Gripando Džeimss

Falkona ultimāts

Džeimss Gripando

Falkona ultimāts

Veltīts manam tēvam Džeimsam Vinsentam Gripando

Redzēt nenozīme ticēt. Ticēt nozīmē ticēt

Pirmā nodaļa

Seržants Vinsents Paulo nevarēja redzēt vīrieti, kurš bija uzrāpies Viljama Pauela tilta pašā augšā. Viņš nevarēja redzēt pat pašu nolādēto tiltu. Vīrieša balsī bija saklausāms izmisums. Paulo saprata, ka viņš patiešām ir spējīgs nolēkt. Pēc septiņiem Maiami policijas departamentā nostrādātajiem gadiem Paulo dažas lietas spēja saprast, pat būdams akls.

Galvenokārt tāpēc, ka viņš patiešām bija akls.

Falkon! viņš jau kuro reizi sauca, un viņa balsi pastiprināja policijas megafons. Jūs runājat ar Vinsentu Paulo. Apspriedīsim situāciju, labi?

Uzkāpis augstāk par apgaismes stabiem, vīrietis no savas debesu laktas nolūkojās lejup. No turienes vajadzēja atklāties lieliskam skatam uz Maiami. Taču Paulo varēja tikai iztēloties līča zilgani zaļos ūdeņus, gar ūdens malu sarindotās daudzstāvu dzīvojamās mājas, kas atgādināja domino kauliņus, kuri gatavi sagāzties kā milzu ķēdes reakcijā. Varbūt tur kuģi lēni devās jūrā, atstādami zilajās debesīs baltas dumu svītras. Visos virzienos bija izveidojušies jūdzēm gari satiksmes sastrēgumi rietumos uz cietzemes pusi, austrumos pret Kībiskeina salu. Visur bija redzamas patruļmašīnas, policijas speciālo vienību auto, policistu grupas, līcī policijas laivas, un milzumdaudz reportieru drūzmējās ap tiltu.

Paulo dzirdēja visapkārt riņķojam helikopterus, kas strādāja, lai vietējo ziņu tiešraides nonāktu Dievidfloridas iedzīvotāju dzīvojamajās istabās.

Un tas viss kāda Maiami bezpajumtnieka dēļ. Viņš sevi sauca par Falkonu, un šis vārds viņam lieliski piestāvēja. Viņš bija jāteniski iekārtojies uz apgaismes staba un tā ieķēries ar kājām metāla režģī, ka, nekur nepieturēdamies, varēja stāvēt izslējies. Viņš atgādināja dabīga lieluma vecmodīgu automašīnas pārsega rotājumu, tikai bez hromētās apdares zods uz augšu, krūtis uz priekšu, ķermenis izstiepts virs ūdens, rokas izplestas kā putna spārni. Kā vanaga spārni. Paulo līdzās stāvēja policiste formastērpā, viņa varētu Paulo aprakstīt situāciju, taču diezin vai viņa te bija nepieciešama. Ne jau pirmo reizi Paulo bija izsaukts, lai aizkavētu kadu Maiami bezpajumtnieku nodarīt sev pāri. Šī pat nebija viņa pirmā sastapšanās ar Falkonu. Pēdējos astoņpadsmit mēnešos Falkons divas reizes bija uzrāpies tilta augšdaļa un nostājies vanaga pozā. Abas reizes Paulo bija viņu pierunājis nokāpt lejā. Šoreiz viss bija citādi.

Šis bija Vinsa pirmais norīkojums, kopš viņš bija zaudējis acu gaismu.

Un tieši šoreiz viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka Falkons patiešām gatavojas nolēkt.

-    Falkon, nokāp lejā, lai aprunātos. Tā bus labāk visiem.

-    Vairs nekādas sūda runāšanas! Falkons kliedza. Es gribu runāt ar mēra meitu. Ja viņa piecpadsmit minūšu laikā nebūs šeit, es nolēkšu no tilta.

Pauela tilts kā milzu loks savieno Biskeina līča krastus. Riteņbraucēji to nosaukuši par Maiami kalnu, taču, lai gan no tā reizēm mēdza lēkt pašnāvnieki, to nevar salīdzināt ar Sanfrancisko Zelta Vārtu tiltu vai Džordža Vašingtona tiltu Ņujorka. Tilta virsotne paceļas tikai septiņdesmit astoņas pēdas augstu virs līča vidējā ūdens līmeņa. Pat ja šim augstumam pieskaitītu trīsdesmit pēdu garo apgaismes stabu, varētu šaubīties, vai Falkonam butu lemts iekrist ūdenī. Jaunajam tiltam blakus atrodas vecais uzbērums, kas joprojām tiek izmantots par zvejas kuģīšu piestātni. Lēciens no simt pēdu augstuma un kritiens uz betona pamatnes nevarētu izskatīties visai skaisti, it īpaši televīzijas tiešraidē.

-   Vai neesi vēl gatavs atirties, Paulo?

Aiz Vinsa kreisā pleca atskanēja kāda balss, un viņš saprata, ka runātājs ir speciālo vienību koordinators Huans Čavess.

Vinss izslēdza megafonu.

-    Aprunāsimies ar šefu.

Viņš bija iegaumējis, kur atrodas policijas busiņš, un ceļā negadījās neviens šķērslis. Garais, baltais pastaigu spieķis gandrīz vai nebija vajadzīgs. Kopā ar Čavesu viņš iekāpa busiņā pa sānu durvīm, un abi apsēdās viens otram pretī. Kāds policists no ārpuses aizbīdīja durvis, un Čavess no busiņa telefona piezvanīja uz galveno pārvaldi. Telefona zvans sasniedza tieši Maiami policijas priekšnieci, kas pašlaik vēroja notikumus pa televizoru. Viņas pirmie vārdi nebija nekāds uzticības apliecinājums, kas Vinsam pašlaik bija nepieciešams.

-   Ir pagājušas jau vairāk nekā divas stundas, Paulo. Es nemanu, ka būtu kādi panakumi.

-    Iepriekšējā ziemā man bija vajadzīgs gandrīz divas reizes ilgāks laiks, lai pierunātu viņu nokāpt no Zelta Purva estakādes.

-   Es saprotu, atbildēja priekšniece. Es tikai domāju, vai tas, ko es tagad lūdzu, jums ir ērti izdarāms?

-Jūs gribat zināt, kā ir tagad, kad esmu akls?

-   Nepārprotiet mani. Es esmu apmierināta, ka nolēmāt palikt policijas dienestā un ari mācīt akadēmijā. Es jūs iesaistīju šajā lietā tāpēc, ka jums ar šo puisi jau ir bijusi saskare, bet es nepavisam nevēlētos radīt jums situāciju, kuru nespējat kontrolēt.

-    Es lieliski kontrolēju situāciju, priekšniec.

-   Ļoti labi, taču laiks negaida. Man nevajadzētu atgadināt, ka Maiami neviens mašīnas cimdu nodaļījumā neglabā cimdus. Ja tas stulbenis drīzumā pats nenorāpsies lejā, kāds no tiem automobilistiem var izvilkt revolveri un viņu mums piegādāt.

-   Es taču sacīju, ka mēs tūlīt rīkosimies, teica Čavess.

-    Vai jūs nedomājat, ka pēc pasūtījuma izgatavots trīsdesmit astotā kalibra verķis spēj nogalināt laternas stabā uzrausušos bezpajumtnieku? Vinss jautāja.

-   Neviens te nerunā par snaipera šāvienu. Es tikai gribu musu vienību pievirzīt tuvāk izejas pozīcijām, padarīt to labāk saskatāmu. Mēs gribam parādīt, ka mūsu pacietība var arī izsīkt.

-   Ja Falkons nodomās, ka viņam pakaļ nāk specvienība, viņš nolēks.

-   Iepriekšējā reizē izrādījās, ka tāda taktika ir pietiekami laba.

-    Laiki mainījušies.

-    Kā jūs to zināt?

-    Es varu pastāstīt.

-   Vai aklums iespaidojis jusu saprātu?

Vinss pārsteigumā samiedza acis, taču tumšās saulesbrilles noslēpa viņa sāpes.

-   Aizvāc to, Čaves.

-   Viss kārtībā, zēni. Trieciet viņu lejā, teica priekšniece.

-    Es runāju nopietni, sacīja Čavess. Ne jau pirmo reizi mums ir darīšana ar bezpajumtnieku, kurš draud ar pašnāvību. Deviņos gadījumos no desmit viņi veļas tikai nedaudz uzmanības. Es gribētu zināt, kāpēc Paulo domā, ka šis ir nopietns gadījums.

-   Liekas, tur augšā tas ir visai pamatots jautājums, piebilda priekšniece.

-   Labi, Vinss atbildēja. Pirmkārt, Falkons jau trešo reizi ir uzrāpies, bet šī ir pirmā reize, kad viņš izvirza konkrētas prasības. Turklāt tās ir diezgan saprātīgas. Tās nav tikai tukšas runas. Svarīgi ir tas, ka viņš noteicis laika ierobežojumu. Laika nav daudz mums ir tikai piecpadsmit minūtes. Viņa balsī var saklausīt galēju sasprindzinājumu, šobrīd viņš ir cilvēks, kas nonācis līdz zināmai robežai.

-   Acumirkli, Čavess viņu pārtrauca. Vai tāpēc, ka Falkons izrāda dažas racionālas domāšanas pazīmes, viņš ir kļuvis bīstamāks pats sev?

-   Zināmā mērā. Vienīgais veids, kā panākt, lai Falkons norāptos no laternas balsta, ir apmierināt viņa prasību runāt ar mēra meitu. Kamēr Falkons izrāda racionālas domāšanas pazīmes, ļoti ticams, ka viņš jutīs nepārvaramu pazemojumu, ja televīzijas klātbūtnē cietīs neveiksmi. Ja mēs nolemsim izmantot specvienību, pirms viņš pats ir gatavs publiski atzīt savu neveiksmi, jūs tikpat labi varat viņu nogrūst no tilta pašu rokām.

-   Kā būtu, ja mēs viņu labi izmērcētu ar ugunsdzēsēju šļūteni? ieminējās priekšniece. Varbūt izmantot apdullinošu šāviņu?

-   Atļaujiet atgādināt, ka mūs vēro televīzijas tiešraidē, sacīja Vinss. Ja mēs viņu nogrūdīsim no laternas balsta, viņš vēl nebūs sasniedzis zemi, kad divi duči juristu jau sniegs Falkonam savas vizītkartes, piedāvājot savus pakalpojumus tiesas prāvā par miesas bojājumu nodarīšanu.

Iestājās klusums, visi pārdomāja dzirdēto. Beidzot priekšniece sacīja:

-   Man šķiet, ka mēs viņam varētu apsolīt to, ko viņš pieprasa.

-   Vai jūs domājat atļaut viņam runāt ar mēra meitu? vaicāja Vinss.

-   Nē, es teicu apsolīt. Tā taču ir viņa vienīgā prasība, vai ne?

-   Tas ir slikts gājiens, iebilda Vinss. Starpnieks nekad nesola to, ko nevar izdarīt. Vai ari to, ko nemaz nedomā darīt.

-   Šoreiz es piekrītu Paulo, ieteicās Čavess. Bet es domāju…

Visi gaidīja, ko viņš sacīs, taču likās, ka Čavess pazaudējis

domu pavedienu.

-    Ko jus domājat?vaicāja Vinss.

-   Es domāju, ka mūsu domām nav nozīmes. Mēra meita ir jau šeit.

-Ko?

-   Es viņu redzu pa automašīnas logu.

Ārpusē Vinss sadzirdēja tuvojamies soļus. Durvis atbīdījās, un Vinss sajuta viņas klātbūtni.

-   Sveiks, Vins! viņa sacīja.

• D žeimss gripando •

Alisija Mendosa bija ne tikai skaistā, divdesmit septiņus gadus vecā mēra meita. Viņa bija ari policiste, tāpēc nebija jābrīnās, ka viņa tikusi cauri policijas ielenkumam. Viņas balss joprojām skanēja kā salda gospeļu mūzika. Vinss mēģināja atcerēties, kā viņa izskatās tumšās mandeļveida acis, pilnīgās lūpas, nevainojamo olivkrāsas ādu -, bet viņš negribēja par to domāt.

-    Ko tu šeit dari, Alisij?

-    Es dzirdēju, ka Falkons vēloties ar mani runāt, viņa teica. Un tā nu es atnācu.

Vinsa dzirde bija kļuvusi ļoti smalka, bet smadzenes pēkšņi nespēja atšifrēt viņas vārdu jēgu. ŠI pazīstamā, maigā balss viņā uzjundīja sāpīgas jūtas. Viņš jau daudzus mēnešus nebija dzirdējis Alisiju runājam. Tas notika neilgi pēc tam, kad viņš kļuva par varoni, kad ārsts noņēma pārsējus no acīm. Vinss ar šausmām saprata, ka nekad vairs neredzēs viņas smaidu, nekad neielūkosies Alisijas acis brīdī, kad viņas sirds dauzīsies pie viņa krūtīm, nekad neredzēs sejas izteiksmi, kad viņa priecāsies vai skums, vai būs gluži vienkārši norūpējusies. Viņas pēdējie vārdi bija:

-   Tev nav taisnība, Vins, tu ļoti maldies.

Tas bija todien, kad viņš bija teicis, ka labāk vairs nesatikties, jo neviļus izteikti vārdi var abiem likt raudāt.

-    Es gribu palīdzēt, viņa sacīja, maigi pieskardamās Vinsa plaukstas locītavai.

Tad ej projām, viņš nodomāja. Es tagad jūtos daudz labāk. Ja tu patiešām gribi palīdzēt, tad, lūdzu, tūlīt pat ej projām.

Otrā nodaļa

Maiami krimināllietu advokāts Džeks Sviteks nemeklēja jaunu klientu, vismaz ne bezpajumtnieku. Daudzi viņa kādreizējie klienti bija nākuši no tādas vietas, ko pat uzmācīgākie nekustamo īpašumu aģenti uzskatītu par nevēlamu; no nāvinieku kameras, ja runājam konkrēti. Džeka pirmā darbavieta pēc juridiskās skolas absolvēšanas bija Tiesību institūts; tie bija salašņas ideālisti, kas aizstāvēja "sliktākos no vissliktākajiem". Tā, saudzīgi izsakoties, varēja nosaukt dažus ļoti bailīgus neliešus ar velnišķīgi netīru sirdsapziņu. Tikai viens no viņiem faktiski nebija vainīgs, bet ar to pietika, lai Džeks neaizietu no darba. Institūtā viņš pavadīja četrus gadus. Gandrīz desmit gadi bija pagājuši kopš viņa pēdējās nopietnās lietas, un tikpat ilgi viņš bija aizstāvējis Falkonam līdzīgos.

-Tātad kāds ir jūsu īstais vārds? jautāja Džeks.

Viņa klients sēdēja galda pretējā pusē, ģērbies labi pazīstamaja oranžajā cietuma apģērbā. Virs galvas dienasgaismas spuldze meta blāvu gaismu uz viņa vēja aprauto adu. Paplānie mati bija iesirmi, bet nīkulīgā bārdiņa gandrīz pilnīgi sirma. Kreisās plaukstas virspusē rēgojās vaļēja strutojoša brūce, virs kuplās kreisās uzacs bija vēl divas tādas pašas. Acis bija iegrimušas tumšos dobumos. Džekam tas viss atsauca atmiņā Sadāma Huseina fotogrāfiju, kur viņš bija redzams pēc tam, kad bija izlīdis no pazemes slēptuves.

-   Mans vārds ir Falkons, viņš nomurmināja.

-    Kāds Falkons?

Vīrietis ar delnu paberzēja degunu. Tas bija liels un gaļīgs.

-   Vienkārši Falkons.

-   Tāpat kā Šēra vai Madonna?

-    Nē. Tāpat kā Falkons, stulbeni.

Džeks savās piezīmēs ierakstīja "Falkons Stulbenis". Protams, viņš zināja vīrieša īsto vārdu. Tas bija lietas aprakstā Pablo Garsija. Viņš tikai centās sākt sarunu ar jauno klientu.

Džeks bija advokāts, kurš specializējās kriminālnoziedznieku aizstāvēšanā, lai gan bija gatavs uz visu, ja vien tas viņu ieinteresēja. To apliecināja tas, ka viņš bija atteicies no neinteresantām lietām un darīja to, kas viņam patika vislabāk, nenopelnot ar to kaudzi naudas. Peļņa nekad nebija viņa pašmērķis, un tieši tāpēc kādreizējais Džeka priekšnieks Tiesību institūtā Nīls Goderičs viņam nodeva izskatīšanai Falkona lietu. Nīls tagad bija Maiami-Deidas valsts aizstāvis. Falkons bija kategoriski atteicies no valsts aizstāvības katrs, ko algoja valsts, bija daļa no "sazvērestības", bet viņam advokāts bija pat ārkārtīgi nepieciešams. Dramatiskā televīzijas ziņu tiešraide no tilta kopā ar mēra meitas savaldzināto Falkonu šai lietai piešķīra īpašu vērtību.

Falkons bija atteicies no pirmā ieceltā valsts aizstāvja, tāpēc Nīls lietu piespēleja Džekam. Falkons jutās patiesi laimīgs, jo noņemšanās ar kādreizējā Floridas gubernatora dēlu bija liela izprieca. Ari Džeks bija priecīgs. Viņš bija sācis gadā uzņemties divas vai trīs neapmaksātas lietas, ja cilvēki nespēja atrast naudu, un pamatoti cerēja, ka vecais zēns Nils nebūs viņam iesmērējis kadu draņķi.

Džeks turpināja risināt sarunu.

-   Cik vecs jūs esat, Falkon?

-   Tas ir ierakstīts protokolā.

-    Droši vien. Bet parunāsimies, labi?

-   Cik vecs es izskatos?

Džeks sāka pētīt viņa seju.

-    Es dotu simt piecdesmit septiņus gadus. Desmit gadu vairāk vai mazāk.

-    Man ir piecdesmit divi gadi.

-    Vai jums neliekas, ka mēra meitai esat mazliet par vecu?

-    Man ir nepieciešams advokāts, nevis asprātīgs ēzelis.

-    Ko pirkāt, to ari dabūjāt.

Dažreiz neliela asprātība šos tipus atslābināja vai vismaz atļāva saglabāt paša veselo saprātu. Falkona sejā nepakustējās ne vaibsts. Pēdējo reizi pasmaidījis viņš droši vien bija pirms kādiem desmit gadiem.

-   Vai jūs esat latīņamerikānis?

-    Un kas par to?

-   No kurienes jūs esat?

-   Tā nav jūsu darīšana.

Džeks pašķirstīja savas piezīmes.

-   Šeit teikts, ka jūs par Amerikas Savienoto Valstu pilsoni esat kļuvis tūkstoš deviņi simti astoņdesmit otrajā gada. Jūs esat dzimis Kubā. Mana māte ari bija no Kubas.

-Jā. Viņa bija lieliska, bet es neesmu jūsu tēvs.

Džeks izlikās, ka nav dzirdējis.

-    Kā jūs šurp nokļuvāt?

-    Plosts ar sūci un vesela krava veiksmes. Un kā jūs šeit nokļuvāt?

-   Tikai veiksme. Es te piedzimu. Kur jūs tagad dzīvojat?

-    Maiami.

-   Tieši kurā vietā Maiami?

-   Tā ir maza vietiņa pie Maiami upes. Tieši pirms Divpadsmitās avēnijas tilta.

-   Tā ir māja vai dzīvoklis?

-   Patiesībā tas ir automobilis.

-   Vai jūs dzīvojat automašīnā?

-   Jā. Es domāju, ka tas kādreiz ir bijis automobilis. Tas neskaitāmas reizes ticis izjaukts. Ar to nevar braukt. Tam nav ne riepu, ne motora. Bet ir jumts virs galvas.

-   Kam pieder zeme, uz kuras jūs dzīvojat?

-   Pats velns to zina. Tur ir kāds vecs puertorikānis, vārdā Vīrelis, kas bieži staigā apkārt. Es domāju, ka viņš varētu būt zemes īpašnieks. Es viņu netraucēju, un viņš netraucē mani. Vai skaidrs, ko tas nozīmē?

-   Protams. Kad es studēju, arī mums ar tēvu bija tāda pati vienošanās. Un tā nākamais jautājums. Cik ilgi jūs jau esat bezpajumtnieks?

-   Es neesmu bezpajumtnieks. Es jau sacīju, ka dzīvoju automašīnā.

-   Labi. Cik ilgi jūs dzīvojat tajā mašīnā?

-   Man liekas, dažus gadus. Es tur ievācos aptuveni tajā laikā, kad Klintons vēl bija prezidents.

-   Ko jūs darījāt pirms tam?

-    Es biju sūtnis Francijā. Pie velna, kam par to ir kāda daļa?

Džeks nolika savu piezīmju grāmatiņu uz galda.

-    Pastāstiet man vēl kaut ko, Falkon. Kā tas varēja notikt, ka jūs visus šos gadus dzīvojāt uz ielas, bet vienīgās nepatikšanas jūs piemeklēja tikai tad, kad uzrāpāties tilta augšā un draudējāt sevi nogalināt?

-   Es esmu veikls zellis. Jūs man varat tikai degunu noslaucīt.

-    Vai jums kādreiz ir bijusi saskare ar Citrus Health Network ļaudīm vai ar kādu no garīgās veselības klīnikas Džeksonā?

-   Mani mēdza apmeklēt kāda sieviete, vārdā Šērlija. Viņa centās panākt, lai eju viņai līdzi uz slimnīcu un lietoju zāles.

-   Vai jūs gājāt viņai līdzi?

-Nē.

-   Vai Šērlija kādreiz ir stāstījusi, kādi jums tur būtu sagādāti apstākļi?

-    Pēc viņas domām, man bija paranojas pazīmes, bet viņa uzskatīja, ka esmu labi līdzsvarots.

-    Ko jūs viņai uz to atbildējāt?

-    Es sacīju ļoti pateicos, protams, ir pretīgi būt nenormālam, bet cik jauki, ja ir liels penis.

Džeks to neņēma vērā.

Vai policija kādreiz jūs ir ar varu nogādājusi krīzes centra uz dažām stundām vai pat dienu vai divām? Vai kaut kas tāds jums ir jau gadījies?

-   Jus domājat, vai es kādreiz pret savu gribu esmu aizvests uz psihiatrisko slimnīcu saskaņā ar Beikera aktu?

Džeku īpaši nepārsteidza Falkona terminoloģijas zināšanas. Runājot psihologu valodā, viņš tiešām bija labi līdzsvarots.

-   Jā, tieši to es jums jautāju.

-Ja es būtu nenormāls, viņi mani butu ielikuši A korpusā.

A korpuss Maiami-Deidas apgabala cietumā bija paredzēts psihiski slimajiem.

-    Neviens taču neapgalvo, ka jūs esat nenormāls, iebilda Džeks.

-    Jus visi paši esat nenormāli. Jūs esat tie, kas staigā apkārt apgalvodami, ka tādi puiši ka es ir nenotverami.

Džeks neiebilda. Klusēdams viņš piezīmes ierakstīja "iespējama anosognosija". Šo medicīnas terminu viņš bija apguvis, izskatot lietas ar nāves gadījumiem. Tas nozīmēja nespeju atzīt savu slimību.

-    Par to parunāsim vēlāk, teica Džeks. Tagad es pastāstīšu, kas notiks šodien. Jūs tiekat apsūdzēts vairākos pārkāpumos. Tilta aizsprostošana, autostrādes bloķēšana, sabiedriskās kārtības traucēšana, nepiedienīga sevis atsegšana…

-   Man vajadzēja pačurāt.

-   Varbūt labāk jums vajadzēja nokāpt no laternas balsta, lai to izdarītu. Bet kas to deva! Džeks turpināja, uzskaitīdams pārkāpumus. Pretošanās arestam, uzbrukums policijas ierēdnim…

-    Tas nu gan ir viens liels joks. Paulo teica, ja nokāpšu, es varēšu runāt ar mēra meitu. Bet, tiklīdz manas kājas skara zemi, mani aplenca trīs specvienības zēni. Es, protams, pretojos.

-    Es tikai uzskaitu apsūdzības, es tās neesmu izdomājis.

-    Kas gan šī ir par zemi? Puisis grib nolēkt no tilta kas tur būtu nelikumīgs?

-    Nu labi, bet, ja viņi jūs aizturēja likumīgā veida, tad jums tomēr jāpieņem, ka visi to vēlējās.

-   Vienīgais iemesls, kāpēc viņi tādā veidā centās mani notvert, ir tas, ka es gribēju runāt ar mēra meitu.

-    Ja jau par to esam sākuši runāt ko īsti jūs viņai gribējāt pateikt?

-   Tas lai paliek tikai starp mani un viņu.

-   Draugs, man jūs jāpalabo. Ja es gatavojos būt par jūsu advokātu, tad runāsim skaidru valodu starp jums un Alisiju Mendosu nekā nav.

Pār Falkona lūpām pārskrēja nožēlojama smaida ēna, kaut kas līdzīgs apmierinātam smīnam, kādu Džeks bija redzējis jau agrāk bet tikai nāvinieku kamerās.

-   Jūs maldāties, teica Falkons. Jums absolūti nav taisnība. Es zinu, ka viņa vēlas runāt ar mani. Viņa grib runāt ar mani par patieso ļaunumu.

-    Kā jūs to zināt?

-   Es redzēju viņu stāvam pie policijas automašīnas. Esmu pārliecināts, ka tā bija Alisija. Es uzaicināju viņu atnākt, un viņa atnāca. Taču viņi Alisijai neatļāva runāt ar mani.

-   Varbūt tā notika tāpēc, ka viņi negribēja veicināt jūsu apsēstību.

-   Es viņu neizsekoju, viņš asi atcirta. Es tikai gribu ar viņu runāt.

-    Mērs Mendosa droši vien nesaredz atšķirību. Vairākums cilvēku arī to nevarētu saskatīt.

-Tad kāpēc viņi mani neapsūdz vajāšanā?

-Jūs tikai vienreiz saskaraties ar viņu, tādā veidā pierādot, ka vajāšana tikai nevajadzīgi sarežģītu šo lietu. Jūs ari atvieglojāt valdībai iespēju jūs aizvākt uz diezgan ilgu laiku. Un tā ir narkotiku uzglabāšana. Ari tas ir minēts sarakstā, un to jau sauc par kriminālnoziegumu, draudziņ.

-    Man nav narkotiku.

-   Tas atradās jūsu mēteļa kabatā.

-    Es tās tur neieliku.

-    Nu ja… Džeks nopūtās. Pataupiet to vēlākam laikam šodien mums ir tikai jāiesniedz oficiāls paziņojums tiesai par jūsu nevainīgumu, sīkāk neko nepaskaidrojot. Tiesnesis no manis dzirdēs īsu lūgumu par galvojumu. Es pierādīšu šo to un vēl kaut ko. Prokurors teiks, ka tas ir šā vai ari tā, vai arī vēl kaut kā citādi. Kad katrs būs pateicis savu sakāmo, tiesnesis pārtrauks blenzt uz griestiem un noteiks desmit tūkstošu dolāru drošības naudu, kas ir gluži normāli tādai lietai kā šī.

-   Cik drīz tā būs vajadzīga?

-    Kas būs vajadzīga?

-   Nauda. Tie desmit tūkstoši dolāru.

Džeku šis jautājums uzjautrināja.

-Tiklīdz jus tos sadabūsiet, jūs izlaidīs no cietuma. Vai ari mēs varam nosūtīt parādzīmi. Jums vajadzētu sākt ar desmit procentiem, ar tūkstoti dolāru, kas nav neatmaksājami. Un līdzsvaram jums vajadzētu ieķīlāt pietiekamu nodrošinājumu. Bet es esmu pārliecināts, ka tas viss ir tikai teorētiski. Tā kā jums acīmredzot nav pat desmit centu, nemaz jau nerunājot…

-   Te nav nekādu problēmu. Man ir desmit tūkstoši.

-Ko?

-   Man nav nekādas vajadzības sūtīt parādzīmi. Es tos desmit tukstošus dolāru varu samaksāt.

-    Jūs taču nevarat samaksāt pat man, Džeks zobgalīgi sacīja.

-    Es varu samaksāt arī jums un iemaksāt drošības naudu.

-    Jūs dzīvojat pamestā automašīnā. Kur jūs ņemsiet tādu naudu?

Falkons izstiepa roku pāri galdam un uzlika plaukstu uz Džeka piezīmju grāmatiņas. Viņa nagi bija deformējušies un kaut kādas sēnītes bojāti, vaļējā brūce delnas virspusē izdalīja gaišas strutas. Taču Džeks pirmo reizi viņa vēsajās, tumšajās acīs pamanīja dzīvības pazīmes.

Novaciet savus pierakstus, viņš sacīja dobjā, nopietnā balsī. Es jums pastāstīšu, kur to var atrast.

Trešā nodaļa

Džeka lidmašīna nosēdās Naso tūlīt pēc deviņiem. Viņš neieredzēja mazus lidaparātus, bet četrdesmit piecu minušu lēcienam pāri Golfa straumei ar 7.ack's Seaplanes aviokompāniju piesaistīja neatvairāmā cena. Teo Naita dēļ tas bija gandrīz par velti.

Cerība uz labākiem laikiem Teo bija Džeka universālais palīgs. Lai ko arī Džekam ievajadzētos, Teo to visu dabūja, taču Džeks nebija tāds muļķis, lai jautātu, kā viņš to panāk. Bet viņi labi sapratās kā jau puiši, kuri reiz satikušies nāvinieku kamerā. Džeks advokāts, Teo ieslodzītais. Džeks ar savu neatlaidību bija panācis Teo sprieduma atlikšanu uz tik ilgu laiku, lai varētu izdarīt DNS analīzes, kas pierādīja, ka viņš nav vainīgs. Tas nebija nekas jauns, taču Džeks palīdzēja veidot Teo jauno dzīvi, reizēm gan ar ne visai godīgiem paņemieniem, bet dažreiz ar pārsteigumu un izbrīnu vērojot, kā Teo atgūst savu dārgo zaudēto laiku.

Šoreiz bija Teo kārta kādu apvest ap stūri, un tā bija Falkona banka.

"Lielā Bahamu banka un kredītsabiedrība", Teo skaļi izlasīja uzrakstu uz ēkas fasādes. Es ceru, ka viņiem tur ir arī kazino.

Džeks jau laikus bija piezvanījis uz banku un pārliecinājies, ka tajā ir seifs uz Pablo Garsijas vārda. Tad viņš pa faksu nosūtīja atbilstoši noformētu pilnvaru, kas ļāva piekļūt seifam. Bija diezgan droši, ka klienta paraksts līdzinājās parakstam, kas bija bankas rīcībā. Džeks joprojām neticēja, ka seifa ir nauda, bet lidojums neko nemaksāja, un bez zaudējumiem kazino pavadīts laiks bija labāks nekā diena kantori, it īpaši tad, ja kauliņus meta Teo. Ne vienmēr viņš laimēja, bet nelikās ari, ka pie spēļu galda puisis naudu zaudētu. Džeks neriskēja jautāt, ka viņš to dabu gatavu.

Beistrīta bija galvenā finansu operāciju kārtošanas vieta Bahamas, un "Lielā Bahamu banka un kredītsabiedrība" pārstāvēja vienu no simtiem ārzemju institūciju, kuras zēla un plauka uz likumīgas finansu aizsardzības un slepenības rēķina, ko ārzonas firmām piedāvāja tāda valsts kā Bahamas. Līdzās plaši pazīstamiem vārdiem Royal Bank of Canada, Barcla\fs, Bank of Nova Scotia te bija arī citas tā saucamās bankas, kas gan vairāk atgādināja ārsta pieņemamas telpas un sastāvēja lielākoties no kabineta kādā apdrupušā veikalu kompleksā. "Lielā Bahamu banka" bija kaut kas vidējs starp šīm galējībām, tā aizņēma trīsstāvu mājas apakšējo stāvu. Galvena ieeja bankā bija sakopta un vienkārša spoža metāla un stikla apdare ar paklāju iekšpusē un ārpusē. Vestibilā patrulēja divi ar pistolēm bruņoti apsargi. Vēl viens bruņots sargs stāvēja pie durvīm.

Teo viņu familiāri pasveicināja.

Kā sviežas, braļuk?

Džeks tā būtu sveicinājis Gertu Brūksu, kad tas uzstātos ar repa priekšnesumu. Taču Teo bija iespaidīga izskata vīrietis ar virves vilcēja muskuļiem un NBA zvaigznes augumu kaut kas vidējs starp The Rock un jauno Semjuelu L. Džeksonu tolaik, kad viņš lietoja steroīdus. Paskatoties uz Teo, varēja domāt, turklāt pilnīgi pamatoti, ka viņš sēdējis cietumā. Šis sliktā zēna izskats viņam lieti noderēja. Maz bija tādu, kas stājās viņam ceļā. Pārejie pat bruņoti apsargi tikai pagāja sānis un smaidīja, cerot, ka sacīdams: "Kā sviežas, brāļuk?", Teo domā: "Atslābinies, muļķi, man tagad nav vaļas pārveidot tavu fizionomiju."

