Mars Pauls

Lipela sapnis

Pauls Mars

Lipela sapnis

«Ja mums katru nakti radītos vienādi sapņi, tie mūs nodarbinātu tieši tāpat kā viss, ko mēs katru dienu redzam. Ja amatnieks varētu būt drošs, ka ik nakti divpadsmit stundas sapņos būs karalis, tad viņš būtu tikpat laimīgs kā karalis, kurš katru nakti divpadsmit stundas sapņotu, ka ir amatnieks.»

Šos teikumus rakstījis Blēzs Paskāls.

Tas ir filozofs un matemātiķis, kas 17. gadsimtā dzīvoja Francijā. (Viņš, piemēram, izgudroja pirmo skaitļojamo mašīnu.)

Paskālam bija paradums savas pārdomas, pēkšņas idejas un domas pierakstīt uz mazām zīmītēm, lai neaizmirstu.

Pēc viņa nāves dzīvoklī atrada veselu kaudzi šādu /

krustām šķērsām aprakstītu papīrīšu. Atšifrēt, kas tur rakstīts, bija ļoti grūti. Taču viņa piezīmes bija tik vērtīgas, ka tās publicēja grāmatā, kuru nosauca «Domas». (Franču valodā — «Pensées».)

Kad izlasīju šo Paskāla zīmīti, es iztēlojos, kā būtu, ja kāds patiesi katru nakti redzētu sapnī vienu un to pašu. Vai viņš vairs spētu atšķirt, kur sapnis un kur īstenība?

Tā radās šī grāmata.

.

Lipels

Tas nu gan bija laiks!

Kalendārs rādīja jūniju, bet laiks uzvedās tik viltīgi, itin kā būtu vien aprīlis.

Kad Lipels, piemēram, izgāja no mājām, lai sev un vecākiem nopirktu jogurtu, spīdēja saule. Bet, tiklīdz viņš bija nogājis trīssimt soļus, sāka pamatīgi līt.

Lija četras minūtes. (Aptuveni tāds laiks Li-pelam bija vajadzīgs, lai aizskrietu atpakaļ, piezvanītu, iekluptu pa durvīm priekšnamā, uzrautu mugurā lietusmēteli un atkal izietu ārā.)

Tiklīdz Lipels atkal bija nogājis trīssimt solus, no mākoņiem izlīda saule. LIn, tā kā viņam nebija nekādas patikas vēlreiz skriet uz mājām, neatlika nekas cits kā, spožai saulītei spīdot, iet iepirkties ar lietusmēteli mugurā.

Ja kādreiz viņš līdz ar pirmajām lietuslāsēm negriezās atpakaļ, jo sev iegalvoja: «Tūlīt jau pārskries!» — tad pavisam noteikti lija visu pēcpusdienu un Lipels no veikala pārnāca slapjš kā tāfeles lupata.

Lipela tētis mēdza teikt: «Es patiesi nesaprotu, kādi iebildumi tev ir pret laiku! Tas taču ir tik jauki mainīgs.»

Bet tēvam jau bija viegli tā runāt. Viņš visu dienu sēdēja mājās un sacerēja rakstus avīzei.

Lipelam dzīve tik vienkārša nebija. Priekšpusdienās viņam bija jāiet uz skolu, un pēcpusdienās viņš mēdza iet vai nu iepirkties, vai uz pilsētas bibliotēku, lai paņemtu kādu grāmatu. (Parasti viņš ņēma tikai tādas grāmatas, kurās bija stāstīts par Austrumzemēm.)

Vispirms man tā kā tā būtu jāpaskaidro, kāpēc Lipelu sauc par Lipelu. Lipela tētim uzvārdā bija Matenheims — taisni tāpat kā Lipela mammai. Tālab nebūs grūti uzminēt, ka arī Lipela uzvārds bija Matenheims.

Ar vārdu ir sarežģītāk.

Patiesībā vecāki viņu bija nokristījuši par Filipu. Filips nav slikts vārds, un, tā kā tieši mamma ar tēti bija šo vārdu izvēlējušies, tad nebija īsti saprotams, kāpēc viņi zēnu nedēvēja par Filipu. Bet tā nu reiz bija.

Dēlu viņi allaž sauca par Lipelu un uzskatīja to par gauži normālu vārda Filips saīsinājumu.

Tā nu līdz brīdim, kad zēnam palika seši gadi, viņš domāja, ka viņa vārds ir Lipels. Sešu gadu vecumā viņš nonāca skolā un tur, sev par lielu pārsteigumu, uzzināja, ka no šī brīža viņu sauks par skolēnu Filipu Matenheimu.

Vēlāk, kad viņš jau prata rakstīt un pārējie bērni klasē bija iemācījušies lasīt, uzradās jaunas grūtības — kad viņš pareizā vācu valodā uzrakstīja savu vārdu «Philipp», pārējie to vienmēr izlasīja «Filips», jo vēl nezināja, ka «Ph» jāizrunā kā «F».

Kad, piemēram, bija stunda pie zīmēšanas skolotāja Geltenpota kunga, un tika izdalīti zīmēšanas bloki, tad viss norisinājās aptuveni tā.

Geltenpota kungs iesteidzās klasē, taisnā ceļā devās pie skapja, izvilka veselu kaudzi zīmēšanas bloku, nolika tos uz pirmā sola (tur sēdēja Elvīra, skolotāja mīlulīte) un teica: «Elvīra, lūdzu, izdali!» — apsēdās pie skolotāju galda un sāka lasīt avīzi.

Elvīra, ar pūlēm saburtojusi vārdu, kas bija rakstīts uz virsējā bloka, skaļi iesaucās: «Sabīne!» — un Sabīne iznāca klases priekšā un paņēma savu bloku.

«Robert!» — un Roberts iznāca klases priekšā un paņēma savu bloku.

Tad varbūt «Andreas!» Un Andreass iznāca klases priekšā un paņēma savu bloku.

Tā tas vienmēr turpinājās līdz brīdim, kad viņa nokļuva pie Filipa bloka.

Viņa iesaucās «Pilip!» — un pirmo reizi iestājās pauze.

Elvīra sauca vēlreiz: «Pilip!» Taču neviens neiznāca klases priekšā, lai paņemtu savu bloku.

Geltenpota kungs pamanīja, ka klasē notiek kas neparasts, salocīja avīzi, izņēma no mutes košļājamo gumiju, ietina to sudraba papīrītī un • iebāza jakas kabatā.

Geltenpota kungs bija ne vien kaislīgs avīžu lasītājs, bet arī aizrautīgs gumiju zelētājs.

Viņš allaž ienāca klasē košļādams. Stundai sākoties, viņš gumiju no mutes izņēma un rūpīgi ietina sudraba papīrītī, stundai beidzoties, viņš to atkal iztina un iebāza atpakaļ mutē. Vecāko klašu skolēni apgalvoja, ka viņš jau piecus gadus košļājot vienu un to pašu gumiju. Bet tā nebija taisnība. Elvīra bija viņu redzējusi paņemam košļājamās gumijas no automāta, un kopš tā laika vēl nebija pagājušas ne trīs nedēļas. Vismaz tā viņa klasē stāstīja.

Geltenpota kungam stunda nesākās ar zvanu, bet gan ar brīdi, kad pēdējais zīmēšanas bloks bija nokļuvis pie sava īpašnieka. Tāpēc tagad viņam vispirms vajadzēja nolikt nost avīzi un košļājamo gumiju, lai varētu pievērsties jautājumam, kāpēc tik piepeši apstājusies bloku izdalīšana.

Lipels notiekošo nekādi neattiecināja uz sevi. Viņam pat prātā nenāca, ka šī pēkšņā pauze varētu būt radusies viņa dēļ. Vienīgi nobrīnījās, ka uz zīmēšanas bloka vāka kāds uzlīmējis tādu pašu bildīti, kā viņš — tīģeri, kas uzbrūk ugunsdzēsēju mašīnai.

Tikai tad, kad Geltenpota kungs ar pārmetumu balsi sacīja: «Filip Matenheim, vai tu jau atkal sapņo? Vai tu nevēlies saņemt savu bloku? Vai tu gaidi, ka to tev pienesīs klāt?!» — Lipels pielēca kājās, aizsteidzās klases priekšā un paņēma bloku.

Tā nu iznāca, ka Lipels atsaucās uz trim vārdiem.

Saviem vecākiem, nedaudzajiem draugiem un tēvocim Ahimam viņš bija Lipels.

Lielākā daļa klases bērnu sauca viņu par Filipu.

Un tiem nedaudzajiem, kuri pat ceturtajā klasē vēl nebija aptvēruši, ka «Ph» vācu valodā izrunā kā «F», viņš bija un palika Pilips.

Tā kā pats sevi viņš vienmēr sauca tikai par Lipelu, tad paliksim arī mēs pie šī vārda.

Slepena lasītava

Trīs lietas Lipelam bija tuvu pie sirds: viņam patika krājamās bildītes, augļu kompots un grāmatas. Patiesībā viņam patika vēl daudz kas cits.

Taču visam citam bija kāds sakars ar šīm trim lietām, tālab mēs varam bildītes, kompotu un grāmatas īpaši izcelt. Tā kā viņam tik ļoti patika bildītes, viņš labprāt gāja iepirkties un īpaši bija iemīļojis pienu, jogurtu, saldo un skābo krējumu.

Te nu laikam būs vajadzīgs paskaidrojums.

Viss iesākās ar to, ka Lipels bēniņos atrada trīs vecas grāmatas, kas saucās «Jūras dzīļu noslēpumi», «Pie traperiem» un «Austrumu zemē».

Grāmatās bija ielīmētas lielas, krāsainas bildes, un zem katras no tām bija īss paskaidrojums. Vietumis trūka kāda attēla. Tad bija redzams tikai balts taisnstūris, kur apakšā stāvēja rakstīti apmēram šādi vārdi: «Šeihs Ahmeds šaušalīgi atriebjas asasīniešiem.» Un Lipelam vajadzēja pašam iztēloties, kāda bijusi šī atriebība. Viņš secināja, ka šeihs spiedis asasīniešus ēst tomātu zupu. Tas bija visbriesmīgākais sods, kādu Lipels spēja iedomāties.

Tēvs paskaidroja, ka tās ir krājamās bildītes, kas salīmētas albumā. Agrākos laikos tādas bil-

dītes varējuši dabūt tie, kas pirkuši īpašas šķirnes šokolādi.

Un neilgi pēc tam Lipels atklāja, ka tādas krājamās bildītes sastopamas vēl šobaltdien: uz piena paciņām bija uzspiesti krājamie aplīši, tos sauca par penijiem. Un turpat blakus bija rakstīts: «Par 100 penijiem ir dabūjamas aizraujošas krāsainas bildītes.» Vārds «aizraujošas» trakoti vilināja. Kopš tā brīža Lipels cītīgi vāca aplīšus. Viņam bija jau gandrīz astoņdesmit. (Septiņdesmit trīs, ja gribam būt precīzi.)

Krājamie aplīši bija ne tikai piena pakām, bet arī jogurta trauciņiem un saldajam un skābajam krējumam. Kopš šī atklājuma Lipels gāja iepirkties ar manāmu prieku. Pat tādā viltīgā laikā, kāds patlaban bija iestājies. Tā viņš vislabāk varēja uzmanīt, lai iepērkoties netiktu aizmirsts piens vai skābais krējums.

Lipela otra vājība bija augļu kompots. Tādēļ viņš juta īpašas simpātijas pret Ješkes kundzi.

Ješkes kundze bija paveca, paresna sieva ar biezstiklu brillēm. Viņa bija atraitne un mita divas mājas tālāk pretējā ielas pusē.

Lipels ar viņu iepazinās, kad reiz pastnieks aiz pārskatīšanās bija iemetis Matenheimu pastkastītē Annemarijai Ješkes kundzei adresētu vēstuli. Lipels viņai vēstuli aiznesa.

Tā kā durvis nebija aizslēgtas, viņš bez ceremonijām gāja iekšā. Ješkes kundze sēdēja pie

pusdienu galda un tikko bija nokļuvusi līdz desertam — skābo ķiršu kompotam ar putukrējuma kleksīti virsū.

Viņi sāka runāties, jo Lipels pajautāja, vai drīkst izgriezt krājamo aplīti no krējuma pakas.

Ješkes kundze uzcienāja viņu ar saldēdienu, un zēns tādā sajūsmā slavēja ķiršus, ka viņa izbrīnēta apvaicājās: «Vai tad mani ķirši garšo labāk par jūsējiem?»

«Mums ķiršu nemaz nav,» teica Lipels.

«Ko tu saki! Vai tad tava mamma nemaz neliek ķiršus kompotā?» Ješkes kundze turpināja izvaicāt.

«Nē, nekad,» teica Lipels un izspļāva kauliņu. «Viņa droši vien nemaz nezina, kā to dara.»

Un, pamanījis, ka Ješkes kundzei varētu rasties slikts iespaids par mammu, ātri piemetināja: «Toties viņa māk atslēgt mūsu centrālapkuri!»

«Nu, tas ari ir ko vērts,» atzina Ješkes kundze, un abi notiesāja vēl pa vienai saldēdiena porcijai.

No šīs dienas Lipels apmeklēja Ješkes kundzi diezgan bieži. Un viņa katrreiz priecājās. Reizēm zēnu jau gaidīja kompots, reizēm krājamie apļi. Ješkes kundze tagad ari tos krāja — viņam.

Katrā ziņā man jānorāda, ka Lipels gāja ciemos ne tikai kompota un apļu dēļ. Viņam Ješkes kundze patika, un kopīgās sarunas abiem sagādāja vienlīdz lielu prieku.

Ar Lipela trešo vājību — ar grāmatām — bija tā: viņš mīlēja grāmatas, tādēļ labprāt lasīja. Vislabprātāk viņš izlasīja grāmatu vienā paņēmienā, neatraudamies.

Tā kā viņam patika lasīt, viņš vakaros ilgi negāja gulēt. Kā zināms, jo vēlāk aiziet gulēt, jo ilgāk var lasīt.

Un tā kā viņam patika ilgi palikt nomodā, tad viņam patika patrepe otrajā stāvā. Tur bija Lipela slepenā lasītava.

Matenheimu ģimene dzīvoja privātā mājā, ko pirms aizceļošanas uz Austrāliju bija apdzīvojuši jau Lipela vecvecāki.

Lipela istaba atradās otrajā stāvā, tieši pretī kāpnēm. Muļķīgā kārtā viņa istabas durvju augšdaļā kāds bija ielicis šauru pienstikla joslu. Tādējādi vecāki arvien varēja redzēt, vai tur dega uguns vai ne. Viņiem pat nebija nekādas va-

jadzības kāpt pa trepēm augšā. To varēja redzēt lejā priekšnamā.

Un, kad Lipels bija nolēmis vēl kādu stundiņu vai divas gultā palasīt, tad pēc minūtēm piecpadsmit istabā noteikti ienāca mamma un teica: «Lipel! Lipel! Lipel! Atkal tev deg gaisma! Nu vienreiz jāguļ, galu galā rīt ir skolas diena!»

Tad viņa pārvilka roku dēla matiem, pagaidīja, kamēr Lipels pabāž grāmatu zem gultas, nospieda elektrības slēdzi un atkal nokāpa lejā.

Kādu laiku Lipels izmēģinājās lasīt ar kabatas bateriju zem segas. Taču tas bija neērti un apgrūtinoši: vienā rokā tad vajadzēja turēt grāmatu un otrā lukturīti un, kad lappuse bija izlasīta līdz beigām, nebija nevienas brīvas rokas, ar ko pāršķirt nākamo.

Beidzot Lipels atklāja paslēptuvi.

Tā bija kaut kas līdzīgs sienas skapim ar slīpiem griestiem, un to Lipela tētis bija iebūvējis zem bēniņu kāpnēm. Tur tika uzglabāts viss, kas citādi varētu maisīties pa kājām: bundžas ar eļļas krāsu un burkas ar marinētiem gurķiem, tukšas kartona kārbas un pilnas limonādes kastes.

Slēptuvē bija arī elektrība. Kad Lipels pēc likšanās gultā vēlreiz bija piecēlies, lai ietu uz tualeti (protams, ar grāmatu padusē), atpakaļceļā viņš nepagriezās vis pa labi, uz savu istabu, bet gan klusiņām atvēra durvis uz slēptuvi un ieslēdza gaismu. Tad apsēdās uz vecas, sarullētas gumijas laivas, kura tur gaidīja vasaru, aizvēra durvis un sāka lasīt.

Vēlu vakarā viņš dzirdēja tēvu iznākam no istabas un mātei pusbalsī sakām: «Lipela istabā tumsa. Viņš gul!» — un atgriežamies dzīvojamā istabā.

Tā nu Lipels savā slēptuvē aizvadīja daudz . omulīgu vakaru — lasīja, ik pa laiciņam iztukšodams kādu limonādes pudeli. (Limonādes kaste stāvēja blakus piepūšamajai laivai. Lipelam pat nebija jāpieceļas kājās, tikai jāpastiepj roka.)

Katrreiz viņš paguva ielīst gultā, pirms vecāki devās pie miera. Jo tad tie mēdza vēlreiz klusi ieskatīties viņa istabā.

Tā slepenā lasītava līdz pat šim brīdim bija palikusi neatklāta.

Vien Lipela tētim ik pēc piecām dienām vajadzēja pirkt jaunu limonādes kasti, un tad nu viņš brīnījās un teica: «Te nu notiek kaut kādas burvestības.»

Ceļojuma plāni

Tieši tanī laikā, par kuru bija runa — kad laiks niķojās kā traks, kad Lipels bija sakrājis jau gandrīz astoņdesmit aplīšus (septiņdesmit trīs, ja mums no svara precizitāte) un atklājis slēptuvi zem trepēm, — tieši tad Lipela vecākiem ienāca

prātā, ka būtu jauki Lipelu uz veselu nedēļu atstāt pavisam pavisam vienu. Un tālab viņi ātri izlēma doties uz Vīni, bez dēla. Tā vismaz to izklāstīja Lipels, kad par šo tēmu iznāca runa ar mammu un tēti.

Vecāki turpretī zvērēja pie visiem svētajiem, ka tā viņi neesot domājuši. Un viņiem esot ļoti ļoti žēl, ka Lipelam jāpaliek mājās. Bet Lipels izlikās neticam nevienam vārdam. Ja jau reiz negrib redzēt Lipelu sev blakus, tad lai vismaz pamokās ar sirdsapziņas pārmetumiem!

Taču visu pēc kārtas.

Kādā pēcpusdienā, kad Lipels bija atgriezies no veikala izmircis līdz pēdējai vīlītei un ledusskapī iebīdīja dziļāk trīs vecas piena pakas, lai izbrīvētu vietu četriem jauniem trauciņiem — trim ar jogurtu un vienam ar skābu krējumu, tēvs ienāca virtuvē un nopietnu seju teica: «Li-pel, man ar tevi jārunā.»

«Tu domā pienu?» jautāja Lipels. «Tas nav īsti skābs, tikai drusciņ ierūdzis. Un ja mēs abas bļodiņas vienkārši...»

«Par kādu pienu tu runā?» tēvs samulsis brīnījās.

«Nu, par to uz skapja dzīvojamā istabā,» teica Lipels.

«Nē, es negribu ar tevi runāt par pienu!» teica tētis, novilka Lipelam izmirkušo lietusmēteli un uzkāra uz krēsla atzveltnes.

«Limonāde?» Lipels nevainīgā balsī iejautājās.

«Arī par limonādi ne. Par Vīni. Es gribu ar tevi aprunāties par Vīni.»

«Labāk par Bagdādi,» Lipels atviegloti uzelpoja. «Par Bagdādi es zinu ļoti daudz. Tas viss ir rakstīts Austrumzemes grāmatā. Šeihs Ahmeds...»

«Lipel! Klausies taču reiz — drīz Vīnē būs kongress. Mammai uz to ir jābrauc.»

«Kas tas kongress tāds ir?» vaicāja Lipels.

«Kongresā daudzi cilvēki runā par svarīgām lietām. Vismaz par tādām lietām, kas mammai ir svarīgas.»

«Vecās baznīcas, un gleznas, un kas tamlīdzīgs?»

«Taisni tā.»

«Vai mamma arī runās?»

«Jā, viņa arī.»

«Un cik ilgi vilksies tas kongress?»

«Vienu nedēļu.»

«Hm, tad mēs abi to nedēļu būsim mājās vieni. Tad, protams, mums diviem vajadzēs mazāk piena.»

«Nē, Lipel, — zini...»

«Jā?»

«Es arī esmu nodomājis kopā ar mammu braukt uz Vīni!» Nu tas bija pateikts, un tēvs atviegloti uzelpoja.

«Un es?» Lipels apjucis jautāja. «Vai es nebraukšu jums līdzi?»

«Diemžēl tas nav iespējams. Tev jāiet skolā.»

«Jūs taču nevarat mani veselu nedēļu atstāt vienu pašu,» Lipels sašuta. «Vai tu dzen velnu?»

«Pa to laiku te kāds padzīvos un par tevi parūpēsies.»

«Kurš tad?»

«Mēs paši to vēl nezinām. Es tev apsolu — mēs brauksim vienīgi tad, ja kādu atradīsim. Kādu jauku cilvēku.»

«Jūs taču neatstāsiet mani veselu nedēļu pie svešiem,» protestēja Lipels.

Tēvs nopūtās.

«Vai tiešām tu to nevari saprast, Lipel?» viņš teica. «Es ļoti gribētu būt klāt, kad mamma lasīs referātu.»

«Es arī!» apgalvoja Lipels.

«Zini, es vēl nekad neesmu bijis Vīnē...»

«Es arī ne!» teica Lipels.

«Jā, bet tev ir tikai desmit gadi, toties man trīsdesmit astoņi!» teica tēvs. «Lūdzu, visu labi pārdomā. Varbūt tu tomēr varētu pierast pie šīs domas.»

«Nemūžam!» noteica Lipels un izgāja no virtuves.

Pēc pāris dienām mēģināja mamma.

«Lipel,» viņa iesāka. «Tu taču esi mans lielais dēls. Jau pavisam liels puisis. Vai ne?»

«To tu saki tikai tāpēc, ka gribi ar mani runāt par Vīni,» atteica Lipels.

Un tā jau ari bija.

«Es mūs abus jau pieteicu,» viņa bilda.

«Mūs abus?» jautāja Lipels. «Kur?»

«Nē, mūs abus. Tēti un sevi,» teica mamma. «Uz kongresu Vīnē. Tētis jau par to runāja ar tevi.»

«Un kas notiks ar mani?» Lipels bija atbruņots. «Jūs tātad ļausiet man te nomirt badā!»

«Mēs sarunāsim kādu, kas tev vārīs ēst un rūpēsies par tevi, kamēr mēs būsim projām,» teica māmiņa. «Turklāt tev nemaz nebūs jānomirst badā. Ledusskapī stāv tik daudz jogurtu, ka tu katru dienu varēsi apēst četrus. Ar tiem vien var izdzīvot.»

«Un ko jūs sarunāsiet?» prasīja Lipels.

«Tēta avīzē strādā sekretāre. Viņai ir māsa.

Un viņas māsas draudzene tieši patlaban ir bez darba. Viņa uz nedēļu pārcelsies pie mums dzīvot.»

«Tāpat vien dzīvot?»

«Nē, mēs, protams, viņai maksāsim,» teica

mamma. «Mēs ielūdzām viņu nākamsvētdien uz kafiju. Lai jūs iepazītos.»

«Kā tad viņu sauc?»

«Jakoba kundze,» teica māmiņa. «Vai tev nav iebildumu, ka viņa te svētdien iegriezīsies?»

«Nezinu,» Lipels neizlēmīgi paraustīja plecus.

«Tev noteikti sestdien jānopērk par vienu krējumu vairāk nekā parasti,» teica mamma un ar mutes kaktiņu pasmaidīja.

«Viena krējuma parasti pietiek mums trijiem. Bet ja mēs būsim četri...»

«Nu labi, manis pēc lai nāk. Varu jau uz viņu paskatīties,» noteica Lipels.

Lipelam pat vairāk nekā ļoti gribējās uzzināt, ko par to visu domā Ješkes kundze.

Taču viņam bija neērti jautāt skaidri un gaiši, un viņš visu laiku lauzīja galvu, kā to labāk izdarīt. Beidzot arī kaut ko izdomāja un aizdrāzās pāri ielai, kur dzīvoja Ješkes kundze.

«Ješkes kundze,» viņš iesāka jau durvīs. «Ješ-kes kundze, vai varu jums ko pajautāt?»

«Pajautāt?» izbrīnījās Ješkes kundze. «Protams, ka vari. Novelc savu slapjo lietusmēteli un mierīgi apsēdies. Par ko ir runa?»

«Par bērnu,» teica Lipels un aši piebilda: «Taču ne par īstu bērnu, par izdomātu!»

«Hm, izklausās visai sarežģīti,» teica Ješkes kundze. «Tā ir kaut kāda mīkla, vai ne?»

«Ne nu tieši mīkla,» teica Lipels.

«Nu, tad klāj vaļā!» Ješkes kundze pabīdīja brilles uz deguna — kā allaž, kad dega nepacietībā kaut ko uzzināt.

Lipels jautāja: «Ja mammai un tētim ir bērns un viņi to atstāj vienu pašu, vai viņi šo bērnu mīl?»

«Atstāj vienu pašu?»

«Jā!»

«A, sapratu — atstāj vienu pašu mežā. Vai

tā?»

«Nē, nē, atstāj vienu pašu dzīvoklī.»

«Ak tā. Es domāju, tu runā par Ansīti un Grietiņu. Tas, izrādās, ir vēl sarežģītāk nekā es domāju. Tātad viņi atstāj bērnu vienu pašu dzīvoklī. Vai viņi aiziet uz visiem laikiem?»

«Nē, tikai uz vienu nedēļu.»

«Uz kurieni tad?»

«Uz Vīni, uz kongresu.»

«Un pie bērna neviens nepaliek?»

«Nē jau, Jakoba kundze!»

«Kas tad tā tāda?!»

«Tā ir māsa vienai, kuru mans tētis... nē, kuru bērna tētis pazīst.»

«Ja viss ir tā, kā tu stāsti, tad es nešaubos, ka vecākiem puika ir mīļš,» ar pārliecību balsī izsecināja Ješkes kundze. «Nedēļa paiet ātri, un puika taču katru dienu varēs apciemot savu draudzeni.»

«Viņam nemaz nav draudzenes,» teica Li-pels un klusībā prātoja, kā Ješkes kundze uzminējusi, ka tas bērns ir puika, nevis meitene.

«Es domāju — varbūt viņam kaimiņos dzīvo kāda pazīstama veca sieva.»

«Jā, tas nu ir tiesa,» Lipels apmierināts noteica un devās mājās.

Jakoba kundze stādās priekšā

Tad atnāca svētdienas pēcpusdiena un kopā ar to Jakoba kundze. Sasveicinoties viņa saņēma Lipela plaukstu abām rokām un ilgi nelaida vaļā, tā ka Lipels bija spiests visu laiku stāvēt viņas priekšā, un teica:

«Un tas ir mūsu mazais Filips, ja? Mēs abi noteikti noteikti pavisam pavisam labi sapratīsimies, es esmu pilnīgi pārliecināta. Es jau tagad trakoti priecājos par šo nedēļu!» Tad viņa palaida vaļā Lipela roku, apsēdās, nopētīja kafijas galdu un uzrunāja Lipela māti: «Aizgrābjoši! Vai jūs to cepāt pati vai nopirkāt gatavu?» (Viņa domāja torti.)

«Ne viens, ne otrs,» atbildēja Lipela māmiņa un arī piesēdās pie galda. «To cepa tētis, un es palīdzēju,» lepni paskaidroja Lipels, un ļakoba kundze tūliņ atkārtoja vēlreiz: «Tas ir pavisam aizgrābjoši.» (To «pavisam» viņa izrunāja tā, it kā pareizi būtu jāraksta «pāāāvisam».) Lipels apsēdās galda otrā pusē, taisni pretī Jakoba kundzei, lai varētu labāk viņu nopētīt.

Viņa izskatās pēc televīzijas diktores, Lipels domāja. Mugurā viņai bija zaļa blūze un ap kaklu zaļš lakatiņš, ko kopā saturēja broša. Brošas akmens arī bija zaļš, tāpat kā auskari. Blondie mati bija rūpīgi safrizēti. Viņa sēdēja kā sastingusi un gandrīz nemaz nekustināja ķermeņa augšdaļu, un zobi, viņai smaidot, dīvainā kārtā paspraucās ārā no mutes. Tas droši vien bija tāpēc, ka augšējie zobi auga mazliet šķībi uz ārpusi. Varbūt tāpēc viņa tik reti smaidīja.

Lipelam viņa likās esam tikpat veca, cik māmiņa.

Dzerot kafiju, atklājās, ka bez «pāāāvisam» viņai bija vēl kāds iemīļots vārdiņš. Un tas bija «paldiesnē». Viņa teica «paldiesnē», kad tētis piedāvāja tortes gabalu, «paldiesnē», kad māmiņa pasniedza cukurtrauku, un «paldiesnē», kad Lipels gribēja pievērst viņas uzmanību krējumam.

Beidzot viņa tētim ļāvās pierunāties un paņēma pāāāvisam mazītiņu kūkas gabaliņu.

Bet krējumu viņa tā arī nepaņēma, Lipels sarūgtināts secināja.

Kad kafija bija padzerta, Lipela vecāki izrādīja Jakoba kundzei dzīvokli un paskaidroja, kā apieties ar virtuves ierīcēm. Vismaz mēģināja to darīt.

Jakoba kundze gan bieži iesaucās: «Ak tā?!» — un brīdi pa brīdim izmeta: «Aizgrābjoši!» — taču ar tādu sejas izteiksmi, it kā pārlieku daudz gan nebūtu sapratusi.

Lipela tēva vājība bija neparasti virtuves automāti. Māmiņa reizēm jokodamās teica, ka tētis esot gatavs izsviest visu savu naudu par elektriskām salātu spiedēm—sviedēm, itāļu mikseriem un amerikāņu sulu spiedēm. Nenopelnījusi viņa kādu nieku vēl klāt, ģimene jau sen būtu izputējusi.

Beidzot Jakoba kundze atvadījās un aizgāja. Lipela vecāki domīgi skatījās viens uz otru un kādu brīdi klusēja.

«Nezinu, nezinu...» beidzot pirmā ierunājās māmiņa.

«Ko tu nezini?» jautāja Lipels.

«Vai viņa priekš tevis būs īstā. Viņa mazliet par daudz ceremonējas. Viņa ir mazliet...» mamma nevarēja atrast īsto vārdu.

«... kā tantes joku filmiņās,» Lipels palīdzēja.

«... mazliet neīsta,» tai pašā brīdī teikumu pabeidza tētis.

«Jā, tā varētu sacīt,» noteica māmiņa. Un nebija skaidrs, vai viņa tā novērtēja Lipela vai tēva teikto.

«Diemžēl var redzēt, ka viņai nav nekādas pieredzes ar bērniem,» domāja tēvs. «Baidos, ka mēs nevaram viņu ņemt. To mēs Lipelam nevaram nodarīt.»

«Taisnība. Bet kur mēs tik īsā laikā dabūsim kādu citu!» māmiņa rūpēs sarauca pieri.

«Tad es jau varu arī palikt mājās,» apņēmīgi teica tētis. «Varbūt izdosies tikt uz Vīni citu reizi. Varbūt mēs varētu braukt visi kopā lielajās brīvdienās!»

«Nē, tas tev nav jādara,» teica Lipels.

«Kas nav jādara?» jautāja tētis.

Mamma apmulsusi uzlūkoja Lipelu.

«Jūs varat mierīgi braukt. Es tikšu ar viņu galā. Vienu nedēļu jau es izturēšu. Turklāt es katru dienu varēšu apciemot Ješkes kundzi, savu draudzeni. Brauciet vien uz Vīni, brauciet abi kopā!» Lipels augstsirdīgi atļāva. «Galu galā es vairs neesmu mazais bērns!»

Atvadīšanās

Lipela vecākiem bija jādodas ceļā pirmdienas rītā desmitos. Šajā laikā Lipels parasti jau atradās skolā.

Tālab tajā dienā visi trīs piecēlās kādas minūtes piecpadsmit agrāk nekā parasti, lai mamma un tētis mierīgi varētu no Lipela atvadīties.

Atvadīšanās izpaudās tādējādi, ka vecāki Li-pelam deva kaudzēm labu padomu un pamācību, kamēr viņš ar karotīti ēda savu rīta jogurtu. Jogurta trauciņa vāku viņš iebāza bikšu kabatā. Viņam šķita nepiedienīgi atvadu brokastu laikā nodarboties ar aplīšu izgriešanu.

Lielākā daļa padomu bija par zobu tīrīšanu, mazgāšanos, drēbēm un visu ko tamlīdzīgu. Li-pels uzskatīja, ka nav lietderīgi pārlieku noslogot atmiņu ar sīkumiem, un tāpēc pacentās visu dzirdēto uzreiz aizmirst.

Patiesībā tikai trīs lietas bija vērts paturēt prātā. Nauda nepieciešamības gadījumam atradās mazajā koka kastītē uz kumodes. Kabatas naudu viņš jau bija dabūjis.

Ja rastos pietiekami nopietns iemesls, tad viņš varētu piezvanīt vecākiem uz viesnīcu. Zīmīte ar numuru atradās blakus telefonam.

Jakoba kundze atnākšot, kamēr viņš būšot skolā. Kad viņš atgriezīšoties, viņa jau būšot klāt un arī pusdienas galdā. Tā esot sarunāts.

Beigās vecāki vēlreiz apmīļoja Lipelu un viņš viņus, un tad bija laiks iet uz skolu.

Pirmdiena

.

Jauniņie

Lipels mūždien gāja uz skolu viens pats. Un nekad tas viņam nebija licies nepatīkami. Neviens no klases nedzīvoja tanī ielā.

Bet šodien viņam ļoti gribējās ar kādu pa ceļam parunāties.

Atvadīšanās bija uzdzinusi skumjas. Sašļucis viņš lēnītēm vilkās pa ielu. Viņš jutās vientuļš. Taču klasē bēdas aizmirsās. Klobes kundze, klases audzinātāja, nokavējās gandrīz par desmit minūtēm. Parasti viņa bija ārkārtīgi precīza. Un viņa neieradās viena. Līdzi viņai bija divi jauniņie: puika tumšiem matiem un meitene. Un bija taču mācību gada vidus!

Tie abi apstājās klases priekšā blakus Klobes kundzei un domīgi skatījās grīdā.

Klobes kundze pārlaida acis klasei, nogaidīja, līdz visi apklust un tad teica: «Tie ir divi jauni skolēni. Brālis un māsa. Viņi mācīsies jūsu klasē.»

Tad viņa pievērsās abiem jaunajiem: «Varbūt pasakiet paši — kā jūs sauc?»

Meitene pieliecās brālim un kaut ko iečukstēja viņam ausī. Viņš pakratīja galvu un turpināja skatīties grīdā.

Klase ieinteresēta gaidīja, taču nekas nenotika. Abi jauniņie klusēja.

«Nu labi, es jau varu jūsu vārdus arī nolasīt no papīra,» ātri noteica Klobes kundze. «Pārlabojiet, ja pateikšu nepareizi.»

Viņa uzlika zēnam roku uz pleca, viņš paskatījās augšup. «Tas ir Arslans,» viņa teica. Zēns pamāja ar galvu.

«Un tā ir Hamīde.» Arī meitene pamāja, taču arvien vēl raudzījās grīdā.

«Tagad jums abiem jāatrod vieta,» sacīja Klo-

bes kundze un pārlaida klasei meklējošu skatu. «Filip, tu sēdi viens pats. Ja tu pavirzītos pa labi, Arslanam atrastos vieta blakus tev. Hamīde lai sēž brālim otrā pusē, tad viņa varēs pārtulkot, ja Arslans ko īsti nesapratīs.»

Kamēr abi apsēdās savās vietās, Elmīra pacēla roku un ziņkārīgi vaicāja: «Klobes kundze, vai viņi ir ārzemnieki?»

«Viņi ir turki. Arslans ir dzimis Turcijā. Hamīde ir piedzimusi šeit, tāpat kā jūs,» skaidroja Klobes kundze.

«Vai viņi ir dvīņi?» jautāja Ulli.

«Kā tad tas ir iespējams, ja viņš dzimis Turcijā, bet viņa šeit! Nē, Arslans ir gadu vecāks.»

«Kāpēc tad viņš iet tajā pašā klasē?»

«Arslans nerunā tik labi vāciski kā Hamīde,» paskaidroja Klobes kundze.

«Kāpēc viņš nerunā tik labi, viņš taču ir vecāks?» gribēja zināt Barbara.

«Viņš tikai pirms gada atbrauca no Turcijas,» pacietīgi skaidroja Klobes kundze. «Ja jums vēl ir jautājumi, tad prasiet viņiem pašiem. Tikai ne tagad. Starpbrīdī!»

Skolotāja sāka stundu, un bērni mitējās taujāt.

Lipels no sāniem nopētīja savu jauno kaimiņu.

«Vai tu vispār vāciski neko nesaproti?» viņš čukstus jautāja.

Arslans pakratīja galvu.

Lipelam tā arī nekļuva skaidrs, kā tas jāsaprot.

Tāpēc viņš pārprasīja vēlreiz, šoreiz drusku citādi: «Vai tu saproti vāciski?»

Arslans pamāja.

«Kāpēc tad tu neko nesaki?» Lipels turpināja.

Arslans kravājās pa skolas somu un izlikās jautājumu nedzirdējis.

«Kāpēc jūs tikai tagad sākat iet skolā? Mācību gada vidū!» čukstēja Lipels.

Tā bija Hamīde, kas atbildēja. «Mūsu tētis pārcēlās uz šejieni. Darba dēļ,» viņa čukstēja. «Tāpēc mums arī nācās pārvākties. Mēs esam no Zindelfingenas.»

«No Zindelfingenas?» pārjautāja Lipels.

«Jā. Tā ir pie Beblingenas.» Un, redzēdama, ka tas uz Lipelu diez kādu iespaidu neatstāj, paskaidroja tuvāk: «Tur ir ļoti skaisti!»

«Ak tā,» noteica Lipels un pamāja. Kaut gan viņam nebija ne jausmas, kur varētu atrasties tāda Zindelfingena un kur Beblingena.

Hamīde paliecās uz priekšu, lai labāk redzētu Lipelu, jo vidū sēdēja Arslans, un pajautāja: «Kā tevi sauc?»

«Lipels,» viņš atčukstēja.

Viņa bija pirmais cilvēks, kas tūliņ nepār-vaicāja vēlreiz: «Kāāā tevi sauc? Kas tad tas par vārdu! Vai tevi tiešām tā sauc?»

Viņa atkārtoja, — «Lipels», pamāja un viņai tas likās pavisam normāls vārds.

Lipels atkal pievērsās savam kaimiņam. «Kāpēc tu nerunā?» viņš atkārtoja jautājumu.

