties.

— Kas tas bija?

— Luidži. Interesējās, kad būs tiesa.

— Un tikai? Es domāju, ka viņš grib ko citu, ja meklē mūs tik agri. .

— Kam agrs, kam jau par vēlu, — Andris iesmējās. — Tu zini — ja būs vēlēšanās, laiku vienmēr var atrast. Vēl visa dzīve priekšā!

Penti apsēdās uz gultas malas, un Andris maigi pabužināja viņas gaišos matus. Telpā pūta neliels caurvējš, un tas bija nedaudz atvēsinājis gaisu. Tagad vairs nebija karsts, bet gan patīkami silts.

— Kad ēdīsim brokastis? — pēc brīža jautāja Andris.

— Es domāju, ka tagad. Man jau sāk rasties apetīte, — Penti piecēlās un piegāja pie spoguļa. Andris vērtējoši noskatījās viņai pakaļ, vērodams draudzenes ķermeņa kustības. — Ejam? — viņa jautāja, beigusi sukāt matus.

Andris paņēma Penti aiz rokas, un viņi izgāja gaiteni. Tas bija tukšs un kluss, nemanīja neviena. Viņi devās uz lifta pusi — restorāns atradās otrajā stāvā, turpretī viņu istaba — piektajā.

Restorānā viņi nesastapa nevienu, bet blakus esošajā bārā sēdēja Santa un par kaut ko domāja, vismaz tā Andris nosprieda pēc viņas sejas.

— Ā, tie esat jūs! — viņa iesaucās, pēkšņi atraudamās no savām domām. — Kur notiks tiesa?

— Viesnīcas lielajā zālē. Tiesas sastāvā būsim mēs visi, bet galīgo spriedumu nolasīs Ričs. Tas viss ilgs, augstākais, minūtes piecpadsmit.

— Un kāds būs lēmums? Vai tas nav sagatavots jau iepriekš?

— Par to mēs visi vienosimies īsi pirms tiesas sākuma. Piedalīsies arī Ranrons, viņš pārstāvēs Regula civilizāciju.

Santa noslīdēja no augstā krēsla, uz kura bija sēdējusi, un devās uz durvju pusi.

— Satiekamies tātad ceturksni pirms divpadsmitiem mazajā zālē, — Andris uzsauca viņai nopakaļ.

Tieši divpadsmitos lielajā zālē reguliešu pavadībā ienāca visi septiņi Planētas Valdnieku vadoņi. Viņus nostādīja pret tiesnešiem.

Ričs iznāca priekšā, turot rokā sprieduma tekstu.

— Jūs jau lasīsiet spriedumu, bet kur ir apsūdzība? — aizvainotā balsī jautāja viens no Planētas Valdniekiem.

— Klusu! — Ričs viņu pārtrauca, likdams pievērst sev uzmanību. — Jūsu apsūdzība ir smaga, un jūs to vēl dzirdēsiet. Bet tagad —

«Divu civilizāciju ārkārtējā pagaidu tiesa piespriež grupējuma Planētas Valdnieki septiņiem vadoņiem pagaidu ieslodzījumu uz nenoteiktu laiku, lai nodotu visas Zemes tiesai, kad tas kļūs iespējams.»

— Un tas ir viss? — viens no Planētas Valdniekiem jautāja. — Vai šī tiesa bija tā vērta?

Ričs neko neatbildēja, tikai noteica:

— Tiesa beigusies. Aizvediet viņus!

Septiņus vadoņus aizveda, un zāli viens pēc otra atstāja arī pārējie, līdz tajā palika tikai Andris un Penti.

— Tagad dzīvosim mierīgi un gaidīsim ziņas par pirmajiem, kas atmodušies. Pēc manām domām, tas var sākties ļoti drīz, varbūt pat šodien. Bet līdz tam mēs atpūtīsimies. Un tad jau redzēsim …

41

Andrim izrādījās taisnība — jau tajā pašā vakarā viens reguliešu disks ziņoja par to, ka cilvēki mostas no mākslīgās letarģijas. Naktī atmodās vairāki kosmodroma darbinieki, kuri nu bija lielā neizpratnē par to, kas notiek. Ričs un Hisako izskaidroja viņiem notikušo, taču, pirms viņi neieraudzīja reguliešus, turklāt runājošus angļu valodā, viņi atklati šaubījās par cilvēku vārdu patiesīgumu.

Otrā rīta Andri pamodināja Ranrona videofona izsaukuma signāls. Izrādījās, ka pagājušā nakti ir notikusi cilvēku masveida pamošanās. Visas valstis ir šokā, un vairāki «gudri» prati jau sāka izplatīt informāciju, it kā tas būtu atnācēju uzlidojums nolūkā sagrābt Zemi, un šī versija ātri izplatījās. Andris saprata, ka ir pienācis laiks viņiem aktīvi iesaistīties starptautiskajā dzīvē. Pateicoties dažām pļāpīgām mutēm no Nevadas kosmodroma personāla, pasaulē jau bija izplatījusies arī ziņa, ka ir cilvēki, kas var izskaidrot visu notikušo, taču viņu atrašanās vieta tomēr nebija izpausta, acīmredzot baidoties no milzigām žurnālistu armijām, turklāt kosmodroms jau nebija parasts objekts, uz kurieni jebkurā laikā varēja doties ekskursijā kā uz kādu muzeju. Nākamās dienas rītā Andris, Penli, Ričs un Hisako devās projām. Astronauti palika kosmodromā, vēlēdami viņiem veiksmi, bet Ranrons neredzami devās līdzi kuterim savā diskā, lai, ja būtu vajadzīgs, uzstātos kā liecinieks.

— Tagad mums jāizšķiras, kurp dosimies, — teica Andris, kad viņi bija jau pacēlušies gaisā un lidoja virs Amerikas simts jūdžu augstumā. Manas domas ir tādas, ka mums jādodas turp, kur mūs gaida vismazāk.