Katrā ziņā Džekam tāds draugs bija noderīgs. Vēl vairak viņš atklāja, ka Teo spej viņu izklaidēt tikpat labi kā kabeļtelevīzija un

satelītradio kopā.

-    Ei, es gandrīz piemirsu pateikt, sacīja Teo, kad viņi jau šķērsoja bankas vestibilu. Ketrinai ir draudzene, kuru viņa grib tev piespēlēt.

Ketrina, kas laiku pa laikam bija Teo draudzene, bija huligāniska un seksīga latīņamerikāniete ar krievu akcentu un reiz bija Džeku noguldījusi uz ietves ar lielisku kreiso āķi bez pārspīlējuma.

-    Mani tiešām neinteresē satikšanās ar nepazīstamiem cilvēkiem.

-    Ketrina apgalvo, ka viņa esot kaislīga.

-   Sieviete vienmēr teiks, ka viņas draudzene ir kaislīga.

-   Nē. Sieviete vienmēr sacīs, ka viņas draudzene ir skaista, bet ir pavisam droši, ka tā nebūs. Taču, ja viņa apgalvo, ka draudzene ir kaislīga, tici man, čalīt tā tas arī būs.

-   Tas gandrīz izklausās pēc dzejas, atbildēja Džeks.

-    Kaut kas līdzīgs atskaņām, vai ne?

-   Kā Eminemam, viņu neapgānot.

Bija agra priekšpusdiena, un bankā bez Džeka un Teo atradās tikai kāds pusducis klientu. Kreisajā pusē privātpersonu bankas operāciju centrā pie saviem galdiem sēdēja vairāk nekā ducis ierēdņu.

-   Interesanta vieta, kur bezpajumtniekiem kārtot savus darījumus, sacīja Teo.

-   Tas atkarīgs no darījumu veida, atbildēja Džeks.

Tiesas noklausīšanās bija noritējusi tieši tā, kā Džeks to bija paredzējis. Falkons iesniedza lūgumu atzīt viņu par nevainīgu, un tiesnesis noteica drošības naudu desmit tūkstošu dolāru apmērā. Pametot cietumu, Džeks bija savā rīcībā ieguvis daļiņu Falkona privātīpašuma. Tā bija no metāla krellītēm izgatavota kaklarota, ko Falkons jau ilgus gadus nēsāja, apliktu ap kaklu. Pie tās bija piestiprināta maza atslēdziņa. Kad Džeks devās uzraksta NOGULDĪJUMU SEIFI virzienā, atslēdziņa bija viņa kabatā.

Seifi bija izvietoti privāto bankas operāciju nodaļa, tā bija telpa bez logiem. Džeks nosauca reģistratoram savu vārdu un apsēdās uz dīvāna. Viņam blakus sēdēja labi ģērbies vīrietis un pētīja akciju kursus. Vecāka sieviete portugāliski runāja pa mobilo telefonu. Pie katra rokas mājiena uz viņas pirksta iemirdzējās gredzens ar trīs karātu briljantu. Džeks mēģināja iztēloties, ka te ienāktu kāds Falkonam līdzīgs vīrs un piesmirdinatu šo telpu. Kaut kas nesaskanēja.

-     Misters Sviteks? vaicāja sieviete, kas pēkšņi parādījās durvīs.

Džeks atbildēja, un viņa sacīja, esot bankas viceprezidente mis Frīdmena. Izskatījās, ka ikviens šīs bankas darbinieks bija viceprezidents. Džeks un Teo viņai sekoja uz nelielu kabinetu aiz reģistrācijas galda.

Džeks viņai pasniedza pilnvaras oriģinālu un savu pasi. Mis Frīdmena apskatīja abus dokumentus. Tad viņa atvainojās un, aizbildinādamās, ka vēlreiz japārbauda paraksts, izgāja no telpas. Džeks klusu apsēdās un gaidīja. Teo paņēma no statīva žurnālu un sāka to šķirstīt. Parasti viņš neko nelasīja, tikai ēdienkarti, tāpēc bija rūgti vīlies, kad atklāja, ka šā mēneša Bahamiait Banker nav daudz fotogrāfiju. Džekam bija steidzami jāatrod kāds sarunu temats, pirms Teo izdemolētu telpu, meklēdams Sports Illustrated.

-    Kāpēc viņa vēlas mani satikt?

-    Kas tevi grib satikt?

-    Ketrinas draudzene tas randiņš ar nepazīstamu sievieti, par ko mēs runājām.

-   Redzi nu, tas tevi tomēr interesē, Teo pasmaidīja.

-   Nē. Es tikai esmu ziņkārīgs. Kāpēc Ketrina domā, ka mes būtu labs pāris?

-   Man stāstīja, ka viņai patīkot vīrieši ar humora izjūtu.

-    Pareizi. Visām sievietēm patīk vīrieši ar humora izjūtu. Bet izrādās, ka tas attiecas uz Džudas Lova, Vila Smita vai Džordža Klūnija humoru. Acīmredzot šie puiši ir pievilcīgi.

Atgriezās bankas ierēdne.

-    Džentlmeņi, lūdzu, sekojiet man.

Abi sekoja viņai uz zāles otru galu un apstājās pie pārbaudes punkta. Pie durvīm dežurēja bruņots sargs.

-    Kā sviežas, brāļuk? teica Teo.

šoreiz sargs neatbildēja un pat laipni nepasmaidīja. Šī bija bankas svētvieta, kur viss norisinājās ļoti nopietni, un apsardze bija vienā līmenī ar Teo Naitu.

Sargs atslēdza stiklotas durvis un atļāva Džekam un Teo pa tām ieiet. Cieši aiz viņiem sekoja mis Frīdmena. Durvis aizvērās, un sargs tās atkal aizslēdza. Seifi sniedzās no grīdas līdz pat griestiem, telpa atgādināja ģērbtuvi ar slēdzamiem skapīšiem. Lai kur ari Džeks paskatītos, visur bija redzamas nospodrinātas seifu metāla durtiņas. Lielākie seifi bija apakšdaļā. Mis Frīdmena pieveda Džeku pie seifa ar numuru divi simti sešdesmit seši. Tas bija viens no lielākajiem, un tam bija divas slēdzenes. Viņa ielika atslēgu vienā no slēdzenēm un to pagrieza.

-    Jusu atslēga domāta otrai slēdzenei, viņa sacīja. Tagad es jūs atstāšu vienus. Ja esmu jums vajadzīga, pasakiet sargam. Jūsu ērtībai aizmugurē ir telpa ar galdu un krēsliem. Ja vēlaties, jūs varat paņemt visu seifu un atvērt to tur. Kamēr jūs nebūsiet beiguši, šeit neviens cits netiks ielaists.

Džeks pateicās, un viņa, skopi pasmaidījusi, atstāja telpu.

Meklēdams kabatā atslēgu, viņš nenolaida acis no seifa.

-    Kādas ir tavas domas, Teo? Vai tiešām tajā kastē ir desmit tūkstoši dolāru?

-   Pirms piecām minūtēm es būtu teicis, ka nekādā ziņā. Bet kas zina? Pagaidām jau viss ir saskanējis.

Džeks ielika atslēgu slēdzenē. Pagriežot to pulksteņa rādītāja virzienā, bija dzirdams, ka noklikšķ slēdži. Viņš viegli pavilka un izņēma seifu no ietvara. Tas bija negaidīti garš un ari smags. Džeks to nolika uz soliņa aiz muguras.

-     Un atbilde ir… viņš teica ka šova vadītājs un, uzsitis pa aizbīdni, noņēma vāku.

Džeks pēkšņi zaudēja valodu.

Uz viņu lūkojās neskaitāmi Endrū Džeksona attēli. Cieši saliktas cita pie citas, tur gulēja divdesmit dolāru banknotes. Džeks paņēma virsējo paciņu. Zem tās bija vēl citas. Seifs bija piebāzts ar naudu no augšas līdz pašai apakšai, no priekšpuses līdz kastes aizmugurei.

-   Tur jābūt pāris simt tūkstošiem dolāru, sacīja Džeks.

-   Vismaz, atbildēja Teo. Tu, protams, par to brīnies.

-    Kāpēc tam puisim butu jādzīvo pamestā automašīnā, ja viņam bankā ir tāda nauda?

-   Varbūt tā paša iemesla dēļ, kāpēc viņš gribēja nolēkt no tilta, minēja Teo. Vai arī tāpēc, ka viņš gluži vienkārši grib būt bezpajumtnieks.

Džeks uzlika roku uz naudas un nodomāja: "Vai arī abu iemeslu dēļ."

Ceturtā nodaļa

Tad Vinsents Paulo bija mazs zēns, viņš baidījās no tumsas. Viņam bija kopīga guļamistaba ar vecāko brāli. Apakšējā gultā gulēja Denijs, kas vienmēr aizmiga ļoti ātri. Vinsam bija atvēlēta augšējā gultiņa, un par to viņš varēja pateikties matēs stratēģiskajam plānam. Viņa zināja, ka Vinss, lai ari cik nobijies būtu, nakts tumsā neiedrošināsies nokāpt no augšējas guļvietas. Viņš neriskēja pamodināt lielo brāli, ja negribēja dabūt pa degunu. Baidīdamies pakustēties, Vinss stundām ilgi gulēja nomodā, galvai pārvilcis segu.

Aizver acis un guli, māte bieži sacīja.

Bet Vinss to nespēja. Istabā vismaz bija nakts apgaismojums. Acu aizvēršana nozīmēja absolūtu tumsu, un šajā melnaja, tukšajā pasaulē ložņāja briesmoņi.

Kāda ironija, viņš nodomāja. Viņš jau atkal dzīvoja tajā pasaulē, un tas patiešām bija briesmonis, kas viņu tur bija iegrūdis.

Vinss centās daudz nedomāt par to dienu, kad zaudēja redzi, vai vismaz nekavējās atmiņās. Pagātnes ainas var sagrauzt cilvēku pa drusciņai vien. Kaut es varētu atcerēties, vai Elmstrītā bija ātruma ierobežojums! Kaut es tās akcijas būtu pārdevis jau pagājušajā mēnesī.

Bet cik daudz ir cilvēku, kuri varētu teikt: "Kaut es nebūtu atvēris tās durvis, tad es nebūtu zaudējis acu gaismu!"

Un cik daudzi no viņiem varētu samierināties ar iznākumu sadzīvot ar aklumu un turpināt dzīvot laimīgi? Vinss centās būt viens no viņiem. Viņš atteicās no līdzcilvēku labajiem nodomiem vai apslāpēja tos jau sākumā. Viņš atteicās mainīt profesiju. Viņš negribēja pārstāt dzīvot. Protams, bija nepieciešams būtiski mainīties un pielāgoties. Mācīt studentus Policijas akadēmijā gan nebija īsti aktīvs pienākums, taču tas bija svarīgs darbs. Protams, tas bija labāk, nekā kļūt par nespējnieku un pazust aizmirstībā. Laimīgā kārtā bija vēl arī citas lietas, ne tikai Falkons uz tilta, un Vinss bija spējis tikt gala ar savu lomu īstās ķīlnieku sagrābšanas situācijās. Bet pat tad, ja tādu gadījumu nebija, viņam bija jaturpina dzīvot, un viņš bija laimīgs. Tādu apmierinātību ar dzīvi viņš bija sasniedzis pēc daudziem mēnešiem.

Taču pietika izdzirdēt Alisijas balsi, un viņš atkal atradās sākumpunktā.

-    Tagad es aizeju, tēvocis sacīja. Vai tev liekas, ka viss ir kārtībā?

Katru vakaru tēvocis Rikijs sagaidīja Vinsu pie darbavietas, atveda mājās un palīdzēja pagatavot pusdienas parasti uz restēm ceptu steiku un saldējumu. Ričards Buā bija tāds tēvocis, kādu vēlētos katrs; viņš bija otrā tēva un labākā drauga apvienojums. Viss, ko viņš darīja ģimenes labā, nāca no sirds, un viņa savdabīgais humors vienmēr uzlaboja Vinsam omu. Tikai iedomājoties vien garo, slaido vīrieti ar gaiši rudajiem matiem, dedzīgajām acīm un Maiami saulē piesārtušo ādu, Vinsam gribējās pasmaidīt. Viņi vairs nevarēja kopīgi jūsmot par fotografēšanu, kas bija tēvoča Rikija aizraušanās, toties varēja klausīties mūziku, stāstīt stāstus un spēlēt kārtis vai domino. Tēvocis Rikijs bija domino speles meistars. Vinss iemācījās pat pokeru. Viņš bija ilgi nopūlējies, kamēr apguva Braila rakstu, toties viņam bija ko darīt, kad jutās vientuļš.

-    Man viss kārtībā, atbildēja Vinss.

-   Vai esi drošs? jautāja tēvocis Rikijs. Vai tev neko nevajag? Varbūt glāzi ūdens? Tālvadības pulti? Laimīgu loterijas biļeti?

-   Vācies tikai projām, smaidīdams atteica Vinss.

-   Es ari iešu, piebilda brālis. Denijam bija sieva un trīs bērneļi, taču viņš pamanījās apmeklēt ari Vinsu, lai reizēm uzspēlētu pokeru. Tēvocis Rikijs uzmanīja, lai viņš spēlē neblēdītos.

-    Šonakt tuvojas nejauka aukstā gaisa fronte, teica tēvocis. Vai man neizvilkt no skapja vēl vienu segu?

-   Es pats to sadabūšu, Vinss atbildēja. Tomēr paldies!

Vinsa mērķis bija katru dienu arvien vairāk visu darīt pašam.

Katru rītu sešos ieradās aprūpētājs, lai palīdzētu ātrāk kļūt pilnīgi neatkarīgam dažādās personiskās dzīves jomās, sakot ar sevis apkopšanu un higiēnu, beidzot ar mazām viltībām drēbju skapī, lai neizietu ārpus mājas, tērpies melnās biksēs un brūnos mokasīnos. Pulksten septiņos atkal atgriezīsies tēvocis Rikijs, lai aizvestu viņu uz darbu.

Tēvocis uzsita viņam pa plecu un devās uz durvīm. Denijs viņam sekoja un sacīja:

-   Tātad nākamnedēļ Teksasas Hold'etn?

-    Es būšu gatavs, atbildēja Vinss.

Ārdurvis atvērās un aizvērās. Vinss sēdēja atzveltnes krēslā, klausīdamies, kā uz ietves attālinās soļu troksnis. Tēvocis Rikijs aizgāja pirmais. Brālis vienmēr uzkavējās uz lieveņa. Tā tas atkārtojās katru nedēļu. Denijs vienatnē tur pastāvēja, domādams, vai nav aizmirsis pateikt kaut ko svarīgu, un vēlēdamies, kaut viņš varētu nelaimes priekšā izturēties tikpat brīvi kā tēvocis Rikijs.

Vinss sirdī juta, ka Denijs gribētu atvērt durvis, ienākt atkal iekšā un sākt sarunu, no kuras viņi līdz šim bija izvairījušies. Viņš gribēja būt lielais brālis. Bet tas nekad īsti neizdevās. Viņš padevās un, atkal neko nepateicis, devās mājās. Ierēcās motors, un Vinss dzirdēja, ka aizbrauc automašīna. Brālis bija aizbraucis, un viss bija kā agrāk. Toreiz bērnībā viņi nomodā gulēja savās gultiņās un sarunājās. Par ko tikai viņi nerunāja, vērdamies tumsā! Tad Denijs parasti aizmiga un Vinss palika viens. Viens un nobijies.

Pārvari to, Vinss sev bija mēģinājis iestāstīt.

Lai nu ka bija ar bērnu dienu bailēm, Vinss bija izaudzis par drosmīgu, glītu un pašapzinīgu vīrieti. Pēc dienesta flotē un piedalīšanās pirmaja Līča karā viņš iestājās policijas dienestā. Pirms karadienesta viņš bija ieguvis psihologa grādu Floridas universitātē, kur bija guvis ari izcilas sekmes augstskolas peldētāju izlasē. Sešas pēdas un divas collas garš, simt deviņdesmit mārciņu smags un muskuļots, viņš bija staigājoša Speedo reklāma. Viņš nevarēja ciest šūpuļkrēslos zvilnošos ākstus, taču nekad nelaida garām iespēju ar viņiem sacensties. Viņam patika darbs policijā, un viņš lepojās, ka ir policists. Psiholoģijas zināšanu un savaldības dēļ viņš bija kā radīts krīzes situāciju vadīšanai. Piecus gadus no strādājis par starpnieku krīzes situācijās, viņš bija ieguvis tāda cilvēka reputāciju, kurš uzņemas risku un ne vienmēr rēķinās ar citu starpnieku tradicionālajām gudrībām. Kritizētāji mēdza teikt, ka neikdienišķais darba stils viņu reiz pazudinās, un viņiem bija taisnība. Daži no viņiem Vinsam pareģoja ari drīzu nāvi.

Taču pat viņi nenojauta, ka Vinsam tuvojas aklums.

Iezvanījās telefons. Viņš piecēlās un, izmantojot pastaigu spieķi, iegāja virtuvē un atbildēja. Drebošā balss līnijas otrā galā bija pazīstama.

-   Sveiks, Vins! Tā esmu es, Alisija.

Zvans viņu nepārsteidza. Tas, kā viņš uz tilta krīzes laikā bija izturējies pret savu bijušo draudzeni, būtu jānosauc par profesionālismu. Viņš nejuta naidu pret viņu un nevienu nebija apvainojis. Viņš gluži vienkārši tagad jutās labāk sagatavojies turpmākajai dzīvei bez Alisijas, nemitīgi neatceroties zaudēto gaišo nākotni. Vinss negribēja, lai kāds viņam atrodas blakus tikai tāpēc, ka jūt līdzi. Ja neņem vērā Alisijas teikto, tad tik dēkaina, aktīva un izskatīga sieviete, iespējams, savu aklo draugu varētu arī atstāt. Viņas iebildumi visu padarītu tikai vēl sliktāku. Viņš to bija centies Alisijai iestāstīt. Varbūt tas būs jādara vēlreiz.

-    Kas noticis? viņš jautāja.

-   Nekas. Es tikai gribēju pateikt, ka vakar tu ar to tilta lēcēju paveici brīnumainas lietas.

-    Pateicos. Patiesībā jau tas nav nekas tāds, ar ko būtu jālepojas.

-   Tu esi pārāk stingrs pret sevi. Es domāju, ka turpmāk tev vajadzētu aprobežoties tikai ar mācīšanu akadēmijā. Es patiešām tā domāju.

-Tas ir jauki, ka tu to saki. Bet patiesībā mēs varam būt laimīgi, ka uz tilta neviens netika ievainots.

-   Veiksme ir katra darba sastāvdaļa.

-    Dažreiz tā tev uzsmaida, bet dažreiz ne.

-   Šoreiz uzsmaidīja, viņa sacīja.

Pēdējo reizi, turpmāk tā nebūs. Taču nevienam tas nebija jāsaka.

Iestājās neveikls klusums, un Vinss juta, ka viņa grib vēl kaut ko sacīt. Viņš centās runāt tikai par darbu.

-   Mums nevajadzēja viņam apsolīt, ka atļausim ar tevi runāt, Vinss ieteicās. Vienmēr ir bīstami iztapt vajātāja mānijai, bet pieķeršana melos var turpmāk izraisīt nelaimi.

-   Es faktiski gribēju ar viņu runāt, ja vien tu to uzskatītu par labu stratēģiju. Es negribēju viņam melot.

-   Zinu, atteica Vinss. Bet priekšniece negribēja to pieļaut. Vai es tur varēju kaut ko iebilst? Ja vien tu juties normāli.

-    Es jūtos labi.

-     Tā tam vajadzētu būt. Es nedomāju, ka Falkons tik drīz izkļus no cietuma. Kā teica viņa advokāts ja tiesnesis noteica drošības naudu desmit tūkstošu dolāru apmērā, tad tikpat labi viņš varēja to noteikt ari desmit miljonu apmērā.

-    Acīmredzot Sviteks ir kaut ko mainījis. Pēc pusdienām piezvanīja no policijas iecirkņa. Falkons ir iemaksājis drošības naudu.

-    Vai tiešām? Kādā veidā?

-   Es nezinu, viņa atbildēja. Bet tagad pietiks runāt par Falkonu. Es esmu ļoti laimīga, ka varēju tev palīdzēt. Tāpēc jau es devos uz tiltu.

Tas netieši norādīja uz to, ka viņa nebija turp gājusi tikai tādēļ, lai satiktu Vinsu.

-    Es sapratu, ko tu gribi sacīt, viņš ieminējās.

-   Nē, varbūt tas neizklausījās pareizi. Es tikai gribēju teikt ja es vēlētos ar tevi parunāties, es nebutu ieradusies uz tilta kaut kāda bezpajumtnieka pašnāvības mēģinājuma laika. Es tev gluži vienkārši piezvanītu un teiktu sveiks, Vins, es gribu ar tevi papļāpāt.

-    Es zinu, ka tu tā darītu.

Alisija apklusa, un Vinss juta, kā pārmainās viņas balss.

-   Sveiks, Vins, es gribu ar tevi papļāpāt.

Atkal iestājās klusums. Vinsam aizžņaudzās kakls. Viņš dziļi ieelpoja un nopūtās.

-   Tas nebūs tik vienkārši, Alisij.

-   Tas ir daudz vienkāršāk, nekā izlikties par pilnīgiem svešiniekiem.

-   Nesāksim atkal no sakuma, labi?

-   Tev taisnība. Nedarīsim tā. Nedēļas nogalē Sautbičā ir džeza festivāls. Daži klubi sāks jau piektdienas vakarā. Tev džezs patīk vēl vairak nekā man. Vai negribi aiziet?

-   Es nedomāju…

-   Nedomā. Tikai dari.

Vinss pietiekami ilgi klusēja, lai viņai jau rastos cerības.

-    Lieliski, viņa teica. Es piebraukšu ap deviņiem.

Viņš jau gribēja atteikties, taču tad viņā ierunājās bailes bailes no sagrāves, ko abi jau reiz bija piedzīvojuši, bailes no atklājuma, ka viņiem nav nākotnes, un vēl lielākās bailes, ka apstiprināsies fakts, ka viņš nekad nevarēs veidot kopdzīvi ar iecerēto sievieti.

-    Lai notiek, viņš sacīja. Līdz ritvakaram.

Alisija ātri atvadījās un nolika klausuli. Skaidrs, ka viņa gribēja pārtraukt sarunu, kamēr Vinss nav pārdomājis. Tomēr tas nebija iespējams. Vinss bija cilvēks, kas tur doto vārdu. Ja viņš bija teicis, ka ies, tad to ari darīs. Viņa dabā nebija mainīt lēmumus.

Izņēmums bija tās durvis. Tās grubuļainās durvis tumšā gaiteņa galā durvis, kuras viņš nekad nebija atvēris.

Uz virtuves galda Vinss sameklēja pulksteni un nospieda skaļruņa taustiņu.

Desmit un piecdesmit divas minūtes, mehāniska balss paziņoja. Laiks doties gulēt.

Viņš paspēra trīs soļus pa labi un atvēra atvilkni tieši zem mikroviļņu krāsniņas. Zāles bija staniola iesaiņojumā trešajā nodaļījumā pa kreisi. Ārsts bija izrakstījis mirtacapīnu trīsdesmit miligramu šķīstošo tablešu formā, kas bija jāiedzer katru vakaru pirms gulētiešanas Tas bija antidepresants. Nelikās gan, ka tas viņu padarītu laimīgāku, toties ļāva momentā atslēgties.

Viņš attaisīja iesaiņojumu un uzlika tableti uz mēles. Rūgtā citronu garša nomierinaja un deva drošības izjūtu. Astoņas stundas miega bija nodrošinātas. Astoņas lieliskas stundas, kad viss ir saskatāms.

Sapņos pat visdrausmīgākajos murgos Vinsents Paulo nekad nebija akls.

Piektā nodaļa

Tisija nejuta auksto nakts gaisu, kamēr vēl nebija izslēgusi savu mobilo telefonu.

Apkārtējais ļaužu bars bija tik trokšņains, ka viņa bija spiesta iziet ārpusē, lai piezvanītu Vinsam. Mirack' Mile bija grezns iepirkšanās bulvāris, Coral Gables komerciālais centrs. Šajā gadalaikā tur varēja aplūkot palmu un elektrisko Ziemassvētku rotājumu eklektisku maisījumu. Visur bija redzamas krāsainas lampiņas, skatlogus bija aizputinājis mākslīgais sniegs, no apgaismes stabiem nokarājās ziemeļbrieži un saldumu kārbas. Restorāna Houston's bārs jau ceturtdienu vakaros pievilka cilvēku barus, un gaidītāju rinda sniedzas līdz pat ielas stūrim. Rindā stāvošie vientuļnieki aplūkoja cits citu ar sakāpinātu interesi. Šādā laikā vispatīkamāk bija kādam pieglausties.

Alisija vienīgā bija bez mēteļa. Viņa jutās kā viena no filmas "Džersijas meitenes" varonēm, kas katru gadu noslēdza televīzijas ziņu raidījumu, par spīti četrdesmit grādu aukstumam demonstrējot savus jaunos bikini un mākslīgo iedegumu.

Alisija nebija iznākusi meklēt laupījumu. Ceturtdienu vakarus viņa pavadīja kopā ar agrāko dienu draudzenēm. Tā bija iespēja izlauzties no šaurās sabiedriskās dzīves, kas viņu arvien vairāk ierobežoja, kopš viņa strādāja policijā. Kad Alisija iegāja telpā, visi puiši pavirzījās malā un kārtīgi viņu nopētīja. Viņa pamanīja dažu sieviešu niknos skatienus; tās domāja, ka Alisija grasās ielauzties viņu medību teritorijā. Pārsteidzoši lielas sabiedrības daļas vērtējums par citu cilvēku pamatojās galvenokārt uz acu kontaktu. Šis mazais atklājums viņai ienāca prātā gluži nevilšus. Taču reti gadās, ka kaut kas notiek bez kāda iemesla. Alisija iedomājās par Vinsu, un viņā atkal atgriezās sāpīgā apziņa, ka Vinss nekad vairs neuzmeklēs viņas skatienu no telpas otra gala. Alisija pēkšņi sadusmojās uz sevi. Ja Vinss zinātu, cik ļoti Alisija jūt viņam līdzi, viņš novērstos uz visiem laikiem.

Alisija sāka lauzties atpakaļ pie galdiņa, pie kura sēdēja draudzenes. Bārs bija vēl vairāk pārpildīts un trokšņaināks. Divu izdzerto kokteiļu sekas jau bija kļuvušas manāmākas, un viņa atteicās no pēkšņi radušās vēlēšanās piezvanīt Vinsam. Alisija labi zināja, kā uz viņu iedarbojas alkohols, tomēr dažreiz tas ar viņu izstrādāja ļaunus jokus.

Kad viņa beidzot sasniedza galdiņu, viesmīļi jau vāca nost tukšās glāzes un piecas sievietes kārtoja rēķinu.

-   Tu esi parādā sešpadsmit dolārus un divdesmit centus, sacīja Rebeka, neatraudama skatienu no mazā kalkulatora. Rebeka bija Alisijas draudzene kopš koledžas laikiem, un pa šo laiku viņa nemaz nebija pārmainījusies. Rēķini tika sadalīti precīzi līdz pat penijam.

Alisija pastiepa roku uz krēsla atzveltnes pusi, lai paņemtu somiņu, taču tās tur vairs nebija. Viņa pārmeklēja grīdu visapkārt un pat ieskatījās pagaldē.

-   Meitenes, vai jūs neesat manījušas manu somiņu?

Pārējās sievietes raustīja plecus un saskatījās.

-    Nu gan ir mēsli, teica Alisija. Kāds nozadzis manu somiņu.

-   Vai tu par to esi pārliecināta?

-Jā. Es izņēmu telefonu, lai piezvanītu Vinsam, un pakāru somiņu uz krēsla atzveltnes.

Pašlaik pret atzveltni savu pēcpusi bija atspiedis kāds bāra apmeklētājs. Viņu galdiņu bija blīvi apņēmis pūlis. No atzveltnes somiņu varēja ļoti viegli noņemt, Alisijas draudzenēm nemanot.

-     Es samaksāšu tavu rēķina daļu, sacīja Rebeka. Kāpēc tu nepajautā bāra saimniecei? Varbūt kāds to viņai ir atdevis.

-      Labi, atbildēja Alisija, lai gan juta, ka ar tādiem pašiem panākumiem varētu somiņu meklēt atkritumu tvertnēs, un iespējams, ka pašreiz jau kāds idiots, kurš tagad sevi dēvē par Alisiju Mendosu, ar viņas kredītkarti jau ir ticis pie sešdesmit collu plazmas televizora. Alisiju no bāra saimnieces šķīra vesela ļaužu jūra. Lai sasniegtu leti, viņai bija sāniski jāizspraucas cauri svešinieku baram.

-   Vai kads nav jums atdevis somiņu? vaicāja Alisija.

-    Kāda tā izskatījās? bārmene jautāja.

-    Melna plecu soma.

Brīdī, kad bārmene izvilka somu no letes apakšas, no pūļa iznira Alisijas draudzene.

-   Tu to tiešām atradi? iesaucās Rebeka. Kur tā bija?

-   Viena viesmīle somiņu bija atradusi dāmu istaba, paskaidroja bārmene.

-    Es to tur neatstāju, sacīja Alisija.

-   Varbūt somiņu tur atstāja kāds no kokteiļu dzērājiem, teica Rebeka. Pārbaudi, vai kaut kas nav pazudis.

Alisija atvēra somiņu, bet restorānā bija pārāk tumšs, lai varētu saskatīt tās saturu. Viņas izgāja uz ielas, un tur viņas uzreiz ieskāva aukstais nakts gaiss. Temperatūra kritās ar katru bridi, taču, rakņājoties pa somu, Alisiju apskurbināja adrenalīna pieplūdums. Viņai par atvieglojumu, maks bija somā. Ari kredītkartes bija turpat, tāpat visa nauda.

Rebeka sakampa divdesmit dolāru banknoti un teica:

-   Tas par dzērieniem. Tagad es tev esmu parādā trīs dolārus un septiņdesmit piecus centus.

Alisija sāka soļot, pirms draudzene paguva iekasēt naudu vēl par kaut ko. Viņa pārbaudīja somas sānu kabatu un iekšējo nodaļījumu ar rāvējslēdzēju.

-   Nav lūpukrāsas.

-   Kā tad, Rebeka noņurdēja. Neņem ļaunā, draudzenīt, bet kam gan būtu vajadzīga tava lūpukrāsa?

Alisijai uzmācās nepatīkama sajūta. Viņa iztēlojās, kā ar viņas lūpukrāsu Dusty Rose No.3 kāds izvirtulis krāso sev uz olām viņas iniciāļus. Domas sāka darboties policistiem raksturīgā virzienā.

-   Es varu iedomāties tikai vienu cilvēku.

-   Vai tu doma to tipu, kurš uz tilta gribēja ar tevi aprunāties? Es domāju, ka viņš tagad jau atrodas cietumā.

-   Tiklīdz es biju prom no darba, man piezvanīja no iecirkņa un paziņoja, ka viņš atkal ir uz brīvām kājām. Viņam kaut kādā veidā izdevies iemaksāt drošības naudu.

-   Ja bezpajumtnieks būtu ienācis Houston's bārā, vai tad neviens to neievērotu?

-   Varbūt pirms izlaišanas no cietuma viņu saposa.

-Tik labi apģērba, lai viņš varētu ieiet bāra dāmu istaba? Tieši tur taču atrada tavu somu, atceries?

-   Tā ir taisnība.

-    Taču tam jābūt viņam. Ja tas nav viņš, tad kurš varētu būt šis bandīts?

Alisija atskatījās uz restorānu. Logu stiklos atvizošais ļaužu pūlis tagad izskatījās divreiz lielāks.

-    Man nav ne jausmas, viņa atbildēja.

Sestā nodaļa

Tā bija gada visaukstākā nakts, kad Falkons atkal atgriezās uz ielas.

Bija jau krietni vēls, kad viņa advokāts beidzot nosūtīja desmit tūkstošus dolāru lielo drošības naudu. Sviteks pirms klienta atbrīvošanas gribēja ar viņu kārtīgi un atklāti izrunāties. Toties Falkons vēlējās nekavējoties tikt laukā. Sviteks sāka ar sociālā darbinieka runu, izrādīdams dziļu interesi par savu nomākto klientu.

-   Sameklējiet sev dzīvokli, Falkon, nopērciet siltas drēbes, baudiet dzīvi un pie svētā Pētera! dariet taču kaut ko ar to naudu, ko jūs kā vāvere krājumus esat savilcis savā bankas seifā.