Atkal brāļa vietā atbildēja Hamlde. «Viņš ir dusmīgs, tāpēc ka bija jāpamet vecā vieta. Viņš negrib iet jaunā klasē. Viņš negrib te pēc...» Ar-slans pačukstēja viņai kaut ko turku valodā. Tas izklausījās kā pārmetums. Hamīde aprāvās teikuma vidū un visu priekšpusdienu vairs nepārmija ar Lipelu ne vārda.

Lipels pārdomāja — varbūt Arslans nevarēja viņu ciest?

Mazliet apvainojies, viņš atvirzījās gabaliņu nost un nerunāja vairs ar tiem abiem.

Taču pulksten divpadsmitos, kad stundas bija beigušās, Arslans iebāza roku jakas kabatā un izvilka trīs konfektes. Vienu iedeva Hamīdei, otru iztina no papīriņa sev, trešo pastiepa Li-pelam.

«Man?» Lipels bija pārsteigts.

Arslans pamāja un vērīgi noskatījās, kā Lipels attin papīrīti, izņem konfekti un iebāž mutē.

«Paldies. Garšīga!» sūkādams Lipels teica. Arslans pamāja vēlreiz un kopā ar māsu izgāja no klases.

Lipels aplūkoja konfektes papīrīti. Pirmajā brīdī tas likās gluži parasts — sarkans ar zaļiem punktiņiem. Taču raksts bija svešs. Lipels neprata izlasīt.

Šaubu nebija — rakstīts tur bija turciski. Viņš rūpīgi salocīja papīrīti un iebāza kabatā. Ko tādu katru dienu vis nedabū — konfekšu papīriņu no Turcijas. Tā sakot, turku augļu karameles ietinamais papīrītis!

Pusdienas kopā ar Jakoba kundzi

Atgriezies no skolas, Lipels pārsteigts apstājās priekšnamā. Viņš dzirdēja dzīvojamā istabā kādu runājam. Vai tad vecāki nebūtu aizceļojuši?

Viņš brāzās uz istabu un spēji atvēra durvis: vienā no atpūtas krēsliem sēdēja Jakoba kundze un runāja pa telefonu. Acīmredzot viņa patlaban kādam aprakstīja Matenheimu dzīvojamo istabu.

«Četri atpūtas krēsli un vecs ādas dīvāns.

Protams, galīgi nesader kopā... Tapetes? Viņiem vispār nav nekādu!... Jā, jā, tā ir. Tikai baltas sienas. Toties pāāāvisam jocīgas gleznas. Kaut kas moderns. Balto aizkaru viņiem nav. ledomājies, māmiņ, — vispār nekādu aizkaru!... Nu jā, taisni tā...»

«Aizkari tikai padara istabu tumšu,» durvīs stāvēdams, teica Lipels. (Tā parasti apgalvoja arī māmiņa.)

Jakoba kundze izbijusies pasviedās pret durvīm.

«A, tu jau esi klāt, Filip,» viņa teica un izmocīja smaidu. Ar roku viņa piesedza telefona klausuli. «Ej uz virtuvi un uzklāj galdu!» viņa pavēlēja. «Es tūliņ nākšu. Ēdamais tūliņ būs gatavs.»

Lipels iegāja virtuvē, bet Jakoba kundze turpināja runāt pa telefonu. «Man pāāāvisam ātri jābeidz runāt, māmiņ. Puika ir te,» viņš saklausīja no virtuves. Taču acīmredzot Jakoba kundzes māte nebija noskaņota ātri pabeigt sarunu, jo Jakoba kundze turpināja spiest klausuli pie auss un ik pa brīdim atkārtoja: «Jā, māmiņ» vai «Nē, māmin».

Lipels uzlika uz virtuves galda divus šķīvjus, blakus nazi un dakšiņu un gaidīdams apsēdās uz sava krēsla. No istabas joprojām skanēja: «Jā, māmiņ, nē, māmiņ,» un viņš iedomājās, ka nav jau nemaz zināms, vai jāliek zupas vai plakanie šķīvji. Galu galā Jakoba kundze nebija pateikusi, kas būs pusdienās. Tāpēc viņš atkal piecēlās un piegāja pie elektriskās plīts, lai apskatītos, kas tur vārās.

Pirmajā katlā ūdens burbuļos peldēja resnas nūdeles.

Nav slikti.

Viņš ieskatījās otrajā katlā un tūliņ šausmās izsvieda vāciņu no rokām: tur bija tomātu zupa!

Tomātu zupa, visbriesmīgākās, visšausmīgākās, visriebīgākās un visnekrietnākās pusdienas, kādas vien spējīgas izdomāt cilvēka smadzenes!

Lipels sašutis apgriezās, uz līdzenas vietas atstāja virtuvi un ieslēdzās tualetē. Apsēdās uz tepiķīša un gaidīja. Tūliņ atnāks Jakoba kundze un caur aizslēgtajām durvīm uzsāks sarunu (vismaz mamma vienmēr tā darīja), un viņš liegsies nākt ārā, lai parādītu, cik loti ir apvainojies.

Viņš gaidīja stundas ceturksni, un, tā kā neviens nenāca un neaicināja ārā (un tā kā viņam kļuva arvien garlaicīgāk), beidzot piecēlās, nospieda tualetes poda ūdens kloķi, atslēdza durvis un iegāja atpakaļ virtuvē.

Jakoba kundze sēdēja pie galda un ēda. Viņa bija aizvākusi Lipela šķīvi un ēda kaut ko bāli sārtu no mazas bļodiņas. Nūdeles stāvēja uz galda, blakus viena bļoda ar salātiem un otra ar tomātu zupu.

«Nu, ilgi gan tu tur sēdēji,» tāds bija Jakoba kundzes sveiciens. «Labu apetīti! Vai tu rokas nomazgāji ar ziepēm?»

«Tā taču ir tomātu zupa,» pārmetoši teica Lipels. «Vai tad tētis jums neteica, ka mums nevienam negaršo tomātu zupa?»

«Jā, teica gan,» atbildēja Jakoba kundze. «Bet šī te nav tomātu zupa. Tā ir tomātu mērce.»

«Bet tas taču ir viens un tas pats,» Lipels bija sašutis.

«Ja tas būtu viens un tas pats, tad tam nebūtu cits nosaukums,» paskaidroja Jakoba kundze un piekrāva viņa šķīvi ar resnajām nūdelēm. «Taču vienu sauc par zupu un otru par mērci, vai ne tā?»

Viņa ielika lielu karoti tomātu mērcē un grasījās ar to pārliet nūdeles Lipela šķīvī.

«Nē, nē,» iekliedzās Lipels un atrāva šķīvi.

«Filip, tas ir pāāāvisam neglīti,» teica Jakoba kundze. «Es gandrīz izlēju mērci uz galdauta. Dod šurp savu šķīvi!»

«Nē, es nevaru!» Lipels bija tuvu izmisumam. «Es nevaru to ieēst.»

«Tad acīmredzot es esmu veltīgi vārījusi,» Jakoba kundze apvainojās. «Neko teikt, jauks sākums! Tu neko neēd, un tavi vecāki man pārmetīs, ka esmu tevi mērdējusi badā.»

«Es jau varētu ēst nūdeles un klāt labi daudz salātu,» ierosināja Lipels.

Jakoba kundze aizskarta raudzījās viņam pāri un neko neatbildēja uz šo priekšlikumu. Tāpēc Lipels uzkrāva uz baltās nūdeļu zemienes savā šķīvī zaļu salātu pakalnu un sāka ēst.

Taču jau pie pirmās salātu lapiņas viņam sastinga žokļi. Jakoba kundze bija pārcukurojusi salātu mērci. Salāti nepārprotami garšoja pārlieku saldi.

Viņš ilgi vaļāja mutē lapiņu un beidzot drosmīgi norija.

«Vai es drīkstu... drīkstu nomazgāt savus salātus?» viņš piesardzīgi ievaicājās.

«Nomazgāt?» Jakoba kundze, liekas, šaubījās, vai pareizi sadzirdējusi. «Vai tu domā, ka es neesmu nomazgājusi salātus? Tu gribi teikt, ka tie ir netīri?»

«Nē, nē,» Lipels ātri teica. «Tie vienkārši garšo tā dīvaini — tā neparasti,» viņš veikli izlaboja. «Tā saldi!»

«Tas ir cukurs,» paskaidroja viņam Jakoba kundze. «Vai jūs pie salātu mērces neliekat klāt etiķi ar cukuru?»

«Nē, nekad. Mūsu salāti vienmēr garšo skābeni,» apgalvoja Lipels.

«Labi, tad es nākamreiz taisīšu skābus. Taču nekādas mazgāšanas nebūs. Tam nav jēgas,» enerģiski noteica Jakoba kundze. «Man liekas, tu esi diezgan izlaists bērns. Tu droši vien esi viens no tiem bērniem, kuriem neko nav iespējams izdarīt pa prātam. Nē, nemaz nesāksim šo spēlīti! Man nav ne mazākās vēlēšanās dienā divas vai trīs reizes vārīt ēst tikai tāpēc, ka jaunajam kungam nekas negaršo! Ja tev nav pa prātam mērce un salāti arī, tad vari ēst plikas nūdeles. Bet varbūt arī tās tu gribi nomazgāt, jo jūsu ģimene nūdeles ēd bez sāls?!»

Lipels neko neteica. Jakoba kundze droši vien arī neko negaidīja. Lipels ar dakšiņu atbīdīja šķīvja malā salātus un sāka ēst nūdeles. Jakoba kundze pa to laiku izēda savu bļodiņu tukšu.

«Bet ko tad jūs tur ēdat? Jūs taču arī neēdat tomātu mērci,» teica Lipels un nedroši bakstīja nūdeles.

«Es ēdu jogurtu. Aveņu jogurtu, sajauktu ar ābolu jogurtu, ja tu tik precīzi gribi noskaidrot,» teica Jakoba kundze. «Man atšķirībā no tevis jādomā par savu figūru. Nūdeles padara resnu.»

«Vai jūs jogurtu ņēmāt no mūsu ledusskapja?» gribēja zināt Lipels.

«Jā, kāpēc tu tā jautā? Vai tad nedrīkst?» Jakoba kundze bija neizpratnē.

«Ko jūs darījāt ar vāciņiem?» Lipels gauži satraucās.

«Kas tie par vāciņiem?» Jakoba kundze nesaprata.

«Jogurta vāciņi! Man taču vajag aplīšus!» iesaucās Lipels.

«Kādus aplīšus?»

«Krājamos aplīšus no vāciņiem. Kur ir vāciņi?»

«A, tu domā jogurta trauciņu vāciņus. Atkritumu spainī. Man ļoti žēl,» teica Jakoba kundze. «Es taču nevarēju zināt, ka tiem virsū ir kaut kādi apļi.»

Lipels pameta ēdienu, pielēca kājās, aizskrēja pie izlietnes un sāka rakņāties pa virtuves atkritumiem, meklēdams vāciņus ar krājamiem apļiem.

«Ko tu dari? Fui! Vai tu esi traks!» iekliedzās Jakoba kundze, pielēca kājās un mēģināja atraut Lipelu no atkritumu spaiņa.

Beidzot viņš bija atradis abus vāciņus. Tie bija pielipuši nūdeļu paciņas aizmugurē. Lipels notrauca jogurta paliekas pret nūdeļu paku un abus vāciņus ātri iebāza bikšu kabatā, lai Jakoba kundze nepagūtu atņemt.

«Filip, dod tos atkritumus tūliņ man!» uztraukta kliedza Jakoba kundze.

«Tie taču nav nekādi atkritumi,» Lipels mēģināja paskaidrot. «Tie ir tikai...»

«Nekāda pretī runāšana! Tūliņ iztukšo kabatas! Uz līdzenas vietas! Dod šurp tos mēslus!»

Lipels iebāza rokas bikšu kabatā un izvilka visas mantas, kas tur glabājās — šīrīta jogurta vāciņu ar aplīti, Arslana konfektes papīrīti un arī abus atkritumu spainī pabijušos vāciņus. Lipels vēl nebija paguvis mantas izšķirot un vāciņus padot Jakoba kundzei, kad viņa jau visu bija izķērusi viņam no rokām. Viņa visu saplēsa sīkās strēmelēs, saripināja plaukstās un izsvieda atkritumu spainī.

«Tā, un tūliņ nomazgā rokas, dzirdi!» viņa kliedza. «Mans Dievs, cik tas ir pretīgi! Kur te virtuvē ir ziepes?»

No uztraukuma viņa bija gluži sarkana.

«Tāda nelietība!» kliedza pretī Lipels. «Jūs visu izmetāt! Tur taču bija arī turku papīrītis. Un šīrīta aplis. Tie nemaz nebija netīri. Jūs man sabojājāt trīs apļus. Trīs apļus!»

«Tak nomazgā rokas vienreiz!» Jakoba kundze bija izmisumā. «Mazgā rokas!» Viņa vilka Lipelu uz izlietni, ar smailajiem pirkstiem atgrieza ūdenskrānu un vispirms nomazgāja savas rokas. Tad ar pretīgumu, pavisam piesardzīgi, lai nenonāktu saskarsmē ar ļaunajām baktērijām, pieskārās Lipela rokām un pavilka tās zem ūdens strūklas.

Tikai pēc tam, kad ūdens kādu brīdi bija skalojis Lipela pirkstus, viņa pamazām nomierinājās.

«Kā bērni var būt tādi šmuli!» viņa aizkaitināta teica un nosusināja Lipela plaukstas trauku dvielī. «Tagad sēdies vienreiz pie galda un paēd!» Un samierinoši piemetināja: «Tu taču vari nūdelēm pielikt sviestu, tad tās nebūs tik sausas.»

«Nē, pateicos. Es neesmu izsalcis,» noteica Lipels, pameta Jakoba kundzi virtuvē stāvam, uzkāpa augšā uz savu istabu un iemetās gultā. Sakrustojis rokas virs galvas, viņš stīvi skatījās griestos. «Trīs apļi. Viņa izmeta trīs apļus!»

Vēl joprojām viņš bija ļoti dusmīgs. Viņš nolēma jau tūliņ pēcpusdienā aiziet pie Ješkes kundzes un visu izstāstīt. Viņa noteikti sapratīs. Kā nekā, viņa arī krāja aplīšus un zināja, cik ilgs laiks vajadzīgs, lai savāktu veselu simtu.

Negaidīts atradums

Doma par Ješkes kundzi Lipelu nomierināja. Dusmas pamazām izplēnēja. Tagad viņš gandrīz vai nožēloja, ka nebija ēdis tās nūdeles.

Lipels pagriezās uz sāniem. Zem gultas pārsega kaut kas nočabēja. Viņš pavilka pārsegu un uz spilvena atrada papīra lapu.

«Sveiks, Lipel! Labs vakars!» tur bija rakstīts. Nepārprotami tas bija tēta rokraksts. Ziņa no tēta! Droši vien tētis bija domājis, ka Lipels to atradīs vakarā, gulēt iedams.

Bet, tā kā zīmīti viņš bija jau pamanījis, tad droši vien nekas ļauns nenotiks, ja viņš to arī izlasīs. Uztraukts viņš lasīja tālāk: «Nu, kāda bija pirmā diena bez mums? Noteikti ne tik slikta, kā tu baidījies.»

«Tev gan ir nojautas!» nomurmināja Lipels un lasīja tālāk. Tur vēl bija tikai viens teikums: «Domāju, ka tu noteikti gribēsi ieskatīties vāzē!»

Ne «labdien», ne «uz redzēšanos». Dīvaini! Diezin, kuru vāzi tēvs domājis? Lipela istabā atradās tikai viena vāze. Tā, kas uz palodzes.

Lipels izlēca no gultas, paņēma no palodzes vāzi un apgāza to otrādi. Izkrita sarullēta vēstulīte. Lipels to izgludināja, lai varētu izlasīt, kas tanī rakstīts: «Nu, vai es neuzminēju? Pirmsmiega saldumiņš atrodas tava peldmēteļa kabatā. Pēc tam tīrīt zobus! Starp citu — vai tu jau izdibināji, kāpēc istabā ir tumšāks nekā parasti??? Ar labu nakti! Tētis.»

Lipels pārmeklēja peldmēteļa kabatas, sataustīja kaut ko kantainu, cietu un izvilka šokolādes tāfelīti. Piena šokolāde ar veseliem riekstiem, viņa mīļākā šokolāde!

Lipels iztina šokolādi no sudraba papīrīša un gabaliņu iebāza mutē.

Tad ielikās atkal gultā. Taču šoreiz nemaz nebija dusmīgs, gluži pretēji!

Interesanti, ko tētis domājis ar tumšo istabu? Istabā bija normāli gaišs, kā jau katru pēcpusdienu.

Bet ziņa viņam bija jāatrod tikai vakarā! Tad būs tumšs un, protams, degs gaisma. Lipels atkal izlēca no gultas un piespieda griestu lampas slēdzi. Tā bija lampa, kas atgādināja pie griestiem piekārtu bļodu. Un bļodā atradās kaut kas tumšs, četrstūrains! Šis kaut kas tagad cauri baltajam stiklam bija pavisam labi saredzams.

Lipels uzkāpa uz rakstāmgalda, ar roku iesniedzās lampas bļodā un sataustīja pārsteigumu, ko te kāds bija paslēpis — tā bija grāmata, maza, kabatas formāta grāmatiņa! To sauca «1001 nakts pasakas». Zīmējums uz vāka — vīri austrumnieku ģērbos dodas medībās — solīja satraucošus piedzīvojumus.

Lipels apgūlās trešo reizi, ar baudu iestūma mutē īpaši lielu šokolādes gabalu un atšķīra grāmatu. Izkrita zīmīte, šoreiz ar mammas roku rakstīta: «Manu mīļo Lipel, te nu ir kas lasāms tev.

Man nācās diezgan ilgi meklēt, līdz atradu kaut ko par Austrumu zemēm. Domāju, ka tev patiks.

Taču stingri apsoli man pēc pusstundas izslēgt gaismu. Jā?»

«Skaidrs, tiks izdarīts!» noteica Lipels un guldzoši iesmējās. «Es stingri apsolu pēc pusstundas izslēgt gaismu.» Lampa joprojām dega. Tātad pēc pusstundas viņš uz brīdi piecelsies, izslēgs elektrību un tad atkal apgulsies un turpinās lasīt līdz vakaram.

«Paldies, ka apsolījies,» tālāk rakstīja mamma. «Guli saldā miedziņā! Tūkstoš un viena bučina no mammas.»

Lipels ielika zīmīti starp grāmatas beidzamajām lapām, iebāza mutē vēl vienu šokolādes gabaliņu un sāka šķirstīt grāmatiņu.

Te bija daudz pasaku. Un visas stāstīja viena sieviete, vārdā Šeherezade. Dīvainā kārtā visas pasakas viņa it kā stāstīja naktī. Bieži stāvēja rakstīts: «Te Šeherezade logā pamanīja rīta gaismu un atstāja savu pasaku nepabeigtu.»

Un kad pienāca nākamā nakts, piecsimt divdesmitā, piecsimt septiņdesmitā vai sešsimtā, viņa stāstīja tālāk.

Pasakām bija daudzsološi virsraksti: «Pasaka par čūsku karalieni» vai «Pasaka par Sindbadu, jūras braucēju» vai «Pasaka par sievu viltību vai par karali un viņa dēlu».

Lipels izvēlējās pasaku par čūsku karalieni, iebāza mutē vēl vienu šokolādes gabaliņu, ērti atspiedās pret spilvenu un sāka lasīt.

Tas ir, viņš grasījās lasīt! Bet durvis pavērās, un iekšā ieskatījās Jakoba kundze.

«Nu, tas ir par traku!» viņa īgni noteica. «Tagad man ir skaidrs, kāpēc tu nekad neesi izsalcis. Tomātu mērce tev negaršo, salāti par saldiem, nūdeles par sāļām. Bet šokolāde, tā gan tev garšo! Tad jau, protams, pusdienas nav vajadzīgas. Bet man stundām ilgi jāstāv virtuvē un jātaisa tev ēst.»

Lipels piecēlās sēdus un grāmatu atlika malā. Viņam ap dūšu bija ļoti nelāgi, viņš jutās kā nedarbos pieķerts. Patiesībā šokolāde bija paredzēta vakaram. Kā lai visu paskaidro?

«Un kāpēc tu dienas laikā dedzini gaismu?» noprasīja Jakoba kundze un izslēdza lampu. «Ir taču pavisam gaišs. Kālab jātērē elektrība?»

«Es pats būtu gaismu izslēdzis. Noteikti!» Lipels atvainojās. «Pēc pusstundas. Es apsolījos.»

«Apsolījies?» brīnījās Jakoba kundze. «Kam tad?»

«Savai mammai.»

«Ko tu viņai apsolīji?»

«Nu, par gaismu. Ka pēc pusstundas izslēgšu gaismu,» Lipels mēģināja skaidrot.

«Tu te zobojies par mani!» Jakoba kundze bija sašutusi. «Manu zēn, es atnācu uz jūsmājām ar vislabākajiem nodomiem. Par spīti tam, ka tavi vecāki man nebūt nemaksā karaliski. Taču es nekad neļaušu vienam izlutinātam bērnam vazāt sevi aiz deguna. Tūliņ tu man atdosi grāmatu un apsēdīsies pie galda, šeit! Diemžēl man nācās taviem vecākiem apsolīt, ka pārbaudīšu, kā tu pildi mājas darbus. Tas bija patiess solījums, nevis izgudrots, saproti?»

«Es savu solījumu nemaz neizgudroju,» apgalvoja Lipels. «Es domāju...»

«Neizrunājies tik daudz, dod grāmatu un piecelies!» pārtrauca Jakoba kundze.

«Vai es drīkstu... vai es drīkstu paturēt grāmatu?» Lipels bēra vārdus. «Es vairāk nelasīšu. Es palikšu grāmatu zem spilvena, tad tā būs prom, ja?»

Aši viņš pabīdīja grāmatu zem segas.

«Nu labi, manis pēc,» Jakoba kundze visžēlīgi noteica. «Kas tev jāmācās?»

«Matemātika un vācu valoda.»

«Nu, tad ķeries klāt!»

Lipels izmetās no gultas, apsēdās pie rakstāmgalda, pacēla no grīdas mugursomu un sāka meklēt matemātikas burtnīcu.

Jakoba kundze visu laiku stāvēja viņam blakus, kamēr viņš negribīgi atvēra burtnīcu, sameklēja penālī pildspalvu un sāka rēķināt.

«Es vēlāk pārbaudīšu rezultātus,» pēc brītiņa viņa noteica un izgāja no istabas.

Lipels bez īpaša prieka atrisināja divus uzdevumus. Tad piezagās pie durvīm un paklausījās. No Jakoba kundzes nebija ne miņas. Viņš piesardzīgi pavēra durvis.

Jakoba kundze runājās pa telefonu lejā dzīvojamā istabā.

Lipels no spilvenapakšas izvilka grāmatu un atkal apsēdās pie galda.

Ja tā labi pārdomāja un tā kā prātā stāvēja Jakoba kundze, tad pasaka par sievu viltību likās vairāk piemērota nekā par čūsku karalieni. Viņš gan īsti nezināja, kas tā viltība tāda ir, taču katrā ziņā tas nevarēja būt nekas labs! Viņš sameklēja grāmatā šo pasaku (to Šeherezade stāstīja piecsimt septiņdesmit astotajā naktī) un sāka lasīt:

«Reiz sensenos laikos un tāltālā zemē dzīvoja kāds karalis, kas bija varenākais starp valdniekiem, viņam piederēja daudz kareivju, liels sargu pulks, milzums mantas un naudas, kā arī slava visā plašajā apkārtnē. Viņš bija nodzīvojis jau daudzus gadus, bet Dievs to nebija apveltījis ar dēlu. Un tad...»

Un tad vaļā atsprāga durvis, un ienāca Jako-ba kundze!

Zibens ātrumā Lipels paslēpa grāmatu skolas somā. Bet bija jau par vēlu.

Viņa iesprauda rokas sānos, pāris reizes pamāja ar galvu (tam vajadzēja nozīmēt: nu tieši tā jau es domāju!) un teica: «Ak tad tāda ir pateicība par manu uzticību.» Tad pastiepa roku un strupi pavēlēja: «Grāmatu!»

Lipels to negribīgi atdeva.

«Šodien tu vairs nelasīsi ne rindiņas. Tas ir pilnīgi skaidrs,» viņa pikti noteica un pasita grāmatu padusē.

«Arī vakarā ne? Kad būšu ticis galā ar mājasdarbiem?» lūdzās Lipels.

«Arī vakarā ne!» stingri noteica Jakoba kundze un izsoļoja no istabas.

Slēptuve atkļūta

Vakariņās bija sviestmaizes.

Lipels apēda četras — divas ar biezpienu un zaļumiem, divas ar tējas desu — lai parādītu savu labo gribu un Jakoba kundzi noskaņotu sev labvēlīgi. (Parasti viņš apēda, augstākais, divas.)

Likās, Jakoba kundze bija ar viņu apmierināta.

«Var jau būt, ka mēs abi vēl sadzīvosim. Kaut šodien pēcpusdienā rādījās pavisam citādi,» viņa apmierināti noteica, kamēr Lipels no brīva prāta slaucīja traukus. «Šovakar, liekas, tev garšoja labi. Nekas nebij ne par saldu, ne par sāļu.»

«Jā, jā,» apstiprināja Lipels. Un, tā kā rādījās pienākusi laba izdevība, iejautājās: «Varbūt es tomēr drīkstētu drusciņ palasīt? Tikai pusstundinu?»

«Ak tad tāpēc tu esi tik izpalīdzīgs!» noteica Jakoba kundze un iesmējās. «Nē, nē. Nebūs nekādas lasīšanas. Kā es teicu, tā arī notiks. Rītdien, kad būsi izmācījies uzdoto, — tad arī varēsi lasīt.»

«Vai tad man jau jāiet gulēt?» jautāja Lipels. «Vēl jau ir tikai septiņi.»

«Tu drīksti vēl mazliet paskatīties televizoru. Un, kad būs astoņi, tad arī iesi gulēt,» noteica Jakoba kundze.

Kopīgi viņi dzīvojamā istabā noskatījās agrīno vakara programmu. Sērijā «Mūsu zeme» rādīja Vendelšteinu. Jakoba kundze bija sajūsmināta. Lipels nepavisam ne. Viņam nebija iebildumu pret kalniem, bet viņš labāk pa tiem kāpelēja pats, nevis tos skatīja televizorā.

Garlaikoti viņš laida acis apkārt pa istabu. Un

piepeši atklāja, kur Jakoba kundze paslēpusi viņa grāmatu — tā gulēja uz skapjaugšas!

Garlaicība nu bija kā ar roku atņemta, un Lipels saspringti gudroja, kā tikt grāmatai klāt. Vajadzēja Jakoba kundzi izvilināt no istabas. Bet kā?!

Kamēr viņš domāja, problēma atrisinājās pati no sevis.

«Vai jums mājās nav zemesriekstu, sālsstan-dziņu vai kā tamlīdzīga?» iejautājās Jakoba kundze un piecēlās kājās.

«Ir gan, virtuves skapī. Labajā pusē augšā,» Lipels ātri nobēra un ar aizturētu elpu gaidīja, vai uz virtuvi tiks sūtīts viņš vai arī ies viņa pati. Viņa gāja pati. Tikko viņa bija laukā no istabas, Lipels uz pirkstgaliem pielavījās pie skapja, no-makšķerēja grāmatu lejā un pabāza zem pulovera.

Kad Jakoba kundze atgriezās, Lipels sēdēja mīkstajā krēslā un centās neizrādīt ne mazāko satraukumu. Taču sirds dauzījās tik strauji, ka zēns baidījās — Jakoba kundze ko nojautīs. Taču viņa neko nemanīja. Lipels aiz piesardzības palika sēdēt līdz astoņiem un pat vārgi pretojās, kad viņu sūtīja gulēt. Viņš nedrīkstēja modināt ne mazākās aizdomas, jo bērni, kas no brīva prāta iet gulēt, noteikti ir aizdomīgi.

Jakoba kundze stingri noteica: «Nekāda pretī runāšana vairs! Tagad tu dosies uz vannas istabu un tad gulēt! Pēc piecpadsmit minūtēm es pārbaudīšu, vai tu tiešām esi gultā.»

Beidzot Lipels lēnā garā un šķietami negribīgi devās augšā, kaut vismīļāk būtu aizbrāzies kā vējš.

Un, kad Jakoba kundze pēc stundas ceturkšņa ieskatījās Lipela istabā, zēns gulēja savā gultā, nomazgājies un iztīrījis zobus, un miegainā balsī noteica: «Ar labu nakti, Jakoba kundze.»

«Ar labu nakti! Līdz rītam, modināšu agri,» atņēma Jakoba kundze, izslēdza gaismu un klusi aizvēra durvis.

Lipels kādas piecpadsmit minūtes nogaidīja. Tad izkāpa no gultas, izvilka grāmatu no spilvena apakšas, kur bija to paslēpis, basām kājām aizgāja līdz durvīm, atvēra tās, izslīdēja ārā, durvis atkal aizvēra un aizlavījās uz slēptuvi.

Klusi pievēris savas slepenās lasītavas durvis, viņš ieslēdza gaismu, ērti iekārtojās uz piepūšamās gumijas laivas un vispirms ieņēma kārtīgu limonādes malku.

Tad atspiedās pret sienu un atvēra grāmatu.

Viņš sāka atkal no gala, izlasīja vēlreiz par karali, kurš tik ilgi un tik ļoti bija vēlējies sev dēlu.

Karalis vērsās pie Allaha Visuaugstā un pie praviešiem, un svētajiem mocekļiem un karsti lūdzās dāvāt viņam dēlu.

Kā likās, tas arī līdzēja, jo karalienei piedzima dēliņš, tik daiļš kā mēness.

Tad Lipels pacēla galvu un ieklausījās. Viņš ārā bija sadzirdējis kādu skaņu. Nē, droši vien tikai izlikās. Jakoba kundze taču lejā no priekšnama varēja redzēt, ka viņa istabā ir tumšs.

Lipels lasīja tālāk:

«Un tā puika mierīgi auga pilī, līdz kļuva piecus gadus vecs. Tad pie karaļa ieradās kāds gudrs vīrs, kas bija viens no dižākajiem mācītajiem vīriem, vārdā Sindbads, tam karalis nodeva mācībā savu dēlu.

Un, kad zēns bija sasniedzis desmit gadu vecumu, meistars bija viņu tik izcili apmācījis, ka nebija neviena, kas zināšanās, prasmē un gudrībā varētu princim blakus stāties.

Kā tēvs bija no ļaudīm dzirdējis, Sindbads bija ataicinājis pie sevis arābu bruņinieku pulku, kuriem vajadzēja princi ievadīt bruņinieku dzīves gudrībās. Bet kādu dienu Sindbads Gudrais paraudzījās debesīs un pamanīja prinča horoskopā, ka pār princi un viņa tuviniekiem nāks liela nelaime, ja viņš turpmākajās septiņās dienās izrunās kaut vienu vienīgu vārdu. Viņš aizsteidzās pie prinča un lika viņam apzvērēt septiņas dienas klusēt, ja tam dārga paša dzīvība. Un no šī brīža princis kļuva mēms.

Karalim pēc dažām dienām nāca ausīs, ka viņa dēls neesot piedabūjams bilst kaut vienu vārdu. Viņš sūtīja dēlam pakaļ un lika to atvest pie sevis, un vaicāja, ko nozīmējot viņa klusēšana.

Bet princis neatbildēja.

Karalis nezināja, ko iesākt, un pavēlēja aizvest dēlu viņa istabās un kopt kā slimnieku...»

Šinī brīdī atsprāga Lipela slēptuves durvis, viņa priekšā stāvēja Jakoba kundze.

«Ak te tu esi! Ko tu te dari? Es meklēju tevi pa visu māju, es jau domāju...» Te viņa pamanīja Lipela rokās grāmatu. «Tas — tas nu reiz ir kronis visam!» Viņa bija satracināta. «Tagad es saprotu. Tu paņēmi grāmatu un šeit paslēpies. Tāda nekaunība! Tā mani pārbaidīt! Ja tu būtu mans bērns, tad es tevi...» Viņa gaisā novicināja roku, it kā gribētu viņu iepļaukāt, un šinī brīdī Lipels no sirds priecājās, ka nebija viņas bērns.

«Dod šurp grāmatu!» pavēlēja Jakoba kundze. «Tūlīt gultā, uz līdzenas vietas!» Lipels atdeva grāmatu, paspraucās viņai garām, aizgāja uz savu istabu un iekrita gultā.

Jakoba kundze nāca no muguras. Taču ne jau tādēļ, lai novēlētu labu nakti.

«To es tev apsolu: grāmatu tu vairs neredzēsi līdz brīdim, kad atbrauks tavi vecāki!» Tas izklausījās pavisam drūmi. «Viņi varēs darīt ar to, ko gribēs. Bet no manis tu to vairs nedabūsi. Ne uz sekundi!»

Ar šiem vārdiem viņa aizvēra durvis un pameta Lipelu vienu.

Lipels gulēja gultā un jutās briesmīgi.

Jakoba kundze bija ļoti ļoti pārskaitusies.

Viņa noteikti vairs neļausies pierunāties. Grāmatu viņa vairs nekad neatdos. Ne rīt, ne parīt. Par to viņš bija pārliecināts.

Un noteikti viņa grāmatu noglabās tā, ka viņš nespēs to atrast un paslepus paņemt.

Un viņam tik ļoti kārojās uzzināt, kāds būs turpinājums pasakai par mēmo princi.

Vai princim izdosies visu nedēļu neizrunāt nevienu vārdu?

Lipels cieši apņēmās turpinājumu vienkārši nosapņot. Varbūt paveiksies, ja viņš pirms iemigšanas nedomās ne par ko citu kā vienīgi par pasaku. Bet tas nemaz nebija tik vienkārši. Nemitīgi pa vidu jaucās citas domas — par Jakoba kundzi, par vecākiem, par abiem jauniņajiem.

Un neviļus viņš bija iemidzis.

Mazliet par sapņotājiem un sapņošanu

Pirms jūs uzzināsiet, ko Lipels tanī naktī redzēja sapnī, man te kaut kas jāpasaka par pašu sapņošanu.

Ir cilvēki, kas visā nopietnībā apgalvo, ka sapņus vispār neredz. Tāds cilvēks bija, piemēram, Lipela tētis.

Viņš arvien teica: «Šonakt es atkal gulēju dziļā miegā un nekādi sapņi man nerādījās.»

Tas par dziļo miegu varēja būt taisnība. Taču sapni viņš noteikti redzēja. Jo sapņo jau visi cilvēki — miegā, es domāju.

Taču daži cilvēki savus sapņus tūliņ pat aizmirst un nākamajā rītā domā, ka neko nav redzējuši.

Vēl ir cilvēki, kuri uzmodušies spēj atcerēties katru sīkumu savos sapņos. Ar Lipelu bija tieši tā. Viņš sapņoja tik dzīvi un, galvenais, spilgti, ka uzmodies reizēm nevarēja atšķirt, kur sapnis, kur īstenība.

Dažas atmiņas nesagādāja grūtības: atcerēdamies, piemēram, pavisam skaidri mazu, zaļu zilonīšu spietu, vistu, kurai priekšā motoriņš, vai divas labi audzinātas dāmas stāvam uz galvas, viņš tūliņ zināja, ka visi šie tēli nāk no sapņa. Turklāt vēl no pavisam nesakarīga sapņa.

Grūtības bija ar atmiņām, kurās parādījās pilnīgi normālas lietas vai pazīstami cilvēki, vai paša piedzīvotais. Tad viņš reizēm nesaprata, vai atceras īstenību vai sapni.

Reiz viņš sapnī īpaši ilgi bija sēdējis pie saviem skolas uzdevumiem, un pārliecināts, ka viss kārtībā, nākamajā dienā ieradies skolā bez mājas darbiem. Viņš ne mirkli nešaubījās, ka patiesi ir tos izpildījis.

Un reizēm gadījās, ka bija jāprasa mammai: «Vai mēs pagājušonedēļ tiešām saņēmām vēstuli no opapa un omammas Austrālijā, vai ari es esmu to nosapņojis?»

Daži cilvēki, kas sapņo ļoti dzīvi un savus sapņus uztver nopietni, spēj tos vadīt. Arī Lipe-lam tas dažreiz izdevās.

Kādā briesmīgā sapnī viņš sev reiz teica: «Tas nu ir par traku, es vairs nepiedalos!» Un pamodās.

Skaistos sapņus viņam šad tad izdevās pastiept mazliet garumā.

Un gadījās (kaut gan ļoti reti), ka viņš apņēmās un patiesi arī sapņoja par kaut ko noteiktu.

Un tālab nemaz nebrīnieties, ka aizsākto pasaku Lipels tiešām turpināja izdzīvot sapnī.

Te viņš visu vēroja no malas (kā filmā), te atradās pašā notikumu jūklī. Kā jau tas sapņos mēdz būt!

PIRMAIS SAPNIS

Austrumzemes pils izskatījās tieši tāda, kādu Lipels to bija iztēlojies, lasīdams grāmatu, — pie sienām karājās dārgi tepiķi, velvētos griestus balstīja zeltītiem rakstiem rotātas baltas kolonnas. Telpas vidū no marmora baseina kā gaiši stari šļācās strūklaka, uz sevišķi grezna paklāja malas atradās tronis, un šinī tronī sēdēja karalis.

Karalim blakus stāvēja sieviete. Viņa bija ietinusies zaļās drānās, un, līdzko pavēra muti, tā atklājās uz āru izvirzītu priekšzobu rinda. Tā nebija karaliene. Lipels to zināja uzreiz, tiklīdz viņu ieraudzīja. Tā bija prinča tante, karaļa brāļa atraitne.

Tante garus gadus bija cerējusi, ka viņas dēls kļūs par karaļa pēcteci un visas bagātības mantinieku. Tālab viņa bija ļoti nikna, kad karalim beidzot tomēr bija piedzimis dēls, un nīda princi no visas sirds.

Tagad, kad princis bija mēms, viņai radās laba izdevība tam atriebties.

Viņa nozaga karaļa mīļāko grāmatu un, neviena nemanīta, paslēpa to zem prinča spilvena.

Kad nu karalis pēcpusdienā bija ticis ar valdīšanas darbiem galā un kā allaž atlaidās uz dīvāna, no zelta papīrlša iztina gabaliņu šokolādes, tīksmi iebāza to mutē un grasījās paņemt grāmatu, lai kādu brīdi palasītu, tad izrādījās, ka grāmata ir pazudusi.

Kaut septiņdesmit kalpotāji, pils sardzes viri, četras mīļākās karaļa verdzenes un beidzot pati karaliene ar savām piecām meitām pārmeklēja visu telpu, ieskatījās z<hn katra spilvena un aiz katra tepiķa, — grāmatas kā nebija, tā nebija.

Tad prinča tante pazemīgi lūdza vārdu.

«Dārgais vīrabrāli un varenais karali,» viņa teica. «Es zinu, kur atrodas grāmata. Taču neuzdrošinos to atklāt jūsu cienīgajām ausim. Es bīstos jūsu dusmu, kad uzrādīšu karalisko grāmatas zagli.»