— Ne jau nu uz Āfriku tu gribi doties? — iesmējās Ričs. — Es domāju, ka mums jālido uz Eiropu. Vecais kontinents man tomēr liekas visuzticamākais no visiem. Konkrētāk — varētu doties pie Andra, uz Latviju.

— Tā ir laba ideja, — ieminējās Penti.

— Latvija ir maza valsts, neviens jau nezina, ka Andris ir no Latvijas, un mūs tur neviens negaida.

— Lidosim uz Latviju. Ja būs laiks, tam, kuru interesēs, parādīšu savu zemi, ko es ļoti mīlu, kā ikviens no mums savējo.

Andris zināja, ka Ranrons viņiem seko neredzamajā diskā, un tāpēc izsauca viņu:

— Mēs dodamies taisnā ceļā uz televīzijas studiju. Mums paliek spēkā vecā noruna un kods, vai ne?

— Protams, — Ranrons atsaucās tiešajā radiosakaru kanālā, — Andris pagaidām negribēja lietot videofonu. — Ja rodas grūtības, griezieties pie manis, es tūlīt ieradīšos. — Ranrons atslēdzās.

— Tātad mēs uzreiz dosimies uz TV studiju? — jautāja Hisako.

— No sākuma es domāju aizlidot pie manis uz mājām, taču tāds variants atkrīt, jo Latvijā būs diena un, ieraudzījuši kuteri, daudzi kļūs aizdomīgi, un pēc pāris minūtēm žurnālistu armija būs klāt kā likts. Bet mums ir nepieciešams tikai viens žurnālists un solīda televīzijas studija, bet ne prasta avīžele un bataljons zīmuļbrāļu. Mums jānolaižas no debesīm kā zibenim un jādara līdzīgs efekts, — Andris uzsita knipi. — Nolaidīsimies maksimāli ātri un tikpat ātri pazudīsim televīzijas ēkā. Un tad varēsim sākt darboties.

— Kur tikmēr būs Ranrons?

— Ranrons uzturēsies tuvumā, un, ja mums vajadzēs, es viņu izsaukšu ar šo te. — Andris izvilka no kabatas mazu aparātiņu ar trim pogām. — Kad es būšu viņu izsaucis, viņš ieradīsies. Tā būs savdabīga sensācija.

Andris apklusa, un arī jautājumu vairāk nebija. Iestājās klusums, ko brīžiem pārtrauca tikai antigravitācijas plašu vieglā svilpoņa. Šādā augstumā gaiss bija ārkārtīgi retināts, un nekāda vēja te nevarēja būt.

Pēc neilga laika kuteris jau atradās virs Eiropas un bija nedaudz samazinājis augstumu no simts uz trīsdesmit jūdzēm jeb 48 kilometriem. Vietām debesis bija ļoti skaidras, un tad varēja redzēt arī Zemi, taču neko sīkāk izšķirt nebija iespējams.

Kad korektors rādīja, ka viņi atrodas virs Latvijas, Andris samazināja ātrumu un augstumu, lai labāk varētu saredzēt zemi, pats cenzdamies palikt neredzams. Šajā brīdī viņš apskauda Ranronu, kuram neeksistēja redzamības problēma. Bet viņiem par laimi virs Latvijas bija diezgan daudz mākoņu, kuri atviegloja viņu uzdevumu. Turklāt bija diena, un tāpēc netrūka daudz dažādu lidaparātu, kopš par galveno satiksmes vidi kļuva gaiss. Tā domādams, Andris tuvojās Rīgai. Televīzijas centrs atradās salā Daugavas vidū, tas aizņēma milzīgu platību salīdzinājumā ar Somijas galveno telecentru. Tiklīdz Andris ieraudzīja torni, viņš sāka nolaisties, vienlaikus samazinot ātrumu. Kuteris atradās vairs tikai simts metrus no zemes, kad pārtrauca šo straujo lejupslīdi. Pēc brīža draugi strauji piezemējās telecentra priekšā, gandrīz turpat, kur pirms kada laika bija atstājuši savu helikopteru. Izkāpuši no kutera, viņi tūlīt devās uz lielo ēku. Andris izšķīrās rīkoties aktīvi un jau pirmajam darbiniekam pajautāja, kur varētu atrast TV kompānijas prezidentu. Saņēmis izsmeļošu paskaidrojumu, Andris devās tālāk, un draugi viņam sekoja. Piektajā stāvā viņi nonāca pie kādām durvīm. Andris pieklauvēja un gāja iekšā. Telpa bija neliela, bet ar visām ērtībām un ļoti mājīga. Andris piegāja pie galda, aiz kura sēdēja kāds vīrietis, un teica:

— Esiet sveicināti! Mēs esam ieradušies, lai sniegtu pasaulei izsmeļošu informāciju par katastrofu.

42

Krēslā sēdošais vīrietis vienā rāvienā pielēca kājās, neskatoties uz diezgan cienījamo — vecumu, un ieurbās ar skatienu cilvēkos.

— Vai tikai jūs gadījumā neesat tie cilvēki. kuri pārdzīvoja katastrofu?

Andris iesmējās.

— Kāpēc lai nebūtu? Mēs jau labu laiku domājām paskaidrot pasaulei, kas noticis, taču līdz šim notikumi risinājās labvēlīgi. Turpretī pašlaik sabiedrībā ar lielu ātrumu izplatās maldīga un pat kaitīga informācija, un mūsu pienākums ir atklāt patiesību.

— Jūs domājat atnācēju uzbrukumu? — TV kompānijas prezidents lēnām atsēdās krēslā un paskatījās uz viņiem. — Atklāti rsakot, es šai versijai ne visai ticu.