Tā neviens jurists nerūpētos par savu nabaga bezpajumtes klientu. Falkons nebija muļķis. Viņam vajadzēja sēdēt un gaidīt, kamēr Sviteks sagatavojas nepārprotami vissvarīgākajam jautājumam. Tas tips taču bija jurists, bet kas viņš būtu par juristu, ja neieinteresētos, no kuries radusies šī nauda. Ne tikai nelieši baidījās ņemt netīru naudu. Juristi pietiekami labi zināja, kad jāpiesargās pirms peļņas saņemšanas. Peļņa, peļņa, peļņa…

-    Lēnāk, Svitek! viņš skaļi noteica. Jūs to nevarat dabūt.

Maiami upe mēness gaismā atgādināja tintes melnuma lenti.

Šonakt pie upes bija klusu, nekas nebija dzirdams, tikai pa tiltu braucošo mašīnu riepu švīkstoņa. Sakaroties ar metālu, gumijas riepas aukstā un sausā laikā vienmēr radīja skaļāku troksni. Falkons īsti nesaprata, kāpēc tas tā ir, bet tas viņu nemaz neuztrauca. Viņam bija jāpačurā. Falkons apstājās tilta vidū, attaisīja bikšu priekšu un gaidīja. Nekas nenotika. Viņš nedaudz satraucās par transporta radīto troksni. Cita pēc citas ar skaņas ātrumu garām aizdrāzās automašīnas, kuru klusā šalkoņa atgādināja lāzera pistoles skaņu. Tas traucēja koncentrēties. Viņa strūkla nebija tāda kā parasti. Domas noskaidrojās, un radās apņēmība iztukšot pūsli. Viņš sakoda zobus un spieda. Viens šļāciens, tad pilēšana. Otrs šļāciens, atkal pilēšana. Ja padomā, tas bija gandrīz jautri. Kas, pie velna, bija noticis ar to vareno vīru, kurš no desmit pēdu attāluma ar strūklu spēja apgāzt parka soliņu? Viņš vēl nebija pilnīgi pabeidzis, bet bija pārāk auksts, lai visu nakti turētu izkārtu savu peni. Sevišķi tad, ja par zaudējumiem ir labi atlīdzināts, vai ne, Svitek?

Viņš aizpogājās un sāka gatavoties ceļojuma pēdējam posmam. Viņš jau gandrīz bija mājās. Jau bija manāms upes līkums. Viņam patika dzīvot pie upes. Faktiski septiņdesmit grādu vēsais upes ūdens būtu kā radīts tādai naktij kā šī. Parasta nabaga ļaužu karsta vanna taču Falkons nebija nabags. Ha! Bagātnieki ir dažādi.

Jā, es esmu veikls un visai atšķirīgs, viņš nomurmināja.

Vēsajā nakts gaisā elpa gandrīz garoja. Kļuva arvien aukstāks. Ka tas bija iespējams? Šeit taču bija Maiami, nevis Ročestera. Sviteks bija piedāvājis viņu aizvest uz patversmi, bet Falkons devās mājup. Jā, tas gan bija tikai pamests automobilis, taču tajā joprojām bija visas ērtības. Viņam bija pašam savs televizors, stereosistēma, tosteris. Viss darbotos, ja vien būtu elektrība. Viņš pat būtu varējis tur novietot trauku mazgājamo mašīnu, ja spētu to nolādēto ierīci pacelt. Bija tiešām apbrīnojami, ko tikai ļaudis nemeta ārā. Lielākā daļa izmesto mantu nebija nekādas grabažas, taču cilvēkiem tās bija apnikušas. Tās nebija ne salauztas, ne nolietotas, dažkārt tās pat nebija netīras. Vecās mantas ārā, jaunās iekšā. Pašgājēji zāles pļāvēji, radiouztvērēji, blenderi.

Un Bušmenis. Sevišķi jau Bušmenis. Tu dzirdēji pareizi. Tu esi mēsls, Bušmeni! Tu neesi nekas cits kā smirdošs atkritums!

-   Kuru tu nosauci par mēslu?

Falkons apgriezās. Viņš joprojām stāvēja zem tilta. Viņa draugs Bušmenis gulēja zemē un skatījās uz viņu. Trakais jamaikietis jau atkal bija nolasījis Falkona domas. Bet varbūt Falkons, pats nemaz nemanīdams, bija runājis skaļi.

-    Piedod, Falkons sacīja. Es neko sliktu nedomāju, veco zēn.

Kurnēdams Bušmenis pieslējās sēdus. Ap viņa pleciem bija apņemta noplīsusi sega. Falkons viņu bija iesaucis par Bušmeni, jo viņam bija visbiezākie un garākie dredi, kādus viņš bija redzējis tiem, kuri nedzīvoja Austrālijas krūmājos. Parasti netīrie un sapinkātie dredi brīvi nokarājās gluži kā jaka vilna. Šovakar tie bija aptīti ap galvu kā turbāns, tos kopā saturēja vecs metāla caurduris, kas izskatījās kā ķivere. Džinsi, kā jau parasti, bija netīri, toties sporta krekliņš izskatījās tīrs un nesaburzīts.

-   Tev ir jauns krekls? Falkons brīnījās.

-    Pirms kādas stundas bija piebraukuši ļaudis no patversmes. Šo to dalīja. Viņš pastiepa rokas, lai varētu redzet zeķu pāri, kuras viņš valkāja cimdu vietā. Tu esi nokavējis.

-   Vai viņi kādu aizveda sev līdzi?

-   Nē. No mums nevienu.

Tieši pretī, mēnesnīca tik tikko saredzama, sakustējās kartona kaudze. Tā bija Hm-Keita. Tiklīdz kāds jautāja viņas vārdu, atbilde vienmēr skanēja: Hm, Keita.

Šobrīd viņa izskatījās divreiz lielāka, nekā bija patiesība. Šo viltību viņai bija iemācījis Falkons aukstās naktīs apģērbu piebāzt ar vecām avīzēm. Bija jau arī vel citi paņēmieni, kā pasargāties no aukstuma, bet tie vienmēr beidzās ar pudeli.

-    Paskat tik, Falkons ir atgriezies, viņa konstatēja.

Kartona grēda sakustējās vēl manamāk. Vecā tilta apakša atgādināja lielu, snauduļojošu bezpajumtnieku saietu. Tur bija Bušmenis, Hm-Keita un vēl kāds pusducis citu. Vēledamies ātrāk nokļūt mājās, Falkons iedomājās, ka tūlīt pat varēs likties gulēt, bet tad ieraudzīja Džoniju Zagli. Faktiski jau Falkons viņu neredzēja tumsā pazibēja tikai acis. Viņa klātbūtni atklāja klepus. Džonijam bija dziļš, plaušas plosošs klepus. Viņš noliedza, ka būtu inficējies ar A1DS, taču visi to tāpat zināja. Pirmo reizi nonācis uz ielas, viņš bija Džonijs Skaistulītis. Tagad viņš jau vairs nebija tik skaists. Tagad viņš bija Džonijs Zaglis un zaga jebkādu informāciju.

-    Vai sadabūji kādus mēslus, Falkon?

-   Man nav nekā, kas tev varētu noderēt, Džonij.

-   Turpini vien, vecīt. Tu tagad esi populārs. Viens no labajiem cilvēkiem. Labie cilvēki vienmēr var sagādāt kaut kādus mēslus.

-   Es neesmu slavens.

-   Esi gan, Džonijs Zaglis atteica un sāka klepot. Tevi rādīja pa televizoru. Es to redzēju ātrās palīdzības istabā pie Džeksona. Visiem, kas bija tajā midzenī, es teicu: "Ei, tas taču ir mans draugs Falkons!"

Falkons vairs nejuta aukstumu. Viņā uzbangoja karstas asinis.

-    Es neesmu tavs draugs, Džonij.

Bušmenis piecēlās un pienāca tuvāk.

-   Nomierinies! Nepievērs Džonijam uzmanību.

-    Kā to saprast tu neesi mans draugs? jautāja Džonijs.

-   Man nav draugu, Falkons atbildēja.

Bušmenis izskatījās patiesi aizskarts savās jūtās.

-   Tā nu gan nevar būt patiesība, vecais.

-    Bušmenim taisnība, Džonijs sacīja. Tā nav tiesa. Es to zinu, tu to zini, to zina visi, kas tevi redzēja televīzijā. Tev ir draugi, un miers. Tev ir draudzene.

-   Aizver savu riebīgo muti, Džonij.

-   Tā ir patiesība. Tāpēc jau tevi ielika cietumā. Tu gribēji aprunāties ar savu draudzeni.

-   Viņa nav…

-   Falkonam ir draudzene, Falkonam ir…

Falkons metās Džonijam pie rīkles un nogrūda viņu zemē. Džonijs nogāzās uz muguras, bet Falkons ar ceļiem uzmetās viņam uz krūtīm. Sagrābis Džoniju ar abām rokām aiz kakla, viņš aklā naidā sāka to žņaugt.

-    Mierā! iesaucās Bušmenis.

Falkons turpināja žņaugt. Džonija seja jau kļuva zilgana.

Viņš ar nagiem plosīja un skrāpēja uzbrucēju, bet Falkons nepadevās. Likās, Džonijam acis tūlīt izsprāgs no pieres.

-    Laid viņu vaļā! kliedza Bušmenis. Taču Falkonam nebija vajadzīgs padoms. Viņam bija skaidrs, ko Džonijs pelnījis. Viņš zināja, cik spēj izturēt cilvēciska būtne. Falkons vēl ciešāk sažņaudza Džonija rīkli un tad atlaida rokas.

Džonijs apvēlās uz sāniem un cīnījās pēc elpas. Falkons kādu brīdi viņu klusēdams vēroja, un viņa sejā neatspoguļojās nekādas emocijas. Džonijs klepoja, cenzdamies atgūt elpu. Noraizējies Bušmenis pienāca tuvāk.

-    Džonij, vai nevēlies ūdeni?

-   Nē! iesaucās Falkons. Viņš vēl nedrīkst dzert. Ja viņš tagad dzers, tad nomirs. Nekādu ūdeni!

Galīgi samulsis, Bušmenis novaibstījās.

-   Vecais, par ko tu runā?

Falkons neatbildēja. Viņa domas bija izkaisītas, un viņš bija pārāk noguris, lai tās kontrolētu. Viņš palūkojās uz Bušmeni, tad uz Džoniju. Neviens neko nesacīja, bet Falkons sajuta, ka nav te vēlams.

-   Es eju uz mājām.

Viņš pārkāpa pāri Džonijam un aizgāja pa taciņu, kas vijās gar upes malu.

Pamazām dusmu uzplūdi norima un viņš atkal sāka sajust aukstumu. Domas pievērsās mājām. Skaidrs, šonakt viņš gulēs bagāžniekā. Aukstajās naktīs tā bija vislabākā vieta visā miteklī. Tikai par to iedomājoties vien, ķermeni ielija siltums līdz pat kāju pirkstiem. Aizmirsās arī ar kartona gabaliem apsegušies neveiksminieki zem tilta. Kuru gan interesēja viņu aizvainojums vai dusmas?

Dažu jardu attālumā no savas mītnes viņš pēkšņi sastinga. Blakus viņa mājoklim dega ugunskurs. Tās nebija lielas, trakojošas un nevaldāmas liesmas, bet mazs nometnes ugunskurs. Uz plastmasas redeļu kastes sēdēja svešiniece un virs liesmām sildīja rokas. Falkona viešņa bija sieviete. Viņa pamanīja Falkonu un lēni piecēlās kājās, bet negrasījās sasveicināties. Viņa tikai skatījās, un Falkons darīja to pašu. Šajā apkārtnē viņas izskats likās sevišķi neparasts. Viņa nebija ģērbusies kā bezpajumtniece. Mētelis labi piegulēja, tā metāla pogas visas atradās savās vietās. Adas cimdi bija bez caurumiem, pirksti no tiem ārā nelīda. Kurpes bija jaunas un nospodrinātas. Galvu klāja tīra, balta šalle. Tā mazliet atgādināja salveti. Labi ģērbusies pavecāka sieviete ar salveti ap galvu.

Falkons pavirzījās pussoli tuvāk un apstājās.

-   Kas jūs esat?

Viņa neatbildēja.

-    Kas jūs esat?

Klusums. Falkons mēģināja citādi.

-   Ko jūs vēlaties?

Atbildes joprojām nebija. Taču tagad viņa, klusu ciešot, sāka riņķot ap ugunskuru. Falkonam sāka trīcēt rokas. Viņš sažņaudza dūres. Falkons sāpīgi iekoda apakšlūpā, bet iekšā viņam kvēloja ugunīga lode, un tā nebija valdāma.

-   Prom, prom no manis, EJ PROJĀM, SIEVIETE!

Viņš sauca un sauca. Viņš kliedza pilna balsī. Viņš turpināja kliegt, līdz vairs nespēja. Viņš kāri tvarstīja gaisu, un tas bija tik auksts, ka likās apdedzinās plaušas. Viņš gribēja skriet, taču tas jau nebija glābiņš.

Jo viņš patiešām zināja, kas viņa ir, šī pazudušo māte.

Un viņš labi zināja, ko viņa te meklē.

Septītā nodaļa

Bija jau vēla nakts, bet Alisija joprojām gaidīja pie restorāna, kad apkalpotājs piebrauks viņas mašīnu. Tas bija vienīgais veids, kā izvairīties no iereibušajiem šoferiem, bet tāpēc pārējie klienti bija spiesti gaidīt līdz pat rītausmai. Nākamreiz viņa atbrauks savā dzeltenaja Lotus vai sarkanajā Ferrari un izmantos klientiem paredzēto stāvvietu ietves malā.

Somā iezvanījās mobilais telefons. Soma savukārt bija ielikta ēdienu atliekām paredzētajā maisiņā, lai nākamajā dienā policijā pārbaudītu pirkstu nospiedumus, kas varētu apstiprināt Falkona vainu somiņas zādzībā. Viņa ļāva, lai telefons pārslēdzas uz balss pastu, taču tas sāka atkal zvanīt. Kāds trakais neatlaidīgi centās ar viņu sazināties. Alisija aptina ap roku papīra salveti un, uzmanīgi satvērusi telefonu, atbildēja. Zvanīja tevs. Viņš gribēja zināt, kur viņa pašreiz atrodas, un viņa izstāstīja.

-    Mīļā, mēs ar māti domājam, ka tev vajadzētu nākt mājās.

-    Es jau dodos uz mājām.

-   Nē, es domāju šurp, pie mums.

Viņai jau bija divdesmit septiņi gadi, taču vecāki joprojām uzskatīja, ka viņu māja ir Alisijas īstās mājas. Šo cenu viņa labprāt maksāja par to, ka ir vecāku vienīgā meita.

-   Tēt, ir jau vēls, man rīt jāstrādā. Es aizbraukšu nedēļas nogalē.

-    Mēs tikai esam noraizējušies par tevi, tas ari viss.

Ne vienu reizi vien Alisijai bija nācies zvērēt, ka vecāki par viņu vienmēr zinās visu gan ar ko viņa satiekas, gan to, vai viņš ir piezvanījis. Varbūt viņi jau zināja, ka viņai nozagta somiņa?

-    Kāpēc jūs tā uztraucaties?

-   Tu labi zini, kāpēc. Tas ķertais Falkons ir atbrīvots pret drošības naudu.

-   Liekas, tā ir galvenā nakts ziņa.

-   Tas ir nopietni, Alisij. Valsts prokurors apgalvoja, ka desmit tūkstošu dolāru lielas drošības naudas iemaksāšana nozīmē ari viņa pazaudēšanu. Taču tas nenozīmē lietas izbeigšanu. Viņš ir klaidonis, un no viņa ir ļoti jāuzmanās.

Viņa tam negribēja piekrist, taču, nevēlēdamās, lai vecāki vēl vairāk raizētos, nepastāstīja par nozagto somiņu.

-   Klausies, es šovakar nevaru aizbraukt, bet apsolu, ka rīt tikšos ar šefu un valsts prokuroru, lai pārrunātu atbrīvošanas ordera nosacījumu maiņu.

-   Tas ir labs plāns. Bet, atgriežoties mājās, esi uzmanīga.

-   Vai atceries, ka es esmu policiste?

-    Vispirms tu esi mana meita. Mēs tevi mīlam, tāpēc arī uztraucamies.

-   Es arī jūs mīlu. Parunāsimies rit.

Kalpotājs piebrauca automašīnu, un saruna bija jāpārtrauc. Piecpadsmit minūšu ilgajā braucienā mājup mašīnā valdīja pilnīgs klusums. Somiņas nozagšana deva bagātīgu vielu pārdomām. Viņa vairs neraizējās par to, vai bija pareizi zvanīt Vinsam, vismaz pagaidām. Zvanīšana agrakajiem paziņām, it īpaši, ja to darīja no bara līdz pulksten trim naktī, parasti prātu neapgrūtināja.

Alisija dzīvoja Kokospalmu birzs dzīvoklī viena pati. Birzs bija daļa no Maiami pilsētas, diezgan patstāvīga teritorija, kas atradās krietni uz dienvidiem no centra. Alisija bija viena no "Maiami drošsirdīgo" astoņnieka, kam bija uzdots šeit patrulēt jau ilgi pirms tam, kad šeit sāka rosīties uzņēmēji. Birztala bija pazīstama ka bohēmisks, mežiem apaudzis rajons, kas bija koku mīļotāju un sešdesmito gadu puķu bērnu paradīze. Šis tas no tā laika pievilcības vēl bija pārdzīvojis buldozeru darbošanos un veco ēku nojaukšanu. Nomaļās Meinstrītas kafejnīcas bija tikpat iecienītas kā agrāk, un zem zaļās, tropiskās lapotnes apslēptajās šaurajās, līkumotajās ieliņās atrast ceļu bija grūtāk nekā Maiami centrā. Taču Alisijai, kā jau katram policistam, Kokospalmu birzs nozīmēja galvenokart ekstrēmu pasauli. Tā bija vieta, kur dažu Dienvidfloridas visdārgāko nekustamo īpašumu robežas saskārās ar geto rajonu, kur pilsētas mēra daudzu miljonu vērtā savrupmāja atradas pavisam netālu no viņa meitas šaubīgās īres mājas. Birzs kalpoja ikviena slikta paraduma apmierināšanai tur bija gan bandas, kas laupīja un zaga, gan ārsti un juristi, kuri nakts melnumā meklēja narkotikas, un cienījami pilsētas padomnieki, kuriem bija vajadzīgi seksuāli pakalpojumi par divdesmit dolāriem. Tomēr tam visam piemita vecais šarms, un Alisija nespēja sev iedomāties citu dzīvesvietu.

Es ienīstu šo vietu, viņa murmināja. Meklējot, kur novietot mašīnu, viņa tā jutās vienmēr. Protams, kāds stulbenis jau bija aizņēmis viņai paredzēto stāvvietu mājas priekšā, un viņa bija spiesta riņķot, kamēr atrada brīvu laukumiņu. Tas atradās blakus atkritumu tvertnei, tātad no rīta mašīna būs klāta ar jenota pēdu nospiedumiem. Viņa izslēdza aizdedzi, bet Honda motors vēl turpināja darboties. Tad tas divreiz norīstījās un iestājās klusums. Vēl nekad iepriekš viņai nebija piederējusi mašīna, kuras dzinēju bija tik grūti apturēt. Šī bija īsta drāmas karaliene, un tāpēc Alisija to bija nosaukusi par Eltonu.

Viņa izkāpa un aizvēra durvis. Līkumaina ietve vijās cauri ziedošiem kalistemonu krūmiem un dzīvžogu labirintiem. Virs galvas lēns vējiņš kustināja koku lapas. Alisija mundri soļoja, rokas piekļāvusi ķermenim, lai būtu siltāk, tad pēkšņi apstājās. Viņai likās, ka aiz muguras atskan soļu troksnis, taču neviens nebija redzams.

Tālāk celiņš aizvijās starp palieliem vīģu kokiem. Gadu gaitā līkumainās koku saknes bija izliekušas un pat pārplēsušas ietves betona plāksnes. Pēkšņi kļuva tumšāks, jo laternu gaisma ar grūtībām spēja izlauzties cauri sakuplojošo zaru un vaskaino, mīksto lapu biezoknim.

Atkal kļuva dzirdami soļi. Alisija sāka iet ātrāk, un likās, ka aizmugurē dzirdamo papēžu klaudzēšana arī paātrinās, pielāgojoties viņas gaitai. Viņa nokāpa no ietves un turpināja iet pa zāli. Soļu skaņa izgaisa, it kā viņai kāds sekotu cieši pa pēdām. Celiņa pagriezienā Alisija atkal uzkāpa uz ietves. Viņas kurpju papēži sāka klaudzēt uz betona, un jau pēc mirkļa līdzīgs troksnis atskanēja viņai aiz muguras. Alisija pagriezās un uzsauca:

-    Kas tur ir?

Neviens nebija redzams, neviens neatbildēja. Tumsā starp kokiem viņa tomēr sajuta kāda cilvēka klātbūtni. Kaut man līdzi būtu pistole, Alisija nodomāja. Iedama uz baru iedzert, viņa nekad to neņēma līdzi.

Alisija pagriezās pret savu māju, un viņai likās, ka sirds izkāps pa muti. Pie parādes durvju kāpnēm stāvēja kāds vīrietis. Vēl mirklis, un Alisija būtu viņam iespērusi pēc Austrumu cīņu likumiem, taču kaut kas viņu atturēja.

-   Tas esmu es, Felipe, sacīja vīrietis.

Alisiju pārņēma spējš atvieglojums, lai gan viņa joprojām jutās tā, it kā būtu viņu gandrīz nogalinājusi.

-   Nekad tā neložņājiet aiz manis! Ko jūs šeit darāt?

-    Un kā jūs domājat? viņš atjautāja.

Felipe bija viens no tēva miesassargiem. Viņš bija apmēram sešas pēdas un sešas collas garš, ar ugunsdzēsēja miesas uzbūvi un skaistu ādu, kas bija tikai mazliet par tumšu, lai to varēto nosaukt par olīvkrāsu. Viņa militārā griezuma mati izskatījās rūpīgi kopti, tikai galvas vidū bija pusmēness veida laukumiņš. Rēta bija tieši tikpat liela kā alus pudeles apakšējā daļa un liecināja, ka bāra kautiņš beidzies slikti. Vaigus klāja īsi bārdas rugāji. Tāds viņš izskatījās vismaz tajās reizēs, kad Alisija viņu redzēja. Pirmo reizi viņi satikās ballītē, kas notika par godu viņas tēva ievēlēšanai par pilsētas mēru. Bija jāatzīst, ka Felipe bija stipri iekarsis, un, tā kā viņš bija iedzēris un neatradās darbā, tad piedāvājās apsargāt viņas miesu. Drīz vien kļuva skaidrs, ka viņš ir tikai muļķis, kam piemita viena attaisnojoša īpašība mēru viņš mīlēja ka savu tēvu un, ja vien vajadzētu, viņš saņemtu mēram domāto lodi. Šāda uzticība pilnīgi atsvēra nejaušus un lielākoties nevainīgus piedāvājumus.

-    Vai jūs sūtīja tēvs? viņa jautāja.

-   Protams. Viņš gribēja būt pilnīgi drošs, ka jus bez starpgadījumiem nokļūstat mājās.

-   Es zinu. Bet ceru, ka jūs saprotat tas nav nepieciešams. Man ļoti žēl, ka jums nakts laikā bija jāmēro šis ceļš.

Viņa devās augšup pa kāpnēm. Filipe sekoja. Alisija apstājās pie parādes durvīm un sacīja:

-Jūs varat doties mājās, Felipe.

Likās, ka pašapmierinātais Felipe saprot, cik ļoti Alisijai apnicis.

-  Jūsu tēvs īpaši piekodināja man ieiet pirmajam un visu pārbaudīt. Man jāpārliecinās, vai kāds neslēpjas sienas skapī. Tā, lūk!

-    Ak, pie svētā Pētera, es taču esmu policiste!

-    Ei, es tikai daru to, ko man liek.

Viņi abi stāvēja pie parādes durvīm, un Felipes Uzvarētāja sejā atplauka plats smaids kā jau cilvēkam, kuram ir tiesības šeit ieiet. Bija jau pārāk vēls, lai vēl zvanītu tēvam un par to strīdētos. Viņa atslēdza durvis un pakāpās sānis.

-    Tikai ātri, lūdzu!

Kad Alisija pārkāpa pāri slieksnim un ieslēdza gaismu, Felipe viņai pamirkšķināja.

-  Jauka vietiņa, viņš jautri ieteicās, it kā gaidīdams, ka Alisija tūlīt ieslēgs mūziku un piedāvās iedzert.

Alisijas dzīvoklis bija mājīgs, taču ne pārāk liels. Virtuve un dzīvojamā istaba atradās apakšstāvā. Nebija atsevišķas ēdamistabas, tikai ēdamzona, kura bija daļa no dzīvojamas istabas un kuru no virtuves atdalīja neliels ēdienu izsniegšanas lodziņš virs izlietnes. Alisija pavadīja Felipi līdz bīdāmajām stikla durvīm. Viņš tās atslēdza un izgāja ārpusē, lai pārbaudītu iekšējo pagalmu. Bija jau vēls, Alisija bija nogurusi un sāka zaudēt pacietību. Pēkšņi viņa kaut ko ievēroja. Dators atradās iepretī virtuvei. Tam bija DSL pieslēgums, tāpēc tas vienmēr darbojās tiešsaistes režīmā. lesūtnē bija redzami daži jauni e-pasta sūtījumi.

-   Viss tīrs. Kur ir guļamistaba? ienācis no iekšpagalma atpakaļ dzīvoklī, jautāja Felipe.

-   Augšstāvā.

Alisija negrasījas kopā ar viņu kāpt augšā, arī viņas sejas izteiksme nepārprotami to apliecināja.

-   Tūlīt nāciet atpakaļ, viņa vēl piebilda.

Alisija atkal pievērsās e-pastam. Kā jau parasti, tur bija nedaudz surogātpasta, taču viņas uzmanību saistīja kāda nepazīstama rakstītāja atstāta ziņa. Tā saucās PAR JŪSU ROKASSOMIŅU. Noklikšķinājusi peli, Alisija atvēra vēstuli, un viņas sirds sāka strauji joņot. Sūtītājā vārda vietā bija burtu un ciparu jūklis. Viņa izlasīja ziņu vienreiz un tad vēlreiz. Tā bija īsa, kodolīga un iedvesa neslēptas šausmas.

Man ļoti žēl. Lūdzu, nebaidieties. Drīz jūs redzēsiet, ka es Jūs meklēju tikai mīlestības dēļ.

Felipe atgriezās.

-    Augšstāvā viss kārtībā. Vai jūs… Viņš apklusa teikuma vidū. Vai jums nekas nekait?

-   Viss kārtībā.

Viņa neveikli pasmaidīja, cenzdamās saglabāt vēsu sejas izteiksmi, atvēra durvis un izlaida viņu ārā.

-   Es paziņošu jūsu tēvam, ka pārbaude noritēja veiksmīgi.

Alisija jau sāka atvadīties, bet viņš atkal jautāja:

-   Vai jums tiešām nekas nekait?

-   Jā, pilnīgi droši.

-Jūs izskatāties tā, it kā butu ieraudzījusi spoku.

-    Nē. Šeit spoku nav, viņa atbildēja. Katrā ziņā ne tādu, par kuriem es gribētu runāt. Arlabunakti, Felipe.

-   Arlabunakti!

Domām virpuļojot, viņa aizvēra un aizslēdza durvis. Tā jau vairs nebija kāda klaidoņa vienreizēja prasība runāt ar mēra meitu. Nozagta lūpukrāsa, e-pasta sūtījums tā jau bija neslēpta izsekošana.

Alisija atkal pārbaudīja atslēgu, lieku reizi pārliecinādamās, ka aizbīdnis ir nostiprināts. Tad viņa uzkāpa augšstāvā un piegāja pie sienas skapja, lai paņemtu pistoli.

Astotā nodaļa

Nākamajā rīta Maiami-Deidas kriminālistikās laboratorijā uz Alisijas pūdernīcas tika atrasti pirkstu nospiedumi, kas nepiederēja viņai. Zinātnisks apstiprinājums tam, ka Falkons ir nozadzis viņas somiņu, padarītu visu daudz vienkāršāku. Taču nekas vairs nebija vienkārši.

Atrastie nospiedumi nesaskanēja ar Falkona pirkstu nospiedumiem.

-   Tas ir dīvaini, Alisija sacīja. Ja pirkstu nospiedumi nav ne mani, ne Falkona, tad kam tie pieder?

-   Mūsu datu bāzē tādu nav, viņa saņēma atbildi.

Alisija gribēja jautāt, vai viņi par to ir droši, taču saprata, ka šie puiši strādā nevainojami. Pirkstu nospiedumu analīze jau nebija tikai pogu spaidīšana un vērošana, ko parādīs dators, kā tas parasti bija redzams televīzijas pārraidēs. Maiami-Deidas kriminālistikas laboratorija visu pārbaudīja vairākas reizes. Ja viņi teica, ka neatbilst, tad tam tiešām varēja ticēt.

Ap pulksten desmitiem Alisija devās pie tehnikas ģēnijiem audio vizuālajā nodaļā. Ar viņas klēpjdatoru nodarbojās Gajs Švarcs, ļoti veikls zellis, kas bija sadzinis pēdas e-pastam.

-    Ziņa ir nosūtīta no kopēšanas centra "Sarkanais putns", Švarcs sacīja. Tas atrodas lielā iepirkumu laukumā pie Sarkanās ielas krustojuma ar Putnu ielu. To var viegli atrast, taču tagad nāk grūtākā daļa.

-    Kā to saprast?

-    Kopēšanas centrs "Sarkanais putns" iznomā datorlaiku uz stundām, tāpat kā to dara interneta kafejnīcās. Tur var ienākt jebkurš no ielas un nosūtīt e-pastu, kam vien vēlas. Taču, paskatījies uz datoru, es nevaru noteikt, kas ir sūtītājs. Vienīgā cerība, ka kopēšanas centra darbinieks varētu pastāstīt, kas ir nomājis to datoru, no kura izsūtīta vēstule. Un varbūt jūs varētu dabūt pirkstu nospiedumus no tastatūras vai peles.

-    Es ari tā domāju, viņa piekrita.

Pēc divdesmit minūtēm Alisija un detektīvs Alans Bārbers jau bija kopēšanas centrā. Alisija bija "personiski ieinteresēta šaja lietā" tas vairāk gan bija visai neveikls apzīmējums vārdam "upuris". Bet tāda nu bija policijas valoda. Tāpēc viņai vajadzēja lūgt atļauju, lai varētu pavadīt detektīvu Bārberu un viņa komandu apskatīt nozieguma vietu. Prokurora pēdējā prasība bija, lai Alisija tiesā liecinātu gan kā cietusī, gan kā izmeklētāja. Viņai atļāva piedalīties apskatē tikai kā novērotājai. Punkts. Saruna beigusies. Bet Alisija bija apmierināta ar to pašu.

Detektīvs Bārbers policijā strādāja jau divdesmit gadus un varbūt jau kādu pusgadu vairs necentās padarīt krāšņāku savu televīzijas filmas detektīva Džo Fraidija vienmuļo ikdienu. Maiami reti bija tik auksts, lai būtu jāvalkā šineļveida mētelis, un tagad aukstumā Bārbers jutās kā karnevālā. Rokas dziļi sabāzis kabatās, viņš stāvēja pie letes līdzās kases aparātam, un viņa tuklā, grumbu izvagotā seja bija tik rievaina kā Spāņu kāpnes Romā. Uz stiklotās virsmas gulēja no policijas arhīva paņemta Falkona krāsainā fotogrāfija. Atspiedies uz elkoņa, to pētīja iepriekšējās nakts zāles pārzinis. Tā bija Bārbera parastā izjautāšanas taktika. Viņš nekad neprasīja, lai liecinieks kādu aprakstītu uz labu laimi, bet nolika viņa priekšā fotogrāfiju, lai tā rosinātu atmiņas.

-   Vai esat šo puisi kādreiz redzējis? jautāja Bārbers.

Jaunais vīrietis pakasīja pūķi, kas bija ietetovēts uz viņa skūtās galvas tieši virs auss.

-Nē.

Ta nebija atbilde, kuru Alisija vai detektīvs bija gaidījuši.

-   Vai esat pārliecināts? pārjautāja Bārbers.

-    Mīļais, ja es to tipu būtu redzējis, es gan viņu atcerētos.

Bārbers saglabaja savaldību. Alisijai bija jāsaņemas, lai neiejauktos sarunā ar savu iztaujāšanas paņēmienu. Izrādījās, ka atrašanās ārpus spēles laukuma ar virtuālu vīkšķi mutē ir daudz grūtāka, nekā bija gaidīts.

Meklētais dators atradās trešajā nodaļījumā. Nozieguma vietas izmeklētāji darbojās kā parasti, apputinādami priekšmetus, uz kuriem cerēja atrast pirkstu nospiedumus, kā arī meklējot citus fiziskus pierādījumus, pēc kuriem varētu identificēt personu, kura būtu sūtījusi Alisijai e-pastu.