«Mīļā brāļasieva, tu gribi sacīt — kad uzrādīsi karaliskās grāmatas zagli!» izlaboja karalis, jo precizitātei viņa acis bija ļoti liela nozīme.

«Nē, karaliskais vīrabrāli,» sacīja tante. «Piedodiet manai bezkaunīgajai mutei, ka tā jūsu cienījamās ausis ir spiesta aizvainot ar necienīgu labojumu. Taču es domāju «karalisko zagli». Bet varbūt jūsu dēlā, princī Aslamā, nerit karaliskas asinis?!»

«Ko tu mels niekus? Princis Aslams?!» nikni iesaucās karalis. «Vai gribi izpelnīties manas dusmas? Turi savu mēli grožos!»

«Man no svara ir vienīgi patiesība, karaliskais vīrabrāli,» ātri noteica tante. «Tās labā es pazemīgi pieņemu jūsu dusmas.»

«Tu gribi sacīt — mans vienīgais, mans paša dēls nozadzis manu vismīļāko grāmatu?!» izsaucās karalis.

«Tā tas ir,» īsi atbildēja tante un dziļi paklanījās.

«Tā ir ārkārtīgi nopietna apsūdzība,» sakaitināts teica karalis. (Un viņa sieva un piecas meitas apstiprinoši māja ar galvu.) «Ja izrādīsies, ka tu esi melojusi, par sodu tevi izraidīs no manas zemes!» (Un viņa sieva un piecas meitas māja vēl piekrītošāk, jo viņas tanti nevarēja ciest ne acu galā.)

«Un kas būs tad, ja izradīsies, ka man ir taisnība?» ātri vaicāja tante.

«Tad... tad... tad izsūtīts tiks princis!» atbildēja karalis.

«Ja tā, karaliskais vīrabrāli, tad es jūsu vietā paraudzītos zem prinča spilvena,» pašapzinīgi noteica tante.

Un karalis ar visu svītu devās uz prinča istabām, lai pārbaudītu. Kāds sašutums un dusmas pārņēma karali, kad viņš savu mīļāko grāmatu patiesi atrada zem prinča spilvena!

«Mans dēls — zaglis!» viņš atkārtoja vairākas reizes. «Apzog miesīgu tēvu!»

Princis stāvēja turpat blakus un nezināja, kā tas varēja atgadīties. Viņš taču nedrīkstēja runāt, nespēja aizstāvēties un izmisis skatījās grīdā.

Karalis prinča klusēšanu iztulkoja kā atzīšanos.

Un solījums, kas dots tik daudzu liecinieku klātbūtnē, nu bija jāpilda. Viņš pavēlēja pils sardzei: «Ņemiet ciet princi Aslamu un nogādājiet aiz valsts robežām! Lai viņš top izraidīts un nekad vairs te nesper savu kāju!»

Prinča mīļākā māsa, Hamīde vārdā, nokrita karaļa priekšā ceļos un lūdza brāli apžēlot. Tas karali saniknoja vēl vairāk: «Ja viņa lūdz par zagli, tad lai viņa arī iet kopā ar zagli. Ar šiem vārdiem es izraidu arī Hamīdi!»

«Bet tas nav taisnīgi!» iesaucās Lipels. «Viņus taču nevar tā vienkārši...» Izbijies viņš apklusa, jo visi pagriezās pret viņu.

«Kas ir šis svešinieks? Kā viņš te iekļuvis? Kā viņu sauc? Ko viņš grib?» apjucis jautāja karalis.

Te nu bija pārāk daudz jautājumu vienai reizei. Tāpēc Lipels sākumā neatbildēja ne uz vienu.

Tante, manīdama, cik bīstams var kļūt Lipels, izmantoja iestājušos klusuma mirkli un ātri iesaucās: «Tas ir prinča līdzzinātājs, viņa draugs!»

«Vai tā ir?» noprasīja karalis. «Tad arī viņš tiek izraidīts. Ņemiet ciet visus trīs un gādājiet, lai manā zemē no viņiem nebūtu ne minas!»

Un, pirms vēl Lipels paguva pretoties, pils sardze jau viņus bija sagrābusi un izvedusi no pils.

Sardzes vadonis izvēlējās divus vīrus, kuriem vajadzēja doties ceļā kopā ar viņu un izsūtītajiem. Tika atvesti seši jājamzirgi un divi nastu nesēji ēzeļi. Bērniem vajadzēja kāpt zirgiem mugurā, viņu rokas sargi piesēja pie segliem, un visi izjāja no pils pagalma, tad cauri galvaspilsētai un ārā tuksnesī.

Viņi bija jājuši kādu stundu, kad aiz muguras pamanīja jātnieku. Vadonis pavēlēja mazajai karavānai apstāties. Sargi satvēra šķēpus un saspringti gaidīja nepazīstamo sekotāju. Tas tuvojās pilnos auļos.

Kad tas bija piejājis pavisam klāt, viņi ar izbrīnu pamanīja, ka jātnieks īstenībā ir jātniece. Sieviete, kurai seju aizsedza plīvurs. «Kas tu esi?

Ko tu te meklē?» vadonis viņai uzkliedza. Sieviete atklāja seju, un vadonis izbijās — tā bija karaļa brāļasieva, karaļa brāļa atraitne.

«Piedod man, pavēlniec, ka tevi nepazinu,» viņš sastostījās un nolieca galvu gandrīz vai līdz zirga mugurai.

«Iztiksim bez gariem ievadiem, man ar tevi jārunā!» stingri noteica sieviete. «Ar tevi zem četrām acīm!»

Abi pārējie sargi tūliņ atkāpās akmens sviediena attālumā un aizveda sev līdzi arī prinča Aslama un princeses zirgus. Lipelu apsargāja vadonis pats un turēja viņa zirga pavadu savās rokās. Jo viņš šķita visbīstamākais — pilī nepazīstams un turklāt vēl tērpies dīvainās drānās. (Lipels virs pidžamas bija uzvilcis savu dzelteno lietusmēteli.)

Tā Lipels palika karavānas vadoņa tuvumā un varēja noklausīties visu, ko viņš un prinča tante runāja.

Sieviete iebāza roku seglu kabatā, izvilka no turienes ādas maisiņu un pasvieda vadonim.

«Tas ir pilns ar zelta naudas gabaliem. Dalies tanī ar abiem pārējiem,» viņa noteica.

«Lai Allahs dāvā jūsu labdzimtībai garu mūžu un atalgo viņas labo sirdi,» sacīja vadonis. «Kā lai jums to atmaksāju? Ko jūs no manis prasāt, pavēlniec?»

«Parūpējies, lai gūstekņi nekad vairs neatgrieztos!» čukstēja tante.

«Es to darīšu, kundze. Es nogādāšu viņus pāri robežai un tur norīkošu sardzi, kura nekad viņiem neļaus atgriezties,» viņš dedzīgi solījās.

«Tu mani nesaprati,» viņa īgni noteica. «Tev jārūpējas, lai viņi nekad vairs neatgrieztos. Vai tu saproti — nekad vairsl Arī bez sardzes uz robežas.»

Sardzes vecākais nobāla. «Jūs domājat, man viņi visi trīs...» Viņš neuzdrošinājās izrunāt šo briesmīgo vārdu.

«Jā, tieši tā,» viņa apstiprināja. «Dod par sevi ziņu, kad darbs būs paveikts. Tad dabūsi vēl vienu tādu pašu maisiņu. Un nevienam ne vārda, ja tev dārga dzīvība!»

Pēc šiem vārdiem sieva pagrieza zirgu un aizjāja atpakaļ uz pili.

Sardzes vecākais pētīgu skatienu pavērās Li-pelā. Viņš droši vien pārdomāja, cik daudz no sarunas puika varēja būt saklausījis.

Lipels uzsvērti garlaikoti pētīja sava zirga krēpes un centās izskatīties pēc iespējas vienaldzīgāks. Bija labāk, ja vadonis nenojauta, ka Lipels zina, kādas briesmas tagad savilkušās pār viņa un abu pārējo bērnu galvām.

Viņi jāja tālāk — vienu stundu, divas. Beidzot karavāna nokļuva pie nelielas oāzes un sargi nolēma palmu ēnā brīdi apstāties.

Vadonis atraisīja trimdiniekiem rokas, lai viņi varētu nokāpt no zirgiem un pie avotiņa padzerties ūdeni. Tad sasauca kopā savus vīrus, nogāja malā un klusi un uzstājīgi centās viņus par kaut ko pārliecināt.

Tagad Lipelam beidzot bija radusies iespēja, svešu ausu nedzirdētam, parunāt ar saviem nelaimes biedriem.

«Mēs esam lielās briesmās,» viņš klusi teica.

«Viņi grib mūs nogalināt. Tieši par to tagad runā vadonis ar saviem vīriem.»

Princis Aslams enerģiski pakratīja galvu.

Princese Hamīde teica: «Tu noteikti maldies. Mūsu tēvs reizēm ir ļoti straujš dusmās. Taču viņš visu nožēlo, kad dusmas pārskrējušas. Es viņu pazīstu — nekad viņš nedotu pavēli mūs nogalināt. Man drīzāk liekas — drīz vien viņš atcels savu rīkojumu un liks atvest mūs uz pili. Kad uzradās tante, mana sirds līksmoja, jo es jau domāju, ka viņa ir atsūtīta mums pakaļ.

Taču es pievīlos, un mana sirds ir bēdīga. Viņa gribēja pierunāt sargus mūs palaist brīvībā. Taču tie neļāva atmaigt savām sirdīm.»

«Jūsu tante ienīst Aslamu! Viņa ir tā, kas vēlas Aslama nāvi,» Lipels pavisam noteikti sacīja un pavēstīja, ko bija redzējis un dzirdējis.

Abi izbijušies klausījās.

«Mums jābēg. Mums jābēg, pirms nav par vēlu!» teica Hamīde, kad Lipels visu bija izstāstījis.

Aslams pamāja.

«Bet kā?» jautāja Lipels. «Sargi jāj labāk nekā mēs. Kā lai mēs aizbēgam?»

Visi trīs klusēja, lauzīja galvu un tomēr nespēja rast izeju. Pēkšņi princis cieši sagrāba Lipe-lu aiz piedurknes un satraukts pastiepa roku pret tuksnesi.

Lipels nesaprata, ko Aslams ar to domāja. Pie

horizonta bija redzams maziņš, melns mākonītis. Vai uz to viņš rādīja?

«Tu domā to mākoni?» jautāja Lipels.

Aslams pamāja.

«Būs negaiss?» viņš prasīja tālāk.

Aslams spēcīgi purināja galvu.

«Kas tad?» jautāja Lipels.

Aslams paņēma pilnu sauju ar smiltīm un uztraukts pastiepa to pret Lipelu.

«Kas man jādara ar šīm smiltīm?» jautāja Lipels.

«Smilšu vētra! Vai tur tuvojas smilšu vētra?» vaicāja Hamīde.

Aslams pamāja ar galvu, tad norādīja vispirms uz sevi, uz Lipelu un Hamīdi, tad uz zirgiem.

«Viņam taisnība. Ja radīsies izdevība bēgt, tad vienīgi smilšu vētras laikā,» sacīja Hamīde. «Vai tu jau kādreiz esi piedzīvojis smilšu vētru?»

«Nē,» atteica Lipels. «Taču manā grāmatā «Austrumzemē» ir kāds attēls...»

«Mums ir maz laika, sargi nāk atpakaļ,» viņu pārtrauca Hamīde. «Smilšu vētra ir briesmīga, tu redzēsi. Tev vajadzīgs lakats, ar ko aizsegt degunu un muti. Vai tev ir tikai šīs drēbes? Turbāna tev nav?»

Lipels papurināja galvu.

«Tad paņem šo te,» viņa teica un pasniedza Lipelam puķoto lakatu, kas pašai bija ap galvu.

«Līdzko sāksies vētra, bēgsim! Pat tad, ja sekos, viņi mūs neatradīs. Viņi vētrā neko nespēs atšķirt. Mums jāpaliek visiem cieši kopā. Mēs nedrīkstam cits citu pazaudēt, citādi būsim pagalam! Tagad klusu, viņi atgriežas.»

Hamīde tomēr vēl ko gribēja uzzināt. «Kā tevi īsti sauc?» viņa jautāja.

«Lipels,» zēns atteica. Un viņa pamāja un atkārtoja — «Lipels», it kā tas būtu visparastākais vārds pasaulē.

Sargi arīdzan bija pamanījuši mākoni. Tas, brīnumātri izaudzis, tagad stāvēja pie horizonta kā draudīga negaisa siena.

«Ātri meklējiet glābiņu aiz jebkura mūra un ietinieties cieši drānās! Aizsedziet acis, muti un degunu!» pavēlēja vadonis. «Smilšu vētra nāk. Tūliņ tā būs klāt.»

Un gūstekņi, tāpat kā sargi, satupās aiz pussagruvuša māla mūra. Un tad jau miljoni sīku smilšu graudu sitās pret Lipela ķermeni, nosprostoja degunu, kairināja acis un izspiedās cauri pat lietusmētelim. Ar rokām viņš aizsargāja galvu un turēja deguna priekšā Hamīdes lakatu, ar pūlēm cīnīdamies pēc elpas.

Kāds purināja viņu aiz piedurknes. Tas bija Aslams. Lipels paskatījās uz sargiem. Viņi bija pārvilkuši galvām savus biezos vilnas mēteļus un sēdēja nekustīgi kā smilšu ieputināti klintsbluki.

Visi trīs bērni saķērās rokās un ar pūlēm kustējās uz priekšu cauri vētrai, lai nokļūtu pie zirgiem, kas, uztraukti sprauslādami, raustīja pavadas, ar kurām bija piesieti.

Viņi atraisīja visus sešus zirgus, trīs turēja cieši pie pavadas un pārējos trīs palaida brīvībā. Sargu zirgi aizjoņoja, izzuda tumšā putekļu un smilšu mākoni. Tad viņi ielēca trim palikušajiem seglos un aizjāja. Sargi joprojām neko nebija pamanījuši, vētras gaudas noslāpēja pakavu klaboņu.

Aslams jāja pa priekšu, aiz viņa Hamlde; pēdējais sekoja Lipels.

Viņš gribēja noturēt savu zirgu cieši aiz abiem pirmajiem. Taču vējš ieķērās lietusmēteli, piepūta to kā buru un gandrīz norāva Lipelu no zirga muguras. Viņš pūlējās mēteli noģērbt. Tas beidzot izdevās. Mēteli sagrāba vētra un aizrāva gaisos sev līdzi. Pārbiedētais zirgs satrūkās, saslējās pakaļkājās, nosvieda Lipelu zemē un aizdrāzās tuksnesi.

«Aslam! Pagaidiet!» sauca Lipels. Taču vētra plosījās tik skaļi, ka Lipels nedzirdēja pats savu balsi.

Viņš notupās smiltis lēzenas kāpas aizsegā. Vētra nerimās, tā drīzāk pieņēmās spēkā.

Ar lielām pūlēm viņš spieda lakatu priekšā mutei un degunam. Gaisa tik tikko vairs pietika, un kuru katru mirkli viņš varēja nosmakt.

Ļoti spēcīga vēja brāzma aizrāva prom lakatu. Lipels vicināja rokas ap galvu, pēkšņi atkal sajuta svaigu gaisu, dziļi ieelpoja un... pamodās.

Jakoba kundze zaļā rītakleitā stāvēja blakus gultai un rokā turēja viņa spilvenu.

«Labrīt, Filip,» viņa teica. «Tev jāceļas. Vai tu vienmēr guli ar spilvenu uz sejas? Kā tu vispār vari paelpot?»

«Vai vētra garām?» apjucis jautāja Lipels.

«Vētra?» atkārtoja Jakoba kundze. «A, tu domā negaisu šonakt. Vai tu to dzirdēji? Vai tu no tā uzmodies? Laiks kļuvis gluži traks. Te līst, te spīd saule, un te vēl vētra! Bet tagad tā ir pārgājusi.» Viņa atvilka biezos aizkarus. «Redzi — saule spīd. Pēdējais laiks celties!»

«Jā,» teica Lipels. «Saule tiešām atkal spīd.»

Jakoba kundze sacīja: «Es tūlīt iešu lejā un pagatavošu mums brokastis. Bet tu ej uz vannas istabu, Filip! Tikai neaizmiedz vairs!» Un viņa izgāja no istabas.

«Saule. Nekādu smilšu. Es esmu glābts,» murmināja Lipels un piecēlās gultā sēdus. Vispirms vajadzēja sakārtot domas. Viņš atradās mājās, savā gultā. Tātad viss ir bijis sapnis. Bet kas noticis ar viņiem abiem? Vai arī viņi ir pamodušies un sapratuši, ka tā nemaz nav īstenība? Vai varbūt viņi joprojām maldās cauri smilšu vētrai?!

Otrdiena

.

Brokastis kopā ar Jakoba kundzi

Kad Lipels nonāca lejā, Jakoba kundze sēdēja pie brokastgalda un ēda jogurtu.

«Nesāc nu tik atkal prasīt savus krājamos apļus!» ar šiem vārdiem viņa to sagaidīja. «Es diemžēl aizmirsu par tiem padomāt, man tiešām ļoti žēl. Kad atcerējos, vāciņš jau bija saplīsis. Bet uz tava jogurta arī ir aplītis, to tu vari izgriezt. Bet varbūt tu brokastīs nemaz neēd jogurtu?»

«Nē, nē, es ēdu! Es vienmēr ēdu tikai jogurtu,» apgalvoja Lipels. Ja tas tā turpināsies, tad vajadzēs vēl vismaz nedēļu, lai savāktu tos simts apļus, viņš saīdzis nodomāja.

«Bet tu taču neēd tikai jogurtu vien?» jautāja Jakoba kundze. «Tādam puisim kā tu jāēd arī kaut kas stiprāks. Gribi, lai uzsmērēju sviestmaizi?»

«Nē, paldies,» atbildēja Lipels. «No rīta es allaž ēdu tikai jogurtu.»

«Es tev tomēr vienu uzsmērēšu,» viņa izlēma

un uzzieda maizes šķēlei biezu kārtu sviesta.

«Tā, tas dod spēku.»

«Es rītos nekad neēdu maizi,» atkārtoja Li-pels. «Tik agri no rīta es neko cietu nevaru dabūt lejā.»

«Tas nekas. Tad paņem to līdzi un apēdīsi starpbrīdī,» noteica Jakoba kundze un ietina maizīti baltā papīra salvetē.

«Starpbrīdī es labāk ēdu šoko-krakī,» atteica Lipels.

«Kas tas šoko-krakī tāds ir?»

«Kraukšķīgas šokolādes standziņas no trim vafeļu kārtām ar maigu karameļu pildījumu,» paskaidroja viņai Lipels.

Tā vismaz katrreiz tika stāstīts reklāmā.

«Un mamma tev to atļauj?»

«Viņa man to vēl ne reizi nav aizliegusi,» apgalvoja Lipels.

Tie nebija meli. Māte gan to nekad nebija arī atļāvusi. Pareizāk sakot, viņa par to neko nezināja. Viņa joprojām domāja, ka par līdzi dotajiem piecdesmit feniņiem viņš pie skolas maiznieka pērk magoņmaizītes. Ja ne tās, tad vismaz riekstu radziņus.

«Nav nekāds brīnums, ka tu esi tik atbaidoši kārns, ja jau vecāki tev neko kārtīgu nedod ēst,» teica Jakoba kundze. «Kamēr es te esmu, tu katrā ziņā dabūsi ko barojošu.»

Abi turpināja tiesāt savus jogurtus.

Pēc brītiņa Lipels piesardzīgi apvaicājās: «Kas barojošs tad šodien būs pusdienās?»

«To tu drīz vien uzzināsi,» atbildēja Jakoba kundze.

Lipels dziļi jo dziļi pēc Austrumzemju parauga paklanījās, sakrustoja rokas pār krūtīm un teica: «Piedodiet, pavēlniec, ja esmu aizvainojis jūsu augsti cienīgās ausis ar savu nekaunīgo jautājumu par pusdienām.»

«Kas ir ar manām ausīm?» prasīja Jakoba kundze. «Tu te laikam uzjautrinies par mani! Tas ir kas nedzirdēts!» viņa izskatījās diezgan aizvainota. «Man tā vai tā jārunā ar tevi par vakarvakaru. Nedomā, ka es to vienkārši ņemšu un aizmirsīšu. Tik briesmīgi mani nobaidīt! Es jau domāju, ka tu esi aizmucis vai arī nolaupīts.»

«Es tiešām negribēju jūs pārbaidīt. Es tikai gribēju vēl brītiņu palasīt,» Lipels mēģināja atvainoties.

«Brītiņu palasīt! Un tāpēc tev jāielien skapī, ko? Tikai neiedomājies, ka tu dabūsi grāmatu no manis atpakaļ!»

Un, tā kā Lipels vairs neko neteica, tikai mēmi maisīja savu jogurtu, viņa apvainojusies paņēma avīzi un sāka lasīt.

Lipels, sēdēdams pretī, mēģināja no savas vietas saburtot virsrakstus.

«Nekādu izredžu uz konflikta miermīlīgu noregulējumu!» viņš skaļi izlasīja.

«Nu, es tur nekādā ziņā neesmu vainīga,» atteica Jakoba kundze aiz savas avīzes.

«Tas tiesa,» apstiprināja Lipels.

«Labi, ka vismaz to tu atzīsti,» teica Jakoba kundze.

«Jā,» atteica Lipels. «Vainīgas ir kodollielval-stis, te ir rakstīts.»

Jakoba kundzes seja iznira no avīzes, neizpratnē viņa paskatījās uz Lipelu. «Ā, tu lasi avīzi!» viņa noteica.

Lipels izlasīja nākamo virsrakstu «Meļiem īsas kājas». Viņš ievaicājās: «Vai jūs nekad nemelojat?»

«Nē, protams, ne!» atteica Jakoba kundze. «Kāpēc tu tā jautā?»

«Cik labi, ka jūs neesat mele,» paskaidroja

Lipels. «Citādi jums arī būtu īsas kājas. Bet to gan jūs noteikti negribētu, vai ne?» nosmīnēja Lipels.

Jakoba kundze dusmās kļuva gluži sarkana. «Tavu nekaunību es vairs necietīšu!» viņa iesaucās un nosvieda avīzi uz galda.

«Es taču gribēj u tikai pajokot,» Lipels mierinoši teica. Tētim tas noteikti būtu licies asprātīgi.

«Tā, tu gribi mani izjokot! Lai tev uz visiem laikiem būtu skaidrs — olai nebūs vistu mācīt,» draudēja Jakoba kundze.

Un, tā kā viņai likās — šis teikums uz Lipelu nav atstājis nekādu iespaidu, viņa pajautāja: «Ko tu darīsi, ja es šodien pusdienās uzsildīšu vakardienas tomātu mērci?!»

«Tad es iešu ēst pie Ješkes kundzes!»

«Ješkes kundze? Kas tā tāda?»

«Mana draudzene,» atbildēja Lipels.

«Ak tā, tava draudzene! Es tev tūliņ pačukstēšu, ko es tad darīšu — es piezvanīšu taviem

vecākiem un izstāstīšu viņiem visu!»

Vismīļāk Lipels būtu atbildējis: «Jūs mierīgi varat zvanīt, es jau pats grasījos to darīt.» Bet viņš zināja, ka tad Jakoba kundze uztrauksies vēl vairāk.

Turklāt viņš nemaz nebija gribējis Jakoba kundzi kaitināt un pats vairs nesaprata, kā viss tā bija sanācis. Tad viņš mēģināja izlīgt: «Es jau ēdīšu tepat. Piedošanu, es tā nebiju domājis!»

«Ahā! Draudi, liekas, ir līdzējuši,» secināja

Jakoba kundze. «Un tagad ej vienreiz, citādi nokavēsi skolu!»

Taču, kad Lipels jau bija nokļuvis priekšnamā, viņa to atkal pasauca:

«Kā tad būs ar tavu lldznemamo sviestmaizi?

Vai tu to atstāsi mājās?!»

Lipels iebāza maizi skolas somas sānu kabatiņā un gribēja iet. Taču Jakoba kundze vēl arvien nelaida viņu prom.

«Drošības labad paņem līdzi lietusmēteli!» viņa teica. «Noteikti līs lietus.»

«Bet ārā taču spīd saule!»

«Nu tieši tāpēc!» viņa attrauca. «Tev jābūt gatavam uz lietu, ja spīd saule, un uz saulainu laiku, ja līst.»

«Bet mans lietusmētelis ir pazudis,» apgalvoja Lipels. «Tas aizlidoja.»

«Vai tie atkal ir tavi jociņi?» Jakoba kundze dusmīgi jautāja. «Te taču tas karājas! Varbūt tu teiksi, ka tas nav lietusmētelis?»

«A, te viņš ir!» noteica Lipels, pārlika lietusmēteli pār roku un aizsteidzās uz skolu.

Skolā

Viņš gandrīz vai nokavējās. Lipels soli pirms Klobes kundzes ieslīdēja pa klases durvīm un veikli apsēdās savā vietā.

Arslans un Hamīde jau bija priekšā. Lipels jutās pārsteigts.

«Tā tik bija vētra!» viņš abiem pačukstēja.

«Kāda vētra?» Hamīde izbrīnījusies vaicāja.

«Nu, šonakt,» sacīja Lipels. «Šonakt, kad...»

Klobes kundze viņu pārtrauca. «Filip, tu droši vien esi pamanījis, ka es jau esmu klāt. Es labprāt sāktu stundu!»

«Jā, jā. Protams!» atsaucās Lipels un izkrāmēja uz sola visu, kas vajadzīgs matemātikai, jo pirmā stunda bija matemātika.

Bet viņam izdevās būt mierīgam tikai piecas minūtes.

«Vai jūs atradāt ceļu?» viņš gribēja zināt.

«Jā. Pavisam vienkārši,» atteica Hamīde, un Arslans pamāja.

«Un kas notika ar jūsu tanti?» Lipels tincināja tālāk.

«Ar kādu tanti?» Hamīde brīnījās.

«Nu, ar jūsu onkuļa sievu. Ar zaļo,» teica Lipels.

«Onkuļa sieva? Bet viņas jau nav te. Viņa palika mājās, Turcijā,» teica Hamīde.

«Viņa gan nav pārlieku laipna!» čukstēja Lipels.

Taču, pirms vēl Hamīde paguva iejautāties, ko Lipels īsti ar to domā, Klobes kundze uzsauca: «Filip! Hamīde! Jūs atkal tur aizmugurē sarunājaties. Vai jūs nebūtu tik laipni un klausītos?»

Lipels šoreiz izturēja desmit minūtes. Tad Klobes kundze sāka pie tāfeles skaidrot jaunu uzdevumu. Tikko viņa bija pagriezusi klasei muguru, Lipels nočukstēja: «Ei, Aslam...»

Arslans negribīgi pakratīja galvu un teica: «Ne jau Aslams. Mani sauc par Arslanu.»

Tā bija pirmā reize, kad viņš ar Lipelu runāja.

Klobes kundze pārtrauca savu skaidrojumu un pārmetoši paskatījās pār plecu uz viņiem abiem. Viņi neko nemanīja.

«Ak tā — Arslans,» teica Lipels un tūlīt atkārtoja vēlreiz lēnām: «Ars-lans.»

«Pareizi!» apstiprināja Arslans. «Lauva.»

«Kā tu to domā?» jautāja Lipels.

«Lauva!» atkārtoja Arslans un svarīgi pamāja.

Hamīde paskaidroja: «Arslans turciski nozīmē lauva!»

«Ak tā!» teica Lipels. «Jauks vārds — Arslans, lauva!»

Šai brīdī Klobes kundze iesaucās: «Nu beidzot mana pacietība ir galā! Ceturto reizi jūs man vairs netraucēsiet. Līdz stundas beigām jūs sēdēsiet šķirti. Filip, tu pavirzies pa labi līdz galam. Arslan, tu pārsēdies kreisajā pusē! Tagad, cerams, tur aizmugurē būs klusums.»

«Redzi, tava runāšana nes nelaimi! Zvaigznes saka patiesību,» Lipels vēl paguva nočukstēt apmulsušajam Arslanam, tad viņam bija jāpārsēžas pie kaimiņgalda.

Starpbrīdī Lipels par savu kabatas naudu nopirka šoko-krakī un sadalīja to ar Arslanu un Hamīdi.

«Kā tu vari zināt, ka mana tante nav diezko laipna?» jautāja Hamīde un iekodās šoko-krakī.

Lipels vilcinājās ar atbildi.

Viņš jau gribēja sacīt: «Es jums jau pagā-jušonakt stāstīju, ko viņa ir izdarījusi!» Bet tad modās aizdomas, ka viņš laikam atkal jauc sapni ar īstenību.

Tāpēc viņš teica: «Es pats nezinu. Tantes reizumis nemaz nav īpaši jaukas.»

«Tas tiesa,» apstiprināja Hamlde. «Es brīvdienās biju Turcijā. Tante mani tur sita un visu dienu nelaida ārā no mājām!»

«Kāda nelietība!» teica Lipels. «Kāpēc viņa tā darīja?»

«Tāpēc, ka es biju izgājusi uz ielas bez lakata. Viņa grib, lai es ap galvu sienu lakatu,» teica Hamlde.

«Lakatu?» prasīja Lipels. «Kādu lakatu, kāds viņš izskatās?»

Hamlde iesmējās. «Tu gan uzdod jocīgus jautājumus! Kāpēc tas tevi interesē? Tas ir sarkans, ar puķēm.»

«Taisnība. Tieši tāds tas izskatās!» apgalvoja Lipels.

«Nemels niekus,» teica Hamlde un smējās vēl diktāk. «Tu nemaz nevari zināt, kāds tas izskatās.»

«Beidz par mani smieties,» Lipels mazdrusciņ apvainojās un iegāja atpakaļ klasē.

Kā viņš būtu varējis tai iestāstīt, ka pagājušajā naktī no smilšu vētras viņu bija sargājis sarkans lakats ar puķēm! Lakats, ko viņam bija uzdāvinājusi princese, kura izskatījās tik līdzīga Hamīdei. Un kurai bija brālis, kas nekad nerunāja.

Pēc starpbrīža bija vācu valoda un dabas-mācība.

Lipels iejautājās: «Klobes kundze, vai es

drīkstu atkal sēdēt blakus Arslanam?» Un Klobes kundze atļāva: «Tikai ar noteikumu, ka jūs abi nepļāpāsiet!»

Viņš apsēdās blakus Arslanam un patiešām nerunāja.

Un, kad stundas bija beigušās, viņš vēl kādu gabalu pa Herdera ielu gāja kopā ar Arslanu un Hamīdi, līdz viņam bija jānogriežas pa labi — Fridriha Rikerta ielā, kur viņš dzīvoja.

Ciemos pie Ješkes kundzes

Par pusdienām nav nekā īpaša ko stāstīt — viņi ēda nūdeļu sacepumu ar puķkāpostiem. Un, tā kā ne Lipelam, ne Jakoba kundzei nebija lielas vēlēšanās runāties, pusdienas noritēja pavisam klusi.

Paēdis Lipels aizgāja savā istabā un gatavoja mājas darbus. Kad viņš bija pabeidzis, Jakoba kundze pārbaudīja burtnīcas, un somas ārkabatā atklāja neaizskartu brokastu sviestmaizi.

«Ko tad tas nozīmē? Kāpēc tu neapēdi maizi?» viņa prasīja.

«Es aizmirsu,» teica Lipels.

«Tādā gadījumā tu to apēdīsi rit,» izlēma Jakoba kundze un teica: «Ieliec to tūliņ ledusskapī! Lai tā saglabājas svaiga.»

Kad ari tas bija izdarīts, Lipels jautāja: «Varbūt es tomēr drīkstu mazliet palasīt grāmatu?»

Jakoba kundzes atbilde bija īsa un skanēja tieši tā, kā Lipels jau bija paredzējis: «Nē, to tu nedrīksti!»

Tad Lipels teica: «Nu tādā gadījumā es apciemošu Ješkes kundzi,» — un steidzās pazust, lai Jakoba kundze nepagūtu ko iebilst.

Kad Lipels pienāca, Ješkes kundze stāvēja ārā pie mājas durvīm un ar ēdiena atliekām baroja kādu suni.

«Sveiki, Ješkes kundze! Kas tas jums par suni?»

«Sveiks, Lipel!» viņa laipni atņēma. «Ak, tas jau te visu dienu klimst apkārt. Vai nu viņš ir apmaldījies, vai arī saimnieki aizbraukuši atvaļinājumā un viņu pametuši vienu. Vajadzēja ar tā atgadīties. Bet nāc nu iekšā — tagad es pabarošu tevil»

«Nav vajadzīgs,» teica Lipels, sekodams viņai līdzi mājā. «Es jau paēdu.»

«Bet ne jau zemeņu kompotu!» teica Ješkes kundze.

«Nē, tikai nūdeļu sacepumu,» atbildēja Lipels.

«Nu redz, nu — tad jau vēl trūkst saldēdie-na,» viņa sacīja, sameklēja pieliekamajā burciņu ar zemenēm, attaisīja un piepildīja divas mazas

bļodiņas līdz maļam. «Tāds ciemiņš taču man pienācīgi jāuzņem!»

Viņi abi apsēdās pie virtuves galda un ar baudu tiesāja zemenes.

«Ahā, man priekš tevis kaut kas ir!» Ješkes kundze iebāza roku rūtainā priekšauta kabatā un brītiņu meklēja. «Šite — pieci krājamie aplīši! Man liekas, es pēdējā laikā dzeru divtik daudz piena kā agrāk, vācu punktus.»

«Paldies! Liels paldies, Ješkes kundze,» iesaucās Lipels. «Varbūt man līdz nedēļas beigām izdosies savākt tos simts aplīšus. Pagaidām gan man vairāk aiziet gar degunu.»

«Aiziet gar degunu?!! Tas taču nevar būt!» teica Ješkes kundze un smējās. «Tieši tev, kurš uzmana katru aplīti tik modri kā lūsis medījumu!»

«Es tur neesmu vainīgs,» teica Lipels un izstāstīja visu par Jakoba kundzi, krājamiem aplīšiem, tomātu mērci un grāmatu.

Ješkes kundze uzmanīgi klausījās un ik pa brīdim neticīgi nogrozīja galvu.

«Kaut kas traks!» viņa noteica, kad Lipels bija beidzis. «Un tagad tava grāmata ir paslēpta un tu nezini, kas pasakā notiks. Es tevi saprotu. Es parasti lasu romānu avīzē un nevaru vien sagaidīt nākamās dienas numuru ar turpinājumu. Bet tev jāgaida ne jau viena diena, bet gandrīz vai vesela nedēļa! Kaut kas traks!»

«Jā, tas patiesi ir muļķīgi,» teica Lipels. «Kaut gan es varu iedomāties, kas pasakā notiks tālāk, — es to nosapņoju!»

«Nosapņoji turpinājumu? Esi gan tu gudrinieks!» Ješkes kundze atzinīgi smējās. «Ņem un vienkārši nosapņo turpinājumu! Ļoti prātīgi!»

«Nekas īpašs jau tas nav. Es jau nosapņoju tikai nelielu gabaliņu uz priekšu. Taču beigas vēl aiz kalniem.»

«Tad ir jāsapņo tālāk,» dedzīgi teica Ješkes kundze. «Varbūt tev laimēsies!»

«Kā tas ir — jāsapņo tālāk?»

«Vai tad tu to nekad vēl neesi piedzīvojis? Atklāti sakot, es arī reti redzu sapņus turpinā-

jumos. Bet, ja redzu, tad tie ir visskaistākie sapņi, kādi vispār iespējami!»

«Es joprojām īsti nesaprotu, kas tie tādi ir!»

«Kā lai tev paskaidroju?» Ješkes kundze pārdomāja. «Aptuveni tā — sapnī redz kādu notikumu. Tad nakts ir pagājusi un sapnis beidzies, bet notikums vēl ne. Un nākamajā naktī sāk sapņot tālāk no tās vietas, kur iepriekšējā naktī sapnis pārtrūcis. Un tā tik ilgi, līdz notikums galā.»

«Un tas izdodas?»

«Ne vienmēr. Bet reizēm palaimējas,» apgalvoja Ješkes kundze.

Lipelam bija vēl kāds jautājums. «Vai tā var būt, ka vairāki cilvēki sapņo par vienu un to pašu? Ja es sapņoju par Arslanu un Hamīdi, vai ir iespējams, ka viņi sapņotu par mani?»

Ješkes kundze domīgi šūpoja galvu.

«Neiespējami tas nav. Bet neticu gan, ka tā gadās,» viņa teica. «Un kas īstenībā ir šis...»

«Arslans,» pabeidza Lipels. «Arslans un Ha-mīde. Tie ir divi jauniņie manā klasē. Arslans nerunā, jo zvaigznēs stāvēja rakstīts... — ak, nē, tas bija Aslams, princis. Viņš nedrīkst runāt.»

«Un viņš iet tavā klasē?»

«Nē, nē. Viņš ir manā sapnī.»

«Un viņš nerunā?»

«Jā, tieši tā. To — no manas klases — sauc par Arslanu.»

«Es saprotu! Un tas noteikti runā!» Ješkes kundze pamāja.

«Nē, viņš nerunā!» iebilda Lipels.

«Viņš arī nerunā?» brīnījās Ješkes kundze. «Tas gan ir sarežģīti.»

«Ar Hamīdi arī nav diez ko vienkārši,» teica Lipels. «Viņa gan sapnī arī ir Hamīde, un turklāt viņai ir sarkans lakats ar puķēm, kas mani sargāja no smilšu vētras.»

«Ahā, es saprotu — tai no sapņa ir lakats,» teica Ješkes kundze un atkal pamāja.

«Nē, īstajai! Tai no manas klases,» teica Lipels.

«Nu, te viss ir juku jukām. Es vairs neko nesaprotu,» ievaimanājās Ješkes kundze. «Kas tad ir kurš?»

«Nu redzi!» teica Lipels. «Tas jau ir tas trakākais. Tieši tā ir mana problēma! Katrā ziņā viss jānosapņo līdz beigām. Citādi man pašam nekas nav skaidrs.»

«Ko es teicu, ko es teicu,» piekrita Ješkes kundze. «Te var līdzēt vienīgi sapņa turpinājums.»

«Tad es tūliņ iešu mājās,» sacīja Lipels un piecēlās. «Liels paldies par aplīšiem, un liels paldies par garo sarunu.»

«Tu gan šodien esi pieklājīgs,» teica Ješkes kundze un iesmējās. «Kāpēc tu gribi tik agri iet prom? Vēl nav pat septiņi. Vai jūs tik agri ēdat vakariņas?»

«Nē, nē. Man jāiet gulēt,» paskaidroja Lipels. «Man tūliņ jāsāk gulēt, citādi es nenosapņošu stāstu līdz galam.»

Protams, atkal stipri lija, kad viņš iznāca no Ješkes kundzes mājas. Taču šoreiz lietusmētelis nebija līdzi. Un,' lai arī kā viņš skrēja, galā nokļuva slapjš no galvas līdz kājām.

Jakoba kundze viņu uzreiz iesauca virtuvē.

«Tavi vecāki zvanīja,» viņa paziņoja un indīgi piemetināja: «Bet tu jau nebiji mājās!»