— Vai jūsu kompānija spēs izbrīvēt dažas stundas ētera laika šim nolūkam? — Andris ķērās vērsim pie ragiem. Varētu arī mēģināt atbildēt uz televīzijas skatītāju jautājumiem pa videofonu pēc tam, kad jūsu jautājumi būs galā. Starp citu, es nemaz nezinu, cik ilgi tas viss var turpināties.

— Varētu mēģināt noorganizēt pārraidi pavisam drīz, pēc minūtēm divdesmit, tikko būs iekārtota studija. Esmu ļoti pateicīgs, — kompānijas prezidents sniedza roku Andrim, — ka jūs izvēlējāties mūsu studiju.

Pēc ceturtdaļstundas viņi visi četri jau sēdēja labi apgaismotā studijā un gaidīja, kad beidzot varēs iziet ēterā. Galvenais runātājs būs Andris, jo pārraide notiks latviešu valodā. Pārējās valstis, kur varēs uztvert šo raidījumu, to pārtulkos. Pavisam šo programmu varēs noskatīties vairāk nekā desmit valstīs, taču arī tālāk informācija izplatīsies zibens ātrumā, Andris par to bija pilnīgi pārliecināts.

Pēkšņi atskanēja videofona izsaukuma signāls no palīgtelpas. Andris jautājoši palūkojās uz žurnālistu, kas sēdēja viņam blakus un pārraides gaitā gatavojās uzdot viņam jautājumus, taču tas tikai neizpratnē raustīja plecus. Bet pēc brīža studijā ienāca kāds cits TV kompānijas darbinieks. Viņš dīvaini nopētīja cilvēkus, tad iesāka:

— Mūs izsauca no policijas un pieprasa jūs nodot viņiem.

— Kādā sakarā? — Andris bija pilnīgā neizpratnē.

— Acīmredzot par kutera zādzību, ja es pareizi sapratu, — atteica darbinieks. — Jūs atlidojāt ar kuteri, vai ne?

— Tad tāda ir alga par pasaules glābšanu! — rūgti iesaucās Ričs. — Es domāju, ka viņi var dažas stundas pagaidīt. Nekādas briesmas pasaulei nedraud. Kad mēs varēsim iziet eterā? — viņš pievērsās līdzās sēdošajam žurnālistam.

— Es domāju, pēc minūtēm divām, tiklīdz pilnīgi visa aparatūra būs kārtībā.

Andris apmierināti pamāja ar galvu. Žurnālists blakuskrēslā nepacietīgi grozījās, līdz pultī neuzliesmoja sarkanais signāls, vēstot par to, ka viņi jau ir ēterā. Šajā brīdī draugus redzēja daudzi miljoni cilvēku no Maskavas līdz Parīzei. Žurnālists, kas nebija radis uzstāties tik plašas auditorijas priekšā, no sākuma nedaudz samulsa, bet drīz atguva pārliecību un uzdeva jautājumus par vissīkākajām niansēm, nepalaižot garām nepamanītu nevienu Andra vārdu. Hisako saprata latviski, bet Penti un Ričam Andra teikto tulkoja.

No sākuma Andris izstāstīja visu priekšvēsturi, kam sekoja sadursmes ar Planētas Valdienkiem un reguliešu ierašanās. Andris īpaši izskaidroja, kādos apstākļos «pazuda» kuteris, lai izkliedētu policijas aizdomas par ļaunprātību. Pēc tam viņš uz dažām minūtēm atpūtās, dodams vārdu Hisako, kura pastāstīja par gūstā izjusto. Viņas stāstījums, lai gan nabagāks vārdu izvēles ziņā, bija ļoti emocionāls. Beigās Andris pastāstīja par kopīgo cilvēku un reguliešu uzbrukumu galvenajai Planētas Valdnieku bāzei, kā arī pārējos tam sekojošos notikumus līdz pat viņu atlidošanai uz Latvijas televīzijas centru.

— Un pilnīgi nepamatotas ir aizdomas, kas šur tur jau izskanēja sabiedrībā, ka pie visa ir vainīgi citplanētieši, — Andris beigās teica. — Mums jābūt pateicīgiem zvaigznes Reguls civilizācijai, jo, tikai pateicoties viņiem, mēs pašlaik esam šeit un pasaulē nav iestājusies absolūta anarhija, kaut gan haoss ir briesmīgs. Mēs sagūstījām septiņus Planētas Valdnieku vadoņus, lai tālāk viņus nodotu visas Zemes tiesai.

— Kur viņi atrodas pašlaik? — žurnālists uzdeva jautājumu, taču Andris saprata — ja viņš pateiks, Nevadu burtiski pārplūdinās žurnālistu pulki, un tas nebūtu lietderīgi.

— Pagaidām es to atļaušos neizpaust plašakai auditorijai, taču drīz par to uzzinās visi, — viņš teica ar noslēpumainu smaidu uz lūpām.

— Pateicos par to, ka piedalījāties mūsu pārraidē, — žurnālists teica. — Uz redzēšanos!

Sarkanā spuldzīte uz pults nodzisa. Translācija bija beigusies. Andris atzvēlās krēslā un dziļi nopūtās.

— Kā tu domā, vai mums noticēs? — jautāja Hisako.

— Varbūt jā, varbūt nē. — Andris bija piesardzīgs. — Protams, es ceru uz to labāko, taču pilnīgi pārliecināts neesmu, kaut arī mūsu argumenti, kā man šķiet, bija visai pārliecinoši.

Ričs piecēlās kājās.

— Kurp mēs dosimies tagad?

— Pie manis uz mājām. Tas nav tālu, mums nepieciešams atpūsties.

— Ko darīsim ar kuteri?

— Pagaidām paturēsim to sev, ja vien policijai nebūs pretenzijas. Atdosim pēc tam, kad tas vairs nebūs vajadzīgs, bet pašlaik mums ir ļoti nepieciešams kāds transportlīdzeklis, — Andris nobeidza.