-   Vai atceraties, kas vakarvakar lietoja šo datoru? jautāja Bārbers.

-    Kurā laikā?

Bārbers sāka meklēt e-pasta kopiju. Alisija uzrakstīja uz tukšas veidlapas: "E-pastu nosūtīja no jūsu trešā datora pulksten divdesmit divos un divdesmit divās minūtēs."

Bārbers pašķielēja uz viņu, it ka teikdams mēs vienojāmies, ka jūs nerunāsiet.

-    Pulksten divdesmit divos un divdesmit divās minūtēs, viņš atkārtoja.

-    Precīzi neatceros. Taču es domāju, ka tā bija sieviete.

-   Sieviete?

-Jā. Vecāka sieviete.

Bārbers vēlreiz pastiepa kalpotājam fotogrāfiju.

-Vai esat pārliecināts, ka tas nebija šis puisis?

-Jā.

Bārbers izskatījas sapīcis.

-    Vai jūs varat aprakstīt pēdējos trīs klientus, ar kuriem jums bija darīšana iepriekšējā vakarā?

-   Protams. Viena bija sieviete, un… Ak! Nē, bija divas sievietes, un pats pēdējais bija vīrietis. Es tā domāju. īsti nezinu. Bija vai nu vīrietis, vai sieviete.

-   Tas, protams, sašaurina meklējamo cilvēku loku, noteica Bārbers.

Alisija gaidīja, ka viņš turpinās, bet detektīvs pēkšņi sāka nodarboties ar īsziņas studēšanu savā telefonā. Alisija jautāja kalpotājam:

-   Vai jūsu apmeklētāji parakstās žurnālā vai kaut kur citur?

-    Nē, viņi tikai samaksā par izmantoto laiku un aiziet.

-   Vai sieviete, kura noīrēja trešo datoru, maksāja ar kredītkarti?

-   Par summām līdz divdesmit dolāriem mēs kredītkartes nepieņemam. Es esmu pilnīgi pārliecināts, ka pa visu nakti bija tikai viens darījums, par kuru norēķinājās ar kredītkarti.

Bārbers joprojām lasīja savu īsziņu, tāpēc Alisija turpināja:

-    Vai jums telpās ir novērošanas kameras? Vai mēs nevarētu paskatīties ierakstus?

-   Nē, mes respektējam klientu slepenību. Citiem vārdiem kā jums patiktu, ja kāds novērotu, kā jūs sērfojat pa pornolappusēm?

Bārbers pēkšņi sāka bungot ar pirkstiem pa letes stikloto virsmu.

-   Vai jūs vēl kaut ko vēlētos pajautāt?

Alisija atkāpās. Viņa necentās Bārberu pārspēt, taču bija skaidrs, ka detektīvu viņas lieta neinteresē. Bārbers bija pirmšķirīgs slepkavību izmeklēšanas detektīvs, kam jāizmeklē neskaitāms daudzums slepkavību, kuras prasīja visu viņa uzmanību. Viņš bija piesaistīts šim izsekošanas gadījumam tikai tāpēc, ka Alisija bija mcra meita. Alisijai tas nepatika tāpat kā viņam, bet, ja viņš pat negatavojās noskaidrot nepieciešamos jautājumus, tad to varēja viņa pati. Var jau būt, ka viņa bija aizgājusi pārāk tālu.

-   Turpiniet, detektīv. Piedodiet!

-    Vai jūs varat aprakstīt šo vecāko sievieti? Bārbers jautāja. To, kura iznomāja trešo kabīni.

Kalpotājs novaibstījās, it kā viņam būtu grūti atcerēties, kas noticis pirms četrpadsmit stundām.

-    Patiesībā nevaru. Varbūt viņa bija spāniska izskata. Neliela auguma. Jus jau zināt, tāda pati kā citi klienti. Mums ir daudz apmeklētāju.

Bārbers uzdeva vēl dažus mazsvarīgus papildjautājumus. Nobeigumā viņš pasniedza kalpotājam savu vizītkarti ar uzaicinājumu piezvanīt, ja viņš vēl kaut ko atcerēsies.

-   Es ceru, ka biju jums noderīgs, sacīja kalpotājs.

-   Jā, pateicos, Alisija atbildēja.

Bārbers pārbaudīja nozieguma vietas apskates grupu, kura jau otro stundu nodarbojās ar trešo datoru. Viņi ar to rīkojās kā ar savu. Bārbers pamāja, un Alisija viņam sekoja.

-   Vai jūs domājat, ka puisis kādu slēpj? viņa jautāja.

-   Nē, atbildēja Bārbers. Es nedomāju, ka viņš ievēro visus, kas ienāk un aiziet. Viņam tas nav svarīgi.

-Jums faktiski neliekas, ka tā bija vecāka sieviete, kas nozaga manu somiņu un atsūtīja e-pastu, vai ne?

-Sieviete varēja jums nosūtīt ziņu. Es nevaru iedomāties, kas nozaga jūsu somiņu.

-    Vai jus uzskatāt, ka šajā lietā ir iesaistīti divi cilvēki?

-   Alisij, jūs uzdodat daudz jautājumu, un tas šajā amata ir labi. Bet, redziet, galvenais ir jautāt tiem cilvēkiem, kuri zina atbildes. Taču, pie velna, kā gan es varu zināt, vai te ir iesaistīti divi cilvēki vai arī nav?

Viņš turpināja iet uz savu automašīnu. Alisija viņam sekoja. Viņa domāja par to, ko bija teicis kalpotājs.

-   Tas vienkārši nesaskan. Kāds nozog manu lūpukrāsu, un tad kāda maza, veca sieviete atsūta e-pastu, kurā apgalvo, ka meklē mani mīlestības dēļ?

-   Jā, tas mulsina.

-    Un ja nu ne? Ja nu tā sieviete patiešām man atsūtīja e-pastu?

-   Jā, mīļā, notiek dīvainas lietas.

Alisija apsēdās pasažieru vietā un aizvēra durvis. Bārbers iedarbināja dzinēju un atpakaļgaitā izbrauca no stāvvietas. Alisija atskatījās uz kopēšanas centru.

-    Ne jau ar mani, viņa noteica. Mīļā.

Devītā nodaļa

Bēram Raulam Mendosam nepatika tas, ko viņam sacīja Džeks Sviteks.

-    Mēs runājam par manu meitu, mērs teica telefonā.

-    Es, protams, jūtu jums līdzi, atbildēja Sviteks. Bet es te neredzu nekādu atšķirību, ja runa būtu par kādu no manas ģimenes.

Mērs ieslīga atpakaļ lielajā ādas krēslā. Viņa uzticamais palīgs un miesassargs Felipe bija nosēdināts atzveltnes krēslā vecā tīkkoka galda pretējā pusē. Visas mēra mēbeles bija darinātas no tīkkoka. Kuģniecības tematam veltītie dekorējumi kopā ar līci, kas bija redzams pa logu, atgādināja mēram, ka viņam sen nav bijis laika doties jūrā. Ārpus dienesta pienākumiem viņam gandrīz nekam vairs neatlika laika. Izņēmums bija tikai viņa meita.

Mendosa vienmēr bija atlicinājis laiku Alisijai, sakot jau ar futbola spēļu apmeklējumiem, kad viņa vēl bija maza meitenīte, līdz pat izlaidumam Policijas akadēmijā. Viņš mīlēja savu sievu, un vēl pēc divdesmit deviņiem gadiem viņi bija kopā un dzīvoja laimīgi. Pat pēc kāzām jēdziens par kāda cita cilvēka nāvi viņam likās mazliet nereāls, vairāk tāda kā jūtu dziļuma melodramatiska metafora nekā patiess notikums. Ar Alisijas piedzimšanu viss mainījās. Kad viņa vēl pavisam maziņa saslima, viņš lūdza Dievu, kaut varētu slimot meitiņas vietā. Kad Alisija raudāja, viņš to nespēja izturēt. Ja tagad kāds bezpajumtes izvirtulis viņu izsekoja, tad tas vairs nebija nekāds joks. Nebija svarīgi, ka mēra pilnvaru termiņš tuvojās beigām un bija jāsāk priekšvēlēšanu ciņa par otrreizēju ievēlēšanu. Nebija svarīgi, ka līdzekļi tam bija jāsagādā jau ilgi pirms vēlētāju došanās pie urnām, jābrauc tikties ar viņiem, jāspiež rokas, jāsaņem nauda pret čekiem. Viņš pūlējās diplomātiski izturēties pret Falkona advokātu, bet tas bija viņa meitas drošības dēļ, un viņš bija neiecietīgs pret katru, kas atteicās atvērt acis un skatīties uz lietām tā, kā to darītu ikviens tēvs.

-   Es saprotu, mērs teica, ka ir neparasti, ja upura tēvs piezvana apsūdzētā advokātam, tomēr-lūdzu, uzklausiet mani.

-    Tā ir gadījies ari citas lietās, ieteicās Džeks. Vēl daudz ļaunākās.

-   Tad jūs saprotat, cik vīlies es biju, kad man piezvanīja prokurors un paziņoja, ka jūs nepiekritīsiet pārskatīt atbrīvošanas nosacījumus.

-   Tas nav nekas personisks, teica Džeks. Likums prasa, lai prokurors atklāj tiesnesim jaunus faktus, kas pierāda, ka mans klients ir augstāka bēgšanas riska objekts, vai arī, ka viņš vairāk nekā parasti apdraud sabiedrību.

-Jūsu klients turpina izsekot manu meitu. Vai ar to nepietiek?

-   Ja prokuroram ir pierādījumi, kas apliecina šo pretenziju, tad šajā pēcpusdienā mēs būsim tiesā.

Sviteks bija trāpījis naglai uz galvas. Apsūdzētā advokāts nevarēja zināt visas vājās vietas valsts apsūdzībā, sevišķi šādā agrīnā stadijā, bet prokurors tās bija visos sīkumos izklāstījis mēram. Neviena nepamanīts, bezpajumtnieks bija iekļuvis smalkajā Coral Gables bārā, paņēmis sieviešu rokassomiņu un pametis to dāmu istabā. Kasieris kopēšanas centrā apgalvoja, ka sieviete, nevis vīrietis bija iznomājusi datoru, kas tika izmantots, lai Alisijai nosūtītu e-pastu. Falkona pirkstu nospiedumus nekur neatrada. Uz Alisijas pūdernīcas bija sveši pirkstu nospiedumi, kas nesakrita ar Falkona nospiedumiem.

-   Jūs esat ļoti vērīgs advokāts, mister Svitek.

-   Tādās reizēs kā šī es tikai daru savu darbu.

-    Es varu iedomāties, cik daudz uzmanības veltīts šā darba izskatīšanai.

-   Tā varētu būt.

-   Tad kāpēc jūs nepiekrītat ierobežojumiem, kas aizliegtu jūsu klientam tuvoties manai meitai ne vairāk par piecsimt jardiem?

Iestājās klusums. Varēja just, ka Sviteks gribētu piekrist. Vai tas bija iespējams noziedznieka aizstāvis ar sirdsapziņu? Nekādā ziņā. Jebkurš mēģinājums ielauzties jurista morālajā jūtīgumā bija iespējams tikai ar mēra īpašajām pārliecināšanas spējām. Nolādēts, es to varu.

-   Man žēl, bet es to nevaru.

Tas apslāpēja mēra uzpūtīgo patmīlību.

-    Kāpēc ne?

-   Tāpēc, ka tas nav mana klienta interesēs.

-    Vai jūs vēlaties kaut ko saņemt pretī? Mazu quid pro quo[1]? Vai tā?

-    Mister mēr, runājot par šādām lietām, es patiešām jūtos neērti.

-   Nopietni. Ja vien jūs kaut ko vēlaties, sakiet man.

Atkal bija jūtams, ka Sviteks iekšēji cīnās. Advokāts sacīja:

-    Lūdzu, nesaprotiet mani nepareizi. Es pat nevaru iedomāties, kas notiek vecāku prātā, kad runa ir par bērna drošību, pat ja viņš ir jau pieaudzis. Bet mums butu jāizvairās no šādām sarunām. Tās tikai vairos publikas pārliecību, ka lieta pret manu klientu nav ierosināta pēc pamatota likumīga sprieduma, bet gan pēc mēra emociju diktāta.

Mērs sāka kodīt apakšlūpu. Cik labi, ka Sviteks nebija kopā ar viņu kabinetā. Viņš butu varējis viņam iebelzt.

-   Es jums par to pateicos, sacīja mērs. Neko citu es arī negaidīju no naudas atmazgātāja.

-   Piedodiet? iesaucās Džeks.

-   Es runāju par tiem desmit tūkstošiem dolāru drošības naudas, ko iemaksāja jūsu klients. Nav noslēpums, ka jūs šo naudu slepus izvedāt no Bahamam.

-   Es neko neizvedu slepus, Džeks iebilda. Ar drošības naudu nav saistīti nekādi noslēpumi, jo es visu darīju atklāti. Manam klientam ir pieejama skaidra nauda Bahamās. Es atvēru uz viņa vārda Bahamu bankā krājkontu par desmit tūkstošiem dolāru. Naudu nosūtīju ar bankas pārvedumu, tika izpildīti visi nepieciešamie valūtas darījumu pārskati, un federāļiem nebija kur piesieties. Viss.

-   Nē, tas vēl nav viss. Tas nebūs viss, kamēr vien tas trakais neģēlis izsekos manu meitu. Tad redzēsim, kā būs ar jūsu pašapmierinātību.

Neatvadījies Mendosa pārtrauca telefona sarunu un pat necentās slēpt no miesassarga savu uztraukumu. Viņš piecēlās un piegāja pie loga. Mērs nespēja nomierināties, pat skatoties uz līča zilganzaļo ūdens virsmu un jahtām.

-   Vai jūs gribētu, lai es parunāju ar to Sviteku? Felipe ierunājās.

-   Neesi muļķis, mērs atbildēja, joprojām skatīdamies laukā pa logu.

-   Vai jūs gribat, lai apciemoju Falkonu?

Mērs pagriezās pret viņu, it kā kaut ko apsvērdams, tad piespiesti pasmaidīja. Felipe atbildēja ar smaidu. Pēc brīža abi vīrieši viens otram tik plati uzsmaidīja, ka mērs ar grūtībām novaldīja smieklus. Arī Felipe jau bija uz smieklu robežas, lai gan īsti nesaprata, kāpēc.

-   Kas tur tik smieklīgs, bos?

-   Es tikai esmu pārsteigts, cik tu vari būt stulbs.

Felipes smaids izgaisa.

-   Ko jūs ar to domājat?

Mērs kļuva ārkārtīgi nopietns.

-   Es tev uzdošu divus jautājumus. Pirmais vai tev nav skaidrs, kas jādara? Otrs kāpēc pirms tam jāprasa mēra atļauja?

Desmitā nodaļa

Džeks Sviteks uzskatīja, ka vienmer atrodas darba, taču viņam nepatika darba jautājumus kārtot telefoniski. Tas bija likums, kuru, tāpat kā daudzus citus likumus, iznīcināja izņēmumi. Viņš apmeklēja klientus, kuri atradās cietumā, kuriem pat nebija automašīnas, kā arī tādus, kuri dzīvoja automašīnās.

-    Vai tu esi pārliecināts, ka ejam pareizajā virzienā? jautāja Teo.

Džeks gāja pa taciņu gar Maiami upi. Divsimt pēdu virs viņu galvām aizrībināja elektrovilciens. Kāds velkonītis nesteidzīgi kūla ūdeni, vilkdams sarūsējušu, pusnogrimušu liellaivu lejup pa straumi.

-    Vai es esmu pārliecināts? pārvaicāja Džeks. Ceļu man izstastīja klīniski paranojāls bezpajumtnieks, kas draudēja nolēkt no tilta, ja ar viņu nerunās mēra meita. Kāpēc lai es apšaubītu to, ka ceļš ir pareizs?

Teo bridi padomaja, tad atkal jautāja:

-    Vai tu ar viņu runāji globāliski?

-Kā es runāju?

-   Globāliski. Tā ir bezpajumtnieku lietotā universālā valoda. Kaut kas līdzīgs esperanto.

-    Kas tas ir?

-   Vai tu nekad neesi dzirdējis par esperanto? To izgudroja kāds poļu tipiņš, bet tā vairāk atgādina spāņu vai itāliešu valodu. Globālā valoda ir līdzīga. Tās pamatā ir angļu valoda, kas papildināta ar visā pasaulē lietotiem jēdzieniem, lai gan ir iespējami ari visādi brīnumi atkarībā no konteksta. Falkons droši vien runāja globāliski, kad aprakstīja ceļu.

Džeks nezināja, ko atbildēt. Teo piemita pārdabiska spēja vienlaikus paust pilnīgas nejēdzības un tajā pašā laikā demonstrēt nevainojamu jautājumu izpratni.

Viņi devās tālāk. Telefona saruna ar štata prokuroru šorīt bija ilgusi tikai dažas minūtes. Džeks gandrīz uzreiz saprata, ka prokurors mēģina viņu iebiedēt. Ja izrādītos, ka Falkons joprojām neliek mierā mēra meitu, prokurors jau būtu tiesā agrāk, neka tiesu izpildītājs paspētu pateikt: "Visiem piecelties!"

Džeks nepiekristu aresta orderim. Mēra personiskais telefona zvans stāvokli padarīja stipri grūtāku, bet viņa darbs prasīja rīkoties klienta interesēs un nerēķināties ar emocijām. Ja Falkons ir atteicies pārtraukt Alisijas Mendosas vajāšanu, tad viņam būtu laiks meklēt sev citu juristu. Džeks bija atraidījis ļoti daudz iespējamo klientu, kuri bija izdarījuši briesmīgus noziegumus. Nevar strādāt par noziedznieka aizstāvi, ja viņš rada problēmas aizstāvības laikā.

-   Vai mēs vēl neesam galā? jautāja Teo.

Džeks izlikās, ka nav dzirdējis. Maiami upe no lidostas stiepās četras ar pusi jūdzes dienvidu virzienā un ieplūda Biskeina līcī. Gadsimtiem ilgi upes tējas krāsas ūdeņi bija nesuši uz jūru visu, sākot ar jēlcukuru un beidzot ar neattīrītiem notekūdeņiem. Jebkurā diennakts laikā te varēja ieraudzīt kādu deviņdesmit pēdu garu jahtu, kas dodas uz Rietumindiju un dala kuģošanas ceļu ar vecu, aprūsējušu konteinerkuģi, kas ved kokaīnu. Tā patiešām bija rosīga upe, kas gadā ienesa četrus miljardus dolāru peļņu tikai par oficiālajām kravām vien. Pastaiga pa tās krastiem bija kā Floridas vēsturisko ainu parāde. Te varēja redzēt divus tūkstošus gadu vecas relikvijas no tekestas cilts indiāņu laikiem, Floridas

Austrumkrasta dzelzceļa noliktavas un kuģu būvētavas, vecu fortu no Pilsoņu kara laikiem, kuģu piestātnes, publiskos parkus, vēsturiskas celtnes, mangrovju audzes, panīkušus ires namus un pat dažus samērā ciešamus restorānus.

Teo ieklepojās, lai pievērstu sev Džeka uzmanību.

-    Ei, Svitek! Es jautāju vai mēs vēl neesam galā?

-   Gandrīz.

Par vienu no orientieriem Falkons bija minējis restorānu "Lielā zivs", tātad viņi bija jau tuvu mērķim. Tā bija viena no Džeka iecienītajām pusdienošanas vietām. Restorāns bija piemērots, lai tur atpūstos un apēstu svaigu delfīna vai tunča gabaliņu vai ari garneļu kakliņus. No šejienes varēja vērot vēsturiskās upes plūdumu un daļu vecās Maiami, kur jūrnieki no upes rietumu daļas dzīvojamām laivām mijās ar baņķieriem un juristiem no austrumu debesskrāpju kabinetiem. Džeks veda Teo apkārt restorānam, garām atkritumu tvertnēm un tuvējai piestātnei, kur dīzeļmotoru izgarojumi sajaucās ar izmesto zivju iekšu smirdoņu. Viņš iedomājās, ka tieši te Falkons bija rakņājies atkritumu tvertnē starp ceptu kartupeļu paliekām un neapēstām maizītēm.

Viņi pagāja zem tilta, un, kad iznāca tam otrā pusē, upe pagriezās un sāka lēni tecēt uz ziemeļrietumiem. Spirgts vējš pūta tieši sejās. Lai gan spīdēja saule, Dienvidflorida atradās pastāvīgas aukstas gaisa frontes ietekmē. Ik pēc piecpadsmit soļiem Džeks dzirdēja, kā Teo sapīcis nopūšas un bez panākumiem cenšas elpā saskatīt garaiņus. Aukstums Maiami bija relatīvs jēdziens.

-   Tam jābūt šeit. sacīja Džeks.

Apmēram divdesmit pēdu no upes krasta, netālu no vecas noliktavas, stāvēja pamests automobilis tieši tā, kā Falkons bija stāstījis.

Neviļus viņi palēnināja gaitu un pēdējos divdesmit jardus veica, soļojot ļoti piesardzīgi. Automašīna bija kaut kas nedaudz vairāk neka tikai nederīga metāla čaula. Visi logi bija izsisti, arī priekšējais. Pazuduši bija arī priekšējie sēdekļi un stūre. Aizmugurējais sēdeklis vēl bija vietā, bet no ilgās lietošanas āra spraucās tā pildījums.

No Falkona nebija ne miņas.

-    Tas man atsauc atmiņā pēdējo reizi, kad redzējām tavu mustangu, secināja Teo.

Viņš runāja par Džeka prieku un lepnumu antīko tūkstoš deviņi simti sešdesmit sestā gada izlaiduma Mustang kabrioletu ar rallija mērinstrumentiem, koka stūres ratu un neliela sedana interjeru. Tas bija viņa lielākais pirkums pēc skolas beigšanas. Mašīna nebija nekāds mākslas darbs, tomēr daži saniknoti narkodīleri tai pielaida uguni.

-   Tie bija skarbi vārdi, Teo.

-    Man ļoti žēl, draudziņ.

Viņi piegāja tuvāk. Teo apgāja apkārt kādreizējam braucamajam un nostājies sāka pētīt tā priekšējo dekoratīvo režģi.

-    Pie malas visus jokus, šis te faktiski ir fords.

-    Vai tu tā domā?

-    Pilnīgi noteikti. Es sacītu, septiņdesmito gadu otrā puse. Ford Falcon.*

-    Falkons?

-Jā. Smieklīgi, vai ne?

-    Es biju iedomājies, ka viņš sevi nosaucis par Falkonu, jo bija gatavs nolidot no tilta. Taču izrādās, ka tā sauc viņa dzīvesvietu.

Arī Džeks lēni apgāja apkārt mašīnai un rūpīgi to nopētīja. Uz mašīnas atveramā jumta mētājās saulē izkaltuši žurku mēsli. Riteņu arku tumsā sabēga prusaki. Iekšpusē mētājās daži netīri trauki, tukšas kafijas kārbas, vecs lietusmētelis un sadriskata plastmasas plēve.

-    Iedomājies, kāda šeit ir dzīve, teica Džeks.

-   Tā pārspēj elli nāvinieku kamerā, atbildēja Teo.

Kā jau parasti, Džeks nevarēja apstrīdēt lielā puiša secinājumus.

-    Ko tagad darīsim? Teo jautāja. Vai sēdēsim un gaidīsim?

* Falcon piekūns (angļu vai.).

-   Es nevaru piezvanīt savam klientam pa mobilo telefonu un norunāt tikšanos.

-   Atstāj viņam zīmīti un divdesmit piecus centus, lai viņš piezvana tev.

Džeks pārdomāja dzirdēto.

-    Pagaidīsim vēl piecas minūtes. Viņš teica, ka pēcpusdiena ir otrs labākais laiks, kad viņu var satikt.

-    Un kāds ir vislabākais laiks?

-    Pēc pusnakts, bet tad gan nākt šurp man nenāk ne prātā. Pat ne tad, ja tu uzmanīsi manu aizmuguri.

Teo pakasīja galvu, meklēdams, kur apsēsties. Viņš aizgāja mašīnai otra pusē un uzlēca uz bagāžnieka vāka. Kad viņš apsēdās, atskanēja dīvains troksnis, it kā vāks vairs nebūtu saistīts ar slēdzeni. Un tad Džeks uz bufera pamanīja dažas brūnganas lāses. Viņš pietupās, lai tās labāk apskatītu.

-    Ko man tagad darīt? jautāja Teo.

Džeks īsti nesaprata, kas tas ir, bet viņam iešāvās prātā laba doma.

-   Teo, neaiztiec neko, bet lēnām rāpies nost.

Džeka balss tonis lika saprast, ka viņš nejoko. Teo slīdēja lejup, līdz viņa pēdas sasniedza zemi. Tiklīdz viņa ķermeņa svars vairs nespieda lejup vāku, vecās atsperes nokrakšķēja un bagāžnieks atvērās.

Viņi ieraudzīja līķi vai vismaz to, kas no tā bija atlicis. Bagāžniekā gulēja izvandītas cilvēka atliekas. Žurka neliela suņa lielumā aiztraucās prom no sava pusdienu galda, liekot viņiem satrūkties.

-    Nu ir sūdi, teica Teo.

Asinis, visur bija tik daudz asiņu.

-   Gluži manas domas, klusi noteica Džeks.

Vienpadsmitā nodaļa

Stāvēdams aiz policijas dzeltenās lentes, Džeks vēroja, kā nozieguma vietas eksperti tuvojas bagāžnieka guļošajam līķim. Viņi darbojās kā labi ieeļļots mehānisms fiksēja pirkstu nospiedumus, fotografēja, savāca lietiskos pierādījumus. Varbūt viņš būtu palicis ilgāk, pat ja detektīvs Bārbers nebūtu lūdzis uzkavēties, bet tuvojās jau saulriets un Teo acīm redzami bija gatavs doties projām.

-   Vai tev nav atlicis neviena dzīva klienta? jautāja Teo.

-   Apklusti! iesaucās Džeks. Vai tu nemaz necieni mirušos?

Džeks pamāja detektīvam. Viņš stāvēja laukuma otrā pusē blakus pamestajam automobilim un sarunājās ar kādu izmeklētāju. Pēc brīža viņš beidza sarunu un pienāca pie policijas norobežojuma.

-   Man žēl, ka liku jums gaidīt, teica Bārbers.

-    Žēl? attrauca Teo, rokas sabāzis bikšu kabatās. Mēs te stāvējām vairāk nekā stundu, draugs. Te ir auksti ka ellē.

Džeks pabrīnījās par apzīmējumu "auksti kā ellē", bet to labāk būtu apspriest pie alus glāzes.

-   Teo, kāpēc tu nepainteresējies, vai tajā restorānā, kam mēs pagājām garām, nevar nospert karstu kafiju?

-   To var nokārtot.

Teo atkal nedaudz sapīka un centās ieraudzīt izelpā garaiņus. Šoreiz tas izdevās, un Teo nopriecājās kā zēns, kas ieraudzījis pirmo sniegu.

-   Vai jūs redzat? Maiami vēl nevar būt ziema, bet es jau izelpoju garaiņus!

Džeks gribēja kaut ko sacīt par siltā gaisa izplūdi, bet pārdomāja.

-   Teo, kā tad būs ar to kafiju?

Beidzot Teo saprata mājienu. Kad draugs vairs nevarēja sadzirdēt, Džeks sacīja:

-   Detektīv, es gribētu jums izpalīdzēt. Jus varētu man šovakar piezvanīt, ja nu jums būtu kaut kas, ko jautāt.

Detektīvs Bārbers lūkojās uz pamesto automašīnu. Izmeklētāji gatavojās novietot līķi uz nestuvēm.

-   Es gribētu zināt tikai vienu, viņš teica, pievērsdams skatienu Džekam. Kur ir jūsu klients?

Tas izklausījās muļķīgi, bet detektīva sejas izteiksme pauda pretējo. Džeks jautāja:

-   Vai jūs gribat sacīt, ka tas, kas atradās mašīnas bagāžniekā, nebija Falkons?

Detektīvs Bārbers pakratīja galvu.

-   Es negribeju neko aiztikt, Džeks sacīja, tāpēc mēs līķi neesam pārvietojuši. Tas bija ietīts segās. Es uzskatu, ka mēs to neesam apskatījuši. Es tikai pieļauju…

-   Nemokiet sevi, detektīvs teica. Spriežot pēc upura sakropļotās sejas, jus varējāt izdarīt tikai pieņēmumus. Vismaz līdz tam brīdim, kad ieradamies mēs.

-    Vai jūs esat pārliecināts, ka tas nav viņš?

-Ja vien viņš dažu pēdējo dienu laikā nav mainījis dzimumu.

-Tā taču… -Džeku pārņēma panika.

-    Alisija Mendosa? Nē, nē. Ja tā būtu mēra meita, tad šeit jau butu mediju automašīnas no visiem trim apgabaliem. Ta ir daudz vecāka sieviete, ap gadiem piecdesmit vai pat sešdesmit. Es pieļauju, ka tā ir vēl kāda Maiami bezpajumtniece. Iespējams, ka Falkons viņu atrada, silti iekārtojušos viņa mājvietā un narkotiku apdullinātu, un sadeva viņai pa galvu.

-   Vai jums ir slepkavības ierocis?

-    Mēs domājam, ka tā bijusi svina caurule, ko atrada blakus mašīnai. Uz tās bija asiņu pēdas un cilvēka mati. Lai sagādātu vaļēju traumu, ir nepieciešams kaut kas ciets. Jūsu zēns ir burtiski sašķaidījis viņas seju.

-   Viņš nav mans zēns, protestēja Džeks.

-    Nav, jums taisnība, Bārbers smaidot atbildēja. Tad viņš iesmējās. Viņš ir tikai jūsu klients.

-   Kas tur būtu tik smieklīgs? jautaja Džeks.

-   Es negribēju jūs aizvainot, advokāt. Bet kaut kur dziļi manā nodzītajā policista sirdī rodas perverss prieks par to, ka noziedznieka aizstāvis piezvanīja policistiem, lai paziņotu, ka viņa klients izdarījis slepkavību. Viņš atkal iesmējās. Piedodiet! Es nespēju savaldīties.

Džeks jau iztēlojās, kādas anekdotes par viņu drīz stāstīs Maiami krimināltiesā. Šādā situācijā bija tikai viena izeja.

-    Kā jūs zināt, ka to izdarījis tieši mans klients?

Detektīva smaids izgaisa.

-   Es domāju, ka varam pilnīgi droši pieņemt…

Džeks pacēla roku, lai viņu apklusinātu.

-    Kļūdains pieņēmums nozieguma vietā.

-    Ak, izbeigsim šo sarunu, Svitek! Nākamajās divās stundās mēs iegūsim tik daudz lietisko pierādījumu, ka to pietiks veselai kriminallaboratorijai.

-   Bet jums joprojām nav mana klienta.

-   Mēs viņu atradīsim.

Džeks pieliecās tuvāk, it kā lai uzsvērtu, ka runā pavisam nopietni.

-    Kad būsiet viņu atraduši, neaizmirstiet atgādināt, lai viņš man piezvana.

Pēkšņi pie upes kāds skaļi iekliedzās. Džeks un detektīvs pagriezās, lai noskaidrotu satraukuma iemeslu. Skaļi, bet nesaprotami vārdi mijās ar vaimanām. Detektīvs noteica:

-    Liekas, mums te ir upura draugs. Atvainojiet, Svitek.

Džeks palika uz vietas, bet detektīvs aizsteidzās upes virzienā.

Džeks ilgi pētīja, lai pārliecinātos, ka kliedzējs nav viņa klients. Tas tomēr nebija viņš. Džeks aizgriezās no policijas lentes un sāka iet atpakaļ pa celiņu, cerēdams sastapt Teo.

-    Ei, vecit! Vai tu esi Falkona advokāts?

Džeks pagriezās pret jamaikieti. Viņš bija tērpies zilos džinsos un vecā mednieku jakā ar bieziem, taukainiem traipiem starp maskēšanās plankumiem. Apavi bija vēl sliktākā stāvokli, turklāt abi domāti kreisajai kājai. Viņa sapinkātie dredi bija sabāzti bezveidīgā adīta cepurītē. Tā varbūt neizskatītos tik dīvaina, ja vien nebūtu aptīta ar alumīnija foliju.

-    Kas tu esi?

-    Mani sauc par Bušmeni.

-    Vai tu pazīsti Falkonu?

Vīrieša acis šaudījās uz visām pusēm. Viņš sāka izmisīgi māt ar abam rokām, bez vārdiem lūgdams Džeku runāt klusāk. Lai arī kas viņš bija, likās, ka viņš ir bailīgāks par Falkonu.

-    Falkons ir mans draugs, viņš teica un apklusa. Izskatījās, ka viņš Džekam vēlas pastāstīt kaut ko vairāk, bet skaidrs bija ari tas, ka viņš negrib, lai sarunai būtu liecinieki. Viņš pameta ar galvu, dodams Džekam zīmi sekot tilta virzienā. Viņi gāja tik ilgi, līdz jamaikietis uzskatīja, ka atrodas pietiekami tālu no nozieguma vietas.