«Ko viņi teica? Kā viņiem iet?» Lipels uztraukti vaicāja. «Vai viņi vēl zvanīs?»

«Nedomāju vis,» teica Jakoba kundze. «Es viņiem pastāstīju, ka tev klājas labi un ka tu jūties vesels.»

«Vai es drīkstu viņiem piezvanīt?» jautāja Lipels.

«Tam nav nekādas jēgas. Viņi šovakar nebūs viesnīcā. Tāpēc jau viņi zvanīja pēcpusdienā,» teica Jakoba kundze. «Starp citu, es viņiem neizpļāpāju, ka tu esi tik neaudzināts. Es negribēju viņus uztraukt.»

«Zēl,» teica Lipels.

«Žēl?» jautāja Jakoba kundze. «Vai tad man vajadzēja izstāstīt visu par grāmatu?!»

«Es taču domāju — žēl, ka es nedabūju ar viņiem parunāt,» teica Lipels.

«Kas pēcpusdienās nav mājās, tas nedrīkst sūdzēties, ja palaiž garām telefona sarunu!» ar

šiem vārdiem Jakoba kundze pabeidza tēmu.

«Un tagad velc nost savas slapjās drēbes! Ēdīsim vakariņas!»

Pēc vakariņām (risa salāti ar cieti vārītām olām) Lipels jautāja: «Vai drīkstu iet gulēt?»

Jakoba kundze, kurai droši vien likās, ka ir pārklausījusies, atjautāja: «Ko tu gribi?»

«Iet gulēt,» atkārtoja Lipels.

«Kāpēc tad? Vēl taču ārā gaišs!»

«Es jau varu aizvilkt aizkarus.»

«Ko tad tu tik agri darīsi gultā?!»

«Gulēšu!»

«Nestāsti tu man, ka gulēsi! Tev jau atkal kaut kas padomā! Nedomā tikai atkal paslēpties tanī sienas skapī!»

«Nē, es patiesi gribu gulēt.»

«To es tev neļauju!»

«Kā tad tā?» jautāja Lipels. «Kāpēc es nedrīkstu iet gulēt?!»

«Tāpēc... tāpēc... tāpēc, ka tev vēl jānoslauka trauki.» Tas viņai bija ienācis prātā pēdējā brīdī. «Galu galā ar visiem traukiem man nav jātiek galā vienai.»

«Labi, es to ātri izdarīšu un tad iešu gulēt,» noteica Lipels, atgrieza karstā ūdens krānu, iebēra izlietnē trauku mazgājamo līdzekli un sāka mazgāt traukus.

«Ko tad nu tik steidzīgi? Pietiks, ja tu man palīdzēsi nosusināt. Es pati mazgāšu.» Jakoba

kundze bija gaužām nemierīga. «Tev taču kaut kas ir padomā! Pastāsti, ko tu esi nodomājis darīt!»

«Es gribu gulēt,» teica Lipels. «Tikai un vienīgi gulēt.»

Jakoba kundze mazgāja traukus ļoti ļoti ilgi un pamatīgi. Lipels stāvēja blakus ar trauku dvieli rokā un kļuva aizvien nepacietīgāks. Beidzot visā virtuvē vairs neatradās nekas, ko varētu nomazgāt.

Jakoba kundze laipni teica: «Un tagad tu droši vien gribēsi paskatīties televizoru — kā vakar, vai ne? Nu, izņēmuma kārtā es tev to šovakar neliegšu!»

Taču Lipels gribēja tikai uz gultu.

Tā nu Jakoba kundzei nekas cits neatlika kā Lipelam atgādināt, ka pirms tam jānomazgājas, jāiztīra zobi un jāizsukā mati.

«Kāpēc tad man jāsukā mati? Es taču eju gulēt!» protestēja Lipels.

«Nu labi, vari nesukāt,» Jakoba kundze negribēja būt sīkumaina.

«Bet tad atnāc pie manis vēl un pasaki ar labu nakti, jā?»

«Manis pēc,» Lipels nepacietīgi attrauca, mazgājās ātrajā režīmā, tīrīja zobus tā, ka pastas pilieniņi šķīda pa visu vannas istabu, uzsauca Jakoba kundzei skaļu, bet steidzīgu «ar labu nakti!» un beidzot drīkstēja iet gulēt.

Viņš kārtīgi apsedzās, vispirms pagriezās uz labajiem, tad uz kreisajiem sāniem un, vēl lāgā nepaguvis atcerēties, kā īsti bija beidzies pirmais sapnis, jau bija iemidzis.

OTRAIS SAPNIS

Smilšu vētra zaudēja spēku un izbeidzās tikpat pēkšņi, kā bija iesākusies. Lipels lēnām pietrausās kājās, noslaucīja seju un noskurinājās, lai izkratītu smilšu graudus no matiem un drēbēm. Apskatījās visapkārt. Līdz pat horizontam pletās tuksnesis. Kur vien viņš skatījās: tikai smiltis un lēzenas smilšu kāpas.

Oāze nebija samanāma. Zirgs laikam bija aizjoņojis diezgan tālu, pirms bija viņu nosviedis. Vētra bija traucējusi pareizi novērtēt, cik ilgi un cik tālu viņš jājis abiem aiz muguras.

Viņš būtu varējis pēc saules stāvokļa noteikt, no kuras puses te nonācis. Bet to viņš neprata. Un vētra bija izdzēsusi smiltīs visas pēdas. Viņš bija viens pats. Pilnīgi viens tuksnesī, un nezināja, ko lai tagad dara. Kāpēc tie abi bija pametuši viņu vienu? Varbūt mēģināt atrast ceļu atpakaļ uz oāzi?

Tas bija pārāk bīstami, jo tur droši vien joprojām atradās sargi. Iet vienam pašam tālāk? Tad viņš neglābjami aizietu bojā no slāpēm. Viņš

pat neuzdrošinājās skaļi pasaukt Aslamu un Ha-mīdi. Viņam bija bail, ka sargi varētu būt tepat tuvumā un viņu sadzirdēt. Viņš apsēdās smiltīs, nespēdams pieņemt nekādu lēmumu. Visi bija viņu pametuši, viņš bija viens.

Viņš juta kāpjam augšup asaru kamolu. Un, tā kā viņš sēdēja tuksnesī un noteikti neviens viņu neredzēja, tad ļāva asarām brīvu vaļu. Viņš nolika galvu uz ceļiem, raudāja un raudāja.

Piepeši šķita, ka tuvumā dzirdama kāda skaņa. It kā zvērs elsotu — lauva vai kāds cits bīstams plēsoņa.

Lipels pārbijies pielēca kājās un izslaucīja no acīm asaras. Tur stāvēja suns! Vājš, brūns suns gaišām acīm un uzkrītoši spilgtu plankumu uz krūtīm. Viņš neuzticīgi skatījās Lipelā. Vai tas bija savvaļas suns? Vai bīstams?

Piesardzīgi Lipels paspēra solīti sunim pretī, un suns atkāpās. Likās, tam bija vismaz tikpat lielas bailes no Lipela kā Lipelam no suņa.

Lipels notupās smiltīs un vilināja. «Nāc,» viņš pusbalsī aicināja. «Nāc šurp! Nāc šurp pie manis!»

Suns lēnām un piesardzīgi tuvojās.

Beidzot šķita, viņš saprata, ka Lipels negrib darīt neko ļaunu, pienāca un apostīja viņu.

«Malacis!» teica Lipels. «Labs suns.»

Viņš uzmanīgi pieskārās sunim, un tas pa-luncināja asti.

«Cik jauki, ka tu atnāci! Tagad vismaz es neesmu pilnīgi viens,» sacīja Lipels. «Kaut arī tu esi tikai suns.» Suns luncināja asti. Viņš pat atļāva Lipelam sevi noglaudīt.

Pēc brīža viņš atkāpās no Lipela, paskrēja pāris solus, tad apstājās un aicinošu skatu pavērās Lipelā.

«Tu gribi, lai es sekoju tev? To tu gribi?» jautāja Lipels un brida pa smiltīm pie viņa.

Suns atkal paskrēja gabaliņu uz priekšu un gaidīja. Tā bija kā spēle — suns skrēja pa priekšu, gaidīja, un Lipels viņam sekoja. Tā viens pakaļ otram abi bija gājuši jau kādu stundu, kad Lipels piepeši ieraudzīja priekšā tumšu putekļu mākoni.

Sākumā viņš izbijās, jo domāja, ka sāksies jauna smilšu vētra. Bet tad redzēja, ka mākonis strauji tuvojās un gandrīz nemaz nekļuva lielāks. Tur laikam auļoja kāds jātnieks. Vai varbūt vairāki jātnieki!

Tas bija ne mazāk bīstami. Ko viņš iesāks, ja tie izrādīsies sargi? Sargi, kas atkal noķēruši savus zirgus un tagad nerimdamies jāj krustu šķērsu pa tuksnesi, meklēdami viņu, Hamīdi un Aslamu?

Nekavējoties jāpaslēpjas! Lipels nometās guļus smilšu kāpas šaurajā ēnas joslā.

Bet suns!

Suns viņu neglābjami nodos, ja Lipelam neizdosies pavisam ātri to pievilināt un novilkt sev blakus smiltīs.

«Nāc, sunīt!» viņš sauca klusinātā balsī. «Nāc taču! Nāc ātri!!»

Suns domāja, ka Lipels iesācis jaunu spēli. Viņš pienāca, bet, līdzko Lipels grasījās viņu satvert, veikli izvairījās un pēc pāris lēcieniem jau atradās agrākajā vietā.

«Nāc šurp!» Lipels bija izmisis. «Lūdzu, lūdzu, nāc taču!» Un spēle sākās no jauna.

Lipelā auga izmisums un dusmas.

«Šurp, tu nolādētais kranci!» viņš sauca.

Mākonis bija jau pavisam tuvu. Tagad Lipels zināja, ka putekļu stabu sacēluši vairāki jātnieki. Tūlīt viņi pamanīs suni un tad jau arī Lipelu!

Zēns izmēģināja citu taktiku. Viņš izlikās par mirušu, gulēja pavisam klusu un vēl aizturēja elpu. Un patiesi — ziņkārīgais suns piesardzīgi apostīja vispirms Lipela kājas un, kad Lipels nekustējās, arī viņa roku un beidzot matus.

Lipels sagrāba suni un turēja ciet. Bet tieši tanī brīdī, kad viņš gribēja piekļaut suni pie zemes, tas pēkšņi izrāvās, sāka riet un vaukšķēdams skrēja pretī jātniekiem. Lipels gulēja smilšu kāpas aizsegā, bailēs sastindzis, neuzdrošinājās pacelt galvu un gaidīja, ka kuru katru brīdi viņu atklās un sagrābs spēcīgu vīru rokas.

Riešana kļuva skaļāka un satrauktāka. Trulā pakavu dima piepeši apklusa. Tātad viņi bija pamanījuši suni. Lipels aizturēja elpu.

Ieskanējās priecīgi pārsteigta meitenes balss:

«Tas taču ir Muks! Aslam, paskaties — tas ir Muks! Viņš laikam skrējis pa mūsu pēdām. Jā, Muk, esi mierīgs! Labs suns, labs suns!»

Tā bija Hamīdes balss!

Lipels pielēca kājās.

Divi zirgi stāvēja tik tuvu, ka viņš jājējus uzreiz pazina — Aslams un Hamīde.

Aslams bija nolēcis no zirga un glāstīja suni, kurš, asti luncinādams, cēlās pakaļkājās un izrādīja savu prieku, kā vien mācēja. Hamīde pirmā ieraudzīja Lipelu. Viņa izbijās, kad tieši viņas acu priekšā pacēlās putekļains tēls, taču uzreiz pazina Lipelu un nokāpa no zirga.

«Lipel! Lipel! Te nu tu esi!» viņa sauca. «Kur tavs zirgs? Kāpēc tu nepaliki pie mums? Mēs meklējām tevi stundām ilgi!»

«Zirgs nosvieda mani zemē. Viņš aizskrēja prom,» teica Lipels sašļucis. «Es jūs arī meklēju.

Loti!»

Aslams klusēdams apkampa Lipelu.

«Mēs bijām ļoti uztraukušies par tevi,» apgalvoja Hamīde.

Aslams piekrītoši pamāja.

«Es esmu tik priecīgs, ka jūs esat te!» Lipels atviegloti nopūtās. «Cik labi, ka mēs atradām cits citu.»

«Iedomājies — Aslama mīļais suns mūs atrada,» satraukta stāstīja Hamīde. «Acīmredzot viņš mums sekojis, kad mūs aizveda no pils. Vētrā

viņš droši vien pazaudēja mūsu pēdas. Viņu sauc par Muku.» Meitene glāstīja suni un runāja: «Muk, tas ir Lipels. Saki viņam — sveiks!»

«Ko nu, mēs jau esam pazīstami,» stāstīja Lipels un noglaudīja Mukām galvu. «Mēs jau krietnu gabalu nogājām kopā pa tuksnesi.»

«Un ko mēs tagad darīsim?» jautāja Hamīde. «Kā mēs jāsim tālāk?»

Aslams norādīja vispirms uz Lipelu, tad uz savu zirgu.

«Tu domā — man jājāj, un tu iesi kājām?» jautāja Lipels.

Aslams smējās un purināja galvu. Viņš saņēma Lipelu aiz rokas, pieveda pie zirga, lika kāpt tam mugurā un tad pats uzlēca seglos aiz viņa.

Hamīde sēdās savā zirgā, un tā visi trīs sāka jāt blakus. Tik ātri, ka Muks tikko spēja tikt līdzi.

«Uz kurieni mēs īsti jājam?» Lipels vaicāja Hamīdei.

«Atpakaļ uz galvaspilsētu!» atbildēja Hamīde.

«Vai tas nav bīstami?» jautāja Lipels. «Mūs taču izsūtīja. Mēs taču nevaram tā vienkārši atgriezties pilī.»

«Ne jau pilī,» kliedza Hamīde. «Mēs paslēpsimies pilsētā. Divas dienas. Tad Aslams atkal drīkstēs runāt un varēs mūsu tēvam visu paskaidrot.»

«Kā jūs atradīsiet ceļu atpakaļ? Kā jūs zināt, kādā virzienā mums jājāj?» Lipels gribēja zināt.

«Aslams mūs vadīs. Viņš no Sindbada, sava skolotāja, ir iemācījies, kā pēc zvaigžņu stāvokļa var noteikt savu atrašanās vietu. Tu vari viņam uzticēties.»

«Kā tu to visu zini?» jautāja Lipels. «Vai Aslams ar tevi runāja?»

«Nē, viņš man to uzrakstīja. Ar pirkstu smiltīs. Viņš domā, ka mēs vēl šodien varētu sasniegt pilsētu.»

Viņi jāja visu dienu un tikai pa retam apstājās, lai atpūstos. Zirgi nogura arvien vairāk un soļoja arvien lēnāk. Muks, kas sākumā tik tikko bija spējis tikt līdzi, tagad atradās zirgiem tālu priekšā. Smilšu tuksnesis lēnām pārgāja akmeņainā tuksnesī, kurā jau parādījās daži augi — asa zāle un sīklapaini krūmi. Jo tālāk viņi jāja, jo zaļāka un tīkamāka kļuva ainava. Pēkšņi Aslams apturēja savu zirgu. Hamīdes zirgs arī apstājās.

«Pārgulēsim te?» jautāja Lipels un pagriezās atpakaļ pret Aslamu. Aslams noliedzoši pakratīja galvu un pastiepa roku. Lipels samiedza acis un saspringti skatījās norādītajā virzienā.

Tālu priekšā pie horizonta slējās austrumu pilsēta. Tūkstošiem baltu mājiņu plakaniem jumtiem drūzmējās pakalna nogāzēs. Tās stāvēja tik cieši blakām, ka likās — varētu bez pūlēm

ceļot pa jumtiem pāri visai pilsētai. Dažviet virs jumtiem pacēlās lieli, balti kupoli un slaiki, balti torņi, kurus vakara saule bija nokrāsojusi sarkanus.

«Vai tā ir galvaspilsēta?» jautāja Lipels, pavisam uztraucies. «Tā ir skaista.»

«Vai tu redzi pilsētas vārtus? Pa tiem mūs izveda,» teica Hamīde. «Zelta kupols pakalna galā pieder pie pils. Tur es dzīvoju.» Viņa skumīgi pārlaboja sevi: «Tur es agrāk dzīvoju!»

Aslams nolēca no zirga, tad arī Lipels un Hamīde nokāpa zemē. Zirgi gribēja ēst, viņi klupa virsū zāles kumšķiem akmeņu vidū.

Aslams meklējošu skatu pavērās apkārt. Beidzot viņš pamanīja starp klintīm smilšainu vietu un ar mājieniem aicināja abus pārējos pie sevis. Ar pirkstu viņš ierakstīja smiltīs: «ZIRGUS ATSTĀT TE! CITĀDI MŪS PAZĪS.»

«Iet kājām uz pilsētu?» Lipels jutās nelaimīgs. «Tas ir dikti tālu.» Viņam joprojām sāpēja karsto smilšu apsvilinātās pēdas.

Aslams pamāja un izdzēsa pirmos trīs vārdus, lai būtu vieta nākamajai ziņai: «DARIET KĀ ES! CITĀDI MŪS PAZĪS,» tagad varēja lasīt. Lipels un Hamīde jautājoši viņu uzlūkoja. Aslams novilka savu balto kreklu, berzēja pret raupju klinti tik ilgi, līdz tas izskatījās gluži noplīsis, un tad vēl pārplēsa to dažās vīlēs. Tad viņš kādā pusizkaltušā avotiņā sadabūja dubļus un nosmērēja ar tiem kreklu, līdz tas kļuva pavisam netīrs un neizskatīgs. Jā, viņš vēl iezieda netīrumus matos un iztriepa pa seju.

«Vai mums tiešām jādara tāpat?» Lipels neizlēmīgi vaicāja.

Hamīde sekoja brāļa piemēram. «Tu nesaproti?» viņa noprasīja un netīrām rokām pārvilka pār seju un kaklu. «Mēs izskatāmies pārāk smalki. Smalkus bērnus parasti nopēta. Netīrus bērnus pat nepamana. Tu visiem kritīsi acīs savās dīvainajās drānās!»

Aslams smīnēdams pamāja, saķēra ar netīrajām rokām Lipela pidžamu un sāka raut nost tās piedurkni.

«Ko teiks Jakoba kundze? Viņa noteikti dusmosies!» protestēja Lipels un mēģināja atbrīvot roku.

«Bet Filip!» teica Aslams. Vai varbūt tā bija Hamīde?

«Laid mani!» kliedza Lipels.

«Bet Filip! Man taču tevi jāmodina. Citādi tu nokavēsi skolu!» Jakoba kundze kratīja Lipela roku.

«Filip, mosties taču beidzot!»

«Ak jūs tā esat!» Lipels, vēl lāgā neatmodies, teica un pietrausās gultā sēdus. «)ūs gribat noraut man roku.»

Jakoba kundze smējās.

«Neviens tev negrib noraut roku. Es gribu

tevi uzmodināt! Vai nu tu beidzot būsi pamodies? Celies tagad augšā un ej uz vannas istabu! Es tikmēr pagatavošu brokastis, dzirdi?»

«Jā, jā,» noteica Lipels un izkāpa no gultas.

Vēl gluži miegains viņš grīļodamies iegāja vannas istabā un palīda zem dušas. Tad viņš beidzot atmodās. Pēc tam viņš ātri saģērbās un nogāja lejā virtuvē.

Trešdiena

.

Muks

Šoreiz Jakoba kundze bija padomājusi par krājamo aplīti.

Kad Lipels nonāca brokastīs, Jakoba kundzes jogurta vāciņš, tīri nomazgāts, gulēja blakus Li-pela šķīvim. «Paldies par aplīti!» teica Lipels un apsēdās savā vietā. (Vāciņu viņš iebāza bikšu kabatā.)

«Vai tu šorīt arī ēdīsi tikai jogurtu?» jautāja Jakoba kundze.

«Jā,» viņš atbildēja. «Tieši tāpat kā jūs!»

«Bet savu brokastmaizi tu šodien apēdīsi!» noteica Jakoba kundze. «Neaizmirsti paņemt to no ledusskapja!»

«Jā, jā,» atbildēja Lipels. «Zināt, par ko es šonakt sapņoju?» tad viņš jautāja.

«Kā tad lai es to zinu?!»

«Par suni,» stāstīja Lipels. «Par uzticīgu, brūnu suni!»

«Labi gan, ka tas bija tikai sapnis!» teica Jakoba kundze.

«Kāpēc tā?» brīnījās Lipels.

«Suņi var pārnēsāt visbriesmīgākās slimības,» viņa cītīgi skaidroja. «Trakumsērgu, piemēram. Turklāt suņiem bieži mēdz būt blusas.»

«Nav suņiem nekādu blusu!» teica Lipels. «Bet, ja ir, tad tikai suņu blusas, nevis cilvēku.»

«Redzi nu — suņu blusas! Te nu mēs esam. /

Pretīgi! Bet mums nav vērts par to strīdēties. Sapnis paliek sapnis!»

Un, tā kā arī Lipelam nebija nekādas patikas strīdēties par nosapņotiem suņiem, viņš apēda savu jogurtu, atnesa no ledusskapja iepriekšējās dienas sviestmaizi un posās uz skolu.

Tieši tad, kad no Fridriha Rikerta ielas gribēja iegriezties Herdera ielā, viņš palika stāvam kā zemē iemiets un sastindzis skatījās pāri ielai — tur, otrā pusē, pie dārza žoga sēdēja Muks, suns no viņa sapņa!

Lipels gāja pāri ielai.

Kad Lipels sunim tuvojās, tas piecēlās, pavēcināja asti un nāca pretī. Viņš apostīja Lipela roku un gaidoši paraudzījās augšup. Tas taču bija Muks! Tās pašas gaišās acis un tumšais plankums uz krūtīm. Bet varbūt tas bija suns bez saimnieka, ko vakar tika barojusi Ješkes kundze? Viņam arī bija uz krūtīm tāds pats brūns plankums!

«Sveiks, Muk!» teica Lipels.

Suns sparīgi vēcināja asti.

«Es tevi saukšu vienkārši par Muku, vien-

alga, kas tu ari būtu,» teica Lipels. «Nāc, Muk, nāc līdzi!»

Suns paklausīgi sekoja viņam.

«Sēdi, Muk! Sēdi!» Un patiesi — suns apsēdās un vērīgi skatījās viņā.

Lipels nolika zemē savu skolas somu un to atvēra.

Suns ziņkārīgi iebāza degunu starp grāmatām.

«Ej prom!» smiedamies teica Lipels un pabīdīja nost Muka galvu. «Tu jau droši vien zini, ko es tev gribu dot?»

Viņš sameklēja mugursomas sānu kabatā sviestmaizi, iztina no salvetes, nolauza mazu gabaliņu un pastiepa sunim. Viņš piesardzīgi ēda to no Lipela plaukstas.

«Tā ir mazdrusciņ auksta, kā jau tieši no ledusskapja,» Lipels atvainojās. Bet Muks luncināja asti un lika saprast, ka viņš labprāt apēstu

milzum daudz šādu aukstu maizes kumosiņu.

Tā Lipels gabalu pa gabalam izbaroja Mukām savu brokastu sviestmaizi. Tad vēl mazliet paspēlējās ar viņu, pavēlēja «Sēdi!» un «Šurp!» — līdz piepeši ar šausmām atcerējās, ka viņš tagad iet uz skolu un ka sen jau vajadzēja būt tur.

Viņš metās skriet.

Muks domāja, ka tā ir jauna aizraujoša spēle, brīžiem joņoja pa priekšu, brīžiem ķēra Lipelu un visu laiku mēģināja satvert zobos skolas

somu. Taču ne jau pa īstam, tikai spēlēdamies. Beidzot, pavisam aizelsies, Lipels nokļuva pie skolas. Stunda tikko kā bija sākusies. Neviens skolēns vairs nebija manāms, visi jau sēdēja savās klasēs! Nemaz nebija tik vienkārši iestāstīt sunim, ka viņš nedrīkst iet līdzi skolā. Viņš gribēja kopā ar Lipelu iespraukties pa durvīm. Lipels centās suni pārliecināt ar vārdiem, vēlreiz noglaudīja viņu, tad visiem spēkiem atstūma no durvīm un ātri aizcirta tās Mukām pašā degungalā. Viņš bija iekšpusē, un Muks bija ārpusē, tas bija labi! Bet lielais pulkstenis gaitenī jau rādīja astoņi un vienpadsmit minūtes. Un tas vairs nebija tik labi, jo stundas sākās astoņos!

Sadrūmis viņš vilkās pa gaiteni, bet tad atcerējās, ka šodien taču bija trešdiena. Tūlīt viņš atkal sāka justies labāk un drāzās uz klasi. Abas pirmās stundas bija zīmēšana pie Geltenpota kunga. (Patiesībā būtu jāsaka «mākslas audzināšana», bet pat Klobes kundze vienmēr teica «zīmēšanas stunda».) Un, ja pie Geltenpota kunga nokavējās, tad tas nebija ne tuvu tik slikti kā pie Klobes kundzes, kura parasti gribēja dzirdēt atvainošanos.

Zīmēšanas stunda

Geltenpota kungs vēl bija paslēpies aiz savas avīzes. Viņam stunda nebija sākusies, jo Elvīra vēl dalīja zīmēšanas blokus.

Lipels mēģināja klusi paslīdēt garām Geltenpota kungam un apsēsties savā vietā. Geltenpota kungs tā arī neko nebūtu manījis, ja Elvīra neapstātos un neiesauktos: «Skolotāj, Pilips nokavējies!»

Geltenpota kungs nolaida avīzi, izņēma no mutes košļājamo gumiju, ietina to sudraba papī-rītī un jautāja: «Kas? Kā? Kā lūdzu? Kas noticis?»

«Pilips ir nokavējies,» atkārtoja Elvīra.

Geltenpota kungs pārlaida acis klasei. Lipels jau sen sēdēja savā vietā, tāpēc Geltenpota kungs izbrīnījies jautāja: «Kurš ir nokavējies?»

«Pilips!» teica Elvīra. (Nu jau trešo reizi.)

«Elvīra, meitenīt!» iecietīgi sacīja Geltenpota kungs un salocīja avīzi. «Pirmkārt, viņu nesauc par Pilipu, bet gan par Filipu. Un, otrkārt, viņš sēž tur, savā vietā, ja es nemaldos. Vai tad var būt nokavējies tas, kurš jau sēž savā vietā? Nu tātad!» Ar šiem vārdiem starpgadījums, viņaprāt, bija nokārtots, un viņš skatījās uz savu avīzi, nevarēdams izdomāt, vai ir vērts to vēlreiz atšķirt un mazlietiņ palasīt. Tad izlēma, ka vairs nav vērts.

Viņš piecēlās, nostājās pie skolotāja galda un teica: «Uzmanību, sākam stundu!»

Visi pārstāja sarunāties un gaidoši vērās Gel-tenpota kungā.

«Klausieties uzmanīgi, es skaidrošu tikai vienu reizi!» paziņoja Geltenpota kungs.

«Pirmais — zīmējums. Tas jums jāizpilda ar zīmuli. Tas ir svarīgi. Dzirdiet — ar zīmuli! Flo-māsteri ir aizliegti un tāpat visi pārējie rakstām-rīki, kam kāds sakars ar spalvām, tātad lodīšu pildspalvas, tintes pildspalvas, rakstāmspalvas un visas pārējās spalvas.

Otrais — gleznošana. To dara ar ūdenskrā-sām. Tas ir svarīgi. Aizliegti ir vaska krīti, tāfeles krīti, krāsu zīmuļi un pildzīmuļi.

Trešais — krāsu sajaukšana. Šim nolūkam paredzēts krāsu kastes vāciņš. Plāni klāsies tam, kurš jauks tieši krāsu trauciņā!

Ceturtais — formāts. Jūs gleznosiet uz lielām lapām. Uz lapām, labi iegaumējiet! Aizliegti ir gleznojumi uz rūtiņu vai līniju papīra, uz burtnīcu lapām, uz melnrakstu un piezīmju lapiņām un vēl uz visa pārējā, ko jūs mēdzat sev staipīt līdzi.

Vai vēl ir jautājumi?»

Lipels pacēla roku: «Vai drīkst gleznot uz kartona?»

«Svarīgs jautājums!» paslavēja Geltenpota kungs. «Bet kur tu ņemsi kartonu?»

«Zīmēšanas bloka vāks!» atbildēja Lipels.

«Ārkārtīgi atjautīgi! Nē, kartons nav atļauts,» teica Geltenpota kungs. «Vēl būs jautājumi?»

Piecēlās Barbara: «Kas mums īsti jāzīmē?»

«Ak, es aizmirsu jums to pateikt?» Vaicāja Geltenpota kungs. «Manā vecumā tas var gadīties. Katrs lai zīmē savu mīļāko dzīvnieku. Jūs tātad pārdomāsiet, kurš dzīvnieks jums vislabāk patīk, un to arī zīmēsiet. Tā, tagad sāciet!»

Arslans gleznoja lauvu.

Hamīde gleznoja putnu. Tas laikam bija kanārijputniņš, vismaz viņš tupēja būri.

Lipels izvēlējās suni. Viņam nebija nekādu iebildumu pret gleznošanu, taču dzejošana sagādāja vairāk prieka. Tāpēc viņš izlēma abas lietas apvienot.

Lapas augšpusē viņš uzzīmēja suni. Ne pārāk lielu. Taču arī ar neapbruņotu aci tas bija labi saskatāms. Zem zīmējuma uzrakstīja dzejoli par suni. Tas skanēja tā:

SUNS

Uz suņiem man ir mīlīgs prāts,

jo tiem ir četras kājas klāt.

Jā, katrā stūrī viena.

Bet zivij nav nevienas. [1]

Lipelam dzejolis šķita ļoti labi izdevies. Gel-tenpota kungs bija citās domās. Viņš ilgi aplūkoja lāpu un beidzot teica: «Pirmais — suns ir par mazu. Viņš varēja būt daudz daudz lielāks. Otrais — es neesmu vācu valodas skolotājs. Bet abas pēdējās rindiņas, manuprāt, nav izdevušās.»

«Kā tad tā?» jautāja Lipels. «Atskaņas taču ir.»

Geltenpota kungs ar īkšķa nagu pakasīja pazodi (tā viņš darīja vienmēr, kad domāja) un teica: «Pirmais — ir kļūdaini runāt par stūriem, ja uzzīmēts suns. Suņi ir noapaļoti, nevis stū-

raini. Un otrais — ko dzejolī, kas saucas «Suns» meklē zivs?»

Lipelam bija jāatzīst, ka skolotājam taisnība. Viņš pārsvītroja dzejoli un apakšā uzrakstīja citu:

SUNS

Uz suņiem man ir mīlīgs prāts, jo tiem ir četras kājas klāt.

Ja suni sauc, viņš reizēm nāk, bet reizēm notiek citādāk.

Pret šo dzejoli Geltenpota kungam nebija ko iebilst. Un Lipels ārkārtīgi apmierināts kopā ar citiem izgāja no klases.

Pēc starpbrīža viņi rakstīja diktātu pie Klobes kundzes, tad nāca matemātika, un pēdējā stunda bija mūzika.

īsa pēcpusdiena

Lipels kopā ar Arslanu un Hamīdi izgāja no skolas. Viņš dega nepacietībā ieraudzīt Muku.

Bet suns nekur nebija redzams.

Kamēr viņi gāja pa Herdera ielu, Lipels ik pa brīdim iesaucās: «Muk, Muk!» — un visu laiku meklēdams skatījās apkārt.

«Ko tu tur sauc?» beidzot jautāja Hamīde. «Tu taču dzirdi!» atbildēja Lipels.

«Jā, bet kas tas Muks tāds ir?» viņa jautāja. «Vai kāds no mūsu klases?»

«Nu, klausies!» Lipelam trūka vārdu. «Tu taču nebūsi aizmirsusi Muku. Tas ir suns.»

«Kā tad man to bij zināt?» jautāja Hamīde. «Tu neesi stāstījis, ka tev pieder suns.»

«Man jau arī nepieder,» teica Lipels.

«Tev nav suņa? Kāpēc tad tu viņu sauc?» jautāja Hamīde.

Arslans smējās.

«Es saucu tāpēc, ka...» Lipels iesāka.

«Ka...?»

Lipelam negribējās ieslīgt garos skaidrojumos. «Ka man jāsteidzas mājās. Uz redzēšanos, līdz rītam!» Un viņš vienkārši pārtrauca sarunu.

Pa to laiku bērni bija nonākuši pie Fridriha Rikerta ielas. Lipels nogriezās pa labi, abi pārējie aizgāja taisni.

«Līdz rītam!» vēl uzsauca Hamīde, un Ar-slans smiedamies pamāja.

Tieši tanī brīdī, kad Lipels bija nokļuvis pie mājas un grasījās atslēgt ārdurvis, viņš atkal ieraudzīja Muku. Suns tupēja otrā ielas pusē pie Ješkes kundzes mājas un grauza kaulu. Ješkes kundze stāvēja pie virtuves loga un vēlīgi noraudzījās sunī.

Lipels skrēja pāri ielai.

«Sveika, Ješkes kundze! Te nu viņš ir! Es jau viņu visur izmeklējos,» Lipels sauca. «Sveiks, Li-pel,» teica Ješkes kundze. «Es viņam atkal iedevu

ko paēst. Es tiešām gribētu zināt, kam viņš pieder. Varbūt viņš vairs nevar atrast ceļu uz mājām, un īpašnieks jau sen viņu meklē.»

«Es zinu, kā viņu sauc,» teica Lipels. «Par Muku.»

«Kā tu to zini?»

«Es nosapņoju!»

«Nosapņoji? Nu, cerams, suns ari būs nosapņojis, ka viņu sauc par Muku, citādi viņš pats to nemaz nezinātu,» Ješkes kundze smējās. «Kā tev veicās ar sapņa turpinājumu? Vai nosapņoji pasaku līdz galam?»

«Jā. Tas ir — nē! Es redzēju turpinājumu. Bet pasaka joprojām nav galā. Šodien man jāiet gulēt vēl ātrāk nekā vakar, citādi es atkal netikšu līdz beigām.»

«Tad jau tu droši vien pēcpusdienā mani neapciemosi?» ar nožēlu balsī teica Ješkes kundze. «Nu jā, sapņošana arī ir svarīga, to es saprotu. Tad līdz rītam!»

«Uz redzēšanos!» uzsauca Lipels un skrēja mājās.

Jakoba kundze mazliet padusmojās, ka Lipels atgriezies tik vēlu un tālab ēdiens gandrīz jau atdzisis. Bet, tā kā Lipels neko pretī neteica, tad viņa drīz vien apklusa. Tā abi ēda klusēdami. Pēc pusdienām Lipels palīdzēja nomazgāt traukus, tad sagatavoja — kā tagad katru pēcpusdienu — mājas darbus.

Pēc tam viņš izmēģināja laimi vēlreiz un palūdza grāmatu. Bet kad Jakoba kundze atkal teica: «Nē, grāmatu tu nedabūsi!» — ari šī lieta bija nokārtota, un Lipels nolēma nekavējoties iet gulēt.

«Vai ir vēl kas padarāms?» viņš jautāja.

«Nē, kāpēc tu tā jautā?»

«Tāpēc, ka es tagad gribētu iet gulēt.»

«Gultā? Vai tu neesi slims?»

«Nē, nē. Es gribu gulēt.»

«Gulēt? Tagad?! Vēl taču ir pārāk agrs, lai ietu gulēt. Tur tomēr kaut kas slēpjas! Tu taču īstenībā gulēt nemaz negribi!»

«Nē, gribu! Kāpēc galu galā nedrīkst iet gulēt, ja es esmu noguris?» prasīja Lipels.

«Tas taču nav normāli. Arā vēl ir gaišs!»

«Bet drīz kļūs tumšs,» teica Lipels.

Tā kā Jakoba kundze tikai brīnīdamās viņā skatījās un neticīgi šūpoja galvu, viņš atkārtoja vēlreiz: «Tūliņ patiesi kļūs tumšs!»

Un, tā kā acīmredzot arī tas nelīdzēja, piebilda: «Mamma un tētis man vienmēr ļauj iet gulēt tad, kad es esmu noguris!»

«Vai tu gribi teikt, ka es tev neļauju iet gulēt?!» viņa jautāja. «Ej taču, ja jau tik ļoti gribi!»

Lipels priecīgi pateica «Ar labu nakti!» un aizgāja uz savu istabu. Kamēr viņš posās uz gultu, vēl kaut kas ienāca prātā. Aslamam un princesei viņa «dīvainais tērps» nebija licies īsti piemērots. Viņš saprata, ka cilvēks, kas pa Austrumu pilsētu pastaigājas pidžamā, droši vien visiem ļoti krīt acīs. Pat tādā gadījumā, ja pidžama ir padarīta neievērojama, noraujot piedurknes vai arī to sasmulējot.

Bet vai viņam nebija kāds apģērba gabals, kurš tā nepievērstu uzmanību?! Balts Austrumzemju ietērps ar turbānu, kādu nēsāja visi vīrieši galvaspilsētā? Pareizi, viņš taču martā karnevāla laikā bija pārģērbies par Hadži Halefu Omāru! (Tas bija tēls no kādas agrāk lasītas Austrumzemju pasakas.) Un šim kostīmam vajadzēja atrasties kaut kur skapī.

Lipels pārmeklēja drēbju skapi, atrada kostīmu un pēc krietnas jaukšanās arī turbānu. Abi izskatījās saburzīti un mazliet netīri, jo viņš bija kostīmu vienkārši noģērbis un iemetis skapī. Bet tieši tas jau arī bija vajadzīgs.

Lipels veikli novilka pidžamu un ieslīdēja austrumnieciskajās drānās. Tērps bija neparasti smags. Kad viņš atkal ielīda gultā un gribēja pagriezties uz sāniem, tad beidzot saprata, kas par lietu — kabatā atradās lukturītis, kuru bija meklējis jau mēnešus trīs.

Meteņa otrdienas vakarā viņš bija apciemojis Ješkes kundzi un kabatas lampiņu paņēmis līdzi, lai redzētu ceļu atpakaļ. Tagad tā joprojām atradās karnevāla kostīmā. Visā visumā praktiski, domāja Lipels. Ja es naktī pamodīšos, man

būs pa rokai lampiņa un es varēšu ieslēgt gaismu! Viņš pagriezās uz muguras, pārvilka segu pāri sejai, lai būtu vēl tumšāks, tiešām iemiga un tūlīt arī sāka sapņot.

TREŠAIS SAPNIS

Iau krēsloja, kad Lipels, Hamīde un Aslams kopā ar Muku nokļuva pie pilsētas vārtiem. Tur drūzmējās daudz ļaužu, viņi gribēja iekļūt galvaspilsētā, jo bija vakars un, iestājoties naktij, vārtus slēdza. Kas laicīgi nepaguva ieiet pilsētā, tam nācās nakšņot ārpusē klajā laukā. Lipels noņēma no galvas turbānu, noplēsa garu šauru auduma strēmeli un apsēja Mukām ap kaklu siksnas vietā. Viņš baidījās drūzmā suni pazaudēt.