Atvadījušies no žurnālista, viņi devās uz liftu, bet ceļā sastapa TV kompānijas prezidentu.

— Paldies jums, ka izvēlējāties tieši mūs. Lai tā butu maza pateicība materiālā izpratnē. — Viņš burtiski iegrūda Andrim kabatā žūksni naudaszīmju, neraugoties uz viņa protestiem. — Tas jums vēlāk lieti noderēs. Jūs nevarat pat iedomāties, kādu peļņu mums atnesa jūsu uzstāšanās!

Ceļā neviens viņus neaizturēja, un pēc dažām minūtēm kuteris laimīgi piezemējās Andra mājas priekšā.

43

Andra mājās viņi beidzot atrada to cerēto atpūtas stūrīti. Taču prieki izrādījās pāragri — pēc dažām minūtēm atskanēja videofona izsaukums. Nekā nenojaušot, Andris piegāja pie aparāta un ieslēdza to, domādams, ka tas ir kāds no viņa draugiem, bet ekrānā parādījās pilnīgi nepazīstams cilvēks. Andris gaidīja, ko viņš teiks.

— Andris Krūmiņš? — svešais vaicaja.

Andris palocīja galvu. — Tādā gadījumā es esmu pilnvarots paziņot, ka jūs un jūsu draugus vēl šodien gaida Latvijas prezidents.

Andris apstulba, tad saņēmās:

— Kādā jautājumā? Vai sakarā ar mūsu šīsdienas uzstāšanos?

Nepazīstamais palocīja galvu.

— Tātad prezidents gaidīs jūs sešos vakarā savā vasarnīcā Jūrmalā.

— Tas nozīmē, ka tā būs privāta saruna?

— Man ļoti žēl, bet es neesmu pilnvarots neko vairāk izpaust. Uz redzēšanos!

Ekrāns nodzisa, un Andris paskatījās uz draugiem. Viņu sejās bija redzamas noguruma pēdas, un arī viņš pats nejutās daudz labāk. Atpūta atkal gāja viņiem secen.

— Nu, drīz būs jādodas prom? — ar vārgu smaidu jautāja Ričs. — Nāksies atlikt mazo ceļojumu pa Latviju vai, pareizāk, virs tās.

— Nekas, dzīve ar to nebeidzas! — Andris paskatījās pulkstenī. — Man nez kāpēc liekas, ka mēs apceļosim ne tikai Latviju, bet arī daudzas citas valstis. Taču tagad mums jādodas pie prezidenta. Jau bez ceturkšņa seši.

Andris aizvadīja draugus ārā no mājas un aizslēdza durvis. Kuteri, lai tas nepiesaistītu kāda pārāk ziņkārīga garāmgājēja skatienu, viņi bija paslēpuši palielajā garāžā. Andris atvēra durvis, un pēc brīža kuteris viegli izpeldēja no garāžas. Draugi sakāpa kuterī, drīz tas ar minimālu ātrumu lidoja Jūrmalas virzienā.

Prezidenta vasaras rezidence bija paslēpusies koku ielokā. Māja bija nesen celta, un tās projektā bija atspoguļoti arhitektūras jaunākie sasniegumi. Māja neapšaubāmi bija pieskaitāma izcilākajiem divdesmit pirmā gadsimta celtniecības objektiem. Bet Andri pašlaik nesaistīja tik daudz lieliskā celtne kā tās iemītnieks — mazas, bet tomēr valsts prezidents.

Kuteris lēnām piezemējās vasarnīcas pagalmā. Pie tā tūlīt pienāca kāds virsnieks un palūdza personu apstiprinošus dokumentus. Andris iedeva savu pasi ar Eiropas un Latvijas simboliku. Kopš Zagrebas līguma 2003. gadā visā Eiropā bija vienota valūta, vīzu un politiskā sistēma, taču katrai valstij bija tiesības savā teritorijā veidot savu vairāk vai mazāk nacionālu politiku, ko daudzas valstis arī izmantoja.

Apsardzes darbinieku parādītā pase pilnīgi apmierināja, un viņš deva atļauju izkāpt.

— Es jūs pavadīšu pie prezidenta, — viņš teica. — Sekojiet man, lūdzu!

Apsardzes komandieris — Andris to izlasīja pēc zīmotnēm uz mundiera — veda viņus uz galveno ieeju. Mājā bija patīkami vess pēc āra svelmes — pati mājas konstrukcija neļāva gaisam pārkarst, šeit pat nebija nepieciešams kondicionētājs, lai gan citur bez tā iztiki būtu ļoti grūti.

Virsnieks apstājās pie kādām durvīm un pavēra tās, bet pats atkāpās. Andris spēra soli pāri slieksnim un pēkšņi atradās nelielā halles tipa telpā ar milzīgu zaļo augu daudzveidību. Ričs savukārt, ieraudzījis augu pārpilnību, tikai nogrozīja galvu. šajā brīdī prezidenta akcijas viņa acīs cēlās varbūt pat divkārt — šāda augu kolekcija varēja būt tikai kaislīgam dabas mīļotājam, un Ričs dziļi cienīja šādus cilvēkus, it sevišķi, ja tie ieņēma tik atbildīgus amatus.

— Esiet sveicināti, — prezidents norādīja uz četriem krēsliem, kas atradās zem lielas olīvas, bet pats apsēdās nedaudz nostāk, no kurienes varēja labi pārredzēt visu telpu. Pēc brīža viņš iesāka:

— Jūs noteikti jau nojaušat, ka esmu uzaicinājis jūs uz sarunu sakarā ar jūsu šīsdienas uztāšanos, ko man palaimējās redzēt televīzijā,— viņš pasmaidīja un sarauca kreiso uzaci tāpat kā Ričs. — Mani interesē vairāki jautājumi, taču, ja vēlaties, varat uz tiem neatbildēt. Sī ir tikai privāta saruna, nekas vairāk. Iespējams, ka vēlāk es varēšu jums piedāvāt arī kaut ko oficiāli.