-   Vai tu zini, kur ir Falkons? jautāja Džeks.

-   Viņš bēg.

-    No kā viņš bēg?

Jamaikietis paskatījās atpakaļ uz policistu pusi, bet neatbildēja.

-   Vai Falkons nogalināja to sievieti? jautāja Džeks.

Bušmenis sašķobīja seju un sāka mīņāties, it kā būtu iekodis

melones lieluma murkšķī.

-Ššš, viņš nošņācās, pielicis pirkstu pie lūpām.

Džeks pieklusināja balsi līdz skaļam čukstam.

-   Es esmu viņa advokāts. Man tu vari pastāstīt, kāpēc viņš bēg.

-   Viņš bēg tāpēc, ka ir nobijies, vecīt.

-   Nobijies no policistiem?

Bušmenis tik rūgti iesmējās, ka tas izklausījās pēc spļāviena.

-    Falkons nebaidās ne no kādas policijas. Falkons baidās no viņas.

-    Kas viņa ir?

Bušmenis neatbildēja. Džeks juta, ka viņš zina atbildi, bet nav gatavs to atklāt. Tad Džeks ap jamaikieša kaklu pamanīja kaklarotu. Tā bija identiska tai, kuru nesāja Falkons, ar bankas seifa atslēdziņu.

-   Ei, tev ir interesanta kaklarota. Kur tu to dabūji?

-   To man iedeva Falkons.

-   Viņš tev to iedeva vai… Džeks meklēja vārdus, negribēdams pārtraukt sarunu, lai apsūdzētu. Vai tu to aizņēmies?

-    Es neko neaizņēmos, vecīt. Viņš man to iedeva. Aizsardzībai.

-    No kā jāsargājas?

Jamaikieša skatiens atgriezās pie nozieguma vietas.

-   To jau es tev gribu pastāstīt. Falkons teica, ka mums visiem jāsargās. No viņas, vecīt.

-    No mirušās sievietes? Kas viņa ir?

Bušmenis pieliecās tuvāk un čukstēja, ar roku aizsedzis muti:

-   Viņa ir māte.

-    Māte? Vai tu domā ļaunā māte?

-    Nē. Viņu māte.

-   Kā māte?

Bušmeņa balss kļuva tik klusa, ka Džeks tik tikko varēja saklausīt.

-    Pazudušo, vecīt.

-    Viņa ir pazudušo māte? Džeks apmulsis jautāja.

Jamaikieša seja šausmās pārvērtās, it kā viņš baidītos, ka Džeks dzirdēto izrunās skaļi. Džeks jautāja:

-   Ko tas nozīmē pazudušo māte?

Acīm redzami pārbijies, jamaikietis atkāpās, cieši dūrē sažņaudzis kaklarotu un piespiedis to pie krūtīm.

-    Nē, tu to nedabūsi! Iegādājies pats savu sargu! Šis pieder man!

Džeks meklēja vārdus, ar kuriem varētu viņu nomierināt, bet tie tik ātri neradās. Jamaikietis pagriezās un, vienu roku vicinādams, bet otru cieši spiezdams sev klāt, ātri aizskrēja tilta virziena. Tā viņš turpināja skriet, līdz piestātnes rajonā izgaisa krēslā.

Džeks bija norūpējies, saruna bija nepatīkama, un nu viņš stāvēja gaistošajā dienas gaismā, apsvērdams, kas šajā lietā bijis visdīvainākais un visticamākais.

Jamaikietis droši vien bija nogalinājis Falkonu, pirms paņēmis viņa dāvanu, sargu metāla krellīšu kaklarotu.

Divpadsmitā nodaļa

Ap pulksten divdesmit vieniem Alisija sastapa detektīvu Bārberu Džozefa H. Deivisa Tiesu patoloģijas centrā. Tuvīnais Onkoloģijas centrs, Redzes institūts un projektējamā Mugurkaula slimību klīnika bija lieliski objekti, bet, runājot par medicīnas zinātni, Maiami dzīvajiem iedzīvotājiem nebija priekšrocību salīdzinājumā ar mirušajiem. Deivisa centrs bija pirmšķirīga un moderna pētniecības iestāde, kura strādāja pasaules labākie tiesu medicīnas speciālisti.

Falkona mašīnā atrastais līķis Maiami pilsētas policijā izraisīja paaugstinātas trauksmes stāvokli. Nežēlīgs slepkava jau bija gluži kas cits nekā nelaimē iekļuvis bezpajumtnieks, kas met aci uz mēra meitu. Izmeklētāji nosedza katru stūrīti, tāpēc Alisijai likās prātīgāk apskatīt upuri jau pirms sekcijas, jo pēc tās līķis kļūs pilnīgi neatpazīstams. Pirkstu nospiedumu analīze neko nedeva. Sievietes identitāti neizdevās noskaidrot. Seja bija sadauzīta līdz nepazīšanai, bet Alisija cerēja pamanīt vēl kaut ko derīgu.

Medicīnas eksperta palīgs pavadīja Alisiju un detektīvu Bārberu uz trešo sekciju zāli. Deivisa centrā Bārberu pazina viņš jau vairākus gadus nodarbojās ar slepkavību izmeklēšanu. Turpretī Alisija bija jaunpienācēja.

Vai jūs jau agrāk esat piedalījusies sekcijās? jautāja eksperta palīgs.

-    Vienu reizi, atbildēja Alisija, prakses laika.

-    Labi. Bet, ja jūs jutīsiet, ka reibst galva, tad pasakiet to.

Pneimatiskās durvis atvērās, un viņiem pretī vēsmoja griestu

ventilatoru pūstais stindzinošais gaiss. Alisija jutās kā pēkšņi nokļuvusi Maiami aukstā gaisa frontē. Baltas, sterilās sienas un nospodrinātās grīdas flīzes mirdzēja spožajā apgaismojumā. Zāles vidū uz nerūsējoša tērauda galda ar seju uz augšu gulēja izģērbts pelnu pelēks līķis.

Eksperts detektīvu jau pazina un Alisijai stādījās priekšā, ka esot doktors Petraks. Tad viņš kaut ko pateica tik stiprā austrumeiropiešu izloksnē, ka Alisija nespēja viņu saprast.

Detektīvs Bārbers pārtulkoja.

-   Viņš teica, ka mēs esot ieradušies pašā laikā.

Alisijai gan likās, ka viņi ir nokavējušies. Sekcija jau ritēja pilnā sparā. Bija izdarīti divi dziļi griezumi, kas, šķērsojot krūtis, savienojās krūšu kaula apakšdaļā. Garš un vēl dziļāks griezums, stiepās no krūšu kaula uz cirksni, veidojot klasisko Y veida griezumu. Uz liela secēšanas galda blakus ribu gabalam bija kārtīgi saliktas aknas, liesa, nieres un zarnas. Līķis tiešām bija tikai cilvēciskas būtnes čaula, un, to uzlūkojot, viņai apšķebinājās dūša. Bet varbūt tas bija no salkanās, visapkārt valdošās sterilās smakas.

-    Kā jūs jūtaties? apjautājās doktors Petraks.

-   Ar mani viss ir kārtībā, atbildēja Alisija.

Spēcīga starmeša gaismā ārsts pētīja upura sašķaidīto labo vaigu kaulu. Viņš bija tā koncentrējis uzmanību, ka kuplās, pelēkās uzacis bija sapludušas kopā, veidodamas nepārtrauktu līniju pāri pierei. Ārsts nolika pinceti un ar digitālo fotoaparātu izdarīja dažus momentuzņēmumus.

Alisijas skatiens pārslīdēja pār nedzīvo ķermeni. Nedzīvs tas bija ļoti piemērots apzīmējums. Lai kas arī būtu šī sieviete, viņa jau ilgāku laiku bija mirusi. Nagi bija izroboti, daži ļoti īsi apgriezti. Kāju pirksti bija deformēti, iespējams, nepiemērotu apavu dēļ. Uz ceļgaliem bija biezas, bezkrāsainas tulznas. Tā bija sieviete, kas dienu pēc dienas pavadīja, tupēdama uz Maiami ietvēm un, lūkodamās uz garāmgājējiem, ubagoja sīknaudu. Pēc visa redzētā nevarēja noskaidrot viņas patieso identitāti. Cilvēki vienmēr izrādīja līdzjūtību, kad bija jau par vēlu palīdzēt.

-    Interesanti, murmināja doktors Petraks. Ļ-ļ-ļoti interesanti.

Alisijai pēkšņi ienāca prātā epizode no filmas "Izsmiešana", kuru viņa bija redzējusi kabeļtelevīzijā. Izklausījās, ka doktors Petraks runā tāpat kā komiķis ar cigareti un brillēm stiepļu ietvara; viņš mēdza ģērbties kā vācu kareivis Otrā pasaules kara laikā. Kāds bija viņa vārds?

-    Kas ir ļoti interesanti? gribēja zināt detektīvs Bārbers.

Arts Džonsons. Tā sauca to puisi. Alisija visiem spēkiem centās neatslēgties, un šis nelielais garīgais ekskurss ļāva viņai atkal atgūties.

-   Ko jūs domātu, ja ieraudzītu sievieti ar ādamābolu? jautāja ārsts.

Alisija pēkšņi jutās kā devītās klases skolniece, kas pieķerta guļam fizikas stundā.

-   Sievieti ar ādamabolu?

Viņa atkārtoja jautājumu, it kā tā būtu atbilde. Tas palīdzēja.

-    Tieši tā, teica doktors Petraks. Tas taču nav iespējams, vai ne?

-   Ja vien viņa nebija vīrietis, ierunājās detektīvs Bārbers.

Doktors Petraks palūkojās augšup. Viņa seja bija zaudējusi jebkādu izteiksmi.

-   Nekļūstiet smieklīgs, detektīvi

Atkal pievērsies darbam, viņš ar garu zondi uzmanīgi atvēra upura muti.

-   No šā puna mēs varam secināt, ka viņai kaut kas iestrēdzis rīklē.

Alisija piegāja pussolīti tuvāk. Doktoram Petrakam bija taisnība kļuva patiešām interesanti.

-   Rentgena stari, protams, manu diagnozi nemainīs.

Ārsts iespīdināja gaismu dziļi upura pavērtajā mutē. Priekšzobu tur nebija, bet grūti bija noteikt, vai tas ir sišanas rezultāts vai daudzu gadu nevērības sekas. Toties druskās sadauzītie dzerokļi norādīja uz to pašu svina cauruli, ar kuru bija sadragāts sievietes mugurkauls. Ar drošu ķirurga ķērienu doktors Petraks lika lietā ķirurģiskās knaibles. Deformācija rīklē varēja būt radusies galvenokārt izsisto dzerokļu dēļ, bet likās, ka doktors Petraks tur meklē vēl kaut ko. Beidzot, pagriezis plaukstu, viņš to arī atrada. Viņš rūpīgi izņēma kādu priekšmetu un nolika uz secēšanas paplātes.

-    Kas tas ir? Alisija jautāja.

Lai to varētu aplūkot tuvāk, viņš pacēla paplāti acu augstumā.

-    Pēc kā tas izskatās? viņš jautāja.

Alisija kādu brīdi to pētīja.

-    Pēc metāla krellītes, viņa atbildēja. Tādas astoņdesmito gadu stila kaklarotas, ko nēsā jaunas meitenes.

-   Taču tā ir no svina, nevis zelta, teica doktors Petraks. Vēl sešas tādas pašas es atradu upura kuņģī.

-   Vai jūs domājat, ka viņa tās norijusi? jautāja detektīvs Bārbers.

-   Acīmredzot tā ir noticis, atteica ārsts.

-    Kāpēc viņai tas būtu jādara? ieinteresējās Alisija.

-    Jūs uz to varat atbildēt tikpat labi kā es, atbildēja ārsts. Domāsim ļoti vienkāršās kategorijās. Lai to darītu, nemitīgi jāatceras, ka nedrīkst pārslīdēt acīm redzamajam. Tātad viņa tās norija, jo…

Alisija neizprata ārsta domu gājienu.

-    Izmantosim pamatjēdzienus, viņš teica. Kāpēc mēs vispār kaut ko darām?

-   Tāpēc, ka mēs tā gribam? viņa vaicāja.

-    Ļoti labi, doktors Petraks noteica. Vai arī?

Alisija apdomāja iespējas.

-   Tāpēc, ka mūs kāds piespiež to darīt?

-   Teicami, ārsts noteica.

-   Bet kāpēc gan kādam viņu jāpiespiež norīt metāla krelles? jautāja Alisija.

-   Lūk, izslēgdams starmeti, atbildēja doktors Petraks. -Šeit beidzas mans darbs un sākas jūsējais.

Trīspadsmitā nodaļa

Falkons bēga. Iespējams, ka vārds "lidoja" būtu labāks apzīmējums.

Viena kāja te, otra tur. Tā bija viņa mantra. Bija jākustas. Nakts bija auksta, bet viņš to nejuta. Faktiski viņš briesmīgi svīda zem daudzajām apģērba kārtām. Falkons bija uzvilcis mugurā visu, kas viņam piederēja, divus T kreklus, sporta kreklu, vējjaku un ziemas mēteli. Drēbes ne tikai pasargāja no aukstuma. Viņš bija īsts staigājošs drēbju skapis, kas devās uz viesmīlīgākiem civilizētās pasaules nostūriem. Viņam bija skaidrs, ka nekad vairs neredzēs savu automobili. Atgriezties pie upes vairs nebija iespējams. Apstāšanās bija luksuss, ko viņš tagad nevarēja atļauties. Viņam bija jādodas tālāk, līdz spēki izsīka un ceļojumu vairs nevarēja turpināt. Ko nozīmēja izteiciens ja tu esi piesardzīgs, tad tas nenozīmē, ka tevi nevar notvert. Varbūt bija pienācis laiks atstāt Maiami. Varbūt pat valsti. Bet kā?

Nauda. Viņa Bahamu bankas seifā naudas bija vairāk, nekā nepieciešams, lai aizbrauktu, kur vien sirds kāro. Tiesa, viņš bija zvērējis to neaiztikt. Dažu iepriekšējo mēnešu laikā viņš bija vairākkārt mēģinājis naudu atdot tās likumīgajam īpašniekam. Tas, ka Sviteks varēja izņemt desmit tūkstošus dolāru lielo drošības naudu, liecināja, ka Falkona piedāvājums ir atraidīts un nauda joprojām atrodas seifā. Līdz brīdim, kad to nolaupa Sviteks. Viņam tā nevajadzētu darīt. ITa! Kurš gan varētu pretoties tādam kārdinājumam? Te nebija nekāda riska, ka viņu kāds varētu pieķert.

-    Kur ir mana nauda, Svitek?

-    Kāda nauda?

-    Tā nauda, kas bija bankas seifā.

-   Bankas seifs bija tukšs.

-    Tajā bija divi simti tūkstoši dolāru!

-jā, tev taisnība. Pastāsti policijai, vecīt!

-    Esi nolādēts, Svitek! Tu nolaupīji manu naudu!

Šķērsodams automašīnu stāvlaukumu aiz diennakts restorāna, Falkons pamanīja sievieti, kas devās uz savu mašīnu. Viņas sejas izteiksme vēstīja, ka viņa ir dzirdējusi Falkona mazo, pret advokātu Sviteku vērsto tirādi. Sieviete ātri sameklēja atslēgas un, ļoti iespējams, ari piparu gāzes baloniņu, un ielēca mašīnā.

Taisies prom no ielām, viņš sev sacīja. Sameklē tādu vietu, kur viņi tevi nevarēs atrast.

Pagājis garām trokšņainam krodziņam, viņš pa mazu ieliņu nonāca cita restorāna aizmugurē. Atkritumu konteiners likās visai piemērota vieta, kur iztukšot pūsli, taču kāds par dažām sekundēm viņu jau bija apsteidzis.

-    Maita, viņš norūca.

Falkons turpināja iet pa tumšo ieliņu un pēkšņi atkal iedomājās par viņu. Viņš neuzdrošinājās izrunāt viņas vārdu, pat ne domās. Pat ar visu papildu apģērbu un bez metāla krellīšu kaklarotas viņš jutās pilnīgi kails. Viņš bija pavisam neaizsargāts. Ar vienu prata daļu viņš saprata, ka aizsardzība nav vajadzīga, jo viņas vairs nav. Otra uzstājīgi apgalvoja, ka viņa nekad nepazudīs pavisam un viņam vienmēr būs jāpiesargās.

Ar katru soli ieliņa kļuva tumšāka. Abās pusēs rēgojās necilas ēku aizmugurējās sienas bārs, sīkpreču veikals, veļas mazgātava. Puskvartālu tālāk kā pretī nākošas lokomotīves gaisma staroja Astotā iela. Sienas bija veidotas no baltiem un smilškrāsas izdedžu blokiem. Visas durvis un logi bija apgādati ar melniem drošības stieņiem. Piemiedzis acis, Falkons iztēlē redzēja stieņos ieķērušās rokas. Sejas nebija saskatāmas. Tās visas slēpa slepenā cietuma kameras, no kurienes Falkonam bija izdevies izkļūt. Ar šim atmiņām viņš cīnījās katru dienu. Tikai pamanot visapkārt aizrestotas durvis un logus, viņš atcerējās vietu, kur klejoja dēmoni. Tas bija tik sen. Ceturtdaļgadsimts bija mūžība, ceturtdaļgadsimts bija vakardien. Tas viss bija atkarīgs no tā, cik cieši viņam sekoja pazudušo māte.

Ieslodzītais numur trīs simti deviņi! spāniski sauca sargs.

Cietumnieki pat nepakustējās. Telpā, kurā kaut cik ērti varēja iekārtoties ne vairāk kā divi duči cilvēku, bija iespiesti gandrīz septiņdesmit pieci ieslodzītie, vīrieši un sievietes. Nomodā vai aizmiguši, vairākums no viņiem, galvas nodūruši un ceļgalus pievilkuši pie krūtīm, sēdēja uz gridas. Citi, čokurā sarāvušies, gulēja uz vieniem sāniem, cenzdamies pārvarēt sāpes, kas neļāva viņiem piecelties sēdus. Daudzi bija no tuvējās universitātes studenti, pasniedzēji vai kalpotāji, divdesmit līdz trīsdesmit gadus veci. Vecākais no viņiem bija arodbiedrības līderis viņam bija ap sešdesmit. Vairāk pamanāms bija kādas lielas avīzes žurnālists. Bija ari daži no vietējām skolām izmesti padsmitnieki. Bija tādi, kas ieslodzīti uz dažiem mēnešiem, citi tikai uz dažām dienām. Kopš aizturēšanas neviens nebija mazgājies. Nevienam neizsniedza cietumnieka apģērbu. Visi valkāja tikai to, kas viņiem bija mugurā brīdi, kad viņus izrāva no mājām vai darbavietas un aizveda uz cietumu. Daudziem krekli ar īsām piedurknēm vai kokvilnas darba blūzes nepavisam nesniedza nepieciešamo siltumu neapkurinātajā telpā. Ieslodzītie nezināja precīzu cietuma atrašanās vietu. Viņiem nebija tiesību runāt pa telefonu vai sarakstīties. Nekādu apmeklētāju, nekādas televīzijas vai radio, nekādu sakaru ar ārpasauli. Viņi ēda sacietējušu maizi vai pretīgu auzu tumi, kas garšoja pēc bojātiem kāpostiem. Dažreiz viņi neēda nemaz. Tomēr neviens nesūdzējās. Sarunas nebija atļautas ne ar sargiem, ne savā starpā, ne ar sevi. Pārkāpējus bargi sodīja.

-    Ieslodzītais numur trīs simti deviņi! arvien skaļāk atkārtoja sargs. Viņš bija masīvs atlētiska auguma vīrietis, bet viduklis viņam bija piebriedis kā smagsvara bokserim pēc sporta gaitu pārtraukšanas. Uz skausta un apakšdelmiem augošo matiņu dēļ viņš bija iesaukts par E1 Oso lāci. Tas nebija mīlestības apliecinājums. Iesaukas sargiem bija nepieciešamība. Neviens te neizmantoja savu īsto vārdu.

Vidēja vecuma vīrietis lēni piecēlās un devās uz durvju pusi. Viņš gāja īsiem, negribīgiem soļiem, it kā nespētu balstīties uz pēdām vai papēžiem. Nepaskatīdamies sargam acīs, viņš apstājās pie restēm.

-    Viņa nejūtas labi, viņš klusu teica.

Sargs viņu sagrāba aiz matiem, parāva uz priekšu un trieca ar galvu pret stieņiem.

-   Vai tu esi ieslodzītais numur trīs simti deviņi?

Vīrietis saviebās. Pār viņa pieri sūcās svaigu asiņu urdziņa.

-Nē.

-    Vai kāds tev deva atļauju runāt?

-Nē.

-   Tad apsēdies! Oso pavēlēja un norādīja uz grīdu. Viņa niknais skatiens pārslīdēja pār kameru un apstājās pie stūrī iespiedušās sievietes.

-Trīs simti deviņi! Šurp! Tūlīt!

Neviens nepakustējās. Kad E1 Oso jau bija uz nākamā dusmu izvirduma robežas, sieviete sakustējās. Kamerā gaisma ieplūda vienīgi no dienasgaismas armatūras otrpus restēm. Pat šādā apgaismojumā Oso varēja saskatīt viņas auguma aprises. Viņa paklausīgi panāca pretī. Viņš piemiedza acis, un viņa lūpās iegūla velnišķīgs smaids.

-   Trīs simti deviņi? viņš jautāja.

-   Ja, viņa atbildēja.

Oso tik tikko spēja savaldīties. Parasti viņam negadījās skaistas sejas. Viņš par to pat nevarēja domāt.

Viņam bijusi darīšana ar daudzām sievietēm, bet neviena no tām nebija grūtniece.

-    Bienvenidos, chica. Bienvenidos a la Cacha la casa de la bruja.

Esi sveicināta, meitenīt. Esi sveicināta La Kačā raganas majā.

-    Ei, tu, milzīgā kaķu barība! Vācies!

Falkons pagriezās un ieraudzīja viesmīļa palīgu, kas stāvēja atvērtās durvis restorāna otrā pusē. Viņa dzēlīgais skatiens pārtrauca Falkona atmiņas, taču viņš vēl nespēja pilnība koncentrēties. Kā caur miglu viņš juta, ka ir apčurājis savu kreiso kāju.

-    Es teicu, lasies prom! viesmīļa palīgs viņam uzsauca un meta ar sīpolu.

Tas trāpīja Falkonam pa krūtīm un nokrita zemē. Falkons to pacēla un apskatīja. Viena puse bija iepuvusi, bet, nokodis gabaliņu no nebojātās daļas, viņš pateikdamies pamāja viesmīļa palīgam un atlikušo paslēpa kabatā. Pirms doties tālāk, viņš pat nepapūlējās aizpogat bikses. Noskaitījis divdesmit soļus, viņš pagriezās atpakaļ, lai redzētu, vai viņu vēl novēro. Viesmīļa palīga tur vairs nebija.

Falkona skatiens apstājās pie vecām ugunsdzēsēju kāpnēm. Sarūsējušo izvelkamo kāpņu balsti ar masīvām metāla skavām bija piestiprināti pie sienas. Tā bija būvēta no izdedžu blokiem. Falkons skaitīja blokus, līdz atrada to, kas bija trešais no apakšas un desmitais no stūra. Viņš pieliecās tuvāk un to pagrūstīja, lai pārliecinātos par savu atmiņu. Bloks kustējās. Viņš izvilka vaļīgo bloku no sienas un nosvieda uz ietves. Divi ovāli dobumi blokā bija piebāzti ar plastmasas maisiņiem. Falkons izņēma maisiņus un, tos atvēris, pasmaidīja. Te tā bija visā pilnībā nauda, kuru viņš bija atlicis nebaltai dienai.

Viņš skaidri sajuta, ka mākoņi beidzot ir gatavi izklīst.

Falkons sabāza naudu kabatās un sāka pārdomāt, ko tagad darīt. Jaunas drēbes, karsta duša, varbūt pat būtu jānokrāso mati. Būtu vajadzīga arī viena vai divas pistoles ar munīciju. Maiami ielās varēja iegādāties gandrīz jebkādus šaujamos, bet neviens tos nepazina labāk par Falkonu.

Tad varētu nokārtot lietas ar Džeku Sviteku.

Ar to zagli.

Četrpadsmitā nodaļa

Džeks ar Teo paguva ierasties uz Maiami Heat komandas spēli pilsētas centrā, American Airlines arēnā, ko pazina kā Triple A. Ja kaut kur sponsorēšana bija nepamierinoša, tad tas noteikti bija šeit, Triple A. Iedomājieties aviokompāniju, kas izdod miljoniem dolāru, vēloties pievienot savu nosaukumu līča piekrastes basketbola arēnai tikai tādēļ, lai katrs pilsētnieks reklamētu vietējo klubu.

-   Vai tev nešķiet, ka vajadzētu pagādāt kaut ko ēdamu? jautāja Teo.

Džeks turpināja staigāt pa pārpildīto maksas stāvvietu, mēģinādams atcerēties, kur atstājis savu mašīnu.

-   Tu apēdi trīs hotdogus, ceptus kartupeļus, načo, sālsstandziņas un vēl krietnu tiesu no blakus sēdošā zēna saldējuma. Kā tu vari būt izsalcis?

Teo paraustīja plecus.

-   Tas bija pirms stundas.

Viņi atrada savu automašīnu un pa ceļam uz Džeka māju iegriezās ātrās ēdināšanas bārā. Pēc ilgas un garas pierunāšanas Džeks beidzot bija ar mieru satikties ar Ketrinas kaislīgo draudzeni Sautbīčā. Džekam mugurā joprojām bija apģērbs, kuru viņš valkāja tiesas zālē, tāpēc bija steidzami jāpārģērbjas. Brauciens uz Kībiskeinu prasīja tikai divdesmit minūtes, lai gan likās, ka paiet ilgāks laiks. Metot monētu, Džeks zaudēja tiesības regulēt savu satelitradio. Teo viņu spīdzināja, klausīdamies staciju, pēc kuras viņš nejuta nekādu vajadzību. Nebeidzamo lamuvārdu virteni akcentēja Teo čāpstināšana, desertā zelējot konfektes.

-     Mums jāparunājas par tavu taukvielu patēriņu, teica Džeks.

-   Šī ir diētiskā šokolāde.

-   Kas to teica?

-   Tā rakstīts uz etiķetes. Par četrdesmit pieciem procentiem mazāk taukvielu.

-   Mazāk tauku nekā kam? Kuprainajam valim?

Džeks pēkšņi velējās, lai notiktu kaut vai autoavārija. Viss pārējais likās daudz vairāk pieņemams nekā vakars, kad Teo ar savu draudzeni uz deju grīdas atdarinās seksu, kamēr Džeks centīsies pārkliegt skaļo mūziku un reizē sarunāties ar noslēpumaino sievieti. Džeks nebija visai sabiedrisks un šādus pasākumus neieredzēja, it īpaši, ja tie notika vēlu vakarā. Taču Sautbīčā pusnakts bija pats labākais laiks, kāds vien uz cietzemes var būt.

-    Pat nedomā par to, sacīja Teo, kad viņi iegriezās Džeka iebraucamajā ceļā.

Džeks izslēdza dzinēju.

-   Par ko nedomāt?

-    Par laišanos lapās.

Džeks uzmeta viņam neticīgu skatienu. Šis puisis prata lasīt domas.

-   Neraizējies! Es iešu. Esmu pārliecināts, ka reiz būšu tev par to pateicīgs. Kādu dienu. Tavos sapņos.

Viņi iegāja mājā. Džeks ātri nomazgājās dušā un uzvilka citas drēbes protams, melnā krāsā. Teo pieprasīja filmu un vidējo svaru boksa maču maksas kanālā un gandrīz vai kļuva zils no dusmām, cenzdamies Džeka televizorā ieslēgt funkciju "attēls attēlā". Ap pusdivpadsmitiem vakarā viņi abi bija gatavi doties ceļā.

-    Kāds tad ir viņas draudzenes vārds? Džeks jautāja, slēgdams ciet durvis.

-Sabrina. Džeks sastinga.

-   Vai mēs ejam tikties ar Sabrinu vai Ketrinu? -Jā. Kolosāli, vai ne?

-   Izklausās smieklīgi.

-   Nu labi, viņa nav Sabrina.

-    Labi. Džeks devās uz automašīnas pusi. Tad kā viņu sauc?

-   Vai tas tiešām ir tik svarīgi?

-   Man taču viņa kaut kā jāuzrunā.

-   Nu labi. Viņas vārds ir Sindija.

Džeks necieta rakņāšanos pagātnē, bet viņa atbilde bija gandrīz reflektoriska.

-   Tu esi noorganizējis man satikšanos ar sievieti, kurai ir tāds pats vārds kā manai bijušajai sievai?

-   Patiesību sakot, viņām ne tikai vārds ir vienāds.

-   Nesāc tikai stāstīt, ka viņas ari izskatās vienādi. Teo bridi klusēja, tad ieteicās:

-   Pat vēl vairāk.

-    Izturas vienādi?

Teo pārspīlēti enerģiski paraustīja plecus, it kā sacīdams: "Man žēl, vecīt!"

-   Teo, kāda velna pēc tu… Teo viņu pārtrauca.

-    Iekriti gan, viņš sacīja un nosprauslojās. Džeks atguva elpu.

-   Nemaz nav jocīgi.

-   Nē. Bet tas parāda lietas patiesajā gaismā, vai ne tā, brāļuk? Džeks nikni paskatījās pari mašīnas jumtam, tad atvēra durvis un apsēdās pie stūres. Sēzdamies pasažiera sēdeklī, Teo nebeidza ķiķināt. Džeks pagrieza aizdedzes atslēgu un teica:

-   Tātad tas nozīmē, ka Ketrinas draudzeni patiesībā sauc Sa… viņš apklusa pusvārdā.

No aizmugurējā sēdekļa atskanēja balss:

-   Nekusties! Arī tu, melnais.

Džeks sajuta aiz kreisās auss piespiežamies aukstu metālu. Teo ātri atskatījās pār plecu.

-   Skatīties uz priekšu, rokas uz paneļa! Vai arī advokāta smadzenes tūlīt atradīsies uz vējstikla.

Džeks, saglabādams mierīgu balsi, sacīja:

-   Dari, kā viņš saka, Teo.

Teo negribīgi paklausīja, viņa skatiens pievērsās cimdu nodaļījumam. Džeks zagšus palūkojās atpakaļskata spogulī. Caur tonētajiem logu stikliem ieplūstošajā gaisma viņš saredzēja roku, kas turēja pistoli. Taču aizmugures sēdekļi un cilvēks, kas turēja pistoli, nebija saskatāmi. Džeks un Teo bija pārāk aizņemti, plēšot jokus par satikšanos, lai ievērotu, ka, atverot durvis, salona apgaismojums neieslēdzās. Arī paneļa apgaismojums bija izslēgts, tāpēc salonā bija pārāk tumšs, lai pamanītu, ka uz grīdas kāds slēpjas.

-   Visiem justies brīvi un nepiespiesti.

Džeks pazina balsi.

-    Falkon, tu taču to negribi darīt.

-    Aizveries!

Dzinējs turpināja darboties tukšgaitā. Tā mašīnā bija vienīgā skaņa, kas atgādināja mūžību. Beidzot Teo ierunājās:

-   Jocīgi, vai ne?

-    Klusu! iesaucās Falkons.

Teo nebija nekas tuvāk jāpaskaidro. Džeks labi zināja, ko draugs domā. Tas, kas notika, viņam ļoti atgādināja Teo pirmo izbraucienu ar auto kopā ar Ketrinu.

-   Tagad bez straujām kustībām! Falkons teica. Ieslēdz pārnesumu.

-   Tas nav gudri darīts, sacīja Džeks. Tevi meklē policija.

-   Nē, ne jau mani. Viņi meklē bezpajumtnieku tādu, kāds es biju agrāk.

-   Es ticu, ka tu esi kārtīgi nomazgājies. Bet viņu ir pilna pilsēta. Viņi tevi atradīs.

-     Tiem idiotiem jau nav nekāda pavediena. Visas viņu rūpes ir veltītas mēra meitas apsargāšanai. Es šeit varu atklāti staigāt.

Džeks apsvēra, vai neteikt vēl kaut ko vai vismaz ka to pateikt.

-   Vai tu nogalināji to sievieti?

Falkons neatbildēja.

-    Kas viņa bija, Falkon?

-    Nekas. Viņi visi nebija nekas.

-    Kas visi?

Falkons ievaidējās, it kā Džeks mēģinātu sagrābt viņa domu pavedienus un sasiet tos sāpīgā atmiņu mezgla.

-   Nejautā tik daudz, nolādēts!