Visi trīs bērni izgāja cauri vārtiem garām sargiem un iejuka ceļojošo amatnieku, tirgoņu un ubagu burzmā. Kopā ar viņiem nāca gani, dzīdami pa priekšu kazu barus; no darba tīrumos atgriezās bērni, zemnieki jāja uz ēzeļiem, bet kamieļu mugurās sēdēja tirgoņi.

«Labi, ka mēs abus zirgus atstājām pie klintīm,» Lipels pusbalsī teica Aslamam un Ha-mldei. «Bērni zirgos te noteikti pievērstu visu skatus.»

Aslams pamāja.

«Un labi, ka tu pārģērbies,» piemetināja Ha-mīde. «Savās dīvainajās drānās tu noteikti būtu pievērsis visu uzmanību. Mums jāpasteidzas. Drīz satumsīs.»

«Tiešām, tūlīt būs tumšs,» teica Lipels. «Kur nu mēs lai pārguļam?»

«Mums jāatrod kāds patvērums,» teica Ha-mīde.

Un viņi kopā ar suni devās pa šaurajām, līkajām ieliņām meklēt, kur apmesties. Tagad, kad dienas svelme pamazām bija atkāpusies un apkārt virmoja vēsa gaisa straumes, cilvēki iznāca no savām mājām. Vara kalēji sēdēja uz ķeblīšiem savu darbnīcu priekšā un veidoja lielus ūdens traukus, kurpnieki vija ādas siksniņas sandalēm, kāds šuvējs šuva zīda kaftānu, galdnieki ārā ēvelēja dēļus, darbā iegrimušus varēja redzēt grozu pinējus, kokgriezējus, paklāju vijējus un pat vienu stikla pūtēju. Veikaliņu priekšā stāvēja tirgoņi un skaļi slavināja savas preces.

Pēc brīža viņi atrada meklēto. Uz kādas izkārtnes stāvēja rakstīts: «Viesnīca «Pie mežonīgā kalifa». Labas un lētas naktsmājas.»

Viņi iegāja pa ārdurvīm un atradās iekšpa-galmā ar daudzām durvīm visapkārt.

Kāds vecs vīrs sēdēja zemē, atspiedies pret kolonnu, košļāja dateles kauliņu un lasīja grāmatu.

Bērni krietnu brīdi stāvēja viņa priekšā, bet

viņš tos nemanīja. Viņi pakrekšķināja un padauzīja kājām, lai pievērstu sev uzmanību, paklapēja Mukām pa muguru un staigāja vīram deguna priekšā turpu un atpakaļ.

Bet tas netraucēts lasīja tālāk.

Beidzot Hamīde skali teica: «Lai Allahs ar jums, cienītais vīrs. Piedodiet man, ka tik vienkārši vēršos pie jums. Bet tā ir mūsu vēlēšanās — šeit, jūsu viesnīcā, pārnakšņot.»

Vīrs nolika grāmatu pie malas, izņēma no mutes dateles kauliņu, ietina to vīģes lapā un noglabāja kaftāna kabatā. Tad nopētīja visus trīs bērnus un suni un teica: «Pirmais — cilvēku, kurš lasa, nedrīkst traucēt. Tas ir nepieklājīgi. Otrais — jo īpaši nedrīkst traucēt vecus cilvēkus, kuri lasa. Tas ir vēl nepieklājīgāk. Un trešais — vecus cilvēkus, kas lasa korānu, nedrīkst traucēt nekādā gadījumā. Tas ir pavisam nepieklājīgi. Kur tad ir jūsu vecāki? Vai varbūt jūs te vieni paši gribat pārnakšņot?»

«Jā, tā tas ir. Lai Allahs mums piedod, ka jūs traucējam,» teica Hamīde.

Vīrs nopētīja visus trīs vēl uzmanīgāk un jautāja: «Kālab runā tikai meitene?»

«Aslams ir mēms,» ātri atbildēja Lipels. «Viņš nevar parunāt.»

«Un tu? Tu arī esi mēms? Kālab tu nerunā?» vīrs tincināja.

«Es taču tikko runāju,» teica Lipels.

«Kad?»

«Nu tikko — es jums teicu, ka Aslams ir mēms!»

Vīrs brīdi padomāja un paskrāpēja zodu ar īkšķa nagu. «Jā, tas ir tiesa,» viņš beidzot noteica. «Kā jūs teicāt — kur ir jūsu vecāki?»

«Mēs vispār neko neteicām, augsti godātais,» atbildēja Hamīde.

«Pirmais — es nejautāju tev, bet gan tam puikam. Un otrais — es tomēr ļoti gribētu zināt, kur atrodas jūsu vecāki.»

«Viņi... viņi ir...» Hamīde iesāka un sastostījās.

«Viņi ir Vīnē,» steidzīgi noteica Lipels.

«Vīnē? Kas ir Vīne?» izbrīnījies vaicāja vecais vīrs.

«Tā ir pilsēta tālajā Frankistānā,» paskaidroja Lipels.

«Frankistāna? Lai Allahs dod, ka viņu kara-vāna sveika un vesela no turienes atgriežas!» iesaucās vecais.

«Lai tā notiek,» teica Lipels un pamāja.

«Nabaga bērni! Gluži vieni bez vecākiem!» teica sievietes balss aiz muguras.

Bērni pagriezās.

Apaļīga sieviete ar lieliem sudraba riņķiem ausīs iznāca pa durvīm. Viņa bija ietinusies platās austrumu drānās un citu virs cita savilkusi vismaz piecus apakšsvārkus, kuri viņu nebūt

nedarīja tievāku. Rokā viņa nesa slaiku māla krūku.

«Es visu dzirdēju,» viņa laipni teica. «Atvainojiet manu vīru, viņš reizēm ir mazliet bargs. Vispirms ieēdīsim manu kompotu un tad jau redzēsim, ko darīt tālāk!»

Necenšoties izlikties pārāk smalka, viņa iebāza savus resnos pirkstus krūkā, izvilka medū iemērktās vīģes un rozīnes un katram bērnam dažas iespieda saujās.

«Garšo ļoti labi! Paldies!» teica Lipels, kad bija iebāzis mutē medus rozīni.

Vecais vīrs pārmetoši uzlūkoja sievu un teica: «Pirmais — kā tu tā vienkārši ņem un jaucies manā sarunā! Tas ir nepieklājīgi. Otrais — kā tu vari zināt, vai viņiem vispār būs ar ko samaksāt par naktsmājām?»

«Ak, tu ar tiem saviem «pirmais, otrais, trešais!»» smējās sieva un nolaizīja medu no pirkstiem. «Pirmais — es iejaucos sarunā tāpēc, ka nejauši visu dzirdēju. Otrais — šie bērni nekad neietu uz viesnīcu, ja viņiem nebūtu naudas naktsmājām. Un trešais — es redzu, ka meitenei ap roku ir zelta rokassprādze ar sarkanu akmeni, kura ir tik daudz vērta, ka skroderis Labakans ar visiem saviem radiem par to varētu te nakšņot veselu gadu. Un visi zina, ka Labakanam ir visvairāk radu visā mūsu kvartālā!»

Izbijusies Hamīde pabīdīja rokassprādzi at-

pakaļ blūzes piedurknē. Sieviete smējās. «Tagad tu to vairs nenoslēpsi! Taču nebaidies, es jau tevi neapzagšu!»

Hamīde domīgi teica: «Diemžēl nav tā, kā jūs, cienītā kundze, teicāt. Mums tiešām nav naudas.»

«Nu tu dzirdi!» triumfēdams iesaucās vīrs. «Nav naudas! Ne dināra! Tieši tā jau es domāju.»

«Bet rīt vai parīt mēs jums noteikti samaksāsim. Turklāt vēl bagātīgi. Vairāk nekā jūs prasīsiet,» zvērēja Hamīde.

«Bez naudas nav nekāda nakšņošana!» teica vīrs. «Kurš galvos, ka jūs vārdu turēsiet? Varbūt jūsu vecāku karavāna neatgriezīsies. Ceļā ir laupītāji un plēsīgi zvēri!»

«Kā tu kaut ko tādu vari sacīt! Vai tu gribi viņus nobaidīt?» sieva nepatikā teica savam vīram. Tad viņa pievērsās bērniem: «Saprotiet mūs arī. Mēs pārtiekam no tā, ko ienes viesnīca. Mēs nedrīkstam ļaut jums pārnakšņot par baltu velti.»

«Mēs jums naudu atnesīsim. Noteikti, noteikti,» solījās Hamīde.

«Es redzu izeju,» sacīja resnā sieva. «Tu man kā ķīlu dosi savu rokassprādzi. Es to paturēšu līdz brīdim, kad būs samaksāts jūsu rēķins. Tad tu dabūsi to atpakaļ.»

«Nē, tā... tā neiet,» atbildēja Hamīde. «Rokassprādzi es nevaru atdot.»

«Tad es tev nevaru dot naktsmājas. Man ļoti žēl, mīļie bērni,» teica sieviete. «Es labprāt dāvinu pāris augļu, bet ne jau naktsmājas.»

«Nu, tad mums laikam jāiet,» bēdīgi teica Hamīde.

Un bērni lēnām izgāja uz ielas. Pat Muks nokāra galvu, it kā būtu sapratis, ka viņi aizraidīti projām.

«Kāpēc tu viņai neatstāji rokassprādzi ķīlā?» vaicāja Lipels, kad viņi stāvēja krēslainajā ielā. «Tu noteikti būtu dabūjusi to atpakaļ. Kad As-lams atkal drīkstēs runāt un jūsu tēvs uzzinās patiesību, viņš jums iedos naudu, ar ko samaksāt naktsmājas.»

«Es nedrīkstu atdot rokassprādzi. Iekšpusē ir iegravēts mans vārds un karaliskais ģerbonis. Ja sieviete to būtu pamanījusi, viņai uzreiz būtu kļuvis skaidrs, ka es esmu princese,» teica Hamīde. «Vai tiešām nav nekādas iespējas nopelnīt naudu?»

«Kādā veidā?» jautāja Lipels. «Tu taču neko neproti darīt, tu taču esi princese. Un Aslams nedrīkst runāt.»

«Kāpēc tu tā saki?» atjautāja Hamīde apvainojusies. «Kāpēc tu domā, ka es neko neprotu?»

«Nu, bet princesēm taču nav jāstrādā. Un naudu var nopelnīt vienīgi ar darbu.»

«Es, piemēram, protu dziedāt. Un arī spēlēt,»

pastāstīja Hamlde. «Un Aslams prot daudz daudz vairāk nekā tu. Galu galā, viņa skolotājs bija Sindbads.»

«Tas mums neko nelīdz, jo viņš nedrīkst runāt,» Lipels sapīcis nomurmināja.

«Tā par dziedāšanu un spēlēšanu nemaz nav tik zemē metama ideja!» atzina Hamīde. «Mēs varētu uzstāties tirgus laukumā. Tur bieži sastopami muzikanti, aktieri un pasaku teicēji. Tā būs īstā ideja! Mēs spēlēsim, un Muks rādīs trikus. Muks prot daudz ko, viņš māk pat staigāt uz divām kājām. Vai ne, Aslam?»

Aslams pamāja ar galvu. Pēc viņa izskata varēja noprast, ka doma viņam patika.

«Bet mēs taču nevaram tagad uzstāties tirgus laukumā. Ir jau tumšs,» iebilda Lipels.

«Uzreiz redzams, ka tu tirgu nepazīsti!» smējās Hamīde. «Pa dienu tas ir gandrīz tukšs, jo tad ir pārlieku karsts. Bet tagad, vakarā, tur ir simtiem cilvēku, tie pērk un pārdod, strādā vai pastaigājas. Tu taču redzēji, cik daudz ļaužu ir ielās. Vakaros neviens nesēž mājās. Spēlēsim! Aslams ļoti labi prot sist bungas. Mums tikai jāatrod kaut kas piemērots — kāds trauks vai kas līdzīgs, kas varētu noderēt par bungām. Es spēlēju flautu. Ja mēs kaut kur atrastu kādu niedri, Aslams man ātri varētu pagatavot flautu. Un tu? Ko tu vislabāk proti?»

«Es diemžēl neprotu spēlēt nevienu in-

strumentu,» Lipels bija domīgs. «Man mūzikā ir četrinieks*.»

«Tad jau tu droši vien arī dziedāt neproti?» jautāja Hamīde.

Lipels nokaunējies papurināja galvu.

«Nav jau tik traki!» mierināja Hamīde. «Tu iesi apkārt ar turbānu un savāksi naudu. Vai varbūt tu proti labi vingrot? Stāvēt uz rokām vai atmuguriski mest salto? To arī ļaudis labprāt skatās!»

«Vingrošanā arī man ir četrinieks,» Lipelam tiešām bija ļoti žēl. «Gan tikai vasarā. Ziemā man ir trijnieks, jo tad mēs ejam uz slēgto peldbaseinu. Es esmu labs peldētājs!»

Hamīde smējās. «Tirgus laukumā tev nez vai izdosies demonstrēt savus peldēšanas trikus!»

«Bet vācu valodā man ir vieninieks,» uzsvēra Lipels. «Es diezgan labi protu dzejot.»

«Nu jā, tomēr būs labāk, ja tu savāksi naudu,» teica Hamīde. «Tas jau arī vienam ir jādara. Tagad meklēsim Aslamam bungas!»

Šaurā ieliņa, pa kuru viņi gāja, izveda platā ielā.

«Tā ir mūsu galvenā iela,» paskaidroja Hamīde. «Pa kreisi tā aizved augšā uz pili, pa labi — uz tirgu. Nāc, iesim pa labi!»

* Vācijā vislabākā atzīme ir vieninieks, bet vissliktākā — piecinieks.

Pēkšņi viņiem tuvojās jātniekā. Tie ar grūtībām spēja atbrīvot sev ceļu starp kājāmgājējiem, tik dzīva bija iela tagad, vakarā. Aslams piepeši apstājās un satvēra Lipelu un Hamīdi aiz rokas.

«Kas noticis?» jautāja Hamīde.

«Ko tu gribi?» jautāja Lipels.

Aslams īdzīgi purināja galvu, pielika pie lūpām pirkstu, lai liktu viņiem apklust un saspringti skatījās uz jātniekiem.

Tad viņš pamāja, it kā viņa aizdomas būtu apstiprinājušās, un ātri ievilka Lipelu un Hamīdi vārtu arkas tumšajā ēnā. Muks ierējās, jo tik pēkšņi bija parauts atpakaļ.

Jātnieki aizjāja garām.

Tie bija trīs vīri tumšos mēteļos. Pavadā viņi veda divus zirgus bez jājējiem.

«Ceļu! Dodiet ceļu!» sauca viens no viņiem, ' ' . '• kurš, likās, bija vadonis, un dzina savu zirgu

cauri drūzmai.

Lipels sastinga, izdzirdis šo balsi, un neuzdrošinājās pat elpot. Aslams noliecās un aizspieda Mukām purnu, lai tas nerietu. Tad beidzot jātnieki bija prom.

«Mūsu sargi!» čukstēja Lipels.

Aslams pamāja.

«Viņi noķēruši savus zirgus un atgriezušies,» klusi teica Lipels.

«Tas ir slikti!»

«Tas, ka viņi atgriezušies, vēl nav pats ļaunākais,» čukstēja Hamlde.

«Vai tu redzēji abus zirgus bez jātniekiem?

Tas ir daudz ļaunāk!»

«Kāpēc?» jautāja Lipels.

«Tie bija mūsu zirgi. Vai tu viņus nepazini? Viņi ir atraduši mūsu zirgus. Tagad viņi zina, ka mēs esam dzīvi. Un ne tikai to — viņi nojauš, ka atrodamies te, pilsētā!»

«Kāpēc tu tā domā?»

«Tāpēc, ka viņi atraduši mūsu zirgus aiz pilsētas vārtiem pie klintīm! Ja mēs būtu aizbēguši uz svešu zemi, tad mūsu zirgi nestāvētu pie pilsētas vārtiem. Par to viņiem nav nekādu šaubu.»

«Tu domā — viņi tagad mūs meklē?»

«Šovakar noteikti vairs ne. Tādam darbam ir jau pārāk tumšs. Taču rīt dienā mums ļoti jāuzmanās. Nāciet tagad līdzi uz tirgus laukumu! Par laimi, viņi mūs nepamanīja.»

Aslams ar Muku gāja pa priekšu, Hamīde sekoja. Brīdī, kad arī Lipels grasījās atstāt vārtu arku, viņš dzirdēja aiz muguras atveramies durvis.

«Aslam!» viņš iesaucās.

Taču Aslams nepagriezies soļoja tālāk.

Durvju spraugā bija redzama gaisma, šaurajā strēlītē iznira kāda galva — sievietes galva.

Lipels gribēja skriet prom, bet nespēja pakustināt kājas.

«Aslam!» viņš sauca vēlreiz.

Durvis tika atvērtas līdz kājai vaļa, vienā mirkli visapkārt kļuva gaišs.

«Filip, vai tu sapņo?» vaicāja sievietes balss no durvīm.

Lipels mirkšķināja acis, gaisma viņu apžilbināja.

Jakoba kundze skatījās pa atvērtajām durvīm.

«Es negribēju tevi uzmodināt. Piedod! Es tikai gribēju pārliecināties, vai tu patiesi esi aizgājis gulēt,» viņa čukstēja. «Neliecies traucēts, guli vien tālāk!» Viņa klusi aizvēra durvis un atstāja Lipelu vienu. «Nekrietnība!» nomurmināja Lipels pusmiegā, izstaipījās un aizmiga, un veikli sapņoja tālāk.

Tirgus bija spoži apgaismots.

Veikaliņu priekšā bija saspraustas degošas lāpas dzelzs turekļos, amatnieki virs durvīm bija pakāruši eļļas lampiņas un krāsnīs zem klajas debess cilvēki dedzināja kamieļu mēslus, lai uzvārītu ūdeni tējai.

Hamīde drosmīgi nostājās tirgus laukuma vidū.

Aslams stāvēja viņai blakus, turēdams kā bungas vecu, iebuktētu katlu. Viņam priekšā tupēja Muks un gaidoši raudzījās Aslamā. Tad

Aslams sāka sist bungas, lai vērstu ļaužu uzmanību uz sevi. Cilvēki ziņkārīgi pienāca tuvāk. Hamīde dziļi ievilka elpu un sauca, cik skaļi spēdama: «Cienītie vīri, godātās sievas! Gudrie ve-zīri un zinīgie tirgoņi! Prasmīgie amatnieki! Augsti slavētie šīs pilsētas iedzīvotāji! Nāciet visi šurp!

Nāciet šurp, pametiet savus darbus, pametiet nedzertu tēju! Slēdziet savus veikalus un nāciet šurp! Atstājiet savas mājas! Jo šeit jums tiek rādīta vienreizēja izrāde, kādu nedabū redzēt katru vakaru. Muks, suns, jums rādīs ne ar ko nesalīdzināmus trikus, mans brālis un es — mēs viņu pavadīsim ar mūziku.

Jaunais vīrs ar turbānu noslēgumā atļausies jums lūgt nelielu ziedojumu. Labprāt tiek ņemti pretī arī lielāki naudas gabali, nemaz nerunājot par zeltu!»

Lipels juta, ka nosarkst un domīgs skatījās zemē.

«Izklausās daudzsološi!» domāja ļaudis.

«Paskatīsimies, ko viņi mums rādīs!» teica vīrietis Lipelam aiz muguras.

«Tam jābūt kaut kam sevišķam. To mēs noskatīsimies. Kaut ko tādu tiešām nedabū redzēt katru dienu!» Tā un tamlīdzīgi Lipels dzirdēja runājam visapkārt. Viņš kļuva drošāks un katram gadījumam jau pie laika noņēma turbānu, lai varētu sākt vākt naudu, ko viņam tūlīt metīs.

Hamīde sauca: «Tā, tagad sākas mūsu izrāde! Lūdzam jūsu uzmanību pirmajam muzikālajam priekšnesumam!»

Viņa pamāja Aslamam. Viņš sāka sist bungas, Hamīde spēlēja flautu. Skanēja ne visai labi un ne visai skaļi. Aslams bija ļoti centies, taču no resnas niedres nav iespējams pagatavot labu flautu! Skatītāji sāka ņurdēt.

«Vai jūs mūs turat par nerriem?» sauca kāds vīrietis. «Mana piecgadīgā meita spēlē desmitkārt labāk!»

«Ko tas nozīmē? Pārtrauciet! Beidziet!» sauca cilvēki cits caur citu. Daži pat devās prom. Hamīde apstājās dziesmas vidū. Aslams, uzreiz to nepamanījis, vēl brīdi sita bungas, tad apklusa arī viņš.

Arvien vairāk ļaužu atgriezās savos veikaliņos un mājās.

«Neejiet prom!» Izmisusi sauca Hamīde. «Pats labākais vēl tikai būs. Tagad jūs redzēsiet vienreizēju suņu dresūru. Muks rādīs, ko viņš māk.»

Dažs labs, kas grasījās iet prom, apstājās.

«Tad rādiet jel, ko tas suns māk!» sauca kāds skatītājs.

«Ja viņš būs tikpat slikts kā jūsu mūzika, tad viņš nopelnīs nevis zelta gabalus, bet pavisam ko citu!»

Ļaudis smējās.

Aslams deva Mukām zīmi. Muks nostājās uz pakaļkājām. Aslams pamāja un Muks paspēra vienu divus nedrošus solus, tad viņš nolaidās atkal uz visām četrām un nelaimīgi skatījās Asla-mā. Viņš bija pieradis, ka Aslams pasaka vārdiem, ko no viņa grib. Bet Aslams nedrīkstēja runāt. Viņš drīkstēja vienīgi cerēt, ka Muks sapratīs, ko viņš viņam ar zīmēm pavēlēja.

Aslams pamāja vēlreiz. Vēlreiz Muks nostājās uz pakaļkājām.

«Kad jūs vienreiz sāksiet?» kāds skaļi prasīja. «Tu taču redzi, ka mēs jau esam sākuši,» iesaucās Hamīde lūgdamās. «Skatieties! Skatiet, ko suns māk!»

«Bet tas tak redzams katru dienu!» sauca viens vīrs. «Pagājušo nedēļu te bija kāds burvju

mākslinieks ar diviem suņiem un vienu čūsku.

Suņi sita bungas, un čūska dejoja. Liec, lai tavs suns vismaz pasit bungas!»

«To viņš neprot, man liekas,» klusi teica Hamīde.

Aslams purināja galvu.

«Tas ir kronis! Šie bērni mūs tur par muļķiem! Kāda nekaunība! To mēs tā neatstāsim!»

Skatītāji sašutuši sauca cits caur citu un svieda Aslamam, Hamīdei un sunim ar kamieļu mēs-liem. Hamīdei asaras plūda pār vaigiem, viņa nezināja, ko iesākt.

Tad Lipels vairs neizturēja.

Viņš saņēma visu dūšu, izlauzās caur sa-niknoto skatītāju baru pie Hamīdes, izņēma bungas Aslamam no rokām, uzsita pa tām, līdz visi izbrīnā apklusa, un iesaucās: «Manas dāmas un kungi, tas, ko jūs redzējāt, bija tikai un vienīgi priekšspēle, priekšspēle Lipela dzejas un burvestību izrādei. Neejiet prom! Skatieties! Tikai tagad izrāde pa īstam sāksies!»

«Ko tu dari? Vai tu esi traks!» čukstēja Ha-mīde. «Tu nedrīksti par viņiem smieties. Citādi viņi sviedīs ar akmeņiem, ne tikai ar kamieļu mēsliem. Iesim ātri prom!»

Taču Lipels neļāvās samulsināties un palika stāvam blakus Hamīdei, sita bungas tik ilgi, līdz visi apklusa, un tad raidīja savus vārdus klusumā:

«Šai vietā visus gaida prieks, šeit strādās burvju mākslinieks.

Tik mirkli vajag uzgaidīt, tad sāksies izrāde tūlīt.

Būs muļķis tas, kurš projām steigs, tas nedzirdēs, ko Lipels teiks, un neredzēs, ko Lipels māk — šai naktī tirgus laukumā!»

«Nav slikti, kā puika dzejo!» teica kāds no pūļa. «Bet tagad lai viņš sāk beidzot burt.»

«Kurš redzēt grib, kā Lipels bur, tas projām nedrīkst iet nekur!»

Lipels turpināja.

«Ei, Lipel, to mēs pamazām esam sapratuši!» sauca kāds skatītājs. «Neviens i netaisās. Bur beidzot!»

Lipels nezaudēja mieru:

«Kurš projām skrien, tas vainīgs pats, jo sagaidāms šeit varens skats.

Kurš palicis, tam paveicies, jo brīnumi drīz vaļā ies.

Šeit notiks dižens uzvedums, ko Lipels parādīt grib jums.

Nu burvju spēli uzsākam pa vidu tirgus laukumam!»

Daži no skatītājiem sāka smieties. «Interesanti, cik ilgi viņš mums vēl sludinās savas izrādes sākumu!» teica kāds vecs vīrs. «Vismaz rīmes viņam padodas lieliski.»

Bet lielākā daļa ņurdēja un kliedza: «Tagad beidzot sāc!»

Lipels iebāza roku sava austrumu tērpa kabatā un izvilka bateriju. Viņš šūpoja to virs galvas uz priekšu un atpakaļ. Vienlaikus saukdams:

«Vai redzat, ka jūs nepiekrāpu?

Es turu rokā burvju lāpu!»

Tad viņš visiem ļāva aplūkot savu kabatas lampiņu. Sudrabkalis, kas stāvēja pirmajā rindā, palūdza: «Vai es nedrīkstētu burvju lāpu aplūkot tuvumā?»

«Lūdzu!» teica Lipels, negribēdams būt sīkumains, un pasniedza to sudrabkalim.

Sudrabkalis to rūpīgi pārbaudīja, aplūkoja no visām pusēm un teica apkārtstāvošajiem: «Tas ir mazs brīnums, loti dārgs! No tāda metāla, ko es savā mūžā neesmu redzējis. Tas spīd kā sudrabs, taču nav sudrabs. Un augšā ar māku iestrādāta apaļa stikla plāksnīte. Ļoti skaisti! Bet kā viņš domā lāpu aizdedzināt? Tā visa ir no metāla, un arī stikls nedeg, cik man zināms!»

Un viņš padeva lampiņu tālāk kaimiņam; tas arī aplūkoja lampiņu. Un tā kabatas baterija ceļoja no viena pie otra, un visi to pienācīgi apbrīnoja.

Taču visi piekrītoši māja, kad viens pateica: «Tāda lāpa gan izskatās glīta, bet aizdedzināt to noteikti nevar!»

Kad lampiņa bija atkal nokļuvusi pie Lipela, viņš pacēla to virs galvas un svinīgi teica:

«Vēl burvju lāpa nedeg vis,

Nav Lipels «Osram» pateicis.

Kad teiks, tad brīnumgaišs kļūs viss.»

«Tu, balamute!» iesaucās kāds resns tirgonis. «Es jau divdesmit gadus tirgojos ar lāpām, es jau nu gan zinu. Stikls nedeg.»

Lipels paņēma kabatas lampiņu labajā rokā, pielika pirkstu pie mazā slēdzīša, ar kuru lampu ieslēdz un izslēdz, kreiso roku izstiepa plašā žestā un izsaucās: «Osram!» Tanī pašā mirklī viņš ieslēdza lukturīti. Tā bija pirmklasīga garena kabatas lampiņa ar četrām baterijām, un spīdēja, kā pienācās, gaiši jo gaiši.

Visapkārt skanēja izbrīna saucieni.

Lipels pavērsa gaismas staru uz tirgoni un jautāja: «Kurš te ir balamute?»

Tirgonis aizsedza acis ar plaukstu, tik ļoti gaisma viņu žilbināja, un sauca: «Piedod man, Lipel! Tā ir visbrīnišķīgākā lāpa! Gaišāka par visām, ko es līdz šim esmu pārdevis!»

«Domāju gan,» Lipels bija lepns, pagrieza lampas augšpusi tā, ka stars tika savaldīts šaurā kūlī, un aizvirzīja to uz nomaļus stāvošu māju.

Kaut gan māja atradās vismaz simt soļu attālumā, bija redzams, kā gaismas aplis uz tās sienas lēkā šurpu turpu, kad Lipels kustināja lampu.

Atkal no visām pusēm skanēja izbrīna saucieni.

Lipels pavērsa staru tieši debesīs — visu dienu bija spīdējusi saule, tagad virs pilsētas drūzmējās smagi lietus mākoņi.

Skatītāji ar acīm sekoja lampas staram un apstulbumā iekliedzās. Patiesi, varēja redzēt gaišo staru ceļojam gar mākoņu malu.

«Viņa lāpa deg tik gaiši, ka var apgaismot pat debesis! Tai gan jābūt mežonīgi karstai liesmai! Piesargieties, neejiet par tuvu!» Visi sauca cits caur citu. Tie skatītāji, kas stāvēja aizmugurē, kliedza: «Mēs neko nevaram saskatīt! Lai burvis Lipels nostājas augstāk, mēs arī gribam redzēt burvju lāpu!»

Už priekšu tika padota liela kaste, Lipels nostājās uz tās un varēja raudzīties pāri skatītāju galvām.

Brīdi vicinājis lampu, viņš atkal svinīgi pacēla kreiso roku, pārvilka gaismas staram un svinīgi teica: «Mississippi!», vienlaikus ar īkšķi izslēgdams gaismu. No visām pusēm skanēja aplausi. Ļaudis sauca: «Atkārtot, atkārtot!» un sita plaukstas kā jukuši. Aslams un Hamīde no sajūsmas lēca vai gaisā. Lipels pacēla kreiso roku, un tūliņ iestājās nogaidošs klusums. Viņš atkal pavicināja roku virs lampas, teica: «Osram!» — un lampa dega. Tad pakustināja roku — tikai citā virzienā, — noteica: «Mississippi!» — un lampa nodzisa.

«Lāpa viņam klausa uz vārda!» godbijīgi čukstēja apkārtstāvošie. «Viņš iztiek bez uguns.

Tā aizdegas pati no sevis, kad viņš pavēl. Tā ir brīnumlampa!»

Lipels pagaidīja, līdz pierimst čuksti un runas, tad iesaucās: «Tā bija manas burvju izrādes pirmā daļa. Otrajā daļā es pieskaršos savas burvju lāpas liesmai ar kailu roku un neapdedzināšos. Bet, pirms pāreju pie otrās daļas, es gribētu augsti godātos skatītājus lūgt ziedot man nelielu naudas summiņu!»

Viņš noņēma no galvas turbānu, iespieda • Aslamam rokās un teica: «Ātri pie cilvēkiem, un savāc naudu!»

Skaļi viņš sauca: «Mans draugs tagad ies jums garām un lūgs niecīgu ziedojumu. Padomājiet — jo vairāk jūs ziedosiet, jo brīnišķīgāk izdosies mani burvju triki! Burvju lampu es aizdedzināšu tikai tad, kad jūs būsiet ziedojuši.»

Kāds īpaši drosmīgs puisis, kas arī bija visu noskatījies, gribēja Lipelu pārspēt viltībā, izlauzās pūļa priekšā un skaļi iesaucās: «Osram!»

Lipels tikai pārākumā smējās:

«Teikt «Osram» daudzreiz varat jūs, bet burvju lāpa tumša būs.

Tas vārds ir jāpasaka man, tad burvju gaisma spīdēs gan.»

Tad viņš iesaucās: «Osram!» — un tūlīt ātri:

«Mississippi!» — un ieslēdza un izslēdza lam-

Šoreiz piekrišana bija vēl lielāka, un visā laukumā nebija gandrīz neviena, kurš nebūtu iemetis turbānā kādu nelielu naudas gabalu. Lipels atkal uzkāpa uz kastes un deva zīmi, ka vēlas turpināt. Viņš pateica: «Osram!» — un ieslēdza kabatas lampiņu. Tad viņš svinīgi pacēla rādītājpirkstu un uzlika to uz lampiņas stikla.

Šausmu kliedziens pāršalca pūli.

Lipels minūti turēja pirkstu uz lampas stikla, tad pacēla roku gaisā un grozīja to uz visām pusēm — pirksts nebija apdedzis, nebija redzams ne vissīkākais apdeguma pūslītis! Panākumi bija vareni.

Tad Lipels pacēla kreiso roku un iebāza lampiņu tērpa piedurknē; caur plāno audumu varēja redzēt, kā degošā burvju lāpa noslīdēja lejā pa piedurkni līdz pat vēderam.

Skatītāji iekliedzās vēlreiz, bailīgi aizsedza acis; kāda sieviete šausmās pat noģība, un viņu nācās aiznest prom.

Taču viņa drēbes nesagrāba liesmas, kā bija baidījušies skatītāji, un Lipels nevērīgi iebāza roku sava virstērpa kakla izgriezumā un izvilka lampiņu ārā. Tad viņš ar zīmēm lika saprast, ka tagad seko īpaši bīstams programmas numurs. Viņš pagaidīja, līdz iestājās tāds klusums, ka varēja dzirdēt pat adatu nokrītam, atvēra muti, ielika mutē lampas augšējo daļu un piepūta vaigus, cik vien spēja.

«Neticami! Viņa galva no iekšpuses deg! Tā patiesi deg! Paskatieties, cik viņa galva sarkana! Tā spīd!» Pūlis uzdrošinājās vien čukstēt. Lipels izņēma lampu no mutes, noteica: «Mississippi!» — un paklanījās. Likās, sajūsmai nebūs gala.

Te piepeši aplausu jūrā ieskanējās zirgu pakavu duna. Trīs jātnieki melnos mēteļos tuvojās tirgus laukumam pa galveno ielu. Lipels, kas stāvēja uz kastes, pamanīja viņus pirmais.

«Sargi! Tur jāj sargi!» viņš uzsauca Aslamam un Hamīdei.

Sargu vadonis kaut ko pateica abiem pārējiem jātniekiem un norādīja uz Lipelu.

«Viņi pazina mani! Ātri prom no šejienes!» sauca Lipels.

Aslams pasita padusē ar naudu pilno turbānu un lauzās cauri blīvajam pūlim. Hamīde ar Muku viņam sekoja, no aizmugures ari Lipels. Taču viņi tikai palēnām tika uz priekšu.

Jātnieki skubināja zirgus un, ne ar vienu nerēķinādamies, dzina tos cauri skatītāju pūlim. Viņi tuvojās ātri.

Šinī brīdī spēcīga vēja brāzma pārskrēja pāri laukumam, un pēc sekundes gāja vaļā īsts negaiss. Lāpas nodzisa, laukums iegrima tumsā, ļaudis meklēja patvērumu no lietus.

Veltīgi trīs jātnieki centās ieraudzīt bērnus. Tumsā, skrienošo un kliedzošo cilvēku pūlī viņi nebija pamanāmi. Lipels sekoja Aslamam un Ha-mīdei tumšā ieliņā. Hamīde burzmā bija pazaudējusi Muka siksnu, bet Muks arī tāpat skrēja pakaļ.

Pēc brīža, smagi elsdami, visi apstājās un ieklausījās. Ieliņa bija klusa, mājas tā arī palika tumšas, jātnieki nebija dzirdami.

Vairs nelija.

«Trakais laiks izdarīja vienu labu darbu,» čukstēja Lipels un purināja no matiem ūdeni. «Šoreiz nolija īstajā brīdī!»

Un drīz jau viņi otrreiz stāvēja viesnīcas «Pie mežonīgā kalifa» priekšā. Durvis bija aizslēgtas. Lipels pieklauvēja.

Resnās sievas seja parādījās lodziņā blakus durvīm.

«A, tie esat jūs! Nabaga bērniņi, kā slapjas peles jūs izskatāties!» viņa līdzjūtīgi teica. «Pagaidiet, es jums atvēršu. Bet uzvedieties klusu, citādi mans vīrs pamodīsies!»

Viņa atslēdza durvis un ielaida trīs bērnus /

un suni iekšā.

«Es taču nevaru jūs tik slapjus atstāt uz ielas,» viņa teica. «Istabu es jums nevaru dot, to mans vīrs nepieļaus. Bet mums ir mazs stallis mūsu ēzelītim. Tur jūs varētu pārlaist nakti. Tur ir salmi, uz kā gulēt.»

«Mums nebūs jāguļ stallī. Mums ir naudas diezgan,» sacīja Lipels.

«Vai patiesi?» brīnījās resnā sieva.

Aslams pastiepa viņai turbānu, Lipels iededza kabatas lampiņu un uzspīdināja gaismu. Turbāns līdz augšai bija pilns ar lielām un mazām monētām.

Sieviete nesaprata, par ko vairāk brīnīties — par lielo naudas daudzumu vai par dīvaino gaismu.

Tā viņiem trim tika ierādīta vislabākā istaba ar mīkstiem svaigu salmu pilniem maisiem un kamieļvilnas segām, lai naktī nebūtu auksti.

Lipels nogūlās uz viena no salmu maisiem, apsedzās un mēģināja iemigt. Kaut kad naktī viņš dzirdēja, ka Hamīde taustās pa istabu un čukst: «Aslam? Aslam, kur tu esi?»

Lipels paslējās uz elkoņiem, viņš nesaprata, vai ir bijis aizmidzis.

«Lipel!» tagad čukstēja Hamlde. «Lipel, vai tu guli?»

«Nē. Kas noticis?» atčukstēja Lipels.

«Vai tu nevarētu iedegt savu burvju lāpu? Man liekas, Aslams ir pazudis,» viņa čukstēja.

Lipels iededza kabatas lampiņu. Aslama gulta bija tukša. Muks, kas bija apgūlies blakus Aslama salmu maisam, ari bija pazudis.

«Pie Allaha, viņš patiesi ir pazudis!» izbijās Hamlde.

«Kur viņš varētu būt? Vai meklēt viņu?»

«Labak pagaidīsim,» teica Lipels. «Viņš noteikti atnāks atpakaļ.»

«Un ja nu ne?»

«Aslams atnāks,» mierināja Lipels. «Noteikti.»

«Lipel,» pēc brīža teica Hamīde. «Lipel, mēs tev nemaz nepateicām paldies.»

«Paldies? Par ko?» viņš brīnījās.

«Par tavu burvju izrādi. Un par to kaudzi naudas, ko tu mums nopelnīji. Nebūtu tevis, mums būtu bijis jānakšņo uz ielas.»

«Nu jā, tas jau nebija tik grūti, ar kabatas lampiņu...» Lipels domīgi sacīja.

«Kur tu tādu ņēmi — šo burvju lāpu?»

Lipels teica: «Ak, es to nopirku Utca elektropreču veikalā Šillera ielā... es gribēju teikt... es domāju...»

Lipels sapinās arvien vairāk. Dīvaini — kur tad te austrumu zemē bija kāds elektropreču veikals! Šillera iela taču bija... Kur gan tā īsti bija?

«Es domāju — es gribēju teikt...» stostījās Lipels.

Šillera iela taču atradās pa labi no skolas. Skola?

«Es...» teica Lipels — un pamodās.

Viņš atradās mājās, savā gultā.