— Labi, mēs klausāmies. Centīsimies atbildēt, ja vien būs mūsu spēkos, — atbildēja Andris.

Prezidents uzdeva daudz sīku, pat detalizētu jautājumu par katastrofas dienām un ar tām saistītajiem notikumiem. Tā kā atbilžu galvenais smagums gūlās uz Andri, viņš uz beigām jau sāka just runas spēju izsīkumu, līdz prezidents pēkšņi apklusa.

— Paldies jums par ļoti vērtīgo informāciju, — viņš teica. — Tagad es gribu turēt savu vārdu un piedāvāt jums nelielu iespēju. — Prezidents ieturēja nelielu pauzi, tad turpināja:

— Vel pirms dažām stundām es sazinājos

ar lo valstu vadītājiem, kuriem bija iespēja noskatīties šo raidījumu. Un visi kā viens tic jūsu stāstam. Neslēpšu, ka biju ļoti priecīgs par tādu iznākumu, un tādēļ piedāvāju jums šādu iespēju: rīt Latvijas delegācija dodas uz kārtējo ANO Ģenerālās Asamblejas sesiju, kur tiks izskatīts arī šis jautājums. Tur ir arī paredzēts spriest tiesu Planētas Valdniekiem, kā arī izlemt citus jautājumus, it īpaši, kas saistīti ar reguliešiem. Zemei ir jānodibina kontakti ar šo civilizāciju — domāju, ka drīkstu viņus tā saukt —, jo no šīs savienības iegūsim mēs visi, vai ne?

— Neapšaubāmi, — Andris paspieda prezidenta sniegto roku. — Mēs dosimies jums līdzi uz Ņujorku.

— Lieliski! — iesaucās prezidents. — Izlidošana no pirmās lidostas astoņos no rīta.

— Es domāju, ka mēs lidosim ar kuteri. Tā būs ātrāk un ērtāk gan jums, gan mums.

— Lai noliek tā. Satiksimies Ņujorkā!

Andris reizē ar draugiem atsveicinājās un

izgāja no telpas. Ārā jau bija pilnīgi tumšs, pie debesīm spīdēja zvaigznes. Tagad Andris vairāk par visu vēlējās atpūtu un mīkstu gultu.

Kuteris lēnām pacēlās gaisā, lai pēc desmit minūtēm nolaistos Andra mājas priekšā.

44

ANO Ģenerālās Asamblejas sēžu zāle bija pārpildīta līdz pēdējai iespējai. Pēc dažām minūtēm bija jāsākas vēsturiskajai! sesijai, bet pašlaik zālē fotografēja un filmēja pēde-

jie žurnālisti, kuri šādu vai tādu iemeslu deļ bija aizkavējušies, taču pamazām arī viņi sāka izklīst.

Andris ar saviem draugiem sēdēja pie atsevišķa galda līdzās prezidija galdam. Andrim jau bija paziņots, ka viņam ir uzticēts nolasīt apsūdzību Planētas Valdniekiem, un tagad viņš vēlreiz pārlasīja tekstu. Penti sēdēja viņam līdzās un arī lasīja, bet Ričs ar Hisako kaut ko mīļi sačukstējās.

Viens no priekšā sēdošajiem cilvēkiem, ANO ģenerālsekretārs, bija piecēlies kājās un sauca mikrofonā:

— Sesija sākas pēc piecām minūtēm. Lūdzu žurnālistus un pārējās personas, kas nav delegāti, atstāt zāli.

— Vai mums arī jaizpilda šis rīkojums? Mēs taču oficiāli neesam nevienas valsts delegāti, nesen vēl «persona non grata», — Penti iesmejas.

— Nu tu gan pārspīlē, — Hisako nepacietīgi sakustējās. — «Persona non grata» mēs bijām tikai Planētas Valdniekiem.

— Labi, izbeigsim šos strīdus, — iejaucās Andris. — Lai gan saka, ka strīdos dzimst patiesība, šoreiz man liekas, ka tas nav būtiski. Turklāt sākas sesija, — viņš norādīja uz prezidija galdu, kur jau bija manāma liela rosība. Drīz vien ģenerālsekretārs piecēlās vēlreiz un svinīgā balsī paziņoja:

— Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālās Asamblejas ārkārtējo sesiju paziņoju par atklātu.

Atskanēja ANO himna, mastā lēni uzvijās karogs. Kad himna izskanēja, zālē iestājās

klusums. Cilvēki apsēdās. Andris uzmeta īsu skatienu Ranronam, kas bija pilnvarots šajā sesijā pārstāvēt Regula civilizāciju. Ranrons sēdēja pirmajā rindā starp citiem goda viesiem un pagaidām izskatījās pilnīgi vienaldzīgs pret visu notiekošo.

Pirmais tribīnē kāpa Eiropas konfederācijas prezidents — jā, bija nodibināts arī tāds amats — un sāka uzskaitīt, ko Planētas Valdnieku darbības rezultātā ir zaudējusi Eiropa kopumā. Skaitļi un fakti bija tiešām iespaidīgi, un ik pa brīdim zālē atskanēja izbrīna starpsaucieni. Pēc tam rindas kārtībā runāja pa vienam pārstāvim no Ziemeļamerikas, Dienvidamerikas, Austrālijas, Āzijas un Āfrikas, kuri arī galveno uzmanību veltīja katastrofas seku uzskaitei un izpētei. Tikai viens no viņiem — Austrālijas prezidents — pieminēja četrus cilvēkus un to, ko viņi paveikuši cilvēces labā sadarbībā ar Regula civilizāciju, taču tā bija tikai prelūdija.