-   Klausies. Nav svarīgi, ko tu esi izdarījis. Es esmu tavs advokāts. Es varu tev palīdzēt, bet nepievieno savām nepatikšanām vēl arī cilvēku un mašīnas nolaupīšanu.

-   Aizveries un brauc!

-    Nolaid lejā pistoli.

Falkons piegrūda pistoli vēl ciešāk Džeka galvai.

-    Pietiek runāt!

-   Labi, noteica Džeks. Kur braucam?

Jautājums palika bez atbildes. Ārkārtīgi piesardzīgi palūkojies atpakaļskata spogulītī, Džeks pamanīja Falkona seju. Viņa lūpas kustējās, bet vārdi nebija dzirdami. Varbūt viņš sarunājās pats ar sevi?

Beidzot Falkons sacīja:

-     Tu un tavs draudziņš parādīsiet, kur esat likuši manu naudu.

-    Kādu naudu?

-    Naudu, kas bija bankas seifā!

-   Viss, ko es no turienes izņēmu, ir tie desmit tūkstoši dolāru, kas bija nepieciešami, lai samaksātu tavu drošības naudu. Ne penija vairāk.

-   Tu paņēmi visu! Es zinu, ka tu to esi izdarījis!

-   Vecīt, mēs nepaņēmām tavu naudu, teica Teo.

-   Tev tā bija jāpaņem. Banka ir vienojusies ar policistiem, es to zinu. Viņi jau to tikai gaida, ka es aiziešu pēc savas naudas, saproti? Ja tā ir tur, es to tik un tā nevaru paņemt. Tātad labāk, ka to paņem tu.

Džeks juta, ka pistole nodreb, it kā Falkons cīnītos ar vēlēšanos nospiest mēlīti. Tam vairs nebija nozīmes, vai nauda patiešām bija pazudusi vai arī ne. Falkona paranojālajā prātā tā bija pazudusi, un to bija piesavinājies Džeks. Falkons viņu bija jau apsūdzējis, tiesājis un atzinis par vainīgu. Jebkāda vainas noliegšana tikai paātrinātu soda izpildi.

-   Labi, piekrita Džeks. Es tevi aizvedīšu pie naudas.

Piecpadsmitā nodaļa

-    Liekas, tu esi samulsusi, sacīja Vinss.

-   Nē. Ar mani viss ir kārtībā, Alisija atbildēja. Viņa pamaja apkalpotājai un pasūtīja vēl dzērienus.

Pulkstenis rādija gandrīz vienpadsmit, kad Alisija, pabeigusi darbu medicīniskās ekspertīzes centrā, aizbrauca uz mājām, lai sakārtotos, un atveda šurp Vinsu. Vinsa aklums radīja sajukumu viņas ierastajā dzīvē. Izvēloties, ko vilkt mugurā, krāsojoties, žāvējot matus, viņa iedomājās diezin vai tas viss vairs interesē Vinsu? Viņa nezināja, kāpēc, bet, tikai iedomājoties vien par to, jutās vainīga. Alisija apsvēra, vai neaprunāties par to ar Vinsu, bet beigu beigās nolēma runāt par mierīgākām lietām.

Orķestris spēlēja gluži ciešami, un viņi kādu pusstundu bārā klausījās mūziku. Kad ārpusē atbrīvojās galdiņš, viņi izgāja laukā, kur varēja labāk sarunāties. Vēl joprojām bija jūtama aukstās atmosfēras frontes ietekme, bet bāram bija āra gaisa sildītājs. Bija stindzinošs, skaidrs vakars, un mēness virs okeāna spīdēja tik liels, ka uz tā virsmas varēja saskatīt ēnas. Viņa iedomājās, vai par to nevajadzētu pastāstīt ari Vinsam.

Tu, kā parasti, skaties apkārt, kad mēs sarunājamies, viņš ieteicās.

Alisija bija pārsteigta, kā Vinss to var zināt.

-    Es to dzirdu, viņš atbildēja. Kad tu nerunā, tieši pagriezusies pret mani, vārdi atbalsojas citādi.

-   Tiešām? Tas ir interesanti.

-   Šis iemaņas es esmu apguvis. Ar katru dienu man veicas labāk. Bet mēs nerunājam par mani. Kāpēc tu skaties apkārt?

-    Es atvainojos. Nebiju domājusi tā darit.

-   Vai tu manis dēļ jūties neērti?

-Nē.

-   Vai cilvēki skatās uz mums?

-   Vai skatās? Nē. Protams, ne.

Viņš apklusa, tad apmierināts pasmaidīja.

-   Tas ir lieliski.

-Kas?

-    Visvairāk es esmu vingrinājies ar cilvēkiem, kurus pazīstu gadījuma pēc, bet vislabāk veicas ar tiem, kurus es pazīstu labi.

-   Par ko tu runā?

-   Par manu dzirdi. Un par spējām pateikt, kad cilvēks nesaka patiesību.

Viņa atkal pasmaidīja, lai gan Vinss to nevarēja redzēt.

-    Labi, labi. Mūs sāk novērot.

-   Tā notiek vienmēr, kad es kaut kur aizeju. Cilvēki skatās un jautā: "Ei, kas ir tā laimīgā meitene ar to neticami kaislīgo, aklo puisi?"

Tas izraisīja nelielus smieklus. Apkalpotāja atnesa dzērienus gaišo vīnu Alisijai un vēl vienu Heineken alu Vinsam. Kad viņa bija aizgājusi, Alisija sacīja:

-    Patiesībā tas ir mans tēvs, kas mūs novēro.

-   Tiešām? Var jau būt, ka mana dzirde tomēr nav tik laba, kā es domāju. Es esmu palaidis garām orķestra spontāno "Sveiciens saimniekam" atskaņojumu.

-   Viņš taču neatrodas šeit, muļķīt. Es biju domājusi, ka apmēram puse Maiami policijas trīs kvartālu rādiusā visu laiku mani novēro. Pašlaik es varu saskaitīt kādus trīs policistus.

-    Tavs tēvs ir par tevi norūpējies, Vinss atsāka nopietnākā tonī.

-   Tas būtu saudzīgi sacīts.

-   Tas ir pilnīgi dabīgi. Tagad, kad kļuvis skaidrs, ka izsekotājs ir slepkava, apstākļi ir mainījušies.

Viņas domas atgriezās sekciju zālē.

-   Tas bija briesmīgi nežēlīgi, ko mēs darījām ar to nabaga sievieti.

-   Tu varēji piezvanīt un atcelt šo vakaru. Es butu sapratis.

-   Šādi vakari nāk tikai par labu. Pat ja mūs novēro.

-   Tiem zēniem gan ir viegls darbiņš. Es varu iedomāties, ka tu joprojām esi acīm tīkama.

Alisija nezināja, ko atbildēt.

-    Vai tu esi ļoti pārvērtusies? Vinss jautāja. Es domāju ārēji?

-   Nu… nē. Patiesībā neesmu. Pagājuši tikai seši mēneši. Es biju ļoti sarūgtināta, kad mēs izšķīrāmies, bet es nezaudeju prātu un nenogriezu matus, un neietetovēju uz pieres tikšķošu bioloģisko pulksteni.

Vinss iedzēra alu un uzmanīgi nolika glāzi uz paplātes.

-    Es sāku aizmirst, kā izskatījās cilvēki.

Viņa palūkojās Vinsā ne ar simpātijām, bet ieinteresēta. Vinss nekad nemēdza brivi runāt par savām izjūtām, un tagad bija mazliet neparasti dzirdēt domas, kas nāca no sirds. Viņš bija daudzējādā ziņā mainījies. Ne jau visas pārmaiņas bija sliktas. Tās vispār nebija sliktas.

-    Es domāju, ka ar laiku tu iemācīsies iztēlē atjaunot viņu izskatu.

-   Es tā nedomāju.

-    Kāpēc ne?

-   Tas tiešām ir dīvaini. Savu vecmāmiņu, kura nu jau divdesmit gadus ir mirusi, es atceros lieliski. Bet manam brālim, kuru es satieku ik nedēļas, ir gandrīz neiespējami saistīt balsi ar seju.

-    Kā ar tavu tēvoci Rikiju?

-    Es, protams, atceros viņa rudos matus un zilās acis. Bet ar viņa skaidrajām sejas aprisēm ir tāpat kā ar visiem pārējiem. Lai to labāk saprastu, jāiedomājas, ka man galvā ir liels fotoalbums. Ja cilvēki ir daļa no manas pagātnes, viņi tur paliek uz visiem laikiem tādi, kā bijuši. Bet, ja es viņus padaru par savas jaunās dzīves sastāvdaļu, viņu attēls izgaist. Jo vairāk es ar viņiem saskaros, jo vairāk viņu būtību nosaka lietas, kas nav atkarīgas no redzes. No šiem cilvēkiem, iespējams, albumā nepaliks nekas, bet izzūdošo kontūru vietā paliks zīmīte ar aprakstu, kas šis cilvēks ir bijis.

Alisijai atkal bija grūti atrast atbildi.

-   Cilvēkam ir daudz kas vairāk neka tikai seja.

-    Paldies Dievam, seja pašlaik nav nekas.

-   Es šaubos, vai varu tam piekrist.

-    Tā tas ir. Es nevaru uztvert sejas izteiksmes, izliektu uzacu nianses vai pavērtas lūpas. Nav vairs sarunu bez vārdiem. Es cenšos pavērst seju pret tevi, kad mēs sarunājamies, bet tas gluži vienkārši ir skaņas izplatīšanās dēļ. Tāpēc seju nav. Tās ir tikai vieta, no kurienes nāk skaņa.

Alisija raudzījās viņā, domādama, vai viņš to sajūt. Viņa gribēja pastāstīt patiesību, bet vārdi likās nepiemēroti. Viņa vilcinājās, tad padevās impulsam. Viņa pasniedzās pāri galdam, saņēma Vinsa roku un paturēja savējā. Viņa to lēni pievilka sev klāt un piespieda pie vaiga. Pat tad, kad viņa roku vairs neturēja, Vinss to neatrāva, bet noglāstīja viņas seju.

Vinsam kaklā sakāpa kamols, un viņš skumji un pateicīgi pasmaidīja.

-    Nu labi, viņš klusu teica. Ne jau vienmēr man ir taisnība.

Sešpadsmitā nodaļa

r

i^žekam nebija ne jausmas, kurp viņi dodas. Nedrīkstēja ļaut Falkonam nojaust, ka viņš ir pilnīgi nesagatavojies.

Blakus sēdošais Teo viņam uzmeta nervozu skatienu. Džeks turpināja braukt. Pie galvas pieliktais pistoles stobrs maldinošās naudas medības nekādi neatviegloja. Viņi virzījās prom no centra Biskeina bulvāra virzienā. Pa kreisi palika Brīvības tornis atmodas laikmeta stilā būvēta īpatnēja augstceltne, kurā sešdesmito gadu imigrācijas vilni uz laiku tika izmitināts tūkstošiem kubiešu, arī Džeka māte. Ielas pretējā pusē atradās basketbola arēna ar Šakila O'Nīla attēlu piecu stāvu augstumā, kas gandrīz vai atbilda viņa patiesajam garumam.

Ievēro ātrumu, teica Falkons. Viņš acīmredzot negribēja, ka viņu aizturētu policijas patruļa. Džeks samazināja ātrumu līdz trīsdesmit piecām jūdzēm stundā.

Jau ilgus gadus pilsētas plānotāji bija daudz darījuši, lai "manhetenizētu" Maiami siluetu, taču centrs joprojām nebija kļuvis par pilsētu, kura nekad neguļ. Biskeina bulvārī satiksme pusnaktī bija apgrūtināta pat nedēļu nogalēs. Daudzu veikalu fasādes bija nodrošinātas ar nolaižamajiem metāla slēģiem, un namu ieejās uz kartona matračiem gulēja bezpajumtnieki. Satiksme šķērsvirzienā bija minimāla, taču tas netraucēja ģeniālajiem satiksmes plānotājiem bez vajadzības ierīkot sarkanos gaismas signālus. Džeks priecājās par katru iespēju apstāties, viņam joprojām nebija skaidrs, kurp jādodas. Viņi piebrauca pie krustojuma ar Divdesmit pirmo ielu un jau faktiski atradās pie slavenās "zilo flīžu mājas". Šī ēka Maiami bija pirmais kubiešu arhitektūras ietekmes paraugs, kas tomēr bija saglabājis klasisko iekšzemes stila izskatu. Džeks to pazina tikai tāpēc, ka tā bija Teo visvairāk iecienītā celtne visā Maiami. Viņa gaumei nebija nekā kopīga ar faktu, ka ēka bija zilā krāsā ka kubiešiem vai sarkanā kā krieviem, vai zaļā kā marsiešiem. Svarīgi bija tas, ka tajā atradās firmas Bacardi spirits Amerikas Savienoto Valstu filiāles galvenā mītne.

-   Varbūt tajā var atrast dažus simtus tūkstošu, ieteicās Teo.

-    Apklusti! viņam uzsauca Falkons.

Luksoforā pārslēdzās gaismas signāls, un ceļojums turpinājās.

-   Cik tālu vēl? Falkons jautāja.

-   Ne pārāk tālu, atbildēja Džeks.

-   Uz kurieni mēs braucam?

-   Uz piestātni. Tur ir mana laiva.

-   Tu melo. Laiva stāv aiz tavas mājas.

Džeks bija iekritis, bet, kā jau advokāts, ātri vien atkal tika uz kājām.

-    Tā ir mana mazā laiviņa. Lai nokļūtu Bahamās, vajadzīga mana patiešām lielā laiva.

-    Vai mana nauda joprojām atrodas Naso?

-Ja netici, vari mani nošaut un pats braukt uz turieni.

-   Varbūt es tevi tiešām tūlīt pat nošaušu.

-    Un nekad vairs neredzēsi savu naudu.

Falkona balss saspringa.

-   Nestāsti man, ko es redzēšu vai neredzēšu.

-    Vecīt, savaldies! aizrādīja Teo.

-    Aizverieties abi ! Šeit es esmu noteicejs.

-    Vai tu maz zini, ka tas tāds ir? apjautājās Teo.

Džeks sāniski pašķielēja uz viņu, it kā sacīdams: "Kurš tevi lūdza iejaukties?"

Pistoles stobrs pēkšņi atrāvās, bet tad negaidīti spēcīgi ietriecās Džeka kaklā tieši zem žokļa. Sitiens viņu apdullināja. Mašina novirzījās no kursa, bet Džeks tomēr to savaldīja un ātri atguvās. Falkons atkal ar stobru piebikstīja Džeka galvai.

-    Nestāsti tikai man, ka es neesmu noteicējs, viņš teica.

Džeks juta, ka pa vaigu sūcas asinis. Falkona balsi bija saklausāms izmisums. Situācija pasliktinājās, steidzami vajadzēja kaut ko darīt. Luksoforā zaļo gaismu nomainīja dzeltenā. Šķērsielā kāda patruļmašīna gaidīja zaļo gaismas signālu. Džeks strauji nospieda gāzes pedāli, zinādams, ka līdz sarkanajam signālam nepaspēs šķērsot krustojumu. Ari policijas patruļmašīna jau atradās krustojumā, kad Džeks, gandrīz divreiz pārsniedzot ātruma ierobežojumu, aizdrāzās tai garām.

Aiz muguras sāka zibēt zilas bākugunis. Nošņirkstot patruļmašīnas riepām, tā iegriezās bulvārī un sāka vajāšanu.

-   Tu to izdarīji ar nodomu! nošņācās Falkons.

Džeks izdzirdēja klikšķi vai tika uzvilkts gailis?

-    Laidies prom no viņa! iesaucās Falkons.

Džeks nereaģēja pietiekami ātri. Falkons arvien stingrāk spieda pistoles stobru pie viņa galvas.

-    Iedzen viņu strupceļā, vai ari es tevi nogalināšu!

Džeks uzsita pa akseleratoru, un auto rāvās uz priekšu. Patruļmašīna bija apmēram puskvartālu aiz viņiem un, sirēnai kaucot, dzinās pakaļ. Mašīnas dzinēji skaļi rēca, spidometra rādītājs novirzījās aiz septiņdesmit jūdžu atzīmes.

-    Džek, sagriez mašīnu! iesaucās Teo.

-   Ātrāk! kliedza Falkons.

-   Sagriez to!

Džeks uzsita pa bremzes pedāli un strauji parāva stūres ratu pa kreisi, tad atkal strauji pa labi, cenzdamies izdarīt vienu no tiem gludajiem slīdēšanas manevriem, ko profesionāļi rāda televīzijā. Tas nebija tik viegli. Automobilis kļuva arvien nevadāmāks, un Teo metās pāri atzveltnei. Teo un Falkonam uzsākot cīņu par pistoli, Džeks juta, ka ieroča stobrs novirzās sāņus. Atskanēja apdullinošs troksnis izklausijas apmēram tā, it kā alā izšautu no lielgabala -, un mašīnas jumta lūka sašķīda gabalos. Pār viņiem nobira sasista stikla gabaliņu krusa. Džekam sāka sāpēt ausis. Teo kliedza, riepas kauca kā trauksmes sirēnas, bet pēkšņi viss apklusa. Džekam šķita, it kā viņš atrastos divsimt pēdu zem ūdens tonnām liels spiediens ausīs, bet apkārt ne skaņas. Tad ausīs sāka zvanīt. Teo joprojām cīnījās ar Falkonu, bet Džeks nespēja apturēt mašīnas slīdēšanu. Viņš pat nezināja, kā rokās pašlaik ir ierocis.

Teo! Džeks sauca, taču tik tikko varēja sadzirdēt pats savu balsi.

Nosmirdēja pēc degošas gumijas, un mašīna šķērsoja trīs braukšanas joslas tieši tuvojošos automobiļu priekšā. Atskanēja skaņas signāli, mašīnas nobrauca no ceļa, visos virzienos zibēja starmešu ugunis. Džeka auto ietriecās ietves apmalē, bet ātrums bija tik liels, ka mašīna pārlēca tai pāri. Tas bija it kā milzīgā ātrumā veikts palēciens lielākās ASV autosacīkšu asociācijas NASCAR trasē. Mašīna kādu brīdi lidoja pa gaisu, tad smagi piezemējās uz auto stāvlaukuma asfalta seguma. Džeks paspēja ieraudzīt neona uzrakstu BRĪVAS VIETAS, un auto ietriecās Biskeinas motelī. Tiešā trāpījumā tas iedrāzās simt otrajā istabā. Visām moteļa Istabām bija izeja uz stāvlaukumu, ārējās sienas bija darinātas no plānas, rūpnieciski izgatavotas alumīnija un stikla šķiedras paketes, kas raksturīga moteļiem durvis, liels logs un kondicionētājs, viss vienā gabalā. Likās, ka, neatverot durvis, viņi ir iebraukuši vienvietīgā garāžā. Izsprāga gan vadītāja, gan pasažiera drošības spilveni. Automobilis kā buldozers nolīdzināja it visu savā ceļā lampas un tualetes galdiņu, un divas divguļamās gultas pie istabas sienas. Gruvešu kalns nostrādāja kā milzīgs spilvens. Ne pārāk mīkstā piezemēšanās tomēr bija labāka nekā trieciens pret betona stabu. Viņu dzīvības izglāba drošības spilveni.

Pēc maza brīža Džeks atguvās un konstatēja, ka viņi patiešām ir apstājušies. Istaba izskatījās kā pēc bumbas sprādziena. Valdīja gandrīz pilnīga tumsa. Vienīgā gaismiņa iespīdēja no ielas pa caurumu istabas agrākajā priekšējā sienā. Saceldami lielu putekļu mākoni, daļēji bija iebrukuši ari griesti. Visur mētājās elektrības vadi, salocītas caurules, salauztas mēbeles, sausa apmetuma gabali un citi būvgruži. Džeks atjēdzās tieši laikā, lai dzirdētu, kā, sirēnai gaudojot, autostāvvietā iebrauc patruļmašīna. Sirēnas gaudošana nomāca visas pārējās skaņas, tikai ne šāvienu troksni. Falkons, rapdamies laukā pa mašīnas sadauzīto aizmugurējo logu, šāva uz policistiem. Džeks nesaprata, vai tā ir cita pistole vai tā pati, kuru Teo mēģināja viņam atņemt. Policisti steidzīgi nozuda aizsegā un neatbildēja uz šāvieniem. Džeks nogūlās uz priekšējā sēdekļa un sauca, lai ari Teo dara to pašu.

Atkal atsākās apšaudes, un policistu raidītās deviņu milimetru lodes paukšķot ieurbās izdemolētās istabas sienās. Pēkšņi avarējušo automobili apņēma spoža gaisma. Policisti bija ieslēguši patruļmašīnai piestiprināto starmeti. Atskanēja vēl viens šāviens, un gaisma izdzisa. Falkons to bija izdzēsis ar šāvienu no aptuveni simt pēdu liela attāluma. Policisti atsāka apšaudi.

Teo uzmeta skatienu Džekam. Ar to pietika, lai saprastu, ka cilvēks, kas četrus gadus bija pavadījis nāvinieku kamerā par neizdarītu noziegumu, ir nobijies. Viņi abi bija kā automašīnā perējošas piles, un Teo sejas izteiksme izteica visu viņš nekādā ziņā negrasās slapstīties un cerēt, ka pāris baltu policistu atzīs viņu par nevainīgu upuri. Pirms Džeks paguva viņu aizturēt, Teo izslīdēja caur izsisto logu, nolēmis atrast labāku paslēptuvi, kamēr apkārt viss norims.

Džeka uzmanību saistīja šāviena troksnis stāvlaukumā. Viņš redzēja, ka uz ietves nokrīt policists. Otrs devās viņam palīgā. No drupu kaudzes atskanēja otrs šāviens, un policists nokrita blakus pirmajam. Džeks nevarēja saskatīt Falkonu, bet, lai kur arī viņš būtu lai kas ari viņš būtu -, viņš bija lielisks šāvējs.

Notriektie policisti nekustējās un neizdvesa ne skaņas. Tālumā atskanēja sirēnas, signalizējot, ka papildspēki ir ceļā. Mašīnas pretējā pusē uz sienas pazibēja ēna. Tas bija Falkons. Viņš mēģināja aizbēgt, bet Džeks atradās pārāk neērtā pozīcijā. Šajā mašīnas pusē valdīja liels juceklis, lai viņš varētu izkļūtu ārā. Kamēr viņš nebūs ierāpies vadītāja pusē, nebija nekādu cerību nokļūt stāvlaukumā.

-   Seko viņam! sauca Teo.

Džeks izlēca no slēptuves aiz priekšējā sēdekļa un ātri pārrāpās pār drazu kaudzi. Mašīnas otrā pusē atradās Falkons, bet Džeks viņu neinteresēja. Visa viņa uzmanība bija pievērsta vienīgajai izejai durvīm, kas, jādomā, veda uz blakus istabu. Ar vienu šāvienu viņš sabojāja atslēgu. Džeks dzirdēja, kā viņš izlauž durvis, pēc tam atskanēja sievietes kliedziens. Istabā, kur tikko bija iegājis Falkons, kāds jau bija priekšā.

-   Teo! Džeks sauca, bet bija par vēlu.

Teo ari bija dzirdējis sievietes kliedzienu un, reaģējot uz to, jau bija ticis pāri mašīnai un sekoja Falkonam.

Traukdamies pakaļ Teo, Džeks pamanīja ieroci, kas gulēja blakus pakritušajam policistam, un gribēja to pacelt.

-    Stāt! iesaucās otrs policists. Viņa kreisais plecs un kakls bija klāti asinīm. Policists grīļojās un nespēja piecelties, taču mēģināja noturēties līdzsvarā, pārnesot ķermeņa svaru uz vienu ceļgalu.

-     Man nepieciešama jūsu palīdzība, paskaidroja Džeks. Mans draugs ir…

-   Es teicu mierā!

-    Lūdzu, uzklausiet mani!

Pie zemes, ar seju uz leju, tūlīt!

Pistole bija pavērsta tieši pret Džeka sirdi, un viņam atlika tikai paklausīt. Kad viņš bija nogūlies zemē, aiz moteļa istabas durvīm atskanēja vēl viens kliedziens. Tam sekoja šāviens, un tad iestājās klusums. Džeks piespieda pieri pie ietves un aizvēra acis. Prātā ienāca druskās sasistais starmetis un abi ievainotie policisti.

Teo Naits bija Falkonam labi sasniedzams, liels mērķis.

Septiņpadsmitā nodaļa

Notikumi risinājās tik ātri, ka Džeks nepaspēja nobīties. Viņš joprojām gulēja ar seju pret zemi stāvlaukumā patruļmašīnas priekšā. Vadītāja pusē durvis bija atvērtas. Ievainotais policists tupēja uz viena ceļgala, mēģinādams aizsniegt rāciju, un vienlaikus turēja pret Džeku pavērstu pistoli. Džekam joprojām džinkstēja ausis no Falkona pistoles šāviena automobiļa iekšienē, bet viņam likās, ka aiz stāvlaukuma atskan balsis. Mašīna bija ietriekusies ekā ar bazukas šāvienam līdzīgu troksni, un tas kā spējš sitiens pa skudru pūzni lika kaimiņiem atstāt dzīvokļus un izsteigties uz ielas.

-    Visi atpakaļ iekšā! policists iesaucās vārgā balsī. Viņš mēģināja piecelties, taču nespēja. Policists, no sāpēm vaidēdams, ar elkoni atbalstījās pret automašīnas kāpsli un ieslēdza mašīnas skaņu iekārtu.

-   Visiem atpakaļ mājās. Jums draud briesmas!

Viņš nometa mikrofonu un satvēra radio regulēšanas pogu. Džeks izdzirdēja sirēnu gaudošanu ziemeļos un dienvidos bet varbūt tā bija tikai džinkstoņa ausis? Nē, tās noteikti bija sirēnas. Ar katru brīdi to skaņa kļuva dzirdamāka.

-   Seši viens, runā Makenzijs, policists teica mikrofonā. Kas mani dzird?

-   Fernandess, skanēja atbilde. Kur tu esi?

-    Biskeina moteli, vārgā balsi sacīja policists. Viens policists guļ zemē. Man ari trāpīja.

-Turies, vecīt. Pēc minūtes būšu klāt.

-    Ir slikti. Patiešām slikti. Lopesu sašāva galvā. Atsūti reanimācijas brigādi. Iespējama ķīlnieku sagrābšana.

-   Sapratu.

Džekam bija pavēlēts nerunāt, bet tas nevienam nenāca par labu.

-   Pasaki viņam, ka tas ir Pablo Garsija jeb Falkons. Bezpajumtnieks, kurš izsekoja mēra meitu.

Makenzijs sāka smagāk elpot, it kā apsvērtu Džeka teiktā svarīgumu. Beidzot viņš ieslēdza mikrofonu un teica:

-   Pasaki šefam, lai atsūta Vinsu Paulo.

Tieši gar Teo kreiso ausi aizspindzēja lode.

-    Uz grīdas! uzsauca Falkons. Viņš bija sev kā dzīvu vairogu piespiedis jaunu sievieti. Viņas acis bailēs bija plaši ieplestas. Pie kreisajiem deniņiem viņai bija pielikta pistole.

Šī nebija pirmā reize, kad Teo atradās vienā telpā aci pret aci ar bruņotu noziedznieku, taču tas, ka tagad bija jaaprēķina katra kustība pret psihiski nelīdzsvarotu cilvēku, kas sagrābis nevainīgu ķīlnieku, bija kaut kas nepieredzēts.

-   Gar zemi, uz grīdas, tūlīt!

Teo domas joņoja. Tam puisim bija pistole. Tā acīmredzot bija pielādēta. Viņš jau bija sašāvis divus policistus. Iespēja, ka viņš otrreiz netrāpīs Teo, bija niecīga. Falkons iespieda pirkstu meitenes acī, un viņa atkal iekliedzās.

-    Labi, labi! teica Teo un noslīdēja uz grīdas.

Falkons iegrūda meiteni gultā, norāva no drapējuma virvei līdzīgu lenti un sasēja viņai rokas aiz muguras. Viņš kustējās ātri un precīzi, it kā būtu darījis to jau agrāk. Notēmējis pistoli pret Teo galvu, Falkons viņu pārmeklēja. Teo nebija ieroču.

-   Piecelies! Falkons sagrāba meiteni un uzrāva augšā no gultas. Viņa atkal kalpoja par vairogu. Visu sakraut pie sienas, viņš pavēlēja Teo. Matračus, skapīšus visu. Tūlīt pat!

Teo uzslējās kājās un sāka pārvietot mēbeles.

-   Ātrāk!

Teo meta priekšmetus pie sienas, loga un durvīm, kas viņus šķira no policijas stāvlaukumā. Ar to nepietika, lai aizsegtu pilnīgi visu logu, un no stāvlaukuma pa drapēriju augšdaļu istabā iespiedās nedaudz gaismas. Kad uzdevums bija paveikts, Falkons nokomandēja:

-   Uz vēdera!

Šoreiz Teo vairs negaidīja, kamēr viņš izspiedīs meitenei aci. Viņš ātri nokrita zemē. Falkons pienāca klāt un piespieda viņam pie pakauša pistoles stobru. Teo saoda pulvera smaku. Viņš gudroja, vai ar to viss beigsies; ja Falkons bija pie pilna prāta, tad divi ķīlnieki bija pārāk daudz, lai ar tiem tiktu galā.

-    Laid, lai meitene iet prom, sacīja Teo. Tev taču viņa nav vajadzīga.

-   Nemāci, kas man vajadzīgs.

-   Nopietni. Sviteks tev var palīdzēt.

-   Sviteks ne sūda nevar izdarīt.

-   Nav taisnība. Viņš man palīdzēja, kad es biju nāvinieku kamerā.

-   Nāvinieku kamerā, oho!

-   Tā ir taisnība.

-   Man tev kaut kas jāsaka, lielais putnubiedēkli, Falkons sacīja, ar pistoles stobru berzēdams Teo skaustu. Mēs visi šeit esam nāvinieku kamerā.

Dažas nākamās minūtes apkārtne atgādināja karalauku. Vismaz ducis patruļmašīnu rēkdamas traucās pa Biskeina bulvāri un sastājās aplī ap moteli. Tūlīt aiz tām piebrauca neatliekamās palīdzības mašīna. Divi Maiami policisti izlēca no automobiļiem un pieskrēja pie Lopesa, kas nekustīgi gulēja stāvlaukumā.

Šāvieni no simt trešās istabas viņus apturēja un lika steidzami atgriezties mašīnu aizsegā. Kāda cita patruļmašīna, riepām kaucot, šķērsoja stāvlaukumu un apstājās starp guļošo policistu un moteli, veidodama aizsegu. Neatliekamās palīdzības mediķi četrrāpus pielīda pie Lopesa. Trīsdesmit pēdas tālāk kāds cits mediķis steidzās pie policista Makenzija. Džeks visu to vēroja, kā tārps pieplacis pie asfalta. Kāds policists jau atradās blakus Makenzijam. Uz plāksnītes pie viņa krūtīm bija rakstīts D. Svonns.

-   Kur tev trāpīja, Bred?

-   Plecā, policists atbildēja. Ēkā ir nevainīgi cilvēki. Taviem puišiem jāpārtrauc šaut. Kā jūtas Lopess?

-   Nezinu. Pie viņa jau ir mediķi.

Ar galvas mājienu viņš norādīja uz Džeku.

-   Tas puisis vadīja mašīnu, kas ietriecās ēkā. Varētu but bīstams.

-   Es neesmu bīstams, mani nolaupīja, teica Džeks.

-    Es par visu parūpēšos, Svonns sacīja.

Mediķi uzlika Makenziju uz nestuvēm, un neatliekamās medicīniskās palīdzības mašīna viņu aizveda. Pirms Svonns paņēma Džeka kabatas portfeli, viņš sacīja:

-   Jūs esat Džeks Sviteks, vai ne? Gubernatora Sviteka dēls.

-   Ja. To es centos pateikt jūsu puišiem. Tur iekšā ir mans klients kopā ar… Džeks apklusa, viņa domu pavedienu pārtrauca nākamā apšaude.

Svonns ielēdza mikrofonu.

-   Pārtrauciet šaut!

Viņš palūkojās uz Džeku un jautāja:

-   Kā jūsu klients ir apbruņots?

-   Viņam ir ierocis.

-   Pistole vai revolveris?

-   Es domāju, pistole.

-   Cik viņam aptuveni varētu but munīcijas?

-    Es nezinu.

-    Kā viņu sauc?

-   Pablo Garsija. Viņš uzdodas par Faikonu.

Svonns ieslēdza megafonu.

-    Falkon! Runā Maiami policijas departaments. Jūs esat aplenkts. Lūdzu, nomierinieties un nolieciet…

Šāvienu skaņas lika viņam pieplakt zemei. Kādu sekundes daļu Džeks domāja, ka Svonns ir ievainots, bet tad saprata, ka viņš tikai meklē patvērumu.

-   Jūsu klients ir aizkaitināts, advokāt.

-   Neķēmojieties! Jums ir vajadzīgs labs sarunu vedējs.