Viņam blakus uz spilvena gulēja turbāns. Tas miegā bija noslīdējis no galvas. Lipels ieskatījās tanī: diemžēl turbāns bija tukšs — ne vienas vienīgas monētas!

Ceturtdiena

.

Neparasts rīts

Lipels pieslējās sēdus un paskatījās rokas pulkstenī. Tas rādīja ceturksni pirms septiņiem. Tas bija tieši laiks, kad jāceļas.

Vēl pāris minūtes viņš pasēdēja uz gultas malas un gaidīja, ka Jakoba kundze nāks viņu modināt. Bet, kad Jakoba kundze pēc piecām minūtēm vēl nebija parādījusies, piecēlās, lai ietu uz vannas istabu. Kad viņš nokļuva pie vecāku guļamistabas durvīm, pa tām izdrāzās Jakoba kundze.

Viņa bija pamatīgi satraukta un ar trīcošām rokām sēja ciet rītakleitas jostu saukdama: «Filip! Ak debess, es esmu aizgulējušies! Mans modinātājs ir apstājies. Cik tad īsti tagad ir? Vai tev ir pulkstenis? Ko mēs tagad darīsim?!» Viņas parasti tik kārtīgi safrizētie mati tagad izpūruši krita pār seju.

«Nav nemaz tik traki, Jakoba kundze! Es esmu jau uzmodies. Vēl jau nav pat septiņi,» Lipels viņu mierināja.

«Akmens novēlās no sirds!» atviegloti nopūtās

Jakoba kundze. «Ko teiks tavi vecāki, ja uzzinās... Vajadzēja ari ar mani kaut kam tādam atgadīties!»

«Mani vecāki to tik un tā neuzzinās. Un, ja ari uzzinātu, tad nekas briesmīgs nebūtu. Es jau nenokavēšu skolu,» teica Lipels.

«Tu esi jauks zēns, Lipel,» Jakoba kundze noglaudīja viņam galvu. «Es pāāāvisam ātri ieskriešu vannas istabā, ja? Tikai divas minūtes, tad tu varēsi iet.»

Varbūt Jakoba kundze nemaz nav tik ļauna, domāja Lipels gaidīdams. Patiesībā viņa tikko bija pat ļoti jauka!

Taču, pēc piecām minūtēm iznākusi no vannas istabas, viņa bija tāda pati kā agrāk. Mati bija sakārtoti, rītakleita aizpogāta, un arī balss skanēja lietišķi, kā parasti, kad viņa Lipelam teica: «Tā, tagad tu vari iet vannas istabā, Filip! Pasteidzies, tu zini — tev nav daudz laika! Iztīri zobus! Es iešu jau lejā un gatavošu brokastis.»

Brokastīs Lipels kā vienmēr ēda savu jogurtu. Un, tā kā Jakoba kundze arī šodien bija padomājusi par krājamajiem aplīšiem, tad viņa kolekcija atkal kļuva par diviem ripulīšiem bagātāka. Varbūt līdz nedēļas beigām viņam tomēr izdosies savākt simts aplīšus!

«Vai tu gribi, lai uzsmērēju tev brokastmaizi tāpat kā vakar?» jautāja Jakoba kundze.

«Labāk divaŠ!»

«Divas?! Redzi nu, vajag tikai bērniem piedāvāt. īsta brokastu sviestmaize ir tūkstoškārt labāka par tādu šoko-knakī.»

«Šoko-krakI!» pārlaboja Lipels.

«Tāpat ar sviestu?»

«Labāk krietni daudz desas,» paprasīja Lipels. Maize ar desu Mukām noteikti garšos labāk nekā tikai ar sviestu!

«Desa ir laba, desa dod spēku. Pamazām tava gaume uzlabojas!» slavēja viņu Jakoba kundze. «Un neaizmirsti atkal paņemt līdzi lietusmēteli. Vakar tu to aizmirsi.»

«Vakar jau arī nelija!» teica Lipels.

«Bet šonakt lija!» atteica Jakoba kundze.

«Man nepatīk vilkt mugurā lietusmēteli,» bozās Lipels.

«Nu, manis pēc. Es jau neizmirkšu,» viņa nosacīja un ļāva Lipelam iet. Ceļā uz skolu zēns visu laiku ar acīm meklēja Muku un sauca viņu. Bet no Muka nebija ne vēsts. Lipels beidzot nonāca pie skolas, tā arī neatradis nevienu, kam izbarot abas desu maizes. Šodien viņš varēja nesteigties, skolas pulkstenis rādīja tikai bez piecām minūtēm astoņi.

Lēnā garā Lipels vilkās pa gaiteni, līdz piepeši apstājās kā zemē iemiets: klases durvju priekšā blakus papīrgrozam uz grīdas gulēja rokassprādze no sapņa! Brīdi Lipels stīvi skatījās un neuzdrošinājās to pacelt. Viņš baidījās, ka tūlīt atmodīsies un izrādīsies — tas bijis tikai sapnis. Beidzot viņš tomēr noliecās un rokassprādzi pacēla. Nebija nekādu šaubu, viņš turēja rokā princeses zelta rotu. Viss sakrita. Lielums, forma, raksts un sarkanais akmens. Lipels bija pavisam apjucis. Kā priekšmets no viņa sapņa nokļuvis skolā?

«Labrīt, Lipel,» teica kāds viņam blakus. Ha-mīde bija iznākusi no klases. «Tev ir mana rokassprādze! Tu to atradi? Kolosāli! Es jau izmeklējos pa visu klasi. Paldies tev!» viņa iesaucās, izņēma

apmulsušajam t!ipelam to vienkārši no rokām un pārvilka pāri plaukstai.

«Bet kā tad tā tika tava rokassprādze?» jautāja Lipels. «Tā taču nemaz nepieder tev!»

«Protams, ka tā ir mana! Jau vakar man tā bija ap roku. Vai tad tu neredzēji?»

«Vakar?» brīnījās Lipels. «Nezinu. Vai patiesi tā pieder tev?»

«Jā, man!» apgalvoja Hamīde un kopā ar Li-pelu iegāja klasē.

«Kur Arslans?» prasīja Lipels. «Viņš vēl nav atnācis?»

Hamīde kļuva domīga. «Viņš... viņa nav. Viņa šodien nebūs,» meitene klusi teica. «Tikai ne-saki nevienam, ka viņa šodien nebūs!»

«Aslams ir pazudis,» sacīja Lipels — vairāk gan pats sev. «Tātad viņš vēl joprojām nav atgriezies!»

«Arslans,» izlaboja Hamīde.

«Vai nav vienalga,» noteica Lipels. «Tas taču ir tas pats.»

Kad vēlāk ienāca Klobes kundze un vaicāja pēc Arslana, Hamīde apgalvoja, ka viņš esot slims. Viņš esot saaukstējies.

Lipels visu priekšpusdienu domās bija tālu prom. Viņš skatījās uz rokassprādzi ap Hamīdes locītavu, ik pa brīdim pašūpoja galvu, kaut ko pie sevis murmināja un bija pavisam neuzmanīgs. Pat vācu valodā, viņa mīļākajā stundā, Klobes

kundzei bija jāsauc trīs reizes, līdz viņš vispār aptvēra, kam tas domāts. Un tad viņš nekādi nevarēja atbildēt uz jautājumiem, pat tad ne, kad tie tika atkārtoti.

«Filip, kas ar tevi noticis?» skolotāja jautāja. «Es zinu, ka tu reizēm aizsapņojies. Taču tik izklaidīgu tevi neesmu vēl redzējusi. Man ir aizdomas, ka arī tu būsi slims. Varbūt Arslans būs ko pielipinājis. Pasaki mammai, lai izmēra tev temperatūru!»

«Mana mamma nevar izmērīt man temperatūru, jo viņa ir aizbraukusi un tikai pirmdien būs atkal mājās,» skaidroja Lipels.

«Un tētis!»

«Arī ir prom!»

«Jā, tātad tu esi atstāts pilnīgi viens?» Klobes kundze bija patiesi norūpējusies.

«Nē, par mani rūpējas Jakoba kundze,» Lipels apgalvoja.

«Tagad es zinu, kāpēc tu esi tik neuzmanīgs,» sacīja Klobes kundze.

«Bez vecākiem! Tur jau ir jākļūst izklaidīgam!»

Lipels ļāva viņai palikt pie savām domām.

Patiesībā viņa izklaidībai nebija nekāda sakara ne ar Jakoba kundzi, ne ar mammu un tēti. Viņš vienkārši nespēja izskaidrot, kā lietas no sapņa piepeši var pārceļot reālajā pasaulē!

Arslans

Pēc skolas Lipels kopā ar Hamīdi gāja pa Herdera ielu.

«Kas ar tevi noticis? Kāpēc tu nerunā?» viņa pēc brīža prasīja un no sāniem vērīgi palūkojās zēnā.

«Vai tu turi uz mani ļaunu prātu?»

«Nē, nē! Es tikai domāju. Es kaut ko nevaru apjēgt,» teica Lipels. «Arslans ir pazudis, Aslams ir pazudis. Un tu saki, ka tā esot tava rokassprādze!»

«Jā, mana rokassprādze!»

«Vai tā ir no īsta zelta?»

«Zelta? Nē! Tikai tā izskatās. Skaista, vai ne?»

«Jā, jā,» Lipels izklaidīgi atteica.

Būtu gan resnā viesnīcniece smuki iekritusi, ja ņemtu to par ķīlu, viņš nodomāja. Ja jau tā nemaz nav no zelta.

Lēnām abi soļoja blakus.

Kādas mājas priekšā viņi redzēja uz kāpnēm sēžam zēnu. Viņš bija atgāzis galvu atpakaļ un sauļojās. Sieviete ar pārpilnu iepirkumu maisiņu gāja garām, sabāra viņu un ar draudīgiem žestiem padzina.

Puika apvainots viņu uzlūkoja un piecēlās.

Tas bija Arslans.

«Arslan! Kā tu te gadījies? Vai tad tu neesi slims? Kur tu šorīt biji?» sauca Lipels.

Arslans paraustīja plecus. «Pilsētā,» viņš noteica.

«Vienkārši tāpat?» jautāja Lipels. «Tu bastoji?»

«Bastoji?» jautāja Arslans. «Ko nozīmē — bastoji?»

Hamīde turciski paskaidroja.

«Jā, es bastoju,» teica Arslans.

Trijatā viņi gāja tālāk.

Lipelam noteikti vajadzēja dabūt atbildi uz vienu jautājumu. Tagad, kad Arslans atkal bija te.

«Vai drīkstu jums ko pavaicāt?» viņš teica. «Bet jūs nedrīkstat mani izsmiet. Vai apsolāt?»

«Kas mums ko smieties?» atteica Hamīde. «Prasi taču!»

Lipels iesāka pavisam piesardzīgi. Viņš negribēja uzreiz kā ar mietu pa pieri.

«Vai jūs gadījumā nepazīstat tādu Sindba-du?» viņš jautāja.

«Sindbads?» Hamīde centās atcerēties. «Jā! Sindbads...» viņa meklēja īsto vārdu. «Sindbads — matrozis!»

Tātad zināja. Zināja pat vairāk nekā viņš — ka Sindbads kādreiz bijis matrozis!

Lipels drosmīgi turpināja iztaujāt: «Un jūs, vai jūs... Tikai nesmejieties, labi? Vai jūs esat princis un princese un jūsu tēvs — karalis?»

«Karalis?» Arslans bija apjucis.

Hamīde paskatījās uz Lipelu lielām acīm. Vai viņš par tiem zobojās? Taču Lipels izskatījās nopietns.

«Ko tu mels? Vai esi nojūdzies?» viņa jautāja. «Tu jokus dzen?» prasīja Arslans.

«Es tāpat vien pajautāju,» atvainojās Lipels. «Bet ir jau arī sarežģīti! Es pazīstu tādu Aslamu, kurš nerunā, un Arslans arī nerunā. Un viņš ir karaļa dēls. Un Hamīde ir viņa māsa. Es domāju citu Hamīdi — to, kuru pazīstu. Un tev ir viņas rokassprādze!»

«Hamīde? Kā tu viņu pazīsti? Vai viņa arī ir turciete?» jautāja Hamīde.

Lipels nezināja, ko īsti atbildēt.

«Es to redzēju sapnī,» viņš stostījās, «no... grāmatas — no vienas pasakas!»

«Ak tā,» Hamīde saprotoši pamāja. «Mūsu

tēvs ir automehāniķis. Mamma arī strādā. Puķu veikalā.»

Arslans viņai kaut ko pateica turciski.

«Tu varētu atnākt pie mums,» viņa pārtulkoja. «Varēsi iepazīties ar mammu.»

«Kāpēc tu īsti nerunā?» noprasīja Lipels Ar-slanam pavisam tieši. «Tu taču saproti visu, ko es saku.»

«Nevarēt runāt!» atvairījās Arslans.

«Kā tā — nevari? Tikko taču tu runāji!» izsaucās Lipels.

«Jā. Bet nav pareizi. Viss nepareizi.»

«Nu, un tad? Kas tad būs, ja kādreiz pateiksi ko nepareizi?»

«Visi smieties.»

«Nav tiesa. Es nesmejos,» zvērēja Lipels.

«Hamīde var visu runāt. Ir mazāka un zina visu. Man vienmēr viņa viss jāprasa! Tāpēc nerunāt.»

«Vienmēr viņai jāprasa!» izlaboja Lipels.

«Nu, jā,» Arslans saīga.

«Tas taču ir labi, ka es tevi palaboju,» teica Lipels. «Kā tad citādi tu iemācīsies? Pareizi ir: es viņai ko vaicāju.»

«Kāpēc?» jautāja Arslans.

«Kāpēc?» Lipels apjuka. «Kāpēc ne? Tā saka.»

Viņš brīdi padomāja. Beidzot viņam likās, ka ir atradis izskaidrojumu. Jāsaka — viņai — tāpēc, ka viņa ir meitene.»

«Vienmēr man viņai jāprasa,» Arslans turpināja. «Viņai zina visu.»

«Viņa zina visu,» izlaboja Lipels.

«Kāpēc ne — viņai?» jautāja Arslans. «Vai tad Hamīde nav meitene?»

«Ir jau, ir,» atbildēja Lipels. «Ja tā krietni iedziļinājās, vācu valoda bija diezgan grūta. Nu, tā tas ir.»

«Un vienmēr — viņš, viņa, tas, tā\ Nevar sa-prast,» skaitās Arslans.

«Kāpēc? Tas taču ir tik vienkārši,» Lipels bija citās domās.

«Ak tā?» teica Arslans. «Kā tad ir pareizi? Tā ir skolai?»

«Nē, taču! Tā ir skola.»

«Nu, redzi!» sūkstījās Arslans. «Tāpēc es šodien skola nebiju.»

«Skolā,» izlaboja Lipels. «Pareizi jāsaka — skolā!»

«Tu melo!» Arslans dusmīgi iesaucās. «Tu teici — skola! Kāpēc skolā?! Nākamreiz tu vēl teiksi — skola, ko?!»

Lipels nopūtās. «Es padodos,» viņš sacīja. «Vācu valoda ir daudz grūtāka, nekā es domāju. Kur tu vispār mācījies vācu valodu?»

«Zindelfingenā,» atbildēja Hamīde.

«Es pats var pateikt!» skaitās Arslans: «Zindelfingenā!»

«Ak Zindelfingenā,» noteica Lipels.

Visi trīs pa šo laiku bija nonākuši Fridriha Rikerta ielā un tagad apstājās.

«Kā ir? Nāks rit?» jautāja Arslans.

«Tu domā — pie jums? Jā, labprāt,» atbildēja Lipels. «Kad lai es nāku? Kur jūs vispār dzīvojat?»

«Stacijas ielā,» teica Hamīde.

«Es pats var pateikt!» iebilda Arslans. «Stacijas ielā.»

«Ak Stacijas ielā,» sacīja Lipels. «Un cikos tad lai es nāku?»

«Nāc līdz ēst,» ierosināja Arslans.

«Jā, nāc uz pusdienām. Es pateikšu mammai,» piemetināja Hamīde.

«Uz pusdienām? Kālab ne?» Lipelam šī ideja bija pa prātam.

«Bet tikai tad, ja nebūs tomātu!»

«Tomātus ne? Es pateikšu mammai,» apsolījās Hamīde.

Viņi vēl brītiņu parunājās, tad Lipels ieteicās: «Nu man laiks uz mājām!»

Hamīde paskatījās debesīs un piekrita: «Jā, iesim. Tūlīt sāks līt. Nāc, Arslan!»

«Sveiki! Līdz rītam!» teica Lipels.

«Gūle gūle,» atņēma Arslans.

«Ko tu teici?» brīnījās Lipels.

«Gūle gūle!» smiedamies atkārtoja Arslans. «Gūle gūle!»

«Gūle gūe? Ko tas nozīmē?» jautāja Lipels.

«Tas ir turku sveiciens,» paskaidroja Hamīde.

«Ak tā. Gtile gtile,» teica Lipels.

Un viņi aizgāja katrs uz savu pusi.

Muks sagādā raizes

Fridriha Rikerta ielā Lipelam pretī pa otru ielas pusi nāca brūns suns. Lipels apstājās — tas bija Muks.

«Ei, Muk! Kā tu te radies?» viņš uzsauca.

Muks pārnāca pāri ielai pie Lipela, sveicinādams paluncināja asti un rūpīgi apostīja Lipela skolas somu.

«Nu labi, paskatīsimies, vai neatradīsies kaut kas priekš tevis!» teica Lipels un nolika somu uz ietves.

Viņš rīkojās tā, lai sakāpinātu Muka ziņkāri: vēra somu vaļā lēnām un izlikās, ka būs ilgi un dikti jāmeklē. Muks uztraukts noraudzījās. Beidzot Lipels apžēlojās un, iebāzis roku labajā iekškabatā, izvilka sviestmaizes. Lēnām viņš attina papīru, pārlauza vienu sviestmaizi un pusi atdeva Mukām.

Muks metās tai virsū un aprija.

Tad viņš dabūja otro pusi, pēc tam nākamās maizes pirmo pusi, tad — jā, tad vienā mirklī sāka stipri līt.

Lipels aiztaisīja skolas somu, lai nesamirktu burtnīcas un grāmatas, pameta Mukām pēdējo maizes gabaliņu, uzlika somu kā lietussargu uz galvas un ātri atvadījās no Muka. «Līdz rītam, Muk!» viņš uzsauca un aizskrēja.

Muks vispirms norija desmaizi, tad skrēja Lipelam pakaļ. Kad Lipels nepacietīgi zvanīja pie durvīm, Muks viņu panāca.

Jakoba kundze atvēra durvis un ar pārmetumu balsī teica: «Tā, redz, iet, ja bez lietusmēteļa...»

Tālāk viņa netika.

Jo, pirms vēl Lipels bija aptvēris, kas notiek, Muks reizē ar viņu bija iespraucies pa durvīm un stāvēja priekšnamā.

«Arā! Marš!» kliedza Jakoba kundze. (Tas bija domāts Mukām.)

«Kā tu vari ve&t mājās tādu zvēru!» (Tas bija domāts Lipelam.)

Lipels teica: «Es viņu nemaz nevedu. Viņš pats atnāca.»

Muks nelikās ne zinis par Jakoba kundzi.

Vispirms viņš tik pamatīgi izpurināja kažoku, ka ūdens lāses uzlidoja līdz pat griestiem. Tad, neko daudz nevilcinādamies, aizskrēja uz dzīvojamo istabu, ar netīrajām ķepām pārlāčoja pāri gaišajam paklājam un ar elegantu lēcienu iemetās atpūtas krēslā, kurā parasti mēdza sēdēt Jakoba kundze, kad runāja pa telefonu. Tur viņš pāris reizes apgriezās ap savu asi, ar purnu pabīdīja malā spilventiņu un, omulīgi nopūzdamies, apgūlās.

Jakoba kundze brīdi bija sekojusi visām suņa izdarībām gluži mēma. Tagad viņa metās sunim pakaļ, apstājās pie krēsla un kliedza: «Prom! Vai tu vienreiz vāksies! Marš! Ārā!»

Muks nedaudz pacēla galvu un izbrīnīts viņu uzlūkoja. Tā kā viņa baidījās ķerties sunim klāt, vārdi palika bez iedarbības. Muks nolika galvu atpakaļ uz priekšķepām, un tas nozīmēja, ka viņš tagad vēlētos drusku nosnausties.

Lipels bija ienācis istabā pēdējais.

«Ei, Muk, tā nu patiesi nevar uzvesties!» Lipels teica ar pārmetumu balsī. «Paskaties uz paklāju! Aiziet, nāc lejā!»

Viņš sagrāba Muku pie skausta un mēģināja izvilkt no krēsla. Tādu valodu suns saprata labāk. Viņš nolēca uz paklāja un skatījās uz Lipelu it kā vaicādams: «Un tagad? Ko man tagad darīt?»

«Nāc līdzi!» pavēlēja Lipels. «Nāc!»

Viņš atvēra ārdurvis. «Ej ārā! Tu esi pārāk slapjš un netīrs!»

Muks nāca pāris soļu Lipelam aiz muguras. Bet, ieraudzījis atvērtās durvis un lietu, viņš pagriezās un izlēma labāk iet atpakaļ, un ielēca krēslā otrreiz.

Tagad gaišo paklāju rotāja jau divas netīras suņa ķepu sliedes.

«Es izvilināšu viņu ārā, ja iedošu viņam ko ēdamu,» teica Lipels. «Man vajag desas gabaliņu vai ko tamlīdzīgu!»

Jakoba kundze virtuvē atvēra ledusskapi un trīcošiem pirkstiem taustījās pa papīra maisiņiem.

«Suns mājās! Un netīrība, tāda netīrība!» viņa skaitās. «Kā tu varēji kaut ko tādu izdarīt!»

Lipels zvērēja, ka nav suni atvedis sev līdzi.

Beidzot viņa bija atradusi gabaliņu kūpinātas desas. Sākumā viņa gribēja to dot Lipelam, bet tad pārdomāja. Ar desu rokā viņa iegāja dzīvojamā istabā.

«Kā tu sauc suni? Kāds viņam vārds?» viņa jautāja.

«Muks,» atbildēja Lipels.

Jakoba kundzfe vicināja desu Mukām gar degunu.

«Nāc, Muk!» viņa sauca.

Muks tūlīt izlēca no krēsla un grasījās sakampt desu.

«Nē, nē!» bailīgi sauca Jakoba kundze un pacēla roku ar desu gaisā.

«Filip, savāc suni!»

Lipels saķēra suni un turēja ciet.

Jakoba kundze aizsteidzās priekšnamā un atvēra nevis ārdurvis, bet gan tās, kas veda uz pagrabu.

«Laid to tagad vaļā!» viņa uzsauca Lipelam.

Muks tūlīt izskrēja priekšnamā. Jakoba kundze parādīja viņam desu un nosvieda to uz pagraba kāpnēm.

Muks skrēja pēc desas pa kāpnēm lejā.

Jakoba kundze aizcirta durvis un pagrieza atslēgu.

«Kāpēc jūs desu neizmetāt uz ielas?» prasīja Lipels. «Tagad viņš ir pagrabā!»

«Tieši tur viņam ir īstā vieta. Pagrabā!» Jakoba kundze jutās apmierināta. «Tur viņš arī paliks.»

«Kā tad tā? Ko darīs suns pagrabā?» prasīja Lipels.

«īpašnieki viņu tur varēs saņemt. Viņi dabūs suni tikai pēc tam, kad būs samaksājuši rēķinu par paklāja tīrīšanu. Un par krēslu arī. Un par spilvena tīrīšanu arī,» bargi teica Jakoba kundze.

«Bet īpašnieka taču nav. Suns jau pāris dienas klaiņo te apkārt,» Lipels paskaidroja.

«Kā tad tu zini viņa vārdu?»

«Es nemaz nezinu, kā to patiesībā sauc. Es to vienkārši nodēvēju par Muku,» atzinās Lipels.

«Tu runā taisnību?» noprasīja Jakoba kundze.

«Pavisam noteikti!» zēns apstiprināja.

Viņa brītiņu apdomājās un teica: «Tad es izsaukšu policiju. Lai tā savāc suni.»

«Kāpēc policiju? Tad taču viņš būs prom un es viņu vairs nekad neredzēšu!» iesaucās Lipels. «Ko gan policija darīs ar suni?!»

«Viņi nogādās suni dzīvnieku patversmē. Suņu cietumā. Tur viņiem klājas labi.» Viņa aizgāja pie telefona un uzgrieza numuru.

Lipels uztraucies stāvēja blakus un teica: «Laidiet taču viņu vaļā, Jakoba kundze!»

«Nē, par to nevar būt ne runas. Lūdzu, apklusti! Tu taču redzi, ka es gribu piezvanīt,» teica Jakoba kundze.

Lipels izslīdēja priekšnamā. Viņš gribēja klusi atvērt pagraba durvis un izlaist Muku brīvībā. Bet Jakoba kundze ko tamlīdzīgu jau bija paredzējusi. Viņa bija pagraba atslēgu izņēmusi un iebāzusi kabatā.

Bēdīgs Lipels iegāja savā istabā, atgūlās gultā un stingi skatījās griestos.

Telefona zvans

Pēc kāda brīža augšā uzkāpa Jakoba kundze un gribēja Lipelu pasaukt pusdienās. Bet viņš no pusdienām atteicās un pagriezās pret sienu.

«Ja jau tu nevēlies ēst, tad es arī tur neko nevaru līdzēt,» īgni noteica Jakoba kundze un kāpa atkal lejā.

Vēlāk pēcpusdienā kāds zvanīja pie mājas ārdurvīm. Lipels apsēdās un ieklausījās. Sākumā bija dzirdama vīrieša balss, tad Jakoba kundzes balss. Drīz pēc tam tika atvērtas pagraba durvis. To varēja noprast pēc čīkstoņas. Tad atkal atskanēja vīrieša balss, un beidzot aizcirtās mājas durvis.

Lipels vairs nespēja ilgāk izturēt savā gultā. Klusiņām viņš noslīdēja pa kāpnēm lejā. Jakoba kundze atkal kārtējo reizi runāja pa telefonu dzīvojamā istabā. Šoreiz pagraba durvis atvērās bez grūtībām, tās vairs nebija aizslēgtas.

«Muk?» Lipels klusi pasauca. Tad vēlreiz: «Muk!»

Taču neviens suns, asti luncinādams, nenāca viņam pretī. Tur bija vienīgi tukšās, drūmās pagraba kāpnes. Muka tur vairs nebija. Lipels klusi uzkāpa augšā, iekrita gultā un pabāza galvu zem spilvena; tā nu viņš nevienu neredzēja un, likās, arī pats nevienam nebija redzams.

«Tā es tagad palikšu guļam un nekad vairs necelšos!» Lipels bija cieši izlēmis.

Diezgan ilgi viņš tā gulēja un nodevās drūmām domām.

Te pavērās istabas durvis un Jakoba kundze sauca: «Filip! Filip, pie telefona! Tavi vecāki!»

Telefons? Vai viņš nebija pārklausījies? Lipels aizsvieda spilvenu un pielēca kājās.

«Beidzot! Vai tu biji aizmidzis? Tavi vecāki ir pie telefona, taisies ātrāk!»

Lipels noskrēja pa kāpnēm un piedrāzās pie

telefona. Viņš paņēma klausuli un uztraukti teica: «Hallo? Te Lipels.»

«Lipel, manu puisīt! Beidzot es vienreiz dabūju ar tevi parunāt! Kā tad tev iet?» Tā bija mamma.

«Kāpēc jūs man ne reizes nepiezvanījāt!» pārmeta Lipels. «Es katru dienu gaidīju.»

«Mēs vairākas reizes mēģinājām zvanīt. Bet tikai vienu vienīgu reizi mums izdevās dabūt savienojumu. To taču tev Jakoba kundze droši vien pastāstīja. Vai tad ne?»

«Jā, pateica,» apstiprināja Lipels.

«Mēs mēģinājām katru dienu vismaz reizes trīs, kad mums bija laiks!»

«Jā, un tad?»

«Dīvaini, bet telefons visu laiku bija aizņemts. Mēs ar tēti jau domājām, ka tas sabojājies. Vienmēr aizņemts! Tu taču vispār nerunā pa telefonu. Ar ko gan lai tu tik ilgi runātu.»

«Es ne,» teica Lipels. «Bet Jakoba kundze, viņa runā pa telefonu mazdrusciņ bieži.» Tas bija vairāk nekā pieklājīgi sacīts! Sākumā viņš gribēja teikt: «Bet Jakoba kundze runā pa telefonu bez apstājas.»

«Ak tur tā lieta!» noteica mamma. «Nu, vismaz tagad mēs varam aprunāties. Mums tevis ļoti pietrūkst. Stāsti, kā tev iet!»

«Slikti!» teica Lipels.

«Slikti? Kāpēc tad? Vai neesi slims?» mam-

mas balss izklausījās norūpējusies. «Vai tev ir sarežģījumi ar Jakoba kundzi? Stāsti taču!»

«Viņa lika aizvest prom Muku. Tagad es viņu nekad vairs neredzēšu,» teica Lipels.

«Ko tad? Muku? Kas viņš tāds ir? Un uz kurieni viņa to Muku aizveda?»

«Muks ir suns. Viņš bija mūsu dzīvoklī. Viņa iesprostoja to pagrabā un lika aizvest prom.»

«Ak suns! Vai tu to atvedi mājās?»

«Viņš man atskrēja līdzi.»

Kādu brīdi klausulē bija klusums. Tad māte piesardzīgi teica: «Lipel, es saprotu, ka tu esi bēdīgs. Bet, zini, es varu saprast arī Jakoba kundzi!»

«Ko?» pārjautāja Lipels. «Tu viņu vari saprast?!»

«Viņa taču mūsu mājā ir viesis,» teica mamma. «Viņa taču nevar atstāt suni dzīvoklī, kurš tai nemaz nepieder.»

Lipels klusēja.

«Vai tu mani dzirdi, Lipel?» jautāja mamma. «Tu tur vēl esi?»

«Jā,» Lipels īsi noteica.

«Jakoba kundze to noteikti neizdarīja aiz ļauna prāta!»

Lipels klusēja. Viņš bija apvainojies. Nupat viņa mamma aizstāvēja Jakoba kundzi!

Parasti šādā situācijā viņš būtu devies uz tualeti, ieslēdzies un apsēdies uz mīkstā grīdas

klājuma, lai parādītu, cik ļoti ir apvainojies. Tā kā, runājot pa telefonu, tas nebija izdarāms, viņš tagad atbildēja vienīgi ar īsu «jā» vai «nē», vai «hmm».

«Vismaz citādi taču tev klājas labi? Vai tev ir viss, kas vajadzīgs?

«Hmm.»

«Vai tu jau kādreiz apciemoji Ješkes kundzi?»

«Jā.»

«Vai skolā arī viss ir kārtībā?»

«Hmm.»

«Vai tu arī pēc mums kaut drusciņ skumsti?»

«Jā.»

«Lipel, neesi, lūdzu, tik apvainojies!»

«Hmm.»

«Kāds pie jums laiks? Vēl arvien nepastāvīgs? Vai varbūt spīd saule — tāpat kā

te?»

«Nē.»

«Klau, Lipel, man ir lieliska ideja!»

«Jā?»

«Pagaidi, man vēl ātri jāapspriežas ar tēti!»

Vada otrā galā iestājās klusums.

«Hallo, mammu?» teica Lipels.

Nekādas atbildes.

«Mammu, vai tu tur vēl esi?» bailīgi ieprasījās Lipels.

«Te es atkal esmu. Tētis piekrīt. Ja, tētis tev sūta mīļus sveicienus.»

«Kam tētis piekrīt? Kas tev ir tā par ideju?»

«Mēs ieradīsimies nevis pirmdien. Mēs sēdīsimies vilcienā sestdienas naktī, tad mēs jau svētdien būsim pie tevis!»

«Jauki! Cikos tad svētdien?»

«Es domāju, ka mēs uz pusdienām būsim pie tevis.»

«Jau tik agri!» Lipels staroja. «Es tā priecājos.»

«Un kā tu domā — mēs nepriecājamies?» teica mamma.

Tad viņa atvadījās, tētis arī iekliedza pāris vārdus klausulē, un saruna bija galā.

Lipels iegāja virtuvē pie Jakoba kundzes.

«Man jānodod jums sveicieni no vecākiem,» viņš izdarīja, kā bija lūgts.

«Paldies,» viņa atņēma.

«Un ko jūs izdarījāt ar Muku?» pārmetoši noprasīja Lipels.

«Muks tagad dzīvo patversmē. Tur viņam klājas labi, vari man ticēt. Tur saimnieks varēs viņu saņemt. Ja viņam vispār ir saimnieks.»

«Hmm,» norūca Lipels.

«Tur ir arī citi suņi, viņš var ar tiem spēlēties!»

«Hmm.»

«Tu taču arī droši vien labprāt spēlējies ar citiem bērniem. Varbūt tu teiksi, ka nē?»

«Jā jau, jā,» sacīja Lipels. «Vai es drīkstu rit ēst pusdienas pie kāda drauga no manas klases? Mani ielūdza.»

Lipels skatījās Jakoba kundzē un redzēja, ka viņa tūlīt teiks nē, un iekšēji sagatavojās jaunam strīdam. Bet viņa izšķīrās par ko citu. Varbūt viņai bija netīra sirdsapziņa suņa dēļ un tādēļ viņa šoreiz bija piekāpīgāka.

Viņa teica: «Manis dēļ. Tātad man rīt jāēd vienai pašai. Nu labi. Bet nekavējies ilgi! Citādi tev nepietiks laika mājas darbiem. Vai šodien tu jau izmācījies?»

Un, tā kā Lipels nebija vēl pat sācis, viņš gāja augšā un atlikušo pēcpusdienas daļu pavadīja pie saviem skolas darbiem. Tad viņš nepacietīgi gaidīja vakariņas. Viņš bija izsalcis kā lauva, galu galā bez šoko-krakī starpbrīdī viņš vairāk neko nebija ēdis. Kad pienāca vakariņu laiks, zēns apēda tik daudz kā vēl nekad agrāk.

Jakoba kundze lepni teica: «Nu redz, tev, kā liekas, garšo labi! Ja tu pie manis drīkstētu ēst ilgāku laiku, tu vairs nebūtu tik tievs.»

Kad Lipels beidzot tika gultā, bija jau tumšs. Tomēr iemigt viņš nevarēja. Laikam tāpēc, ka spieda pilnais vēders. Viņš grozījās no vieniem sāniem uz otriem, griezās kā ritenī, pieslējās sēdus, te apsedzās līdz zodam, te nogrūda segu līdz ceļiem. Te nolika galvu uz spilvena, te spilvenu uz galvas. Bet tas viss maz līdzēja, un pulkstenis noteikti rādīja jau vienpadsmit, kad viņš beidzot iemiga un varēja turpināt sapni.

CETURTAIS SAPNIS

Nemanot bija pienācis rīts.

Vispirms, vēl krēslā, Lipels bija dzirdējis putnus dziedam uz viesnīciņas jumta.

Vēlāk, kad kļuva gaišāks, putnu dziesmām pievienojās vēl citas skaņas. Garām mājām aizgāja gans ar kazu baru. Vispirms Lipels dzirdēja blējam kazas, tad gana balsi, kas skubināja dzīvniekus.

Pa ielu kāds aizjāja uz ēzeļa. Viņš te visiem likās labi pazīstams. No malu malām viņu skaļi un priecīgi sveicināja, un viņš tikpat skaļi atņēma sveicienus.

Blakus mājā kāds dauzīja ar veseri.

Vīrieša balss lamājās un lādēja kaut kādu Ali līdz ar visiem bērniem un bērnubērniem.

Beidzot Lipels dzirdēja, ka apaļīgā saimniece dziedādama rosījās iekšpagalmā un šķindināja metāla traukus. Acīmredzot viņa gatavoja brokastis naktsmītnes viesiem.

Lipels sajuta sev pievērstu Hamīdes skatienu.

Viņš pagriezās pret meiteni un mēģināja

smaidīt. «Aslams noteikti atnāks!» viņš mierinādams teica.

Uzmundrināt Hamīdi kļuva aizvien grūtāk, jo Lipels pats kļuva ar katru brīdi nemierīgāks.

Nu jau viņi šai istabā sēdēja vairākas stundas un gaidīja. Kas bija noticis? Kur palikuši Aslams un Muks? Ko darīt, ja Aslams neatgriezīsies?

«Varbūt mums jāiet viņu meklēt?» ievaicājās Hamīde.

«Es arī par to iedomājos,» atbildēja Lipels. «Bet ja nu viņš atgriežas taisni tad, kad mēs esam prom?»

«Es varētu iet, bet tu paliec te un gaidi viņu,» ierosināja Hamīde. «Es labāk pazīstu pilsētu.»

«Nē, iešu es,» teica Lipels. «Mēs jau nemaz nezinām, kur viņu meklēt. Tāpēc nemaz nav svarīgi, ka tu labi pazīsti pilsētu.»

«Tev taisnība,» piekrita Hamīde. «Lai Allahs tevi sargā! Esi uzmanīgs! Sargies no vajātājiem!»

Kad Lipels ienāca iekšpagalmā, saimniece gatavoja vīģu ievārījumu. Viņa bija uzkārusi virs atklātas liesmas milzīgu melnu katlu un cītīgi maisīļa to ar lielu koka karoti.

«A, bērniņi uzmodušies!» viņa iesaucās, pamanījusi Lipelu. «Vai abi pārējie arī jau augšā? Vai gatavot jums rīta maltīti?»

Lipels izlikās jautājumu nedzirdējis un tikai pavaicāja: «Vai jūs Aslamu neredzējāt?»

«To mēmo? Vai tad viņš nav jūsu istabā?»

«Nē. Viņš ar suni kaut kur aizgājis. Mēs nezinām, uz kurieni.»

«Kaut kas nedzirdēts! Kāpēc tad viņš nepateica, kur... Ak, piedošanu, kāda dūma piezīme no manas mutes! Ko nu mēs tagad darīsim?»

«Es došos viņu meklēt,» solījās Lipels.

Arā joprojām bija vēss.

Amatnieki laikam rīta maltīti jau bija ieturējuši un sēdēja savu māju priekšā un strādāja.

Pāris bērnu spēlēja «Melno Pēteri».

Lipels piegāja pie viņiem.

«Varbūt jūs esat redzējuši svešu zēnu?» viņš jautāja. «Aptuveni tikpat vecu kā es. Viņam līdzi ir brūns suns.»

Bērni nebija redzējuši.

Lipels nevarēja izlemt, pa kuru ceļu iet. Beidzot viņš izšķīrās un aizskrēja pa ieliņu lejup. Tieši tanī brīdī, kad skrēja garām augstam dārza mūrim, kuram pāri ielas pusē zarus bija nokāruši augļu koki, viņš piepeši ieraudzīja Aslamu. As-lams briesmīgi steidzās un skrēja, cik jaudas. Gandrīz vai pajoņoja Lipelam garām. Abi apstājās reizē.

«Lipel!» sauca Aslams. Viņš bija gluži bez elpas.