Pēc pusdienas pārtraukuma vārds tika dots atsevišķu valstu pārstāvjiem. Lai cik tas dīvaini nebūtu, tieši viņu runas bija daudz globālākas, turklāt aptuveni puse no runātājiem īpaši uzsvēra nepieciešamību nodibināt labus kontaktus ar reguliešiem.

Valstu pārstāvji runāja līdz vēlam vakaram un, kā izrādījās vēlāk, turpināja debates arī nākošajā dienā. Lielākajā daļā no runām nebija nekā būtiski jauna, taču dažas spilgti izcēlās uz vispārēja pelēkā fona. Vairākas valstis, to skaitā Kanāda, Japāna. Austrālija, Vācija, Latvija kopā ar Lietuvu, kā arī Ķīnas Republika izvirzīja pilnīgi konkrētus, labi izstrādātus priekšlikumus katastrofas seku likvidēšanai, pasaules atveseļošanai un attīrīšanai, kā arī izvirzīja apjomīgas programmas sadarbībai ar Regula civilizāciju. Šajā sakarā Ģenerālā Asambleja piešķīra šīm valstīm tiesības patstāvīgi rīkot sadarbības sarunas ar reguliešiem, kā arī deva mandātu iesaistīties katastrofas seku likvidēšanā tajos reģionos, kur nepieciešama palīdzība no ārpuses.

Tikai trešās dienas rītā asamblejas dalībnieki varēja pievērsties Planētas Valdnieku lietas izskatīšanai. Andris uzreiz pamanīja pārmaiņas zāles iekārtojumā — bija parādījies jauns galds, aiz kura apsūdzības lasīšanas laikā acīmredzot būs jāsēž Planētas Valdniekiem. Taču nekādu citu pārkārtojumu vairāk nebija. Andris paskatījās pulkstenī. &lt;Tas rādīja astoto rīta stundu. Bija visai agrs, taču viņš jau bija pieradis pie šīm rīta sēdēm.

Pēkšņi Andra uzmanību piesaistīja balss no zāles, kas sauca:

— Brīvību Planētas Valdniekiem!

Zāle gandrīz acumirklī sacēlās vētra, cilvēki cēlas kājās un skaļi kliedza uz nepazīstamo, līdz viņu aizveda drošības dienesta darbinieki. Un gandrīz uzreiz pēc šī nelielā starpgadījuma kājās pieceļas pašreizējais Drošības padomes priekšsēdētājs. Sekojot viņam, visi cilvēki arī piecēlās no savām sēdvietām.

— Ievest apsūdzētos! — priekšsēdētāja balss bija pat skarba, viņš kā skaldīt noskaldīja šos vārdus.

Jau sen uz Zemes nebija notikusi tāda mēroga tiesa, katrā ziņā 21. gadsimtā tā bija pirmā.

Visi apsēdās, bet sēdes vadītājs paziņoja:

— Vārds apsūdzības nolasīšanai Andrim Krūmiņam.

Beidzot bija pienācis Andra laiks. Viņš piecēlās un, aplausu sveikts, nesteidzīgi devās uz galveno tribīni. Uzkāpis tajā, viņš no sākuma padzērās, tad iesāka:

— Planētas Valdnieki! — viņš teica, lūkodamies uz septiņiem malā sēdošajiem noziedzniekiem. — Jūsu izdarītais noziegums ir un turpmāk būs kā asa sāpe cilvēces miesā. Es nezinu, varbūt jūs nenojaušat, ko esat izdarījuši, bet es pateikšu tikai to, ka jūsu vainas dēļ pēc provizoriskiem aprēķiniem ir zaudējuši dzīvības vairāk nekā 50 miljoni cilvēku! Un starp viņiem ir visās Zemēs cienīti un mīlēti cilvēki, gan politiķi, gan zinātnieki, gan mākslinieki. Nav saprotams, kā jūs varējāt pastrādāt tik šausmīgu noziegumu, un kāda mērķa labad? Varaskāre? Bet tā, atvainojiet, jau ir nostaļģiska patoloģija, viena no pagājušo gadsimtu paliekām. Tai nav vietas mūsu pasaulē!

Es neminēju materiālos zaudējumus, kaut gan daudzu valstu ekonomika jūsu noziedzīgās darbības rezultātā ir tuvu sabrukumam. Vienkārši nav iespējams aprēķināt astronomiskās summas, kas jums būtu jāmaksā, lai visu atjaunotu. Turklāt tas prasīs daudzus gadus saspringta darba.

Jā, jūs izplānojāt visu lieliski, vienīgi nespējāt paredzēt, ka četri cilvēki nepakļausies jūsu vīrusa iedarbībai un uzsāks cīņu. Bet mēs nebūtu sasnieguši nekādus rezultātus, ja palīgā nenāktu mūsu draugi regulieši. Un kopā mēs izjaucām jūsu plānus. Pēc īsas pauzes Andris turpināja:

— Cienījamie tiesneši! Es pieprasu šiem noziedzniekiem visbargāko sodu, jo esmu pilnībā izbaudījis to nāves un posta dienu šausmas, kas valdīja uz Zemes letarģijas periodā. Cilvēki — ja vien viņus tikai tā var saukt, — kuri ir rīkojušies šādi, nedrīkst savu turpmāko dzīvi pavadīt uz Zemes, jo nav garantijas, ka kaut kur pasaulē vēl neslēpjas viņu līdzgaitnieki un kādu dienu nesadomā vēl kaut ko drausmīgāku, piemēram, ar atrastu pagātnes atombumbu noslaucīt no Zemes virsmas kādu pilsētu, varbūt pat Ņujorku. Nešaubos, ja agrak būtu pievērsta pietiekoša uzmanība drošības problēmām, šis katastrofas varētu arī nebūt. Jāatmet vieglprātība un naivums! Zemes civilizācijas dziļākajos un tumšākajos slāņos, ļoti iespējams, gatavojas jauns izvirdums. Un nākošo triecienu cilvēce var neizturēt. Kas gan sargās mūs, ja ne mēs paši?!