-   Viens jau ir ceļā.

-    Labi, noteica Džeks. Sakiet, lai viņš pasteidzas.

Astoņpadsmitā nodaļa

Pulksten divpadsmitos un četrdesmit minūtēs Alisija parakņājās savā rokassomiņā un, izvilkusi telefonu, kas neatlaidīgi zvanīja, palūkojās displejā. Zvanīja policijas priekšniece Renfro. Viņa kopā ar Vinsu vēl sēdēja pie āra galdiņa, sarunājās un klausījās mūziku. Alisija ar vienu pirkstu aizbāza ausi, lai nomāktu no naktskluba nākošās skaņas, un ieslēdza telefonu. Priekšniece viņai ātri pastāstīja pēdējās ziņas par Falkonu un iespējamo ķīlnieku krīzi.

-    Kur viņi atrodas? jautāja Alisija.

-    Biskeina motelī. Vai jūs to zināt?

-    Protams.

Katrs policists, kurš kaut ko zināja par divdesmit dolāru prostitūtām, pazina Biskeina moteli. Vai ir ievainotie?

-    Divi policisti. Huans Lopess un Breds Makenzijs.

-   Cik smagi?

-    Makenzijs pats izsauca papildspēkus. Lopess tas bija trāpījums galvā.

-Vai viņš…

-Jā, viņš ir miris.

-   Ak nē! Viņa sieva tikko dzemdēja.

-   Vai atgadījies kas ļauns? Vinss jautāja.

Pietika saklausīt saviļņojumu Alisijas balsī, lai saprastu, ka noticis kaut kas nopietns. Viņa pasniedzās pāri galdiņam un pieskārās viņa rokai, it kā sacīdama: "Vienu mirklīti!"

-   Tu trīci, viņš teica.

Viņa nebija pārliecināta, ka tā ir, bet Vinss noteikti bija pamanījis, ka viņa ir noskumusi. Policistus nekas tā nesāpināja kā savu biedru zaudēšana.

Renfro turpināja:

-    Es zinu, Paulo ir samierinājies ar domu, ka lekciju lasīšana akadēmijā ir viņa īstā vieta. Bet viņš ar Falkonu ir jau pazīstams. Viņš vismaz pratīs ar Falkonu uzsākt sarunu. Vai jūs domājat…

-   Par to es varu derēt uz savu nozīmīti, atbildēja Alisija.

-    Vispirms parunājiet ar viņu. Jūs zināt, ko viņam teikt. Lai viņš pēc tam piezvana.

-    Būs darīts.

Ātri atvadījusies, Alisija beidza sarunu un nolika uz galda divdesmit dolāru banknoti samaksai par dzērieniem.

-   Mums jāiet, Vins.

Vinss pasniedza viņai atpakaļ naudu un atvēra savu kabatas portfeli. Tajā banknotes bija sakārtotas atbilstoši to nominālvērtībai vieninieki gareniski, piecnieki krustām un tā tālāk. Viņš atdalīja divus desmitniekus un nolika uz galda.

-   Tu maksāji par pirmo reizi, viņš sacīja.

-   Pateicos, bet mums patiešām jāiet.

-   Kas noticis?

-   Nav labi, viņa sacīja. Es pa ceļam izstāstīšu.

Desmit minūtes vēlāk viņi jau šķērsoja Džūlijas Tatlas dambi un devās uz Biskeina moteli cietzemē. Izpriecu kuģi ka peldošas viesnīcas apgaismoja līci. Rietumos varēja saskatīt Maiami siluetu. Moderni debesskrāpji peldēja daudzkrāsainā starmešu gaismā. Alisija iepazīstināja Vinsu ar situāciju, bet Renfro piedāvājums tika uzņemts ar klusēšanu.

-   Es uzskatu, ka tā nav laba doma, beidzot Vinss teica.

Alisija mainīja braukšanas joslu, lai apdzītu kravas automašīnu.

-   Tev tikai jāaprunājas ar to puisi. Viņš tevi pazīst.

-   Var jau pierunāt bezpajumtnieku nokāpt no tilta, bet te mums ir darišana ar paranojālu noziedznieku, kurš ieslēdzies viesnīcas istabā kopā ar vienu, varbūt pat vairākiem ķīlniekiem. Tas izslēdz jebkuru iespēju kļūdīties.

-   Tas ir tikai telefona zvans, Vins.

-   Nē, tās ir sarunas par ķīlnieku atbrīvošanu. Tur ir neliela atšķirība.

-   Vai tu tiešām domā, ka netiksi ar to galā?

-    Es nezinu.

-   Vai tu domā, ka to kāds spēs izdarīt labāk?

-   Kā es to varu zināt, nolādēts?

-   Nekļūsti īgns. Uztver situāciju tādu, kāda tā ir. Tas ir uzticības votums no policijas priekšnieces puses.

Vinss dziļi ieelpoja un lēni nopūtās.

-   Tu tomēr nesaproti.

-Jā, varbūt nesaprotu. Paskaidro man.

-   Es esmu ļoti noguris no galējībām.

-    Kā tu to domā?

-   Cilvēki vai nu mani žēlo līdz nāvei un domā, ka es nespēju neko paveikt, ja mani netur aiz rokas kāds redzīgs cilvēks, vai arī domā, ka es noslēpumainā kārtā esmu transformējies aklā mistiķi ar ekstrasensa spējām. Gluži tā tas nav. Savu balto spieķi es lietoju jau sešus mēnešus, taču dažreiz joprojām gadās ieskriet apgaismes stabos, mana oža nevar sacensties ar pēddzinēju suņu ožu, un pat tad, ja man blakus sēdētu Brūss Viliss, es viņu nevarētu saskatīt. Tas ir mans agrākais es, vai saproti? Es neesmu bezpalīdzīgs, bet arī ne akls pārcilvēks. Es esmu parasts puisis, kurš ar katru dienu labāk tiek galā ar savu dzīvi.

Alisija neizlaida no acīm priekšā braucošo automašīnu aizmugures lukturu gaismu. Agrāk viņi abi ar Vinsu butu pasteigušies. Tagadējais Vinss bija sarežģītāks, un iespējams, ka viņam bija iemesls tādam būt. Iespējams, ka viņa, Vinsa tuvākais cilvēks, jutās vainīga, pieņemot, ka ikviens cilvēks, kurš zaudējis redzi, pēkšņi var saost ābolu istabas pretējā malā vai ari telepātiski uztvert ķermeņa ritmus. Piedēvējot Vinsam šos nelielos plusus, vismaz pēc viņas domām, bija vieglāk samierināties ar viņa zaudējumu.

-   Tev taisnība. Jāizlemj tev pašam, nevis man.

-    Paldies, Vinss teica.

Viņa paskatījās pa labi. Vinss bija aizgriezis galvu projām, it kā lūkotos ārā pa logu. Tā bija ķermeņa valoda, zīme, ka saruna beigusies. Šāda izturēšanās liecināja, ka viņa nebija ļāvusi agrākajam Vinsam vēl izgaist, un viņa no tā negrasijās atteikties ari tagad tikai tāpēc, ka viņš bija kļuvis akls.

-    Tu tikai uzsāc pārrunas ar Falkonu, norunāts? Ja nejūties ērti, uztici tās kādam citam.

Viņš neatbildēja.

-    Vins, es tevi lūdzu. Ja tu šoreiz atteiksi priekšniecei, nākamās reizes var ari nebūt.

Joprojām nebija nekādas atbildes.

-    Nolādēts, Vins! Ko tu gribi iemācīt akadēmijā? Kā kļūt par gļēvuli?

Viņa satraucās, ka sitiens varbūt ir trāpījis zem jostasvietas, taču pēc kādas minūtes likās, ka vārdi tomēr radījuši vajadzīgo impulsu.

-    Labi, viņš noteica. Es iesākšu sarunas.

Alisija vēlējās, kaut Vinss redzētu, kā viņa ar draugu lepojas. Viņa pasniedzās un paspieda viņa roku, un abi klusēdami veica atlikušo ceļu līdz Biskeina bulvāra galam.

Deviņpadsmitā nodaļa

/ r

"-^ik tālu vien varēja redzēt, Biskeina bulvāris bija slēgts satiksmei. Parasti tik dzīvā iela pēkšņi bija kļuvusi tukša, un pa to, krāsainajām gaismām zibot, traucās tikai policijas automašīnas. Džeks nebija redzējis Maiami galveno bulvāri tik tukšu kopš tā laika, kad pār Dienvidfloridu traucās viesulis "Endrū". Specvienību transporta līdzekļu parādīšanās situāciju vērsa vēl dramatiskāku. Kā ļaunu vēstīdama, abiem mikroautobusiem sekoja neatliekamās medicīniskās palīdzības automašīna.

Džeks lūdza Dievu, kaut tā nebūtu atbraukusi pēc Teo.

Džeks stāvēja ātrās apkalpošanas restorāna automašīnu stāvvietā dažus simtus jardu attālumā no Biskeina moteļa. Restorāna ārpusē policijas papildspēki veidoja pagaidu komandpunktu. Tā novietojums bija stratēģiski pareizs tuvu, bet ne pārāk tuvu motelim -, un iespēja ērti dabūt burgerus, frī kartupeļus un kafiju arī nenāca par ļaunu.

No ievainojuma Džeka galvā vairs nesūcās asinis. Kāds mediķis brūci bija iztīrījis un pārsējis, un Džeks bija atteicies braukt uz slimnicu. Pēc kādām četrdesmit minūtēm rimās arī zvanīšana ausīs. Šāviens slēgtā automašīnā noteikti nebija tas, ko gribētos vēlreiz piedzīvot.

Pa caurbraucamo celiņu tuvojas specviembu mikroautobusi un neatliekamās palīdzības mašīna un apstājās blakus restorānam.

Pēc brīža piebrauca liels autobuss ar Maiami-Deidas policijas departamenta zīmi zilā, zaļā un melnā krāsā. Uz jumta redzamās antenas nozīmēja, ka tas ir apgādāts ar nepieciešamajām tehniskajām ierīcēm situācijas kontrolēšanai un sakaru uzturēšanai ar ķīlnieku sagrābēju. Specvienību mikroautobusu pakaļējās durvis atvērās, ārā izlēca taktisko vienību kaujinieki. Viņi bija bruņoti ar M-16 triecienšautenēm un apgādāti ar melnām trieciennieku regalijām aizsargķiverēm, nakts redzamības brillēm un bruņuvestēm. Kaujinieki bija gatavi atklāt uguni un alka ātrāk iepazīties ar situāciju.

Formastērpā ģērbies policists aizveda Džeku uz Maiami policijas departamenta autobusu un stādīja priekšā krīzes komandas vadītājam seržantam Čavesam.

-   Gaidiet mani šeit, teica Čavess. Man ar jums noteikti jārunā.

Viņš apgriezās un aizgāja tieši pie Maiami-Deidas policijas departamenta krīzes komandas vadītāja. Tajā pašā brīdī Čavess un departamenta pārstāvis uzsāka karstu diskusiju, it kā šī personiskā tikšanās būtu turpinājums sarunai pa radio vai telefonu. Džeks nedzirdēja, par ko viņi runā, bet saprata, ka notiek cīņa par virsvadību.

Par laimi, laukumā izkārtotie policisti nebija tik nekustīgi. Džeks vēroja, ka viņi iet no mājas uz māju, no durvīm pie durvīm, lai pārliecinātos, ka neviens nav riskējis iznākt uz ielas. Virs galvas riņķoja helikopters pietiekami zemu, lai Džeks varētu saskatīt uz tā sāniem televīzijas kanāla Action Neivs logo.

-   Ne tik tuvu! iesaucās Čavess tik skaļi, ka to varēja sadzirdēt ikviens. Aizvāciet viņus prom tūlīt!

Otrs virsnieks paņēma megafonu un pavēlēja uzmācīgajam helikopteram ievērot gaisa robežas. Izskatījās, ka tam nav rezultātu.

Vairākas minūtes Čavess un Maiami-Deidas policijas departamenta virsnieks turpināja kaulēties par situācijas kontroles vadību. Divas apbruņotas un labi apgādātas vienības gaidīja instrukcijas, darot to, kas pilnībā atbilda specvienības SWAT[2] akronīmam sēdēt, gaidīt un pļāpāt; sit, wait and talk. Džekam sāka zust pacietība. Jau gandrīz, piecpadsmit minūtes kopš pēdējās apšaudīšanās motelī valdīja klusums. Džeks varēja tikai minēt, kādā stāvoklī ir Teo, taču viens bija skaidrs Falkons bija dzīvs un kontrolēja situāciju. Apšaude liecināja par daudz ko. Labākais, uz ko Džeks varēja cerēt, bija tas, ka Teo tagad ir ķīlnieks. Viņš pat domās negribēja pieļaut ļaunāko.

Džeks piegāja pie Čavesa un policijas departamenta virsnieka. Bija laiks nomierināt ķildniekus.

-    Kurš te ir atbildīgais? jautāja Džeks.

-    Es, abi atsaucās vienā balsī.

-    Kas jūs abi esat? Džeks vaicāja.

Čavess stādījās priekšā. Otrs vīrietis teica:

-   Seržants Pīters Melojs, krīzes komandas vadītājs, MaiamiDeidas policijas departaments. Kas esat jūs?

-   Tas ir Džeks Sviteks, Čavess sacīja. Viņš ir advokāts.

Melojs saviebās, it kā Čavess tikko būtu pateicis: "Viņš ir pe-

dofils, kas strādā bērnudārzā par audzinātāju."

-   Tur iekšā ir mans klients, Pablo Garsija, Džeks sacīja. Bezpajumtnieks, kurš sevi dēvē par Falkonu. Pēc uzrāpšanās Pauela tiltā viņu atbrīvoja pret drošības naudu.

Čavess paskaidroja:

-   Viņš kaut ko zina par mēra meitu, kura sagadīšanās pēc ir ari Maiami pilsētas policiste. Tas nozīmē, ka man ir viens miris policists, viens ievainots un viens tiek vajāts. Tie ir trīs kārtīgi iemesli, lai es šeit būtu noteicējs. Cik tādu iemeslu ir jums, Meloj?

-   Dučiem. Man ir taktiskā vienība, sarunu vadītāju vienība, satiksmes regulēšanas vienība un uzraugi, kas kontrolē viņu darbību. Un atšķirībā no jūsu pilsētas puišiem viņi ir apmācīti veikt uzdevumus cauru diennakti.

Džeks bija gatavs viņus abus iepļaukāt.

-    Ei, man ir vislabākais iemesls būt šeit. Viņa vārds ir Teo Naits. Viņš ir ķīlnieks. Un vēl viņš ir mans labākais draugs.

Tas viņus uz brīdi apklusināja, bet likās, ka teiktais visvairāk aizkustinājis Džeku pašu. Cik vien ilgi Džeks pazina Teo, viņš nevarēja atminēties, ka būtu kādreiz sacījis vārdus: "Viņš ir mans labākais draugs."

-    Varbūt tur ir ari sieviete, piebilda Džeks. Kad Falkons iegāja blakus istabā, atskanēja kliedziens. Teo skrēja tieši aiz viņa.

Melojs paskatījās uz moteli. Uz ēkas jumta ielas pretējā malā bija novietoti starmeši. Divi spēcīgi gaismas stari pāršķēla tumsu, viens no tiem apgaismoja simt trešās istabas durvis, bet otrs sagrauto simt otro istabu un Džeka automašīnu.

-   Vai tas ir jūsu braucamais? Melojs jautāja.

-Jā.

-   Kā, pie velna…

Džeka mobilā telefona zvans sarunu pārtrauca pusvārdā. Džeks uzmeta skatienu displejam. Tajā redzamais numurs lika sirdij salēkties. Viņš vairākas reizes pēdējā pusstundā bija zvanījis Teo, taču viņš nebija atbildējis. Tagad kāds zvanija no viņa telefona.

-   Tas ir Teo mobilais telefons.

-   Atbildiet! pavēlēja Čavess.

-    Pagaidiet, piebilda Melojs, pasniegdams Džekam diktofonu.

Džeks to pielika pie telefona, nospieda ieraksta taustiņu un ieslēdza telefonu.

-Teo?

-   Ak, tas nu gan ir smieklīgi, Svitek.

Tas bija Falkons. Džeks jautāja:

-   Kur ir Teo?

-    Viņš ir, nu… Teiksim tā, viņš pašlaik nevar pienākt pie telefona.

-Tu maita! Ja tu…

-   Nedraudi man, Svitek!

Džeks centās apspiest dusmas. Tikai savaldot sevi, varēja runāt ar garīgi slimiem cilvēkiem. Sevišķi, ja tie bija labi apbruņoti.

-    Labi, tagad atvilksim elpu. Ja kāds ir ievainots vai nu tu, vai Teo, vai kāds cits, mēs par to parūpēsimies. Vai tev nav vajadzīgs ārsts?

-   Vai tu runā nopietni?

-    Es tikai gribētu zināt, vai visi ir veseli, tas ari viss.

-   Nobučo man pakaļu. Es gribu patirgoties.

-    Labi. Man blakus ir starpnieks.

-    Man nav vajadzīgs starpnieks. Saki policistiem, ka viņi var iet ellē. Pat Vinss Paulo uz tā tilta mani apčakarēja.

-Tagad varētu būt citādi. Kārtis ir tavās rokās.

-   Man šoreiz ir taisnība. Tāpēc es tev dodu izdevību. Mēģini pierādīt, ka esi īsts vīrietis.

-   Ko tu gribi?

-   Sāc ar to, ka atdod man nozagto naudu.

-Es nenozagu…

-   Turi muti! Falkons iesaucās.

Džeks klusēja. Telefona sarunā tas nebija jūtams, bet Džeks gandrīz vai redzēja, kā Falkons apvalda dusmas, cenzdamies nezaudēt kontroli pār sevi. Falkona balss kļuva klusāka, bet joprojām bija dusmās aizžņaugta.

-     Man nevajag nekādas atvainošanās. Nekādu noliegšanu. Gādā šurp naudu. To es pieprasu. Vai tu saprati?

-    Man jāapsver, ko es varu darīt.

-    Nē. Es jautāju: "Vai tu saprati?"

Džeks vilcinājās.

-    Man jārunā ar Teo.

-    Nekādā ziņā.

-   Saki man kas tur vēl ir kopā ar tevi?

Telefonā noklikšķēja. Tā nebija sarunas pārtraukšana. Vairāk izklausījās pēc tā, ka Falkons uzvilktu pistoles gaili.

-   Es atkārtoju: "Svitek, vai tu saprati?"

Džeks brīdinājumu uztvēra nopietni.

-Jā. Es sapratu.

-    Labi. Tiklīdz nauda būs šeit, mēs parunāsim par manu otro prasību.

-    Kādu otro prasību?

-   Tu to drīz uzzināsi. Liekas, tā varētu būt ļoti interesanta.

-   šī nav nekāda spēle, Falkon.

-    Pilnīgi pareizi. Tas ir ļoti nopietns darījums.

-   Tad beidz muļķoties! Saki, ko tu gribi.

-    Man ir labāka ideja. Pajautā Vinsam Paulo. Viņš zina, ko es gribu. Vienīgā problēma ir tā, ka es viņam vairs neticu. Tas nozīmē, ka viss paliek tavā ziņā. Tātad atgādā man naudu, un mēs turpināsim sarunu. Bet nevelc garumā. Tava drauga telefona baterija nav mūžīga. Kad tā izlādēsies…

Viņa balss izdzisa, un iestājās bezgalīgs klusums.

-   Vai tu tur vēl esi? jautāja Džeks.

-Jā. Turpini, vecīt. Es gaidu. Pieraksti to. Kad baterija izlādēsies….

Džeks negribēja to sacīt, taču tāpēc nebija vērts strīdēties.

-   Teo mirs.

Falkons skumji ieķiķinājās.

-   Atkal nepareizi, ģēnij. Visi mirs.

Saruna pārtrūka. Džeks bridi sastindzis stāvēja, pārdomādams, cik bezpalīdzīgi ir cilvēki šādas krīzes priekšā. Vel pirms stundas viņš kopā ar Teo bija ceļā uz Sautbīču. Tagad jau viens policists ir miris, otrs aizvests uz slimnīcu, Teo ir kļuvis par ķīlnieku un Falkons diktē noteikumus. Ja tam visam vēl pievieno neidentificēto sievietes līķi, kas tika atrasts Falkona bagāžniekā, tad tas bija gandrīz vai prātam neaptverami. Džeks aizvēra savu atvāžamo telefonu.

Cerību pilni, viņu vēroja krīzes komandas vadītāji.

-    Nu, ko tad viņš saka? jautāja seržants Čavess.

Džeks palūkojās uz Čavesu, tad uz krīzes komandas vadītāju no Maiami-Deidas policijas departamenta.

-   Es domāju, ka jūs jau esat atbrīvoti no darba.

-   Kurš ir atbrīvots? Čavess pārjautāja.

-Jūs visi, Džeks sacija, pamādams uz specvienibu autobusu pusi. Esam palikuši tikai mēs ar Vinsu Paulo.

Divdesmitā nodaļa

Riepām kaucot ap stūri, stāvlaukumā iebrauca tumši zaļš sedans. Strauji nobremzējis, tā ka priekšējais buferis gandrīz vai pieskārās asfaltam, tas pēkšņi apstājās dažu pēdu attālumā no Džeka.

Netālu stāvēja seržants Čavess un pa rāciju sarunājās ar satiksmes regulēšanas vadītāju. Džeks nevarēja saklausīt katru vārdu, bet noprata, ka uz Biskeina bulvāra ziemeļu un dienvidu aizsprostojumiem drūzmējas preses mikroautobusi ar satelītu šķivjiem uz jumta. Virs galvas riņķojošo televīzijas helikopteru skaits bija pieaudzis no viena līdz trim. Taču taktisko komandu vīri laiski gozējās ārpus specvienību mikroautobusiem un dzēra bezkofeīna kafiju.

Brīdī, kad mašīnas durvis atvērās, Džeks pamanīja avīžu fotogrāfijās daudz redzēto mēra meitu. Atsprāga pasažieru puses durvis, un no auto izkāpa vīrietis ar saulesbrillēm un garu, baltu spieķi tas varēja būt tikai Vinsents Paulo. Viņiem ierodoties, Džeks ievēroja, ka policiste Mendosa vada savu aklo partneri pa viņam nepazīstamo teritoriju, turot viņa roku savā saliektajā elkonī. Viņa Vinsu nevirzīja, viņu rokas nebija sakļautas kā mīlētājiem, taču bija redzams, ka starp abiem valda tuvība un garīgs kontakts.

Vai ir kādi jaunumi par Makenziju? viņa jautāja seržantam.

Čavess izslēdza mikrofonu un atbildēja:

-   Viņam trāpīts vēderā. Pašlaik viņu operē. Mēs ceram, ka viss beigsies labi. Jūs droši vien esat dzirdējusi par Lopesu.

Alisija skumīgi pamāja ar galvu. Džeks pēkšņi vēlējās kļūt neredzams, jo, būdams Falkona advokāts, viņš jutās šīm sērām nepiederīgs un gandrīz vai līdzvainīgs tajā, kas noticis.

-    Vai ar objektu ir nodibināti kontakti? jautāja Paulo.

Čavess paskatījās uz Džeku.

-   Viņš tikko zvanīja savam advokātam.

-    Kur ir viņa advokāts?

-    Es esmu šeit, atbildēja Džeks.

Paulo pagriezās viņa balss virzienā, un abi apmainījās rokasspiedieniem. Seržants Melojs stādījās priekšā kā Maiami-Deidas policijas departamenta krīzes komandas vadītājs. Tad Džeks tika iepazīstināts ar Alisiju.

Satiekoties ar sava klienta upuri, pat tajos gadījumos, kad tam ir nosacīti laimējies, vienmēr valda zināma neērtības izjūta. Alisija izturējās pret Džeku profesionāli un bez kādas dzēlības lielajās, brūnajās acīs. Viņa valkāja modernu īsi apcirptas kažokādas jaku, melnas bikses un svīteri. Apavu augstie papēži viņu padarīja vismaz divas collas garāku par Čavesu, tomēr īsāku par Džeku un seržantu Paulo. Smaržu aromāts un dekoratīvā kosmētika apstiprinaja to, ka viņa šeit nav ieradusies no savas darbavietas. No avīžu fotogrāfijām varēja spriest, ka mēra meita ir visai pievilcīga sieviete, un tagad Džeks pārliecinājās, ka tā patiešām ir.

-   Vai mēs varam būt droši, ka Falkons ir sagūstījis ķīlnieku? Paulo jautāja.

-    Par to nav nekādu šaubu, atbildēja Džeks. Viņa vārds ir Teo Naits. Viņš brauca kopā ar mani, kad Falkons sagrāba mūsu automašīnu. Tagad Falkons piezvanīja no Teo mobilā telefona. Tur varētu būt arī kāda sieviete.

-    Mani interesē visi sīkumi, teica Paulo. Kas var man palīdzēt?

Čavess īsumā raksturoja līdzšinējo policijas darbību. Džeks informēja par visu, kas noticis, sākot jau ar auto nolaupīšanu un beidzot ar zvanu no Teo telefona. Beidzot viņi noklausījās lentē ierakstīto Džeka sarunu ar Falkonu. Džeku tas vairs tik ļoti nesatrauca kā pirms neilga brīža. Viņš jau sāka pārdomāt, ko un kā bija sacijis, kamēr Teo dzīvība karājās mata galā.

Tiklīdz ieraksts beidzās, kāds helikopters sāka riņķot tik zemu, ka sašupoja vēso nakts gaisu.

-   Vai tas ir kāds no mūsējiem? Paulo jautāja.

-   Prese, atbildēja Čavess.

-   Būtu nepieciešams, lai tie atkāptos.

-   Nekādu problēmu, noteica Čavess.

Paulo palūkojās debesīs, un tas Džeku pārsteidza. Izskatījās, ka viņš reaģētu uz skaņu un vēju. Paulo jautāja:

-   Vai jūs esat pārliecināti, ka zvanīts tika no mobilā telefona?

-   Noteikti. Es displejā redzēju Teo telefona numuru.

-   Avārija varēja sabojāt telefona līnijas. Čaves, jums tas jānoskaidro telefona sakaru kompānijā. Ja motelī vēl joprojām darbojas telefonu apkalpes dienests, lai viņi bloķē visus zvanus, atstājot tikai tos, kas nāk no mūsu sakaru automobiļa. Mēs negribam, lai viņš sāktu sarunāties ar kādu pārlieku aktīvu žurnālistu. Starp citu, vai kāds ir saistījies ar Celtniecības departamentu?

-   Vēl ne, Čavess atbildēja.

-    Mums būs nepieciešami ēkas plāni. Jo tie būs sīkāki, jo labāk. Nesošās un starpsienas, ventilācijas kanāli, kanalizācijas šahtas, bēniņu telpu augstums. Vai jūs esat noskaidrojis ūdensvada izvietojumu?

-   Mēs pie tā strādājam, atteica Čavess.

-    Labi. Var gadīties, ka jāatslēdz ūdens. Tas pats attiecas uz elektrību.

-   Katram idiotam ir skaidrs… Čavess apklusa, bet neatvainojās par kļūmi. Elektrība jau ir atslēgta, vismaz tajā telpā, kur viņi atrodas. Liekas, par to ir parūpējies avārijas dienests.

-    Mums nepietiek ar pieņēmumiem, viss ir jāzina pilnīgi precīzi, iebilda Paulo. Es negribu, ka Falkons mūs vērotu televīzijā, sevišķi pēc tam, kad mediju helikopteri ir atklājuši mūsu atrašanās vietu. Tāpēc nekavējoties atslēdziet strāvas padevi. Vai moteli atrodas vēl kāds cilvēks?

-   Cik bija iespējams, mēs apstaigājām visas istabas un evakuējām viesus, Čavess atbildēja. Liekas, ka viesnīcā ir daudz brīvu numuru. Pēc mūsu aprēķina, apmēram sešpadsmit viesu. Daži jau bija ārā uz ielas. Kad automašīna ietriecās ēkā, viņi skrēja kā apsviluši. Tam vajadzēja izklausīties kā bumbas sprādzienam.

-    Vai brīdi, kad mistera Sviteka auto ietriecās istabā, tajā bija vēl kāds cilvēks? Paulo jautāja.

Džeks nodrebēja. Visā šajā kņadā viņš nebija paspējis apsvērt iespēju, ka zem viņa mašīnas riteņiem būtu vēl kāds upuris.

-   Mēs to vēl nezinām, Čavess atbildēja.

-   Vai mes to varētu pavaicāt viesnīcas vadītājam vai administratoram?

-    Viņš vēl nav sameklēts. Kamēr satiksmes uzraudzības dienests nebija ievedis kārtību, šeit valdīja īsta elle.

-   Vai reģistratūrā ir viesu saraksts?

-   Jā, bet mums teica, ka apmēram puse viesu tajā nav ierakstīti. Dažas istabas tika izīrētas uz stundām, ja saprotat, ko tas nozīmē.

Melojs aizkaitināts iejaucās.

-    Piedodiet, seržant Paulo, kāda īsti ir jūsu loma šeit?

-    Viņš jau gandrīz divus gadus ir starpnieks sarunās ar Falkonu, Alisija atbildēja. Šeit viņš atrodas saskaņā ar policijas priekšnieces Renfro lūgumu.

-   Tātad viņš vadīs sarunu gaitu? jautāja Melojs.

Ierunājās Paulo:

-    Es negribu izlikties par muļķi, bet vai jūs, lūdzu, nevarētu beigt runāt par mani, it ka manis šeit nemaz nebūtu? Es esmu akls, nevis neredzams.

-    Piedod, teica Alisija.

-    Es atbildēšu uz jūsu jautājumu nē, es netaisos vadīt sarunas. Es piekritu sarunas tikai sākt. Tiklīdz tas būs izdarīts, es izstāšos. Turpināsiet jūs.

-    Piedodiet, sacīja Džeks, bet tā nevarēs. Jūs dzirdējāt sarunas ierakstu. Vienīgais, ar kuru Falkons grib runāt, esmu es, un vēl viņš sacīja, lai pavaicāju Vinsam Paulo, ja man būs vajadzīga palīdzība saprast, ko viņš īsti grib.

Melojs asi noteica:

-    Tagad runāsim skaidru valodu. Advokāts negatavojas būt par galveno starpnieku sarunās.

-   Tad tie būsim mēs abi es un Paulo.

Iestājās nomācošs klusums. Paulo sejas izteiksmi nevarēja saprast, jo viņa acis slēpa tumšās brilles.

Beidzot Paulo sacīja:

-    Uzskatīsim, ka šeit steiga neder. Vispirms aplūkosim viņa prasības. Pastāstiet vairāk par naudu, ko viņš pieprasa.

-    Viņam ir skaidra nauda bankas seifā Naso. Viņš domā, ka es to esmu paņēmis, bet tā nav taisnība. Es visu naudu atstāju Bahamās, paņemot tikai summu, kas bija nepieciešama, lai iemaksātu viņa drošības naudu.

-    Par kādu summu jūs runājat?

Džeks vilcinājās. Advokāta instinkts lika izvairīties no atbildes, taču, ja viņu abu advokāta un klienta attiecības pēc mašīnas nolaupīšanas vēl nebija zudušas, tad Falkona pistoles priekšā, kuru viņš turēja pie Teo galvas, tās pavisam noteikti izgaisa.

-   Es saskaitīju precīzi divsimt tūkstošus. Drošības nauda bija desmit tūkstoši.

Policisti saskatījās. Čavess pateica to, par ko viņi domāja.

-    Kā, pie velna, bezpajumtnieks tika pie tādas naudas ārzonas bankā?

-    Droši vien tas netika nopelnīts ar skatlogu mazgāšanu, ieteicās Džeks.

-    Vai ir kāds minējums, kāpēc viņam ši nauda vajadzīga? Paulo jautāja.

-    Nē. Viņam tā vienkārši ir vajadzīga.

-    Nav svarīgi, kāpēc, teica Melojs. Maiami-Deidas policijas departamenta nostāja šajā jautājumā ir pilnīgi skaidra. Mēs nedodam naudu ķīlnieku sagrābējam. Punkts. Jūs par to pārliecināsieties, ja sarunāsieties ar ķīlnieku sagrābēju.

-    Visiem likumiem ir izņēmumi, iebilda Paulo.

-    Vai jūs gribat sacīt, ka man jālido uz Bahamām un jādabū nauda? Džeks jautāja.

-   Cik daudz laika tas prasītu? vaicāja Paulo.

-   Vai jūs runājat nopietni?

-   Šī lieta tik drīz nebeigsies, mans draugs. Pagājušajā reizē Falkons uz Pauela tilta apturēja satiksmi gandrīz vai uz četrām stundām. Pavisam šis gadījums prasīja apmēram sešas ar pusi stundas. Un toreiz sarunas notika bez ķīlnieku iesaistīšanas. Tātad cik daudz laika jums būtu vajadzīgs?