«Aslam, tu taču runā!» Lipels apstulba. «Kāpēc tad tu pēkšņi drīksti runāt? Kas noticis? Stāsti taču!»

«Klusu! Ātri pāri mūrim!» uzsauca Aslams. «Ātrāk!»

Viņš uzstāja tik ļoti, un Lipels, neko vairāk nejautādams, ieķērās zarā, pievilkās un — pārlēca otrpus mūrim svešajā dārzā. Viņš iekrita puķu dobē. Turpat blakus puķēs ielēca Aslams.

«Kas ir?» uztraukti čukstēja Lipels.

«Dzirdi?» attrauca Aslams. Abi ieklausījās.

«Pakavu dimdoņa! Zirgi!» čukstēja Lipels. Pārbijies viņš jautāja: «Vai tie ir trīs sargi?»

«Divi,» atčukstēja Aslams. «Viņi dzenas man pakaļ.»

Zirgu pakavu klaboņa uz ceļa seguma kļuva skaļāka — divi jātnieki auļoja otrpus mūra — tad tā kļuva klusāka un apklusa pavisam.

«Viņi nav mūs pamanījuši!» ar atvieglojumu balsī teica Lipels.

Mājā aiz muguras kāds atgrūda slēģus.

Drīz pēc tam no sētas durvīm izdrāzās nikns vīrs ar nūju rokā.

«Nu jūs pieķēru, ak, jūs zagļi! Ak tie esat jūs, kas vienmēr zog manus granātābolus! Nu tik pagaidiet! Ak, manas puķes! Kāpēc izbradājāt manas skaistās puķes? Tūlīt jūs nobaudīsiet, kā garšo nūja,» viņš kliedza, mēģinādams sagrābt Lipelu aiz drēbēm. Lipels kādu brīdi stāvēja, bailēs sastindzis, tad saņēmās, ātri ieķērās kādā zarā un uzrāpās kokā.

Aslams izrādījās veiklāks. Viņš jau stāvēja augšā uz mūra.

Tā bija Lipela laime, jo Aslams pastiepa pretī roku, uzvilka viņu pie sevis, un abi reizē nolēca otrpus mūra uz ielas.

Dārza īpašnieks aiz žoga lamāja abus zagļus, vaimanāja par savām samītajām puķēm un, kā šķita, beigās nomierinājās.

«Viņš iet atpakaļ mājā,» teica Aslams. «Pāri mūrim jau nerāpsies, tas viņam par grūtu.»

«Tas nu bija pēdējā brīdī!» Lipels slaucīja no pieres sviedrus. «Tagad izstāsti man visu. Kā izskaidrot, ka tu tagad vari runāt. Kur tu biji?»

Aslams izbijies jautāja: «Vai tu arī dzirdi zirgus?»

Lipels ieklausījās. «Viņi jāj atpakaļ!» zēns uztraukti iesaucās. «Ko mēs tagad iesāksim? Viņi jāj atpakaļ!»

«Ātri pāri mūrim!» pavēlēja Aslams un atkal, ieķēries zarā, uzlidoja augšā.

«Bet vīrs! Viņam ir nūja,» Lipels bija izmisumā.

«Labāk sitieni nekā sargi!» izlēma Aslams, un pastiepa Lipelam pretī roku; abi ielēca puķu dobē vēlreiz.

Un tas nebija par agru darīts, jo pakavu dim-doņa strauji tuvojās.

Dārza īpašnieks izbāza galvu pa durvīm.

«Pie pravieša bārdas!» viņš kliedza: «Šitie

ļaundari, šitie nelieši! Šitie bandīti! Jau atkal manās puķēs! Šoreiz jūs man neizspruksiet!»

Lipels skatījās uz Aslamu — ko tagad darīt?

Otrpus mūrim patlaban jāja garām sargi, te, šaipusē, viņus apdraudēja vīrs, kurš tos noturējis par zagļiem.

«Man pakaļ!» uzsauca Aslams pusbalsī un skrēja gar mūri uz dārza attālāko daļu.

Vīrs, smagi elsdams, sekoja viņiem.

Un tieši tanī mirklī, kad vīrs jau domājās iedzinis viņus stūrī, abi bēgļi strauji mainīja virzienu un aizbrāzās vīram garām pa durvīm mājā iekšā.

«Ko tu dari?» elsa Lipels, visu laiku skriedams Aslamam aiz muguras. «Tā taču ir viņa māja!»

Aslams neatbildēja, šķērsoja priekštelpu, atvēra kādas durvis, bet tūliņ atkal tās aizcirta, jo aiz tām atradās sievu istabas, beidzot pamanīja ārdurvis un izvilka pa tām Lipelu sev līdzi.

Viņi atradās ieliņā, kas gāja dārzam pa otru pusi.

Kad vīrs nokļuva pie savas mājas ārdurvīm, tie abi jau bija pazuduši aiz līkuma un atradās drošībā.

«Pagaidi, līdz tiksim pie manas māsas,» teica Aslams. «Citādi vajadzēs visu stāstīt divas reizes.»

Modri, visu laiku baidīdamies no sargiem, viņi gāja uz viesnīcu un laimīgi nokļuva galā.

Hamīde aiz prieka vai prātu zaudēja, ķērās ap kaklu te Aslamam, te Lipelam un teica: «Es neticēju, ka Lipels tevi atradīs. Viņš patiesi ir burvis!»

«Kur tu biji?» beidzot Lipels gribēja to no Aslama dzirdēt. «Un kur ir Muks?»

«Muks? Es nezinu. Es varu vienīgi cerēt, ka viņš ir dzīvs,» Aslams teica, pavisam sašļucis. «Es jums tūliņ visu pastāstīšu. Pagājušo nakti ilgi biju nomodā un visu pārdomāju. Mans skolotājs Sindbads teica, ka es septiņas dienas nedrīkstu runāt.

Es gulēju un skaitīju, un rēķināju, bet nebiju īsti pārliecināts — vai no tā brīža pagājušas sešas dienas vai septiņas? Vienīgais, kurš man varēja līdzēt, bija Sindbads. Man bija jānokļūst pie viņa! Bet tas bija bīstami. Viņa māja atrodas tieši blakus pilij. Gaišā dienas laikā mani ieraudzītu un saņemtu ciet. Tāpēc nolēmu aiziet pie viņa naktī, jūs abi gulējāt ciešā miegā. Negribējās jūs modināt. Es biju nodomājis līdz rīta gaismai atgriezties.

Tikai Muks pamodās, kad es klusi izgāju no istabas, un nāca man pa pēdām. Es pieklauvēju pie Sindbada durvīm, lai viņu uzmodinātu, un dzirdēju namā viņa soļus. Viņš pavēra durvis.»

«Lai svētīts Allahs!» iesaucās Hamīde. «Labais vīrs! Un tad viņš tevi veikli ielaida mājā iekšā.»

«Nē, tieši to viņš nedarīja!» Aslams stāstīja tālāk. «Viņš, mani ieraudzījis, iekliedzās un veikli aizsita durvis. Un es stāvēju ārā tumsā un nezināju, ko lai tagad dara. Vai mans vecais skolotājs baidījās mani ielaist, jo es biju izsūtītais? Es vienmēr biju uzskatījis viņu par savu draugu!

Kamēr es tā stāvēju un pārdomāju, vai klauvēt atkal vai arī labāk doties prom, viņš atvēra durvis vēlreiz.

«Vai tu esi Aslams?» viņš jautāja. Es pamāju. Vai gan es biju tā izmainījies, ka viņš mani vairs nepazina?

«Vai tu esi dzīvs, vai arī tu esi viņa gars?» viņš jautāja.

Ko man bija atbildēt? Es taču nedrīkstēju runāt. Tā es pastiepu viņam pretī roku, lai viņš varētu to saņemt un sajust, ka es neesmu gars. Viņš sagrāba manu roku un ievilka mani ātri mājā.

«Tu esi dzīvs?» viņš prasīja apjucis.

Man niezēja mēle pateikt: «Un kāpēc lai es nebūtu dzīvs?!»

Es tikai paraustīju plecus un ar rokām liku saprast, ka gribu kaut ko uzrakstīt.

Viņš atnesa tāfeli un grifeli. Vispirms es uzrakstīju jautājumu, kurš man visvairāk nedeva miera, — kad es drīkstu atsākt runāt?

Uz viņa galda atradās vesels kalns aprakstītu vaska plāksnīšu, pergamentu un koka dēlīšu.

Viņš sāka tanī meklēt manu horoskopu, atrada un ilgi studēja. Es nepacietīgi stāvēju blakām.

Beidzot viņš teica: «Tā kā pusnakts jau ir garām, tad septiņas dienas ir aiztecējušas. Tu drīksti runāt.»

Beidzot!

Es tūlīt pajautāju, kāpēc viņš sagaidījis mani ar tik dīvainu jautājumu, un uzzināju, ka visi mūs uzskata par mirušiem.»

«Par mirušiem?» prasīja Hamīde. «Bet kāpēc tā?»

«Kad sargi atgriezušies no tuksneša, viņi pilī esot paziņojuši, ka mēs visi trīs vairs neesot pie dzīvības,» stāstīja Aslams. «Viņi teikuši, ka mēs smilšu vētras laikā aizbēguši un tie nav varējuši mūs noķert. Mēs esot aizgājuši bojā smilšu vētrā.»

«Kāpēc viņi tā stāstīja?» Hamīde bija sašutusi. Viņi taču zina, ka mēs neesam miruši.»

«Varu iedomāties,» teica Lipels. «Viņi grib iegūt otru maisiņu ar zelta gabaliem no jūsu tantes. To viņi dabūs tikai tad, kad mēs būsim miruši. Viņi vienkārši apgalvoja, ka mēs esam aizgājuši bojā tuksnesī, un iekasēja naudu.»

«Tieši tā,» apstiprināja Aslams. «Kad tēvs iz-dzirdis ziņu par mūsu nāvi, viņš bijis galīgi izmisis. Sāpēs viņš lādējis pats sevi, ka padzinis miesīgus bērnus. Viņš ir ieslēdzies savā istabā un negrib to vairs atstāt. Viņš pat esot teicis, ka vairs negribot būt par karali.»

«Tad gan jūsfi tante priecāsies,» teica Lipels. «Tad viņas dēls kļūs par jauno karali.»

Aslams pamāja ar galvu un stāstīja tālāk: «Kad es no Sindbada izdzirdēju, cik ļoti tēvs pēc mums sēro, es tūdaļ gribēju skriet uz pili, lai viņu mierinātu un pateiktu, ka mēs esam dzīvi.

Sindbads mani pierunāja nogaidīt līdz rītam. Viņam bija taisnība, es biju tā pārguris, ka tikko vairs turējos kājās. Tā es nogulēju viņa mājā, līdz kļuva gaišs. Šorīt pavisam agri mēs ar Muku devāmies uz pili.»

«Jauki!» iesaucās Hamīde. «Ko tētis teica? Es varu iedomāties, kā viņš priecājās. Zēl, ka es nebiju tur klāt!»

«Cik labi, ka tu tur nebiji klāt!» drūmi pārlaboja Aslams.

«Tiklīdz es grasījos šķērsot pirmo mazo pa-galmiņu, kas atrodas pirms lielā pagalma, man piepeši virsū metās tie paši trīs sargi. Viņi man uzglūnēja no paslēptuves. Viņi vicināja savus zobenus un nāca virsū. Viņi negribēja mani saņemt gūstā, nē! Viņi gribēja mani nogalināt!»

«Nogalināt?» Hamīde neko nesaprata.

«Jā, nogalināt,» apstiprināja Aslams drūmu seju. «Tante nedrīkst dabūt zināt, ka mēs vēl esam dzīvi. Un mūsu tēvs nepavisam ne. Tikai tad, kad mēs būsim miruši, viņi varēs būt droši, ka patiesība nenāks gaismā. Tāpēc viņi pagājušo nakti jādelēja pa pilsētu, meklēdami mūs. Tāpēc

viņi man uzglūnēja. Viņi nojauta, ka es iešu uz pili. Tāpēc viņi atkal jāj pa pilsētu un meklē, un meklē...»

«Tu nemaz nepastāstīji, kā tu no viņiem izmuki,» teica Lipels. «Kad viņi tev nāca virsū ar saviem zobeniem.»

«Ja nebūtu bijis Muka, jūs mani vairs nekad neredzētu,» stāstīja Aslams. «Viņš riedams metās tiem virsū un novērsa to uzmanību. Kamēr viņi

tvarstīja Muku, es izbēgu. Kad viņi uzlēca zirgiem mugurā, es jau biju pārrāpies pāri kapsētas mūrim. Viņiem vajadzēja jāt ar līkumu, cauri vārtiem. Tad es jau sen biju pārlēcis pāri otram mūrim un pazudis nākamajā ieliņā. Tur es sastapu Lipelu. Pārējo jūs jau zināt.»

Lipels pamāja. Tad viņš atcerējās vēl ko. «Bet tur bija tikai divi jātnieki, kas tevi meklēja,» viņš teica. «Kur ir trešais?»

«Viņš palika pie pils. Viņš parūpēsies, lai neviens no mums dzīvs tur neiekļūst, abi pārējie jāj pa pilsētu,» skaidroja Aslams.

«Bet pilī taču bez šiem trim ir vēl arī citi sargi!» Hamīde sašuta. «Kur tad palikuši citi? Kāpēc viņi tevi neaizsargāja?»

«Pārējie sargi ir vai nu pilī, vai lielajā pagalmā, tu taču zini. Ja tie trīs man uzbruks ārējā pagalmā, citi neko nemanīs. Un, ja viņi arī ko pamanītu, tad domātu, ka no pils tiek padzīts kāds klaidonis, iespējams, zaglis.» Aslams nopē-

tīja savas netīrās, saplēstās drānas. «Es patiesi neizskatos pēc prinča!» viņš noteica.

«Kaut kādai iespējai nokļūt pilī dzīviem tomēr jābūt!» teica Hamīde. «Mēs taču nevaram te palikt uz visiem laikiem. Es gribu pie mammas un tēta!»

«Rimsties!» Lipels viņu mierināja. «Noteikti ir kāda izeja. Tā tikai jāatrod.»

«Bet kā?» Hamīde nepacietīgi prasīja.

«Mierīgi jāpadomā,» teica Lipels.

Visi trīs apsēdās rindiņā uz salmu maisa, atbalstīja zodus delnās un domāja.

Lipels juta, ka izeja drīz būs rokā. Viņam jau bija doma. Bet tā vēl bija miglaina, viņš vēl nevarēja to izteikt vārdiem. Kā tas bija? Viņš saspringti domāja.

Viņa plāns kļuva skaidrāks un skaidrāks, un viņš noteikti būtu sapratis, ko darīt, ja vien šinī brīdī Jakoba kundze nebūtu saukusi:

«Filip! Filip, laiks celties! Ir bez piecpadsmit septiņi!»

Kas cits atlika — viņš visu atstāja Hamīdes un Aslama ziņā un pamodās.

Piektdiena

.

Gineju ģimene

Šoreiz Lipels apģērba lietusmēteli, kad pēc brokastīm devās uz skolu. Viņš negribēja otrreiz tik ļoti izmirkt kā iepriekšējā dienā.

Jau pusceļā viņš to nožēloja. Kaut gan vēl bija agrs rīts, saule sildīja itin krietni. Nebija manāms ne viens vienīgs mākonītis. Diena rādījās karsta! Vislabprātāk viņš būtu griezies apkārt un aiznesis mēteli atpakaļ uz mājām. Bet tad nokavētu skolu. Viņš nolēma mēteli vienkārši aizmirst skolā. Šī doma atkal krietni uzlaboja omu. Patiesībā ļoti praktiski, viņš nodomāja. Mētelis karāsies uz pakaramā ārpusē pie klases durvīm, un, ja kādreiz pēc stundām līs, tad tas viņam būs pa rokai, lai paglābtos no lietus.

Oma uzlabojās vēl vairāk, kad viņš, iegriezies Herdera ielā, pamanīja pa priekšu ejam Ha-mīdi un Arslanu. Lipels kādu gabaliņu paskrēja, līdz bija viņus panācis. Atlikušo ceļa gabalu visi trīs gāja kopā.

«Vai tu nāksi šodien pusdienās?» jautāja Ha-mīde.

Lipels pamāja: «Pēc skolas es iešu pie jums.»

«Jauki!» teica Hamīde.

«Labi!» teica Arslans.

«Kas tad būs pusdienās?» Lipels gribēja zināt.

«Nezinu.» Arslans paraustīja plecus.

«Es arī nezinu, kas būs pusdienās,» teica Hamīde. «Bet es zinu, kā nebūs!»

«Kā nebūs?» jautāja Lipels.

«Tomātu!» Hamīde smējās. «Ēdiens vēl nebūs gatavs, kad mēs pārnāksim. Mamma strādā puķu veikalā līdz divpadsmitiem. Bet tad viņa ātri kaut ko uztaisa.»

«Es varu pagaidīt,» apgalvoja Lipels. «Vakar es pusdienas vispār neēdu. Tikai vakariņas!»

«Līdz vakaram tev pie mums nebūs jāgaida,» teica Hamīde. «Tā jau var badā nomirt.»

Priekšpusdiena skolā pagāja ātri.

Pirmās divas bija vācu valodas stundas. Klo-bes kundze izdeva diktātus. Lipelam bija viena kļūda, Hamīdei četrpadsmit un Arslanam septiņdesmit trīs.

Pēc starpbrīža nāca divas sporta nodarbības. Sākumā viņi izspēlēja pāris spēles, tad skrēja sacensībās. Arslans bija pirmais, Hamīde vienpadsmitā un Lipels deviņpadsmitais. Tad bija jāatgriežas skolā uz dabas mācības stundu.

Pēc stundām Lipels gāja Arslanam un Hamīdei līdzi uz viņu mājām.

Viņš jutās pavisam dīvaini, kad nenogriezies

gāja garām Fridriha Rikerta ielai — visu laiku taisni vien pa Herdera ielu, līdz viņi nonāca Stacijas ielā. Lipels mēģināja atšifrēt uzvārdu uz durvju plāksnītes. (Kāpņu telpā bija diezgan tumšs.)

«Ginejs,» tur stāvēja rakstīts. Viņš nemaz nebija zinājis, kāds jaunajiem draugiem uzvārds. Arslans piezvanīja. Apaļīga, jauna sieviete atvēra durvis.

«Mana mamma!» Arslans iepazīstināja.

«Gtile gūle!» Lipels pieklājīgi teica.

Sieviete skanīgi iesmējās. Arslans un Hamī-de smējās līdzi.

Lipels nosarka. «Kas par lietu? Vai es pateicu ko sliktu?» viņš domīgi jautāja. «Tas taču bija turku sveiciens?»

«Jā, bet ne jau satiekoties. To saka tad, ja iet prom. Tas ir apmēram tas pats, kas «Uz redzēšanos» — saproti?» viņam paskaidroja Hamīde. «Ja kāds ir atnācis un pirmais viņa vārds ir «uz redzēšanos», tad taču ir jāsmejas, vai ne tā?»

Lipels arī iesmējās. «Ak tā tas ir! Nē, es negribu tūlīt iet mājās.»

Visi trīs sekoja Gineja kundzei dzīvojamā istabā, kur jau bija uzklāts galds ar četriem šķīvjiem.

Lipels ziņkārīgi laida acis apkārt. Īstenībā te viss līdzinājās Ješkes kundzes dzīvojamai istabai. Turciska bija tikai mūzika. Magnetofons atskaņoja turku dziesmas. Un vēl varbūt pāris fotogrāfiju un atklātnes blakus sienas segai aiz dīvāna atgādināja Turciju. Lipels tās aplūkoja. Vienā fotogrāfijā bija redzama pilsēta. Tai pāri pacēlās pils klints galā.

«Ankāra,» paskaidroja Arslans. «Ankārā es būšu dzimis.»

«Es esmu dzimis,» izlaboja Lipels. «Vai Ankāra ir liela pilsēta?»

Arslans smējās. «Desmitreiz tik liela kā šī,» viņš lepni teica. «Viss liels! Ne kā šeit. Šeit viss ir mazs. Maza pilsēta!»

«Tu tā domā?» pajautāja Lipels. Viņam sava pilsēta nebūt nešķita maza. «Un kas te ir?» viņš prašņāja tālāk.

«Mans opaps un omamma,» skaidroja Arslans. «Pie viņiem dzīvoju.»

«Tu taču labi runā vāciski!» slavēja Lipels. «Es tiešām nesaprotu, kāpēc tu negribi runāt.»

Ienāca Gineja kundze ar ēdienu.

Tas nu nemaz nelīdzinās vācu ēdienam, secināja Lipels. Maize izskatījās pavisam plakana kā pārāk bieza, neizdevusies pankūka. Jogurts gan bija. Taču nevis salds, bet sajaukts ar gurķiem un ķiplokiem — kaut kas līdzīgs salātu mērcei bez salātiem. Lipels pārdomāja, vai būtu labi palūgt krājamo aplīti no jogurta trauciņa. Viņš nolēma šo lietu atlikt līdz brīdim, kad visi būs paēduši.

Tad galdā nāca iztīrītas paprikas pusītes, pildītas ar galu un rīsiem. Pie ēdiena dzēra klāt daudz ūdens no glāzēm, un Gineja kundze skaidroja, kā sauc katru ēdienu. Taču viņa pateica, kā tos sauc turciski, un tāpēc Lipels šos nosaukumus nespēja paturēt prātā. Viņa vāciski runāja daudz labāk nekā Arslans. Gandrīz tikpat labi kā Hamīde. To viņa laikam bija samācījusies puķu veikalā, kur strādāja. Taču dažus vārdus viņa uzsvēra tik dīvaini, ka Lipelam bija jāpiepūlas, lai tos vispār saprastu. Saldēdienā bija kaut kas tāds, ko viņi sauca par «halvu» vai «halmu», vai kā tamlīdzīgi. Katrā ziņā tas bija kas ļoti salds un garšoja lieliski.

Tad Lipels uzdrošinājās palūgt krājamos aplīšus. Kopīgiem spēkiem ar Arslanu un Hamīdi viņi pārmeklēja atkritumu maisiņu un vēl atrada jogurta trauciņu vākus. Taču, par lielu vilšanos, izrādījās, ka tiem nemaz nav izgriešanai paredzēto aplīšu. Gineja kundze bija nopirkusi pilnīgi cita veida jogurtu. Tādu, kuram nebija nekādu krājamo aplīšu. Bet viņa apsolījās, nākamreiz iepērkoties, šo kļūdu labot. (Lipels uzskatīja, ka tas ir ļoti mīļi no viņas puses.) Kad Lipels bija paspēlējis dzirnavas vispirms ar Hamīdi, tad ar Arslanu, viņš posās uz mājām.

Viņš atvadījās no Gineja kundzes un pajautāja: «Vai Arslans un Hamīde drīkst rīt atnākt pie manis? Uz pusdienām?»

Gineja kundze gribēja zināt, vai vecāki to atļaus.

«Ak, viņi noteikti atļaus,» teica Lipels. «Viņu tikai nav mājās. Man gatavo ēst Jakoba kundze. Viņai nebūs grūti pagatavot kaut ko papildus vēl diviem bērniem.»

Gineja kundzei nebija nekādu iebildumu. Un Arslans un Hamīde, protams, bija ar mieru. Viņi pavadīja Lipelu vēl krietnu gabalu, gandrīz vai līdz pašai Fridriha Rikerta ielai.

Ješkes kundze atrod izeju

«Nu, vai tu labi paēdi?» sagaidīja viņu Jakoba kundze. «Kur tad labāk garšo? Pie manis vai pie taviem draugiem?»

«Garšo dažādi,» atteica Lipels.

Tā kā viņi runāja tieši par ēšanu, Lipels tūlīt arī pavaicāja: «Vai es drīkstu rīt ņemt līdzi pusdienās savus draugus?»

«Draugus? Cik tev ir to draugu?» Jakoba kundze gribēja zināt.

«Tikai divi. Tie abi, pie kuriem es šodien pusdienoju. Brālis un māsa,» stāstīja Lipels.

«Divi? Jā, labi. Tad es rīt gatavošu četriem,» noteica Jakoba kundze. «Kāds viņiem uzvārds? Varbūt es pat pazīstu viņu vecākus?»

«Gineji,» teica Lipels.

«Gineji? Dīvains uzvārds!» brīnījās Jakoba kundze. «Vai viņi jau sen te dzīvo? Kas ir taviem draugiem vārdā?»

«Viņš ir Arslans, un viņa ir Hamīde,» atbil-dēja Lipels.

«Bet viņi taču ir ārzemnieki, vai ne?» prasīja Jakoba kundze.

«Jā, viņi ir turki,» paskaidroja Lipels.

«Turki? Tie man te kāju nespers!» enerģiski noteica Jakoba kundze. «Ko tu galu galā iedomājies?!»

«Bet kā tad tā? Ko tad viņi izdarījuši? Kāpēc viņi nedrīkst ienākt šai mājā?» brīnījās Lipels.

«Tu vēl jautā!» Jakoba kundze sašuta. «Ko sacīs tavi vecāki, ja uzzinās? Turki pusdieno mūsu mājā! Tā tik vēl trūka!»

«Bet es viņus jau ielūdzu. Es taču nevaru tagad tā vienkārši atteikt,» Lipels bija izmisis.

«Maniem vecākiem nebūtu nekādu iebildumu, to es zinu pavisam skaidri!»

«Man tas ir gluži vienaldzīgi, šie ārzemnieki te savu kāju nespers, kamēr es atbildu par kārtību mājā. Pēc tam vēl kas pazudīs un tavi vecāki teiks, ka es esmu vainīga!»

«Jūs gribat sacīt, ka Hamīde un Arslans zog?» Lipels bija pamatīgi noskaities. «Es šodien biju pie viņiem pusdienās un es vēlos, lai rīt viņi ēd pie manis.»

«Tu grasies man pavēlēt? Tas tik būtu kaut kas!» kliedza Jakoba kundze. «Izbeigsim šo sarunu. Te viņi pār slieksni nepārkāps. Punkts!»

Lipels iegāja savā istabā. Vispār viņš bija gribējis mācīties. Bet visu laiku nedeva mieru domas par Hamīdi un Arslanu, un ielūgumu pusdienās. Ko lai tagad dara? Kurš to varēja pateikt? Ješkes kundze? Jā, viņa būs īstā! Viņš aizies ciemā pie Ješkes kundzes un prasīs padomu. Par Muku arī viņš vēl nav izstāstījis.

Lipels nolēma skolas uzdevumus izpildīt vēlāk. Viņš izslīdēja no mājas klusi, lai Jakoba kundze neko nemanītu, un pārgāja pāri ielai pie Ješkes kundzes.

Ješkes kundze priecājās par viņa apciemojumu.

«Sveiks, Lipel!» viņa sagaidīja puiku. «Vai tev šodien slikta oma? Tu esi savilcis tik drūmu ģīmi. Kas tev uz sirds?»

«Daudz kas,» atbildēja Lipels. «Jakoba kundze. Vispirms viņa lika aizvest no mājas suni, un tagad viņa draud nelaist iekšā Hamīdi un Arslanu.»

Viņš izstāstīja visu.

Ješkes kundze šūpoja galvu. «To par suni es vēl varētu saprast,» viņa teica. «Protams, žēl. Es tik labprāt kādreiz padevu tam ēst...»

«Es ari!» Lipelam bija pilna sirds.

«... bet to par taviem draugiem es nesaprotu!

Ko lai mēs tur darām? Tu taču nevari rit viņiem sacīt — jūs nedrīkstat nākt tāpēc, ka esat turki!»

«Jā, tieši tā tas ir. Viņi briesmīgi apvainotos, viņi ar mani vispār vairs nerunātu. Bet ielūgums man laikam jāatsauc. Jo ko lai es viņiem saku?»

«Tev viņiem nekas nav jāsaka. Zini ko — nāciet visi trīs pie manis pusdienās! Ir taču galīgi vienalga, vai jūs ēdīsiet šeit vai jūsmājās!»

«Jūs to nopietni sakāt?» Lipels nespēja novaldīt prieku.

Ješkes kundze smaidīja. «Ja viņi jautās, tev, protams, jāpasaka, ka tu te nedzīvo. Mēs taču negribam viņus apmānīt. Bet tev nekas nav jāstāsta par Jakoba kundzes dumjajām runām. Tu vienkārši pasaki, ka tavi vecāki nav mājās un ka tāpēc mēs ēdīsim šeit.»

«Tā jau ir patiesība,» apstiprināja Lipels un labā noskaņojumā gāja mājās.

Pie vakariņu galda Jakoba kundze jautāja: «Vai tu esi samierinājies, ka tie turki te rīt ne-pusdienos?»

«Jā, jā,» Lipels priecīgi atsaucās. «Es arī te nepusdienošu. Mēs visi trīs ēdīsim pusdienas pie Ješkes kundzes.»

«Kā, lūdzu?» Jakoba kundzei gandrīz vai dakšiņa izšļuka no rokām. «Pie Ješkes kundzes?»

Lipels pamāja.

«To tu nedarīsi,» stingri noteica Jakoba kundze.

«Ko?»

«Tu rīt ēdīsi te!»

«Es ēdīšu kopā ar Hamīdi un Arslanu. Ja viņi drīkstēs ēst šeit, tad es arī ēdīšu šeit,» atbildēja Lipels.

«Vai tu gribi mani šantažēt? Tu ēdīsi te! Un kopā ar mani un ne ar kādu citu!»

«Nē!» drosmīgi palika pie sava Lipels.

«Nu, to mēs vēl redzēsim!» draudēja Jakoba kundze. «Tu ēdīsi te!»

«Nē!»

«Tu esi viens nekaunīgs puika! Par sodu tūlīt ej gultā, saprati? Tur tu varēsi pārdomāt, kur rīt ēst pusdienas!»

«Manis pēc,» atteica Lipels.

Viņš aizgāja uz savu istabu, novilka drēbes un apgūlās. Visu laiku mācās virsū domas par Hamīdi un Arslanu. Bet tās viņš tagad nedrīkstēja domāt, ja gribēja nosapņot līdz galam savu pasaku! Viņš mēģināja neprātot par abiem draugiem un ļāva domās tuvoties tikai austrumnieciskām ainām. Viņš vispirms iztēlojās galvaspilsētu, tad ieliņu, viesnīciņas «Pie mežonīgā kalifa» iekšpagalmu, un tieši tanī brīdī, kad bija nokļuvis pie viesnīcas istabas, viņš iemiga un tūlīt jau sapņoja tālāk.

PIEKTAIS SAPNIS

Lipels ieinteresēts jautāja: «Vai jums pa šo laiku nav radusies kāda laba doma?»

Aslams noliedzoši pakratīja galvu. «Nekāda!» viņš īsi noteica.

«Man diemžēl ari nekas nenāk prātā,» piebilda māsa.

«Man bija ideja,» teica Lipels, «bet es to aizmirsu!»

Kāds klauvēja. Aslams pielavījās pie durvīm un ieklausījās.

«Kas tur ir?» viņš klusi jautāja.

«Es! Saimniece!» Resnā viesnīcniece ieskatījās istabā. «Ir jau gandrīz pusdienlaiks, bet jūs neesat neko ēduši. Kas ar jums īsti ir? Ko jūs te iekšā darāt?»

«Mēs domājam,» teica Aslams.

«Tu taču vari runāt!» viņa izsaucās. «Mēmais atkal runā, un visi bēdīgi sēž viņam apkārt! To es nesaprotu. Kas jums par nelaimi?»

«Vispār mēs varētu viņai izstāstīt,» domāja

Lipels. «Viņa mūs nekādā gadījumā nenodos sargiem.»

«Ko izstāstīt?» jautāja viesnīcniece.

«Es esmu princis Aslams, karaļa vienīgais dēls un troņmantnieks. Un tā ir princese Ha-mīde, mana jaunākā māsa,» cienīgi teica Aslams.

«Tu esi princis?» viesnīcniece skanīgi smējās. «Divi netīri bērni saplēstās drānās — un sauc sevi par princi un princesi!»

Hamīde noņēma no rokas zelta sprādzi un pastiepa saimniecei.

«Izlasi, kas rakstīts iekšpusē!» viņa teica.

Viesnīcniece neticīgi skatījās uz Aslamu un Hamīdi un tad nopētīja rokassprādzi.

«Karaliskais ģerbonis!» viņa izbijusies iesaucās un paklanījās tā priekšā. «Jūs taču nebūsit rotu nozaguši?!» viņa vēlreiz paskatījās uz Aslamu, tad uz Hamīdi un nedroši teica: «Nemaz nezinu vairs, ko īsti domāt!»

«Tu vari man ticēt, cienījamā sieva,» teica Hamīde. «Tā ir mana rokassprādze. Es esmu princese Hamīde.»

«Kā tad jūs esat nokļuvuši manā viesnīcā? Šitādās drēbēs! Ko tas viss nozīmē?» Nu viņa vairs galīgi neko nesaprata. «Vai jūsu tēvs zina, ka jūs te atrodaties?»

«Jāpaskaidro viņai,» teica Lipels, un viņi izstāstīja visu, ko bija piedzīvojuši.

«Nabaga bērni,» līdzjūtīgi teica viesnīcniece, kad viņu stāsts bija galā, un tūlīt pat pārlaboja sacīto: «Nabaga jūsu augstības, es, protams, gribēju teikt. Ko lai tagad dara? Vai man aiziet uz pili un karalim vienkārši pateikt, ka jūs atrodaties šeit?»

«Tā nevar!» domīgi teica Aslams. «Diemžēl tevi pat nelaidīs klāt pie mana tēva. Turklāt viņš ir ieslēdzies un negrib nevienu redzēt.»

«Vajadzētu sarga uzmanību novērst no pils, no turienes aizvilināt viņu prom,» skaļi domāja saimniece. «Tad jūs ātri varētu ielavīties pilī. Ja jūs visi trīs būsiet tikuši iekšā, tad jums vairs nekas ļauns nevar notikt.»

«To mēs zinām,» teica Aslams. «Bet kā lai aizvilina sargu?»

«Man kaut kas ienāca prātā,» paziņoja Lipels. «Es viņu aizvilināšu. Pietiks, ja jūs divi nokļūsiet pilī.»

«Un kā lai mēs tiekam cauri pilsētai? Abi pārējie sargi taču var mūs pamanīt,» teica Ha-mīde.

«Man arī kas iešāvās prātā,» teica saimniece. «Mums pieder mazs dārziņš blakus ārējam pils mūrim. Mēs ar vīru reizēm aizbraucam tur ar divričiem un strādājam. Es varētu jūs paslēpt divričos. Apklāt ar tukšiem maisiem. Tas nevienam nekristu acīs. Un no pils mūra līdz pilij vairs nav tālu!»

Visi trīs saskatījās. Tā patiesi bija izeja!

Vajadzēja tikai izdomāt, kā Lipels aizvilinās prom sargu, pats neiekuldamies briesmās.

Resnā viesnīcniece arī te zināja padomu: «Lai viņš iet pa mūri un skaļi kaut ko sauc. Jūs redzēsiet, cik ātri sargs būs klāt!»

«Vai mūris ir ļoti augsts?» bailīgi painteresējās Lipels. «Vai tas augšā ir pietiekami plats? Vai tur nevar viegli nokrist?»

Aslamu nomāca cita doma: «Un kas būs, ja sargs Lipelu noķers? Ja nu viņš arī uzrāpjas uz mūra un Lipelu norauj lejā?!»

«Allaž visu pēc kārtas, vispirms vienu, tad nākamo!» noteica saimniece. «Mūris nav neko augstāks par vīrieša stāvu. Un tas ir tik plats, ka pa to var ripināt mucu. Ja Lipels būs tik drosmīgs, ka spēs no mūra nolēkt, tad es zinu, kas tālāk darāms.»

«Kas tad?» jautāja Lipels.

«Lipels ļaus sargam pienākt pavisam tuvu klāt un tad ātri nolēks lejā. Protams, otrā pusē. Sargam vispirms būs jārāpjas pāri mūrim. Kamēr viņš rāpsies, es jau sen būšu Lipelu paslēpusi divričos zem maisiem. Ja sargs man prasīs, uz kuru pusi aizskrējis puika, es parādīšu vienu ielu un teikšu — tur viņš tikko pazuda. — Kā jums patīk mans plāns?»

«Ļoti labi!» visi trīs bija vienisprātis.

Un tieši tā arī notika.

Saimniece sasedza viņiem virsū maisus,

iejūdza ēzeli un btauca taisnā ceļā uz savu dārziņu pie pils mūra. Tur viņa pieturēja un apskatījās visapkārt. «No jātniekiem ne ziņas, ne minas!» viņa skali teica. «Varat līst ārā!»

Trīs bērni piecēlās divričos kājās un piesardzīgi palūrēja pāri mūrim. Otrā pusē bija tukšs laukums, tad otrs, vēl augstāks mūris ar lieliem vārtiem. Šiem vārtiem blakus, atspiedies pret stabu, stāvēja sargs un vēroja galveno ielu.

Aslams un Hamīde nogāja gar mūri krietnu gabalu, līdz atrada caurumu, pa kuru varēja ielīst. Ātri un klusi viņi pārskrēja pāri laukumam un, no sāniem piezagušies, lavījās garām sargam.

Beidzot viņi paslēpās krūmā pavisam netālu no vārtiem un deva Lipelam zīmi.

Nu nāca Lipela lielā uzstāšanās!

Viņš uzlēca uz mūra un sāka pa to pastaigāties. Tieši iepretī vārtiem viņš apstājās. Braukdams divričos zem maisiem, viņš bija sacerējis dziesmu, tagad dziļi ievilka elpu un sāka skaļi dziedāt:

«Šeit Lipels stāv uz mūra sētas, ir gaiša diena, saule spīd.

No apakšas sargs viņu pēta, bet Lipels tam no rokām slīd.»

Sargs skatījās viņā vaļēju muti un, šķiet, neticēja pats savām acīm. Lēnām viņš paspēra pāris soļu uz Lipela pusi.

Lipels dziedājā otru pantu:

«Šeit Lipels stāv uz mūra sētas, zib lejā sarga skatiens bargs.

Tik gudrs kā Lipels gan ir retais, bet ļoti dumjš ir lielais sargs.»

Kā liekas, sargu tas krietni nokaitināja. Viņš metās uz mūri. Sargam aiz muguras Aslams un Hamīde nemanīti ieslīdēja pa pils vārtiem.

«Uzmanies, Lipel! Sargies!» sauca viesnīc-niece otrpus mūrim.

Lipels smējās. «Viņš jau mani nedabūs rokā, nedabūs. Viņš vēl ir pārāk tālu,» Lipels pārdroši teica un galvā viņam jau virknējās nākamās divas rindiņas:

«Pa ielām Lipels drāž bez bēdām,

un velti seko sargs pa pēdām.»

«Lipel!» jau atkal sauca viesnīcniece. Balss skanēja ļoti satraukti. Lipels nodomāja — kas viņai lēcies? Bīstami tuvu sargs patiesi vēl nebija! Bet viņš vēlējās labo sievieti nomierināt, labāk nolēkt par ātru, nekā par vēlu, viņš pagriezās...