Vēlreiz kategoriski pieprasu kā minimālo sodu Planētas Valdniekiem noteikt mūžīgu trimdu ārpus Zemes bez atļaujas nolaisties uz planētām vai arī mūža katorgu Marsa vai Merkūrija jaunajās raktuvēs. Pateicos par uzmanību un lūdzu neaizmirst to, ko es teicu. Savādāk … — Andris ieturēja zīmīgu pauzi, — … Zemes civilizācija nonāks uz iznīcības sliekšņa!

Andris nokāpa no tribīnes. Zālē skanēja aplausi. Vairāki no sajūsmas pacēla gaisā rokas, tādējādi izrādot vislielāko iespējamo godu. Andris pat nedaudz samulsa no tik vētrainas piekrišanas.

Tiesnešu lomā bija visa ANO Drošības padome, un tagad tā apspriedās, kādu sodu piešķirt Planētas Valdniekiem. Apspriede nebija ilga, un jau pēc pāris minūtēm Drošības padomes priekšsēdētājs piecēlās kājās, lai nolasītu spriedumu.

— Ņemot vērā pašreizējo situāciju un arī Krūmiņa kunga argumentus, Zemes starptautiskā tiesa piespriež grupējuma Planētas Valdnieki septiņiem vadoņiem mūža katorgu Merkūrija raktuvēs. Spriedums jāizpilda iespējami drīzāk. Tiesas lēmums stājas spēkā ar tā pieņemšanas brīdi.

Taču asambleja ar to nebeidzās. Pilnīgi negaidīti Kanādas pārstāvis ierosināja Andri un viņa draugus bagātīgi apbalvot par cilvēces labā veikto darbu. Acīmredzot bija vajadzīgs tikai impulss — tagad pārstāvji it kā pamodās, un priekšlikumi sāka birt kā krusa. Sesija draudēja ievilkties un, lai glābtu stāvokli, ģenerālsekretārs pārtrauca debates — bezprecedenta gadījums ANO vēsturē — un ierosināja balsot par jau iesniegtajiem projektiem.

Gandrīz pilnīgi vienprātīgi tika pieņemts lēmums par Nemirstības fonda izveidošanu, un ar draugu atbalstu Andri ievēlēja par šī fonda vadītāju. Nemirstības fondā turpmāk nolēma ierakstīt to cilvēku vārdus, kuri būs veikuši lielu darbu cilvēces labā un viņu atstātais mantojums nebūs aizmirstams. Bez viņiem četriem Andris gribēja ierakstīt tur arī Ranronu, taču regulietis smaidot atteicās.

Tāpat tika pieņemts ierosinājums ANO uzraudzībā nodibināt īpašu sadarbības padomi kontaktiem ar reguliešiem un pārējām eksistējošām civilizācijām. Gandrīz pilnīgā vienprātībā vadīt šo padomi uzticēja visiem četriem jaunizceptajiem varoņiem. Viņiem bija jākļūst it kā par saikni starp Zemi un citām civilizācijām.

Zemieši izteica vairākus priekšlikumus reguliešiem savstarpējās sadarbības sakarā, taču Ranrons un viņa padotie nebija pilnvaroti izlemt tādus jautājumus, un līguma projekts tika atlikts uz vienu gadu, līdz nākošajai Ģenerālās Asamblejas sēdei, turklāt arī reguliešiem vajadzēja sagatavoties.

Skanēja himna, karogu lēnām nolaida. Andris stāvēja un pārdomāja, brīžiem uzmezdams slepus skatienu draugiem. Viņam bija grūti aptvert to, kas noticis. Viss bija pārmainījies kā uz burvju mājienu, un no tā Andrim sagriezās galva. Viņa priekšā pavērās milzīgas, gandrīz neierobežotas perspektīvas, tāpat kā viņa draugiem un galvenais — Penti. Bet, lai gan nākotnē bija paredzams smags darbs, Andris izjuta dīvainu atvieglojumu. Un tagad viņš gribēja tikai vienu — labi atpūsties.

45

— Pēc gada mēs atgriezīsimies, — teica Ranrons, kad viņi pēc sesijas bija atlidojuši pie Riča uz Monreālu, lai atvadītos. Andris, tāpat kā pārējie, bija kļuvis reguliešiem gandrīz par savējo. Viņi neizjuta to barjeru, kas atdala tautas, kur nu vēl civilizācijas!

— Un tad arī mēs aizvedīsim jūs uz savu planētu un parādīsim to. Domāju, ka varēsim dot jums derīgus padomus un šo to atklāt.

— Tātad jūs jau aizlidojat? — saviļņoti teica Hisako. — Cik žēl, ka mēs nevaram sazināties ar jums pa videofonu!

Ranrons mīklaini pasmaidīja.

— Netālā nākotnē tas varbūt jau būs iespējams. Bet par to runāsim nākošreiz. — Ranrons viegli pamāja ar roku. — Uz tikšanos!

Cilvēki klusējot pacēla rokas atvadu sveicienam, un pēc mirkļa Ranrons nozuda.

— Ko mēs tagad iesāksim? — pēc krietna brīža vaicāja Penli. — Kad stāsimies savās jaunajās darbavietās?

— Ne ātrāk kā pēc nedēļas. Mēs taču neesam roboti, Penti. Tagad mēs atpūtīsimies.

— Ziniet, draugi, mums uz Zemes jau sāk kļūt par šauru, — ierunājās Ričs. Redzēdams, ka draugi smīn, viņš steigšus piebilda:

— Mēs taču esam nodibinājuši kosmiskās stacijas uz Marsa, Mēness, Venēras un Merkūrija, esam bijuši pie Jupitera, Saturna, Urāna, Neptūna un Plutona. Manuprāt, laiks beidzot atstāt Saules sistēmu un doties tālākos apdzīvojamu planētu meklējumos.