Un šausmās viņa sirds gandrīz vai pamira — mūrim otrā pusē stāvēja abi pārējie sargi! Viņi bija zēnu pamanījuši no pilsētas puses, atstājuši savus zirgus un klusi pielavījušies, kamēr tas uz mūra dziedāja.

Viens jau mēģināja saķert Lipelu aiz kājas un noraut lejā. Lipels iekliedzās: «Palīgā! Palīdziet

taču man! Palīgā!» un metās skriet pa mūri uz priekšu.

Vienā pusē viņu vajāja vārtu sargs, otrā pusē — abi pārējie sargi. Viens no tiem apstājās, pagriezās un skrēja atpakaļ. Lipels nojauta, kas viņam padomā — viņš atvedīs savu zirgu. No zirga muguras viņš varēs Lipelu aizsniegt.

«Palīgā! Palīgā!»

Augšā pilī atvērās daži logi. Pils sardzes vīri skatījās, kurš te tik skaļi sauc palīgā. Daži aiz ziņkāres iznāca no pils vārtiem.

«Palīdziet man!» Lipels viņiem sauca. Bet viņi tuvojās pavisam mierīgi un ziņkārīgi vēroja šo teātri.

Izmisuma drosmē Lipels nolēca no mūra lielajā laukumā.

Viņš mēģināja aizkļūt sargam garām. Bet tas izrādījās veiklāks, rupji sagrāba viņu aiz rokas un turēja kā spīlēs. Ar labo roku sargs ķēra pēc zobena. Lipels ķepurojās un mežonīgi pretojās.

Pa to laiku pie abiem cīnītājiem bija pienākuši daži pils sargi un kalpotāji.

«Tu taču pret tādu puišeli nepacelsi zobenu!» viens teica sargam, kurš turēja Lipelu. Otrs izbrīnā iesaucās: «Skat! Tas taču ir svešinieks, kuru izsūtīja kopā ar princi! No kurienes tad viņš te uzradies?»

Vienā mirklī Lipela rokas bija sasietas.

«Vedīsim puiku pie karaļa! Tikai viņš var

izšķirt, kāds liktenis svešajam gaidāms. Varbūt šim kas zināms par prinča nāvi,» viņi sprieda. «Aiziet, nāc līdzi uz pili!» viens rupji pavēlēja. «Un nemaz netaisies bēgt!»

«Par to gan jums nav jābaidās,» teica Lipels un uzelpoja. «Es noteikti nebēgšu. Lūdzu, vediet mani tūlīt pie karaļa!»

Sargu ielenkts, viņš šķērsoja pirmo priekš-pagalmu, tad otro, tad pils pagalmu, un beidzot viņi stāvēja karaļa apartamentu durvju priekšā.

Durvis atvērās.

«Nē!» kliedza Lipels. «Vēl, lūdzu, nē!»

Jakoba kundze pabāza pa durvīm galvu un teica: «Celies, Lipel! Ir seši un četrdesmit septiņas minūtes!»

Lipels bija pamodies.

Sestdiena

.

īsas brokastis, garas pusdienas

Pie brokastu galda Jakoba kundze jautāja: «Nu, vai pārdomāji?»

«Ko tad?»

«Nu, par pusdienām. Tu taču zini!»

Lipels paraustīja plecus, klusēja un ēda tālāk savu jogurtu. Jakoba kundze laikam domāja, ka jāizsakās skaidrāk. «Tu šodien nāksi mājās ēst pusdienas un neēdīsi pie Ješkes kundzes! Saprati?»

«Es ēdīšu pie Ješkes kundzes!» Lipels iecirtās.

«Ja tu tā izdarīsi, tad vari vispār vairs mājās nenākt!» dusmīgi teica Jakoba kundze. «Citādi...»

«Kas — citādi?» piesardzīgi pavaicāja Lipels.

«Tad tu redzēsi. Es tevi brīdinu!» Jakoba kundze piecēlās.

«Vari brokastot viens. Man pārgāja apetīte,» viņa teica un izgāja no virtuves.

Lipelam nebija nekāda prieka vienam pašam sēdēt pie brokastgalda. Viņš paņēma somu un gāja uz skolu.

Pēc stundām viņš kopā ar Arslanu un Ha-

mīdi devās pie Ješkes kundzes. Viņi visu laiku turējās otrā ielas pusē, lai nebūtu jāiet gar Lipela māju. Lipels baidījās, ka Jakoba kundze, viņus pamanījusi, varētu izdrāzties no mājas un ieraut viņu iekšā.

«Tā tur otrā ielas pusē ir mūsu māja. Tur es dzīvoju,» Lipels paskaidroja Arslanam un Ha-mldei.

«Tur tu dzīvo? Bet kur tad mēs ejam?» jautāja Hamīde.

«Vai mēs neejam uz tava māja?» jautāja Ar-slans un apstājās.

«Nē, nē,» ātri nobēra Lipels un vilka viņu sev līdzi. «Manu vecāku nav mājās. Jūs taču to zināt. Tāpēc mēs ēdīsim pie manas draudzenes, pie Ješkes kundzes.»

Jau smaržoja pēc ēdiena, kad Ješkes kundze atvēra durvis. Lipels iepazīstināja viņu ar saviem draugiem. Ješkes kundze sasveicinājās labā omā, un Lipels un Hamīde tūlīt palīdzēja uzklāt galdu.

Vispirms galdā nāca zupa ar burtu makaroniem. Protams, katrs centās atrast sava vārda burtus.

Tad Ješkes kundze pasniedza liellopu gaļas cepeti un kartupeļu klimpas. Arslans un Hamīde vēl nekad nebija ēduši klimpas un sākumā pārdalīja vienu uz pusēm, lai nogaršotu. Arslans nebija pārlieku sajūsmināts, un viņam tika atļauts paņemt gabaliņu maizes. Hamīdei garšoja

labi, un viņa vienā paņēmienā apēda divas klimpas.

Bet pats labākais bija ķiršu kompots.

Pēc Lipela ierosinājuma Ješkes kundze palika sēžam pie galda un visi trīs bērni mazgāja traukus.

Pēc tam viņi spēlējās līdz bez piecpadsmit četriem. Diena un nakts. Ēdams un neēdams un beigās ričuračs.

Ričuraču ari Ješkes kundze spēlēja, jo četratā ir interesantāk nekā trijatā.

Četros Arslanam un Hamīdei bija jāiet mājās. Tad nu visi atvadījās no Ješkes kundzes, vēlreiz pateicās un devās prom. Lipels pavadīja

viņus līdz Herdera ielas stūrim. Tur viņi izšķīrās.

«Līdz pirmdienai!» teica Lipels. «Satiksimies skolā!»

«Satiksimies skolā!» atkārtoja Arslans.

«Un ko mēs darīsim pēcpusdienā?» jautāja Lipels.

«Spēlēsimies kopā,» ierosināja Hamīde.

«Tā ir laba ideja!» nopriecājās Lipels.

«Nu, tātad līdz pirmdienai!» teica Hamīde un kopā ar Arslanu gāja mājās.

Ješkes kundze iejaucas

Pēc brītiņa Lipels vēlreiz zvanīja pie Ješkes kundzes durvīm.

«Lipel, tu?» viņa brīnījās. «Vai tad tu arī negribēji iet mājās?»

«Jā, es gribēju...» viņš kavējās ar paskaidrojumu.

«Kālab tad tu neej? Kas ar tevi?»

«Es neuzdrošinos!» zēns atzinās.

Ješkes kundze pārsteigta skatījās viņā. «Tu neuzdrošinies iet mājās?» viņa brīnījās. «Kāpēc tā?»

«Man liekas, Jakoba kundze mani iepļaukās, kad es ieradīšos,» viņš klusi sacīja. «Šorīt viņa teica, ka brīdinot mani. Ja es neēdīšot pusdienas mājās, tad kaut kas notikšot, viņa teica...»

«Nu tas ir kronis visam! Tā tak nevar būt

taisnība!» Ješkes kundzei nolaidās rokas. «Es iešu līdzi uz jūsmājām. Viņa tevi neiekaustīs, par to es parūpēšos!»

Ješkes kundze novilka mājas kurpes, kuras parasti nēsāja visu dienu, un iebāza kājas melnos puszābakos.

«Es tikai pārģērbšu labo blūzi,» viņa teica Lipelam. «Vēl piecas minūtes!»

Abi kopā pārgāja pāri ielai un piezvanīja pie mājas durvīm. (Kaut arī Lipelam bija sava atslēga.)

Jakoba kundze atvēra. «Tā, te nu tu esi!» viņa teica Lipelam. Viņas tonis nevēstīja neko labu. «Nāc iekšā!»

Viņa skatījās Ješkes kundzei cauri, it kā tā būtu tukšs gaiss, un noteikti būtu aizcirtusi durvis viņai deguna priekšā, ja vien Ješkes kundze nebūtu paguvusi reizē ar Lipelu ieiet mājā.

«Labdien!» Ješkes kundze pieklājīgi teica, stāvēdama priekštelpā. «Es esmu Ješkes kundze.»

«Tā jau es domāju,» atbildēja Jakoba kundze. «Vai jūs grasāties pie mums viesoties?»

«Es atnācu reizē ar Lipelu...» Ješkes kundze iesāka.

«Ar ko?» pārjautāja Jakoba kundze.

«Ar mani,» viņai paskaidroja Lipels.

«Ak tā, ar Filipu,» noteica Jakoba kundze. «To es nevarēju nepamanīt, ka jūs atnācāt kopā ar Filipu.»

Ješkes kundze tik viegli nezaudēja mieru.

«Es atnācu Lipelam līdzi, jo viņam ir bail, ka jūs varētu viņu sist,» viņa pabeidza iesākto teikumu. «Jo viņš šodien pusdienas ēda pie manis.»

«Lai es viņu pērtu? Kas par muļķībām!» Ja-koba kundze dzēlīgi iesmējās. «Tipiskas zēna fantāzijas. Es nekad neperu. Bet viņš sēdēs mājas arestā!»

«Jūs taču viņu neiespundēsiet istabā tikai tāpēc, ka viņš pie manis ēda pusdienas!» Ješkes kundze bija sašutusi. «Tā nu tā lieta neiet!»

«To jūs, laipni lūdzu, atstājiet manā ziņā!» teica Jakoba kundze. «Galu galā par puiku atbildu es, nevis jūs!»

«Nē, to es jums neļaušu!» Ješkes kundze nu runāja pavisam skaļi. «Es puiku ielūdzu.»

«Tur nu jūs pati esat vainīga, ne es,» auksti noteica Jakoba kundze.

«Nu vai zināt?!» izstiepusi resno rādītājpirkstu, Ješkes kundze gāja virsū Jakoba kundzei: «Jūs varat iet!»

«Iet? Kā tas jāsaprot?»

«Jūs te varat beigt dienu agrāk. Pēdējo nakti es palikšu pie puisēna!»

«Tas nav iespējams, galu galā algu par to saņemu es!» Jakoba kundze bija atbruņota. «Kā jūs to iedomājaties?»

«Ja runa ir vienīgi par samaksu, mēs to noteikti varam nokārtot. Es parunāšu ar Maten-heima kungu. Jums taču, bez šaubām, ir Lipela vecāku telefona numurs.»

«Nē, telefona numura man nav,» teica Jakoba kundze.

«Tas ir uzrakstīts uz zīmītes blakus telefonam,» norādīja Lipels. Ješkes kundze rūpīgi grieza ciparnīcu.

Jakoba kundze stāvēja blakus, un viņai bija tāda sejas izteiksme, it kā viņa gribētu sasist telefonu pret Ješkes kundzes galvu.

«Labdien! Vai jūs varētu mani savienot ar Matenheima kungu?» lūdza Ješkes kundze. Viņa gaidīja. «Hallo, vai tas esat jūs, Matenheima kungs? Cik labi, ka atrodaties viesnīcā! Te Ješke, Ješkes kundze no pretējiem kaimiņiem. — Jā. — Mums te ir kāda problēma. Es labprāt gribētu pēdējo nakti un rītdienas priekšpusdienu palikt jūsmājās un parūpēties par Lipelu,» viņa teica. «Lipelam, kā man liekas, arī tā gribētos.» «Noteikti gribētos!» klausulē iekliedza Lipels, stāvēdams viņai blakus. «Simtreiz labāk, tēt!» Ješkes kundze klausījās telefonu un teica: «Jā» un vēlreiz «Jā», un vēlreiz «Jā», tad «Nē, nē» un «Jā, tā nu diemžēl ir iznācis. Te nu jums taisnība!» Beidzot viņa noprasīja: «Tātad jums nav iebildumu, ka Jakoba kundze aiziet jau šodien? — Un Jako-ba kundze dabūs pilnu algu par visām septiņām dienām? — Labi, tad nekādu šķēršļu vairāk nav.» Viņa padeva klausuli Jakoba kundzei. «Maten-heima kungs vēlētos ar jums runāt!»

Stingu seju viņa paņēma klausuli.

Lipels ieinteresēts ausījās. Bet dzirdēja vienīgi «Jā» un vēlreiz «Jā», un «Ja jums tā šķiet!».

Tad viņa nolika klausuli.

«Es taču arī gribēju parunāt ar tēti!» sūkstījās Lipels. Bet Ješkes kundze bīdīja viņu sev līdzi un teica: «Tas patlaban nav tik svarīgi. Vēlāk pagūsi. Vispirms mums jānoskaidro kas cits.»

«Kaut kas nedzirdēts! Kāda bezkaunība!» niknojās Jakoba kundze. «Vienkārši izsviest mani ārā! Bet šajā ģimenē jau sākumā varēja ar to rēķināties!»

«Neviens taču nemet jūs ārā! Jūs vienkārši drīkstat atgriezties mājās vienu dienu agrāk,» teica Ješkes kundze.

«Un kā lai es atgriežos mājās? Vai jūs gribat, lai es cauri puspilsētai eju kājām? Koferi rokā?»

Lipels atšķīra telefongrāmatu, atrada īsto numuru un uzgrieza.

«Kam tu zvani?» jautāja Jakoba kundze.

«Es pasūtu jums taksometru,» paskaidroja Lipels un teica klausulē: «Vai taksometru centrāle? Vai jūs varētu atsūtīt taksometru uz Fridriha Rikerta ielu 49? Pie Matenheimiem. Pēc desmit minūtēm. — Jā. Pateicos!»

«Vai par taksometru man pašai būs jāmaksā?» painteresējās Jakoba kundze.

«Nē, protams, nē,» teica Lipels.

«Un kur tu ņemsi naudu?»

«Mazajā koka kastītē uz kumodes stāv nauda ārkārtējiem gadījumiem,» atbildēja Lipels.

«Jā, nepieciešamības gadījumā to var uzskatīt par ārkārtēju gadījumu,» piekrita Ješkes kundze.

Pēc stundas ceturkšņa Jakoba kundze pazuda. Viņa aizgāja, nepateikusi «uz redzēšanos», un skaļi aizcirta aiz sevis vispirms dzīvojamās istabas durvis, tad mājas ārdurvis.

Lipels un Ješkes kundze pa logu noskatījās, kā viņa iekāpa taksometrā un aizbrauca.

Kad mašīna bija izgaisusi skatienam, Ješkes kundze teica: «Tā, un tagad mēs pavadīsim vienu omulīgu vakaru!»

Bija jau diezgan vēls, kad Lipels beidzot

nokļuva gultā. Ješkes kundze bija vēlreiz aizgājusi uz savām mājām un sameklējusi mazgāšanās piederumus un naktskreklu.

Tad viņi bija ēduši vakariņas, kopīgiem spēkiem nomazgājuši traukus, paspēlējuši dzirnavas un diezgan pamatīgi izpētījuši, kas tovakar tika rādīts televīzijā.

Tagad Lipels gulēja savā gultā, skaļi žāvājās, staipījās... un bija jau iemidzis.

.

Svētdiena

.

Lipela gramata

Kad Ješkes kundze pēc rīta dušas trallinādama gāja garām Lipela istabai, lai lejā sarūpētu brokastis, Lipels iznāca ārā. Viņš izskatījās saīdzis un neizgulējies, mati uz galvas slējās stāvus gaisā.

«Labrīt, Lipel,» priecīgi teica Ješkes kundze. No rītiem viņa allaž bija īpaši labā noskaņojumā.

«Brīt!» Lipels nevērīgi atrūca.

«Kas noticis? Vai tu esi dusmīgs? Varbūt es ar savu dziedāšanu tevi uzmodināju?» jautāja Ješkes kundze.

«Nē, nē. Es nedusmojos uz jums,» apgalvoja Lipels. «Es skaišos pats uz sevi — šonakt es vispār neko nesapņoju!»

«Pilnīgi neko? Vai tas iespējams?» brīnījās Ješkes kundze.

«Kaut ko jau es redzēju. Skolu, Arslanu un Hamīdi. Jā, man liekas, jūs arī es redzēju. Bet es nenosapņoju turpinājumu savam garajam vai-rāksēriju sapnim. Tagad es atkal nezinu, kā pasaka beigsies!» nopūtās Lipels.

«Tad nu gan žēl,» teica Ješkes kundze.

«Nu nekas, es nākamajā naktī nosapņošu līdz beigām,» Lipels cieši apņēmās.

«Baidos, ka tas tev neizdosies,» teica Ješkes kundze. «Ja sapnis reiz ir pārtrūcis, tad vairs nav iespējams to turpināt.»

«Ko nu man darīt?» Lipels bija pavisam nelaimīgs. «Trūkst vairs tikai nobeiguma. Man taču jāzina, kā viss beigsies!»

Ješkes kundze pārdomāja. «Vai tu man netiki stāstījis par grāmatu, ko tev atņēma Jakoba kundze? Vai tad ar to viss neiesākās?»

«Jā, jā,» apstiprināja Lipels. «Bet viņa grāmatu paslēpa. To mēs nekādi neatradīsim!»

«Pag!» iesaucāS Ješkes kundze un iegāja vecāku guļamistabā. Pēc brītiņa viņa iznāca, turēdama rokā Lipela grāmatu.

«Tā ir tā pati!» iesaucās Lipels. «Kur jūs viņu atradāt?»

«Ak, vakar pirms iemigšanas es vēl gribēju drusciņ palasīt. Paraudzījos plauktiņā blakus gultai, varbūt tur atrodama kāda grāmata. Un patiesi, viena atradās — šī te! Tur iekšā ir jaukas pasakas. Vai par čūsku ķēniņieni tu jau izlasīji?»

«Nē,» teica Lipels. «Tā mani šobrīd arī neinteresē. Man vajadzīga pasaka par karali un viņa dēlu!»

Satraukts viņš paņēma grāmatu un uzreiz iemetās gultā. Pirksti trīcēja, pāršķirot lappuses. Viņš tūlīt atrada pasaku un sāka lasīt, taču jau pēc brītiņa nonāca virtuvē pie Ješkes kundzes. Galīgi nomākts viņš apsēdās pie brokastu galda.

«Kas tad nu atkal?» apvaicājās Ješkes kundze. «Tev ir tāds ģīmis, it kā tev atkal būtu atņēmuši grāmatu!»

«Pasaka nepavisam nesakrīt!» Lipels dusmojās. «Grāmatā rakstīts gluži kas cits. Tikai sākums ir pareizs. Grāmatā vispār neparādās tante. Ļaundare tur ir odaliska. Es pat nezinu, kas tā odaliska tāda ir!»

«Odaliska? Es arī nezinu,» atzinās Ješkes kundze. «Bet taviem vecākiem noteikti ir enciklopēdija.»

«Jā, tēta darbistabā,» teica Lipels.

«Tad mēs tūlīt paskatīsimies!» ierosināja Ješ-kes kundze. Abi meklēja enciklopēdijā pie burta «O», līdz atrada īsto vārdu.

«Odaliska — balta verdzene harēmā,» Lipels lasīja priekšā un uzliesmoja dusmās: «Bet tante taču nav verdzene! Kur tad verdzene ņems tik daudz zelta naudas gabalu! Viņa ir karaļa mirušā

brāļa sieva!»

«Tev nevajag dusmoties ne uz enciklopēdiju, ne uz grāmatu. Tās patiesi nav vainīgas,» Ješkes kundze viņu pārtrauca. «Tu sapņoji tālāk savu pasaku. Tu to sapnī sacerēji. Tas taču ir skaisti, ka kaut kas tāds ir iespējams!»

«Jā, bet...» Lipels vilka vārdus. «Bet kā lai es tagad uzzinu pasakas beigas?»

«Ņem un vienkārši izdomā nobeigumu,» teica Ješkes kundze. «Vienkārši iztēlojies, kā viss norisinājās līdz galam!»

«Nē, tā nevar!» Lipels negribīgi grozīja galvu. «Tad es nekad neuzzināšu, vai beigas arī ir pareizas!»

«Zini ko?» Ješkes kundze aplika viņam roku ap pleciem un iegāja kopā ar viņu virtuvē. «Tagad aizmirsti pasaku! Varbūt tu sapnī vēl redzēsi turpinājumu, varbūt arī ne. Labāk domā par šodienu! Atbrauks taču mamma ar tēti. Kā būtu, ja mēs viņus sagaidītu ar jaukām pusdienām?»

Lipelam bija jāpiekrīt, ka tas ir labs priekš-

likums. Vispirms viņi mierīgi pabrokastoja, tad novāca traukus un sāka gatavot pusdienas. Ješ-kes kundze bija pavisam aizrāvusies ar tēta virtuves automātiem. Vispirms viņa izspieda sev un Lipelam apelsīnu sulu, tad burkānu sulu un beigās ābolu sulu. Viņa teicās to darām vitamīnu dēļ. Bet Lipels jau zināja, ka viņa to dara elektriskās sulu spiedes dēļ.

Beidzot ēdiens bija gatavs un galds klāts. Ješkes kundze vēl ātri aizsteidzās pāri ielai, lai no sava pieliekamā paņemtu bumbieru kompotu saldajam ēdienam, un tad viss bija sagatavots.

Atgriešanās mājas

Precīzi divpadsmitos atskanēja zvans!

Lipels pieklupa pie durvīm un atvēra — mamma un tētis bija klāt! Māmiņa nolika koferi uz grīdas un vētraini apskāva Lipelu.

«Lipel, manu puisīt!» viņa iesaucās. «Kā man tevis pietrūka!»

«Es arī priecājos, ka jūs esat mājās!» teica Lipels.

«Kā tad pagāja nedēļa? Kā tev iet? Vai tu arī skumi pēc mums?» taujāja mamma. «Vai tev bija grūtības ar Jakoba kundzi? Kas tad īsti notika? Kāpēc atnāca Ješkes kundze?»

Tētis nepacietīgi stāvēja blakus un teica Li-pelam: «Pirms tu atbildi uz mammas daudzajiem jautājumiem, es gribētu tevi vispirms samīļot.» Lipels apkampa tēti.

Tad no virtuves iznāca arī Ješkes kundze un Lipela vecāki ar viņu sirsnīgi sasveicinājās. Visi

četri iegāja ēdamistabā un apsēdās pie skaisti klātā galda.

«Lipelam šodien diemžēl būs jāēd tas pats, kas vakar,» teica Ješkes kundze. «Man nācās izmantot to, ko Jakoba kundze bija nopirkusi. Un viņa šodienai bija paredzējusi tieši liellopu gaļas cepeti.»

«Taču vakar mēs klāt ēdām klimpas, bet šodien būs nūdeles,» teica Lipels. «Un turklāt jūsu cepetis garšo tik labi, ka to var ēst katru dienu.»

«Vai tad Ješkes kundze te gatavoja pusdienas jau vakar?» tētis brīnījās. «Es domāju, vakar te vēl bija Jakoba kundze.»

«Bija jau ari. Es kopā ar Arslanu un Hamīdi pusdienoju pie Ješkes kundzes,» teica Lipels.

«Ar ko kopā?» jautāja tētis.

«Jo tālāk, jo noslēpumaināk!» piezīmēja mamma.

Lipels smējās. «Tie ir mani jaunie draugi,» viņš teica.

«Draugi? Nu skaisti. Kur tu ar viņiem iepazinies? Un kāpēc jūs pusdienojāt pie Ješkes kundzes?» interesējās mamma. «Vislabāk būs, ja tu stāstīsi visu pēc kārtas. Visu, ko tu piedzīvoji nedēļā bez mums.»

Un Lipels stāstīja par Jakoba kundzi, par skolu, par suni Muku un par Gineju ģimeni.

Vecāki ieinteresēti klausījās, un mamma teica Ješkes kundzei: «Man jums jāsaka trīskāršs

paldies par to, ka ielūdzāt Lipela draugus un aizsūtījāt prom Jakoba kundzi. Un par šīsdienas garšīgajām pusdienām!»

«Un par saldo ēdienu,» piebilda tētis un ķērās pie trešās bumbieru kompota porcijas.

Ješkes kundze pavisam samulsa. «Nav par ko! Tas jau pats par sevi saprotams,» viņa noteica.

Pēc saldēdiena tētis jautāja: «Lipel, cik tev īsti tagad ir krājamo aplīšu? Ir jau visi simts?»

«Ja Jakoba kundze pastāvīgi nebūtu manus punktus izsviedusi, es jau būtu varējis pasūtīt bildītes. Man ir tieši deviņdesmit astoņi, ja pieskaita jogurtus ledusskapī,» teica Lipels.

Tētis iesmējās un teica mammai: «Nu tad taisi ātri vaļā somu!»

Mamma brīdi jaucās pa savu lielo rokassomu un beidzot sameklēja četrus krājamos aplīšus.

«Kur jūs tos ņēmāt? Vai Vīnē arī ir jogurti ar aplīšiem?» Lipels bija pārsteigts.

«Nē, nē. Bet vilciena restorānvagonā mēs, protams, vienmēr pasūtījām jogurtu!»

Lipels priecājās. «Kolosāli! Tagad man ir vairāk nekā simts aplīšu! Es varu pasūtīt bildītes,» viņš bija sajūsmā.

«Bet tas nav vienīgais, ko mēs tev no Vīnes atvedām,» teica tētis, izvilkdams lielu, krāsainu bilžu grāmatu no kofera un iespiezdams Lipelam rokās.

Lipels pāršķirstīja grāmatu. «Cik daudz zīmējumu! Visi krāsaini!» viņš apmierināts noteica.

«Tā ir pasaka par kādu zēnu, vārdā Neirto,» paskaidroja tētis. «Nemo katru nakti sapņo. Un tur redzami viņa piedzīvojumi sapnī.»

To viņam nevajadzēja teikt! Jo Lipels uzreiz atcerējās savu daudzsēriju sapni un to, ka sapnim joprojām trūka beigu! Lipels nolika jauno grāmatu malā. Tā vairs nesagādāja nekādu prieku. Viņš apsēdās krēslā un nomākts skatījās sev deguna priekšā.

«Kas tev pēkšņi lēcies? Vai mēs pateicām ko sliktu? Tu esi apvainojies?» māmiņa bija nesaprašanā.

«Kas tad uzreiz notika?» vaicāja arī tētis.

«Es varu iedomāties,» teica Ješkes kundze. «Grāmata viņam atgādināja paša nepabeigto sapni. Vai tā nav, Lipel?»

Lipels pamāja.

«Nepabeigtais sapnis? Ko tas nozīmē?» jautāja mamma. «Nu izstāsti taču!»

Un Lipels sāka stāstīt vēlreiz. Par mammas grāmatu, par pasakas sākumu un par to, kā viņš pēc tam sapņoja tālāk: par princi Aslamu un princesi Hamīdi, par austrumu pilsētu, par pili, par viesnīcu — un tā līdz pat pēdējā sapņa beigām.

«Un tagad es nezinu, kā pasaka beigsies!»

viņš bija nelaimīgs. «Turklāt man trūkst pašu pašu beigu! Mani vēl jāaizved pie karaļa. Es domāju — nevis mani, bet gan Lipelu no sapņa. Jūs jau saprotat!»

«Jā, jā,» teica mamma un kādu brīdi padomāja. Beidzot viņa noteica: «Man šķiet, es zinu, kā pasaka beidzas!»

«Kā tu to zini? Vai tu jau kādreiz to esi dzirdējusi? Vai kaut kur lasījusi?» Lipels uztraukts taujāja.

«Tas nav svarīgi,» teica mamma. «Galvenais — es zinu, kā viss beidzas!»

«Jā, tev taisnība,» piekrita Lipels.

Un mamma sāka stāstīt.

PASAKAS BEIGAS

Lipels, gūsteknis, tika aizvests uz pili. Sargi, kas bija viņam sasējuši rokas, nodeva viņu galma sargu rokās, jo pašiem nebija ļauts spert kāju karaļa apartamentos. Galma sargi nodeva Lipelu tālāk galvenajiem galma sargiem, un tie beidzot nodeva viņu karaļa miesassargiem. Galvenais karaļa miesassargs stingri noprasīja: «Kas tu esi, un ko tu te meklē?»

Lipels atbildēja: «Es esmu Lipels. Kāpēc tu man prasi, ko es gribu? Galu galā mani te atveda ar varu. Bet tev ir atļauts aizvest mani pie karaļa!»

«Ak tā — tas man ir atļauts?» dusmīgi noteica galvenais miesassargs. «Drīz tu vairs jokus nedzīsi, kad stāvēsi karaļa priekšā!»

Karalis savus apartamentus bija atkal atstājis un sēdēja troņa zālē, kad tur tika ievests Lipels.

Miesassargs nobrīnījās ne pa jokam, kad karalis tūlīt pavēlēja: «Atraisiet striķus! Atnesiet viņam mīkstu spilvenu, uz kura sēdēt, lielu glāzi vīģu sulas un vāzi ar augļiem!»

«Paldies,» teica Lipels un apsēdās. «Ja es drīkstētu lūgt, tad labāk gan vēlētos jogurtu, nevis vīģu sulu.»

«Jūs dzirdējāt?» karalis nekavējoties uzsauca kalpiem. «Pasniedziet viņam vislabāko jogurtu, kāds vien atrodams karaļa ledusskapī!» Tad viņš pievērsās Lipelam un lūdza visu izstāstīt.

Lipels pastāstīja par tantes nelietību, par savu bēgšanu smilšu vētrā, par trim sargiem un paslēpšanos viesnīciņā, par resno viesnīcnieci un par krišanu gūstā.

Karalis klausījās un ik pa brīdim māja ar galvu. Izskatījās, ka viņš tikai grib gūt apstiprinājumu tam, ko jau zina. Kalpi un sargi, kuri arī klausījās Lipela stāstu, tikko spēja valdīt dusmas.

«Mans karali, atļaujiet uz līdzenas vietas saņemt ciet trīs neuzticīgos sargus!» lielās dusmās iesaucās pats galvenais miesassargs. «Citādi viņi vēl aizbēgs.»

«Ņem tos ciet un liec iemest cietumā!» pavēlēja karalis. «Tūlīt atvediet pie manis viesnīcas «Pie mežonīgā kalifa» saimnieci! Un palūdziet mana brāļa atraitni ienākt troņa zālē! Neizpaudiet nevienam, ko še dzirdējāt!»

Pēc brīža viss bija izdarīts, kā vēlēts. Drīz tika ienests arī Lipela jogurts. Tas negaršoja slikti, taču Lipels uzskatīja, ka jogurta trauciņš no tīra zelta ir lieka greznība. Tāds ar krājamiem aplīšiem viņam būtu paticis labāk.

Vispirms ieveda apaļīgo viesnīcnieci. Viņa bija ārkārtīgi uztraukusies. Kā nekā viņa bija līdzvainīga pils sargu izzobošanā!

Taču, kad viņa ieraudzīja Lipelu brīvu un priecīgu sēžam karaļa priekšā, bailes kaut cik pierima.

Karalis pieaicināja viņu klāt. «Jums ir laba sirds, cienījamā sieva,» viņš teica. «Un jūs izglābāt manus bērnus. To es nekad neaizmirsīšu. Es jūs bagātīgi atalgošu. Apsēdieties uz brīdi tur uz spilvena un skatieties, kā taisnība gūs virsroku!»

Tad ienāca prinča tante.

Ieraudzījusi Lipelu sēžam karaļa priekšā, viņa satrūkās un nobālēja. Galu galā viņa bija domājusi, ka Lipels miris, tāpat kā abi pārējie. Taču viņa ātri atguvās un karaļa priekšā nostājās jau gluži mierīga.

«Jūs mani saucāt, dārgais vīrabrāli un varenais karali,» viņa teica un paklanījās. «Ko es, niecība, varu jūsu labā darīt?»

Karalis norādīja uz Lipelu un teica: «Šis te puisis, kurš sevi dēvē par Lipelu, stāsta, ka jūs esot izplānojusi nogalināt princi Aslamu un princesi Hamīdi. Jūs esot trim sargiem iedevusi maisiņu ar zelta naudas gabaliem, lai tie viņus abus nogalina!»

«Šis Lipels ir nekaunīgs melis,» tante bezkaunīgi apgalvoja. «Jūs tikai paskatieties uz viņu -viņš ir svešinieks, ārzemnieks. Viņš nemaz nav piedzimis mūsu zemē! Viņam jānocērt galva, jo viņš ir melojis, karalim acis skatīdamies!»

«Vai jūs visu gribat noliegt?» dusmās izsaucās karalis.

«Man nekas nav jānoliedz, mīļais vīrabrāli!

Pat domās es nevarētu aizskart ne matiņu uz jūsu bērnu galvas,» meloja tante. «Ziņa par viņu nāvi piepildīja manu sirdi ar dziļām bēdām un nebeidzamām skumjām. Ak, ko tikai es atdotu, lai viņi būtu dzīvi!»

«Ak tā — ko tad tu atdotu?» draudīgi prasīja karalis. «Pat savu galvu?»

«Kā jūs to domājat, mīļais vīrabrāli?» jautāja tante.

Karalis neatbildēja. Viņš piecēlās kājās un pavilka sāņus aizkaru. Aiz tā bija stāvējuši princis Aslams un princese Hamīde! Viņiem blakus tupēja Muks. Viņš izskatījās slikti — kreisā priekšķepa bija apsaitēta, un trūka vienas auss. Bet viņš joprojām bija dzīvs!

«Tu nožēlojamā! Tu gribēji manu bērnu nāvi!» kliedza karalis. «Par to tu saņemsi to sodu, ko biji piespriedusi Lipelam!»

«Žēlastību, žēlastību!» kliedza tante un nokrita ceļos.

«Nocirst galvu!» pavēlēja karalis. «Lipelam arī viņa nelūdza žēlastību.» Aslams panāca uz priekšu. Tagad pierādījās, ka ne velti viņu audzinājis Sindbads Gudrais.

«Mans tēvs,» viņš teica. «Jūs jau vienreiz pieņēmāt nežēlīgu spriedumu pārlieku ātri — kad mani izraidījāt. Vēlāk tas jums sagādāja ciešanas. Ja jūs reiz vēlāk arī šo spriedumu nožēlosiet, tad būs jau par vēlu. Tad neko vairs nevarēs vērst par labu. Tādēļ mīkstiniet savu sodu!»

«Ko man darīt? Ko ierosina mans dēls?» jautāja karalis.

«Viņai jāsaņem tāds pats sods, kādu jūs bijāt piespriedis mums. Viņai uz laiku laikiem jāatstāj šī zeme.»

Un tā arī notika. Bet resnā viesnīcniece, kas tik pašaizliedzīgi bērniem bija palīdzējusi, tika iecelta par galveno karaļa augļu dārzu pārvaldītāju. Viņa drīkstēja saviem ievārījumiem ņemt vīģes no pils dārziem, un abiem ar vīru no šī brīža tika piešķirta divpadsmit tūkstošus dināru liela gada alga uz rokas. Bez nodokļiem!

Nobeigums

Mamma nogaidoši uzlūkoja visus trīs klausītājus.

«Nu, vai jums patika mana pasaka?» viņa jautāja.

«Tu gribēji teikt — manas pasakas beigas!» pārlaboja Lipels. «Ļoti jauki! Tagad es zinu, ka viss beidzās labi.»

«Patiesi, ļoti jauki!» teica arī tētis, un Ješkes kundze pamāja.

Lipels apmierināts atzvēlās krēslā un sāka šķirstīt grāmatu. Kāda brīnišķīga svētdiena! Viņš domāja, aplūkodams krāsainās bildes: vecāki atkal mājās, viņš bija sakrājis visus simt krājamos aplīšus, rīt pēcpusdienā viņš spēlēsies kopā ar jaunajiem draugiem. Un austrumzemes pasakai pienākušas skaistas, apaļas BEIGAS.

Saturs

Lipels ...................

Slepenā lasītava .............

Ceļojuma plāni..............

Jakoba kundze stādās priekšā.....

Atvadīšanās................

PIRMDIENA..................

Jauniņie..................

Pusdienas kopā ar Jakoba kundzi . . .

Negaidīts atradums...........

Slēptuve atklāta .............

Mazliet par sapņotājiem un sapņošanu

Pirmais sapnis...............

OTRDIENA ..................

Brokastis kopā ar Jakoba kundzi . . .

Skolā....................

Ciemos pie Ješkes kundzes.......

Otrais sapnis................

TREŠDIENA..................

Muks....................

Zīmēšanas stunda........

īsa pēcpusdiena .........

Trešais sapnis ...........

CETURTDIENA............

Neparasts rīts...........

Arslans...............

Muks sagādā raizes.......

Telefona zvans..........

Ceturtais sapnis ..........

PIEKTDIENA .............

Gineju ģimene..........

Ješkes kundze atrod izeju . . .

Piektais sapnis...........

SESTDIENA..............

īsas brokastis, garas pusdienas

Ješkes kundze iejaucas.....

SVĒTDIENA..............

Lipela grāmata..........

Atgriešanās mājās........

Pasakas beigas...........

Nobeigums............

Pauls Mārs

IJPELA SAPNIS

Formāts 60x84/16.

Pas. Nr. 489.

Līgumcena.

Licences Nr. 2-0692.

Iespiesta a/s «Preses nams- tipogrāfijā, Rigā, Balasta dambi 3.

% Iesieta Paraugtipogrāfijā,

Klgā, PuSkin.i ielā 12.

1

Lipela pantiņus šeit un turpmāk latviski sarīmējusi Amanda Aizpuriete.

Content

Mars Pauls Lipela sapnis

Lipels

Slepena lasītava

Ceļojuma plāni

Jakoba kundze stādās priekšā

Atvadīšanās

Pirmdiena

Jauniņie

Pusdienas kopā ar Jakoba kundzi

Negaidīts atradums

Slēptuve atkļūta

Mazliet par sapņotājiem un sapņošanu

PIRMAIS SAPNIS

Otrdiena

Brokastis kopā ar Jakoba kundzi

Skolā

Ciemos pie Ješkes kundzes

OTRAIS SAPNIS

Trešdiena

Muks

Zīmēšanas stunda

īsa pēcpusdiena

TREŠAIS SAPNIS

Ceturtdiena

Neparasts rīts

Arslans

Muks sagādā raizes

Telefona zvans

CETURTAIS SAPNIS

Piektdiena

Gineju ģimene

Ješkes kundze atrod izeju

PIEKTAIS SAPNIS

Sestdiena

īsas brokastis, garas pusdienas

Ješkes kundze iejaucas

Svētdiena

Lipela gramata

Atgriešanās mājas

PASAKAS BEIGAS

Nobeigums

Saturs

1