— Labi, varētu tev piekrist, — Andris atsaucās, — taču vai nebūs par agru?

— Nekad nav par agru! — atsaucās Ričs.

— Es jau nesaku, ka jālido tagad, es runāju par nākotnes iecerēm.

— Tā arī būtu teicis. Turklāt vēl taču nav izgudrota vai atklāta degviela, ar kuras palīdzību varētu sasniegt ievērības cienīgu ātrumu, tāpat nav zināmi nekādi lauki, kas varētu veikt līdzīgas funkcijas.

— Bet man, Andri, vairāk interesē, kas tagad notiks ar Zemi, kā tā pārdzīvos radītos satricinājumus. — Penti piecēlās no krēsla, kur bija sēdējusi, un piegāja pie loga. Saule jau skāra tālumā redzamo koku galotnes. — Katastrofas atstātās pēdas tomēr ir drausmīgas!

— Jā, bet Zeme ne tikai to ir pārdzīvojusi. Cik karu kopš laika gala ir plosījušies uz tās virsmas! Kādas epidēmijas un citādas krīzes! Es biju, esmu un palikšu optimists. Un tāpat es domāju arī attiecībā par Riča izteikto ideju — civilizācijas izplatību Galaktikā. Pašlaik mēs to nespējam tīri tehniski, un diezin vai kāda ekspedīcija atstās Zemi, pirms nebūs likvidētas krīzes sekas. Taču tas nenozīmē, ka mums jāsamierinās ar statista lomu kosmosā. Mūsu laiks pienāks, un pavisam drīz!

— Bet tagad būtībā ir sācies jauns laikmets, vai ne? — ieminējās Hisako. — Jo katra jauna laikmeta sākumu parasti iezvana krass pavērsiens planētas dzīvē, ne vienmēr labvēlīgs.

— Par to pilnīgi droši mēs varēsim spriest pēc vairākiem gadiem. Varbūt tad Zeme jau būs pilnīgi apvienojusies vienā ci

vilizācijā, kaut gan es domāju, ka tas nenotiks tik drīz — pārāk lielas pretrunas vēl joprojām plosa mūsu neskaitāmās valstiņas, īpaši Āzijā un Āfrikā, — piesardzīgi noteica Ričs.

«Vai patiešām?» domāja Andris, skatīdamies laukā pa logu. «Vai patiešām valsts ir pagaidām vienīgais reālais pārvaldes aparāts? Varbūt arī Ričam taisnība. .»

— Tagad mēs ar Andri lidosim mājās, — viņš izdzirdēja Penti balsi. — Es zinu, ka pašlaik mums uz neilgu laiku ir jāsadalās «uz pusēm». Mēs paņemsim kuteri un atlidosim tieši pēc nedelas, lai kopā uzsāktu jauno darbu. Kā tu domā, Andri? — viņa jautāja, pamanījusi, ka Andris pienācis klāt.

— Tā būs vislabāk, — Andris atsaucās draudzenei. — Mēs šķirsimies uz vienu nedēļu, lai pēc tam pavadītu kopā daudzus gadus, vai ne?

— Man liekas, ka šī viena nedēļa ilgs desmit gadus. Mēs tik ļoti esam saraduši cits ar citu šajās dienās … — Hisako uz atvadām noskūpstīja Andri. — Bet kā tu domā, kas esam mēs?

— Mēs? — Andris nedaudz izbrīnījās. Mēs esam Izredzētie. Un mūs ir izredzējis kaut kas augstāks par mums un visām civilizācijām, kuras pazīstam. Tas, pareizāk, Viņš, ir Dievs, kuru līdz šim mēs neesam apzinājušies, bet Viņš nekad nav aizmirsis par mums. Es domāju, ka Viņš mūs pasargāja no vīrusa, deva spēku uzveikt Planētas Valdniekus un izglābt Zemi. Un es pateicos Viņam. — Andris salika rokas virs galvas un lēnām noliecās, ar sakļautajām plaukstām pieskaroties zemei. — Mes, tavi Izredzetie, pateicamies Tev, mūsu Radītājam, par izrādīto uzticību un centīsimies to nezaudēt.

To runādams, Andris pēkšņi izjuta kaut kādu dīvainu impulsu no iekšienes, un nākamajā mirklī tas pārvērtās varenā enerģijas plūsmā. Tai nebija nedz sākuma, nedz beigu, tā bija kaut kas absolūts, un tieši tādēļ Andris īsti neizprata to līdz galam. Toties viņš saprata, ka šī enerģija nāk no līdz šim neapzinātām dzīlēm, kas nav bijušas pieejamas nevienam mirstīgajam. Varenajai plūsmai piemita gan dzīvinošs, gan nāvējošs spēks, un Andris sev par nožēlu aptvēra, ka pagaidām gan viņam, gan viņa draugiem vēl nav pa spēkam izzināt Visuma bezgalīgos noslēpumus. Taču neeksistē tāds darbs, ko nevarētu veikt, vienkārši visam bija nepieciešams laiks, lai apjēgtu un pamazām sāktu izprast.

Pēkšņi vienmuļajā plūsmā Andris izšķīra kaut kādus apveidus un izmisīgi mēģināja tos aptvert, taču paspēja izzināt tikai to, ka šis enerģijas kanāls ir vārti uz jaunu pasauli, daudz sarežģītāku par līdzšinējo. Un tikpat pēkšņi, kā bija sācies, viss aprāvās. Viss nostājās it kā savās vietās, taču viņi jau bija paspējuši daudz ko saprast. Un, lai arī bija sperts tikai viens mazs solītis, tas bija sākums kaut kam lielam, varenam…

Content

Kalmiņš Austris Izredzētie

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45