-    Teo ir kāds draugs, kurš vadīja hidroplānu lidojumus no Votsonailendas. Ja es viņam pateikšu, ka tas ir dzīvības vai nāves jautājums, esmu pārliecināts, ka viņš mani turp nogādās stundas laikā, ja vien jūs varat noorganizēt gaisa telpas atbrīvošanu. Bet, ņemot vērā, ka šī taka vēl nav iemīdīta, ceļš turp un atpakaļ prasīs kādas četras vai piecas stundas. Un tas ir tādā gadījumā, ja es tur varēšu atrast kādu, kas mani pusnaktī ielaidīs bankā.

-   Man ir sakari Interpolā, viņi ar jums varētu sadarboties. Un gaisa telpas atbrīvošana nav problēma.

Melojs atkal iebilda:

-     Jūs nevarat Falkonam pasniegt ceļasomu, kas pilna ar naudu.

-    Kāds tam būtu pamatojums? jautāja Paulo.

-   Tas ir pret noteikumiem.

-    Es joprojām nedzirdu pamatojumu.

Džekam šis puisis sāka patikt.

-    Mums jāparāda labā griba, Paulo sacīja. Mana pēdējā domu apmaiņa ar Falkonu notika tad, kad es viņu pierunāju nokāpt no Pauela tilta apgaismojuma balsta tikai tādēļ, lai viņam tūlīt uzkluptu specvienības kaujinieki. Man viņam par to jāatlīdzina. Ja apmierināsim viņa pirmo prasību, uzticēšanās būs atjaunota. Izsniegt viņam naudu ņemiet vērā, ka viņa paša naudu, nevis mūsējo nav tas pats, kas izsniegt munīciju.

-   Ja viņš dabūs naudu, tad viņš gribēs ari munīciju, Melojs iebilda.

Paulo turpinaja runāt:

-    Iepriekšējā nakti Falkons nogalināja sievieti un iebāza viņas līķi pamestas automašīnas viņš to sauc par savām mājām bagāžniekā. Līdz šim brīdim viņš ir sašāvis divus policistus, vienu no viņiem nāvējoši. Viņš neko nezaudēs, ja nogalinās vēl kādu. Ja mums izdosies izpirkt ķīlnieku par viņa paša naudu, tad es teiktu, ka tas būs veiksmīgs darījums.

-   Tātad jūs gribat, lai es braucu? Džeks vaicāja.

-   Vai tas nozīmē, ka jūs vēl esat šeit? pārjautāja Paulo.

Džekam pilnīgi noteikti šis puisis sāka patikt.

Divdesmit pirmā nodaļa

-    Aizsedz tos, aizsedz tos, aizsedz tos… Falkons šos vārdus bija atkartojis vismaz piecpadsmit reižu. Tas Teo kaitināja, bet viņš turēja mēli aiz zobiem.

Ar Teo palīdzibu Falkons istabu bija pārvērtis neieņemamā cietoksni. Lai nokļutu pie ķīlniekiem, katram, kas ienāca pa galvenajām durvīm, bija jāpārvar vesels mēbeļu kalns. No istabas bija izvākts viss, atstājot tikai televizoru. Pa plaisu sienas malā un virs loga iespidēja gaisma. Drapējums bija tik vecs un izdilis, ka vietām laida cauri gaismu. Ik pēc pāris sekundēm istabu apspīdēja mirgojoša gaisma no stāvlaukumā sabraukušajām policijas mašīnām. Falkons bija mēģinājis ieslēgt elektrību, bet tā acīmredzot bija atvienota. Tas viņu nekavēja ik pēc pāris minūtēm ieslēgt un izslēgt televizoru cerībā ieraudzīt attēlu.

-    Vai tu neredzi, ka strāva ir atvienota? apjautājās Teo.

-    Aizveries!

Spriežot pēc ārpusē gaudojošajām sirēnām, Teo saprata, ka policija ir ieņēmusi pozīcijas moteļa priekšā. Viņš bija pārliecināts, ka dzirdējis ari helikopterus, lai gan nevarēja pateikt, vai tie ir policijas lidaparāti vai ari pieder masu medijiem. Skaidrs vismaz bija tas, ka policijas spēki pārgrupējas. Apšaude bija beigusies. Bija pienācis laiks sākt sarunas. Teo cerēja, ka Falkonam pietiks prata, lai saprastu, ka miruši ķīlnieki policiju neinteresē.

Falkons aizgāja uz istabas stūri, kas atradās blakus logam. Pirms brīža viņš tur bija izsitis stiklu un no šis pozīcija divas reizes atri izšāvis. Liekas, no šīs izdevīgās vietas viņš ērti varēja pārredzēt visu stāvlaukumu.

-    Man trūkst gaisa, ieteicās sagūstītā sieviete. Viņa bija apsēdināta uz grīdas ar muguru pret sienu. Viņas rokas bija sasietas aiz muguras, galvā uzvilkta spilvendrāna. Arā bija auksts, un istaba bija patīkami vēsa. Teo acis pat blāvajā gaismā bija pietiekami piemērojušās, lai saskatītu mazas sviedru lāsītes uz viņas rokām, kas liecināja par sievietes bailēm un apjukumu.

Falkons atkal sāka klusu murmināt:

-    Aizsedz tos, aizsedz tos, aizsedz tos…

Teo rokas bija sasietas, bet galva joprojām neaizsegta. Izskatījās, ka Falkona mērķis ir mēbeļu kaudzē atrast vēl vienu spilvendrānu. Ar vārdiem "aizsedz tos" viņš laikam domāja, ka ķīlniekiem būtu jāuzvelk kapuces un jāaizsien acis.

-    Es patiešām… vairs nevaru paelpot, vaidēdama ierunājās sieviete.

Falkons nikni soļoja pa istabu, viņā pat neieklausoties.

-   Atlaid vaļīgāk apsēju ap viņas kaklu, Teo sacīja.

Falkons neatbildēja. Teo kļuva nepacietīgāks.

-    Ei, vai tu nedzirdi? Viņa tūlīt nosmaks.

-    Klusu! Netraucē mani domāt!

Falkona acis neprātīgi šaudījās. Policijas bākuguņu uzliesmojumos viņa seja izskatījās dusmās piesārtusi.

-   Tas tev neko nedos, vecit, Teo piebilda.

Falkons paskatījās uz viņu, apgriezās un atsāka soļot.

-    Aizsedz tos, aizsedz tos…

-   Man trūkst gaisa! sieviete iekliedzās.

-    Noņem viņai no galvas spilvendrānu, norauj to nost!

Falkons pagriezās un mežonīgā niknumā atvēzējās. Pistoles

spals dobji nobūkšķēja pret Teo galvu. Teo smagi sabruka uz grīdas. Viņš bija saņēmis divus nokautējošus triecienus sitienu ar pistoli un galvas atsitienu pret grīdu.

Aizver muti! Teo vēl saklausīja Falkona uzbrēcienu, bet skaņas un attēli jau bija kļuvuši neskaidri. Viņš pūlējās nezaudēt samaņu, visiem spēkiem cenzdamies turēt acis vaļā. Viņš mēģināja domāt par kaut ko vienalga, par ko, lai tikai darbotos smadzenes. Asins strūkliņa tecēja kreisajā acī, un Teo neveiksmīgi centās mirkšķinot to aizvadīt prom. Otra, paklājam tuvākā acs bija pievērsta vannas istabas durvīm. Tās bija aizvērtas. Tumšā grīdas plāksne pie vannas istabas sliekšņa tāpat kā pārējā istaba kļuva gaišāka pie katra policijas krāsainās gaismas zibšņa. Teo centās koncentrēties. Mirgojošajā gaismā viņš kaut ko pamanīja uz vannas istabas grīdas sliekšņa otrā pusē. Tas bija tieši pretī tualetei. Gaisma atkal uzzibsnīja, un viņš ieraudzīja kaut ko kurpei līdzīgu. Divas kurpes, patiesībā vīriešu kurpes.

Viena no tām sakustējās.

Teo nereaģēja. Viņš nezināja, vai tas ir labi vai slikti. Bet ar katru gaismas zibsni viņu pārņēma arvien lielāka pārliecība.

Tur kāds bija.

Divdesmit otrā nodaļa

Stundas laikā Džeks jau sēdēja hidroplānā, kas devās atpakaļ uz Naso. Apakšā pletās okeāns, melns kā nakts. Gaismas punktiņiem nokaisīto salu bija grūti atšķirt no zvaigžņotajām debesim. Džeks bija laimīgs, ka viņa pienākums nav saprast, kas kur atrodas. Viņš sēdēja otrā pilota krēslā blakus Teo draugam un lidaparāta īpašniekam Zakam Hamiltonam. Aiz viņiem sēdēja Maiami pilsētas policists.

Bahamas sastāv no septiņiem simtiem salu un diviem tūkstošiem četriem simtiem koraļļu rifu. No salām kādas trīsdesmit ir apdzīvotas. Divas trešdaļas no valsts trīssimttūkstošiem iedzīvotāju dzīvo Naso. Džeks un Teo neskaitāmas reizes vienkārši tāpat bija ielēkuši viņa motorlaivā, lai dotos sešdesmit jūdžu garā ceļojumā uz tuvāko Kārību jūras uzpildes staciju Bimini salā. Motoram tika benzīns, kuģotajiem rums Mount Gay. Naso atrodas tālāk uz ziemeļrietumiem, tomēr likās, ka tūlīt pēc lidmašīnas pacelšanās jau ir pienācis laiks piezemēties. Pamazām šķietami nejauši izmētātie gaismas punktiņi sakārtojās garās, paralēlās līnijās.

Gatavojamies nosēsties, teica Zaks.

Viņš runāja ķiverē iekārtotā mikrofonā, un viņa balss bija labi sadzirdama cauri divu motoru rēkoņai.

-    Vai tu gribi izsēdināt mūs uz nolaišanās joslas? vaicāja Džeks.

-    Vispirms norībināsim lejā.

Tieši tādu pārgudru atbildi Džeks jau bija gaidījis no Teo drauga.

-    Es domāju pretstatā ūdenim. Šis ir hidroplāns.

-    Naktī skrejceļš ir mazliet drošāks. Bet mēs varam nosēsties ūdenī, ja tas nepieciešams.

-    Nē, paldies! Džeks atbildēja, bet nodomāja ne jau ar šo lidojošo zārku.

Norijis pēdējo malku oranžās limonādes un nolaizījis no pirkstiem taukainās siera cepumu atliekas, Zaks pārbaudīja navigācijas instrumentus. Likās, ka viņam piemīt neremdināma kāre uz visu, kas ir ēdams, turklāt vēl oranžā krāsā, kaut ari ēdamais ir mākslīgi krāsots un bez jebkādas uzturvērtibas. Tā bija vēl viena iezīme, kas izcēla faktu, ka Džeks visos iespējamos veidos atšķiras no Zaķa, vienīgi viņi abi bija Teo Naita draugi.

Divu cilvēku salīdzināšana neapstrīdami dod zinātnei lielu ieguvumu, taču sīka DNS daļiņa, kas nosaka atšķirības starp cilvēkiem, tomēr ir visnozīmīgākā visā kosmosā. Zaks bija gandrīz septiņas pēdas garš, un viņa plānās bizītēs sapītie mati nokarājās zemāk par Džeka rokām. Viņam blakus Teo izskatītos sīks. Ceļgala savainojums bija pārvilcis svītru viņa NBA karjerai, bet laimīgā kārtā saņemtais atalgojums bija pietiekami liels, lai viņš varētu sākt pats savu biznesu.

Par viņa jauno aizraušanos kļuva lidošana, un Džeks apbrīnoja puisi, kurš savu neizdevušos karjeru pārvērta patīkamā nodarbē. Joprojām bija grūti iztēloties, ka kaut kas cits, izņemot Teo, varētu Džeku savest kopā ar Zaķu sestdienas naktī pulksten divos.

Viņi nosēdās un ātri izkāpa no lidaparāta. Vietējo varas pārstāvju klātbūtnē viņi paātrināti nokārtoja muitas un imigrācijas formalitātes. Lidostas ēkā viņus sagaidīja Bahamu policijas virsnieks un aizveda tieši uz patruļmašīnu, kas bija novietota stāvēšanai neatļautā vietā. Džeks un Zaks apsēdās vadītājam aiz muguras, bet policists pasažiera vietā. Pēc Džeks domām, mašīna nebrauca pietiekami ātri.

-   Mēs tomēr zināmā mērā steidzamies, viņš ieteicās.

Bahamu policists palūkojās atpakaļskata spoguli. Viņam bija

apaļa, tukla seja ar dzinējsuņa acīm, kas vienlaikus bija gan blāvas, gan izteiksmīgas, ja vien tas vispār bija iespējams.

-   Protams.

Satiksme šajā stundā bija niecīga, un, kamēr viņi sasniedza Naso nomali, Džeks saskaitīja vairāk noklīdušu kazu un cāļu nekā pretī braucošu automašīnu. Pēc divdesmit minūtēm viņi piebrauca pie "Lielās Bahamu bankas un kredītsabiedrības". Džeks izkāpa no mašīnas, un pārējie viņam sekoja. Parādes durvis bija no viengabala stikla. Iekšpusē valdīja tumsa, dega tikai dažas drošības apgaismojuma lampas, kuras tika ieslēgtas, darbam beidzoties. No pustumsas iznira apsargs un pienāca pie durvīm.

-    Banka ir slēgta, viņš pateica sarunu ierīcē, kas sprakšķēja kā tauku svece.

Džeks turēja mēli aiz zobiem, bet Zaks sacīja, ko domāja:

-    Vai tev neliekas, ka mēs to zinām, Einštein?

Džeks cerēja, ka tas paliks nesadzirdēts. Viņš pieliecās tuvāk mikrofonam un teica:

-    Mēs cerējām, ka vadītājs mūs sagaidīs un ielaidīs iekšā.

Sargs paraustīja plecus un noteica:

-    Mistera Railija šeit nav.

Džeks novērsās no sarga un jautāja vietējam policistam:

-    Kur ir Railijs?

Bahamietis samirkšķināja savas dzinējsuņa acis.

-Vēlāk.

-   Viņš nedrīkst būt vēlāk. Kad viņš būs šeit?

-    Drīz.

-   Cik drīz?

-   Kad es viņam zvanīs.

-    Nu labi, vai jūs viņam, lūdzu, nepiezvanītu, Džeks teica vairāk nepacietīgi nekā pieklājīgi. Kā jau es iepriekš sacīju, mēs patiešām steidzamies.

Bahamietis sāka nesteidzīgā gaitā doties auto virzienā, jādomā, ka pēc savas rācijas.

-    Protams, jūs steidzas, mīļais. Visa pasaule steidzas.

Džeks juta, ka tuvojas pulsējošas galvassāpes. Teo gan būtu

zinājis, kā tikt galā ar šiem stulbeņiem. Sekundes daļiņu Džeks vēlējās, kaut draugs butu šeit, bet ātri saprata, ka nebutu nekādas vajadzības iekļūt bankā, ja šeit būtu Teo. Lai aizdzītu sāpes, Džeks sāka masēt pieri starp acīm.

Es sāku zaudēt prātu.

Seržants Paulo sāka no jauna pierast pie policijas sakaru auto iekšpuses. Viņš labi pazina šo teritoriju. Te bija viss vajadzīgais viņa pazīstamais krēsls, viņa vecā kafijas krūzīte, mikrofons sakariem ar grupu vadītājiem un ērti sasniedzamais telefons, lai runātu ar Falkonu.

Pilsētas un apgabala policijas spēku darbības koordinēšana bija vēl paveicamais darbs, bet galvenās lomas jau bija noteiktas. Tāpat kā vairums krīzes vienību, ari šī sastāvēja no vairākām apakšvienībām sarunu, taktiskās, satiksmes regulēšanas un sakaru vienības. Galvenais pārrunu vadītājs bija Paulo, kura pamatuzdevums bija tieši sarunāties ar objektu. Seržants Melojs no Maiami-Deidas policijas departamenta bija viņa vietnieks. Viņš palīdzēja Paulo un visu konspektēja. Gan pilsētas, gan apgabala policijas izlūkdienestu darbinieki vadīja intervijas un piegādāja informāciju starpniekiem. Štata psihologs novērtēja objektu atbildes un ieteica sarunu stratēģiju.

Abi departamenti savā starpā dalīja atbildību par satiksmes regulēšanu, un daļēji sakrita arī taktisko vienību uzdevumi. Katra departamenta snaiperi ieņēma stratēģiskas pozīcijas uz māju jumtiem. Triecienvienības bija kaujas gatavībā. Bija panākta vienošanās ja vajadzības gadījumā būs jāizmanto "izsitēji" speciāli apmācīti taktisko vienību viri, kuri spēj atvērt durvis un logus, tad apgabala policijas departamenta cilvēki ies pirmie.

Bija norunāts ari tas, ka Paulo acis būs Alisija.

-    Vai tu nervozē? viņa jautāja un ielēja viņa krūzē svaigu kafiju. Sakaru automašīnā viņi bija divi vien, jo Paulo bija lūdzis, lai viņu kādu laiku atstāj vienu sakopot domas.

-    Man ir nelielas aizdomas, ka tas prasīs daudz laika.

-    Vai tu labāk gribētu, ka situācijas atrisināšana būtu Čavesam un Melojam līdzīgo rokās?

-    Daļēji jā.

-   Kā tu tā vari runāt?

Paulo iedzēra no krūzītes.

-   Vai tu spēj iedomāties, kādi būs laikrakstu virsraksti, ja mums neveiksies?

-    "Aklais puisis izgāzies"?

Paulo precīzi strādājošais prāts nekavējoties iztēlē uzbūra lielu virsrakstu laikrakstā Miami Tribune AKLAIS PUISIS IZGAŽAS.

-   Vai tu vienmēr sit zem jostasvietas?

-   Piedod! Bet es nekad to nebūtu teikusi, ja domātu, ka tu patiešām izgāzīsies.

Atvērās sānu durvis.

-    Kas tur ir? Paulo jautāja.

Ienācēja sacīja, ka ir viena no izlūkdienesta darbiniecēm Lavdžoja.

-    Es sameklēju īpašuma pārvaldnieku, viņa sacīja. Labā ziņa ir tā, ka simt otrajā istabā neviena nebija, kad tur ietriecās Sviteka auto. Bet viņam ir informācija par simt trešās istabas iemītniekiem. Es iedomājos, ka jūs varētu ar viņu aprunāties.

-   Noteikti, atbildēja Paulo. Vai viņš ir šeit?

-   Jā, tepat jau viņš ir. Viņa vārds ir Saimons īstviks.

-   Mister Istvik, kā klājas?

Vīrietis klusēja, un Paulo pieļāva, ka ir kļūdījies, nosakot viņa atrašanās vietu. Cilvēkus reizēm dezorientēja tas, ka viņš neskatījās tiem tieši virsu.

-   Paldies, labi, beidzot viņš noteica.

-   Vai jūs man varat pastāstīt, kas atradās tajā istabā, pirms tur ietriecās mašīna?

-   Ē-ē, tur bija divas latīņamerikāņu meitenes.

-   Vai ar vārdu "meitenes" jūs domājat jaunas sievietes vai patiešām meitenes?

-   Es domāju, ka viņas bija padsmitnieces. Varbūt astoņpadsmit vai deviņpadsmit gadus vecas.

-   Vai viņas runāja angliski? Paulo jautāja.

-   Viena runāja ļoti labi. Otra knapi.

-   Vai jums ir zināmi viņu vārdi?

-   Nē. Par katru dienu viņas maksāja skaidrā naudā.

-   Vai jums ir zināms, vai viņas abas bija istabā avārijas brīdī?

-   Piedodiet, to es nevaru pateikt.

-    Cik ilgi viņas jau uzturējās motelī? Paulo turpināja izjautāt.

-   Viena no viņām ieradās tikai vakar. Par otru es neko nezinu. Dažas dienas, varbūt ilgāk.

-   Vai viņām bija daudz apmeklētāju?

-   Man tas nav jāzina.

-    Un kā ar klientiem? Alisija iejautājās.

Istviks pēkšņi kļuva nikns.

-   Kā jau teicu man tas nav jāzina.

-    Ahā, noteica Alisija. Tas nozīmē, ka šis ir "nejautā un nestāsti" motelis. Vai tā?

-   Tas, ar ko cilvēki nodarbojas savā brīvajā laikā, ir viņu pašu darīšana, īstviks atbildēja.

-   Tikai tad, ja viņi nav nepilngadīgi, Alisija piebilda.

-    Es jau jums teicu, ka viņas izskatījās astoņpadsmit vai deviņpadsmit gadus vecas. Es viņām tikai ierādīju vietu, kur apmesties.

Paulo jau gribēja apjautāties: "Lai viņām nevajadzētu mainīt profesiju?", bet lietas labā pārvaldnieku nedrīkstēja piespiest pie sienas un pārtraukt ar viņu sadarbību.

-   Vai jus varat vēl kaut ko pastastīt par šim meitenēm, mister īstvik?

-   Es gan nevaru neko vairāk iedomāties.

-    Es gribētu, lai jūs taktiskajai vienībai aprakstītu visus iespējamos veidus, kā varētu piekļūt istabai. Vai jūs to varēsiet?

-   Protams.

īstviks sāka virzīties uz durvju pusi, bet Paulo viņu apturēja.

-   Vēl kaut kas. Tās meitenes, kā jūs viņas saucat… Vai ir iespējams, ka viņu istabā atrodas kāds šaujamierocis?

Vīrietis kādu brīdi pārdomāja.

-    Es teiktu, ka tāda iespēja pastāv.

Trijos nakti viss izskatās citādi, un "Lielās Bahamu bankas un kredītsabiedrības" iekšpuse nebija izņēmums. Vestibils bija tukšs un kluss, un šajā klusumā Džeks gandrīz taustāmi izjuta savu soļu skaņu, košļājamās gumijas gurkstēšanu Zaķa mute un monētu džinkstoņu apsarga kabatā.

Pēc trim izsaukumiem pa radio beidzot parādījās bankas direktors Otis Railijs. Viņš bija stipri samiegojies neliela auguma vīrietis ar saliniekiem raksturīgu sejas krāsu. Izmocījis pāris vārdu, viņš visus klātesošos pavadīja pa gaiteni līdz vairākām slēgtām durvīm, kuras veda uz seifu telpu.

-    Es ceru, ka mēs ar misteru Sviteku tiksim galā, viņš sacīja pārējai grupai.

Zaks, apsargs un Bahamu policists neiebilda. Maiami policists teica:

-    Man jāpaliek kopā ar Sviteku.

-    Vai tu domā, ka es kādu kaudzi divdesmitnieku iegrūdīšu sev kabatā?

Policista seja sastinga.

-    Nu kaut kas traks, noteica Džeks.

Policists paskaidroja:

-    Mans pienākums ir pārliecināties, ka precīzi tas pats naudas daudzums, ko izņems no seifa, nonāks tieši policijas rokās

Maiami. Tikai tādā veidā federāļi atļaus tik daudz skaidras naudas pārvest pāri robežai.

-    Labi, piekrita Railijs. Nāciet ari jūs.

Railijs ar savu piekļūšanas karti atslēdza durvis, un visi trīs vīrieši iegāja seifu telpā. Direktors iegāja kabinetā un atgriezās ar divi simti sešdesmit sestā seifa atslēgu rokā.

-   Vai jums ir jūsu atslēga, mister Svitek?

Džeks pamāja ar galvu. Railijs piegāja pie seifa un ielika slēdzenē bankas atslēgu. Kad viņš to pagrieza, slēdzene noklikšķēja. Džeks ielika savu atslēgu, un atskanēja otrs klikšķis. Džeks pavilka rokturi, un seifs atvērās kā atvilktne. Kad tā līdz pusei bija izvilkta, viņa sirds salēcās. Viņš pavilka to līdz galam un zaudēja valodu.

-   Tas ir tukšs, konstatēja Railijs.

-   Kas noticis ar naudu? Džeks jautāja.

-    Mūsu vienpadsmit gadu pastāvēšanas laikā nav atgadījusies neviena kļūme, atteica Railijs, it kā ar desmit un vienu gadu pilnīgi pietiktu, lai bankai radītu teicamu reputāciju visā pasaulē. Es esmu pārliecināts, ka par katru banknoti mēs varam atskaitīties.

-   Vai kādam ir bijusi pieeja seifam, kopš es te biju iepriekšējo reizi? jautāja Džeks.

-    Es tūlīt pat pārbaudīšu ierakstus, atbildēja Railijs.

-   Tas nav nepieciešams, teica Džeks. Šeit ir zīmīte.

Policists iesaucās:

-    Nepieskarieties tai!

Džeks nemaz negatavojās to notraipīt ar saviem pirkstu nospiedumiem. Uz. vizītkartes lieluma papīra gabaliņa bija kaut kas ar roku uzkricelēts. Ar pildspalvas galiņu Džeks zīmīti piebīdīja tuvāk un sāka skaļi lasīt.

-   Donde cstan los Desaparecidos?

-    Vai tas ir spāniski? Railijs jautāja.

-   Jā, atbildēja Džeks.

Visi klusēja, it kā mēģinādami uzrakstu atšifrēt.

-    Ko tas nozīmē? Railijs atkal jautāja.

-   To nav grūti pateikt, atbildēja Džeks. Bet kā to saprast…

-    Kā? jautāja Railijs.

Džeks uzmeta skatienu zīmītei.

-    Man nav šifra atslēgas.

Divdesmit trešā nodaļa

Alisija gulēja savā mašīnā uz aizmugurējā sēdekļa, kad iezvanījās telefons. Vinss bija brīdinājis, ka Falkona un Teo šovs televīzijā var apsteigt pārējos raidījumus, tāpēc viņa izmantoja iespēju nosnausties. Viņas automašīna bija novietota blakus vadības centram, lai vajadzības gadījumā viņa būtu ātri sasniedzama. Neatbildētais zvans bija pāradresēts uz balss pastu, bet uz displeja Alisija ievēroja kādu numuru. Viņa nospieda ātrā zvana taustiņu, un pēc signāla atbildēja tēvs.

-    Alisij, kur tu esi?

-    Es esmu mobilajā komandcentrā. Biskeinā ir sagrābti ķīlnieki.

-   Es zinu. Man zvanīja policijas priekšniece Renfro, un es tikko ieslēdzu televīzijas ziņu pārraidi. Kāpēc tu tur esi?

-    Lai palīdzētu.

-    Lūdzu, nerunā ar to nenormālo. Viņš jau ir nogalinājis vienu policistu un ievainojis vēl vienu.

Alisija nopētīja savu seju mašīnas atpakaļskata spogulītī. Kādreiz viņa varēja, nogulēt saritinājusies uz aizmugurējā, sēdekļa visu nakti un pulksten astoņos no rīta piecelties smaidīga un neuzkrāsojusies. Tie laiki nu bija pagājuši.

-    Man nedraud nekādas briesmas. Es esmu tālu no apšaudes zonas.

-    Labi. Tikai netuvojies ēkai! Lūdzu, apsoli man to!

-    Es tur neiešu.

-   Nerunā ar viņu pat pa telefonu.

-   Viņš nav teicis, ka grib runāt ar mani.

-   Viņš to vēl daris. Viņš gribēja ar tevi runāt jau toreiz uz tilta. Tagad viņš to gribēs atkal.

-   Ja tā notiks, tad es darīšu to, ko, pēc sarunu vadītāja domām, man vajadzētu darīt.

-    Nē. Paklausi tēvam. Nerunā ar viņu. Vai tu mani dzirdi?

-   Tēt, nomierinies, labi?

-   Es esmu mierīgs. Tikai apsoli man, ka nerunāsi ar viņu.

-    Labi, es nerunāšu ar viņu. Es apsolu. Ja vien starpnieks nedomās, ka varu palīdzēt.

-   Starpnieks tas ir Paulo?

-Jā.

-    Dieva deļ, Alisij! Pedeja laikā viņam ir bijusi īsta ķīlnieku krīze gandrīz tika nogalināta piecgadīga meitenīte, un viņš kļuva akls.

-   Tā nebija viņa vaina.

-   Tā tu domā.

-   Jā, tās ir manas domas, un es uzticos viņa lēmumiem. Tagad es darīšu visu, lai izpildītu arī tavu vēlēšanos. Es apsolu, Falkons nedabūs zināt, ka es atrodos tuvumā, iekams Vinss neuzskatīs, ka tas ir nepieciešams.

-   Nekādu "iekams"! Tu nedrīksti runāt ar to vājprātīgo.

Tēva izmisīgais balss tonis viņu pārsteidza.

Tas bija kaut kas neloģisks un acīm redzami nepamatots.

-    Diemžēl to es tev nevaru apsolīt.

Līnijas otrā galā valdīja klusums.

-   Tēt, vai ar tevi viss kārtībā?

-   Jā, es jūtos labi.

-Tātad viss kārtībā?

Tēvs izdvesa skaņu, kas bija kaut kas vidējs starp nopūtu un vaidu.

-    Es negribētu par to runāt. Bet, mīļā, kad pirms gada tu sāki satikties ar Vinsu, tu mēdzi teikt, ka esi par viņu noraizējusies. Tu pati sacīji, ka viņš reizēm nerīkojas precīzi pēc noteikumiem.

-   Ne jau tāpēc viņu ievainoja.

-    Varbūt nē. Bet varbūt jā. Es tikai negribu piedzīvot, ka tas pats notiek arī ar tevi. Vai tu to spēj saprast?

-Jā, spēju. Bet tev jāsaprot arī mani.

-    Es zinu. Tu dari savu darbu.

-    Paldies! Es darīšu.

-   Mēs abi to darīsim.

-    Ko mēs abi darīsim? viņa jautāja, nebūdama gluži droša, ka sapratusi teikto.

-   Neko. Es tevi mīlu.

Viņš atvadījās un beidza sarunu.

Pulkstenis rādīja četri no rīta. Ja nakts būtu pagājusi pēc iecerētā plāna, Džeks tagad atrastos gultā un Bahamas vai arī kāds cits paradīzes stūrītis viņam rādītos tikai sapņos. Tieši ap šo laiku Teo būtu atgriezies no kāda Sautbīčas kluba. Taču Džeks jau divdesmit divas stundas nebija gulējis un tagad no policijas iecirkņa zvanīja sarunu vadītājam.

-    Kas noticis ar naudu? jautāja Paulo.

Par naudas pazušanu Paulo bija uzzinājis no Maiami pilsētas policista Denena. Pašlaik Denens ar Džeku runāja pa radiotelefonu. Džeks pieliecās tuvāk reproduktoram un sacīja:

-    Pirms divām dienām kāds mūs ir apsteidzis. Banka negrib atklāt viņa vārdu, jo jāsaglabā bankas noslēpums. Lai kas arī viņš būtu, viņi to noskaidroja.

-    Bet jums taču ir ari jūsu klienta izsniegtās pilnvaras. Kāpēc viņi negrib atklāt, kas atvēris seifu?

-    Kamēr viņu juristi izlīdīs no savām gultām un sniegs citādus padomus, bankas nostāja ir tāda, ka pilnvara aprobežojas ar tiesībām piekļūt pie seifa. Es nevaru iegūt informāciju par bankas noslēpumiem.

-Jus taču nerīkojaties negodīgi?

-   Nekāda ziņa. Ja neticat man, pajautājiet savam cilvēkam. Viņš visu laiku atradas man blakus. Mēs atvērām seifu, un izrādījās, ka tas ir tukšs. Tur bija tikai zīmīte.

-    Zīmīte? jautāja Paulo. Kas rakstīts tajā zīmītē?

Džeks pastāstīja.

-    Ko, pēc jūsu domam, tas nozīmē?

-    NNJ, atbildēja Džeks.

-    NNJ?

-   Piedodiet, tas ir teoisms Teo izgudrojums. Tas nozīmē nav ne jausmas, Džeks atbildēja, izlaizdams spilgto īpašības vārdu.

-    Vai banka zīmīti jums ļāva paņemt? vaicāja Paulo.

-   Es nelūdzu atļauju. Es to gluži vienkārši paturēju pie sevis. Vēl viens teoisms, nodomāja Džeks.

-   Labi. Denen, parūpējieties, lai viņš to nenotraipa. Mums būs jāpārbauda pirkstu nospiedumi.

Maiami policists pastāstīja:

-    Es jums esmu vienu soli priekšā. Bahamu policija noņēma īkšķa nospiedumu virspusē un rādāmā pirksta nospiedumu apakšpusē. Mēs to elektroniski noskenējām un attēlu no Naso nosūtījām F1B un Interpolam. Viss notiek.

-    Labi, bet var izrādīties, ka tās ir viltus pēdas. Izdarīsim spiedienu uz banku, lai tā izpauž naudas izņēmēja vārdu. Vai te būtu nepieciešams iesaistīt arī FIB?

-   Tikai tad, ja gribam sasprindzināt situāciju.

Džeks neteica neko. Viņš bija nācis pie slēdziena, ka cīņa par virsvadību tiesiskās kārtības nodrošināšanā nav nekas cits kā Hetfildu ciņa pret Makojiem. Un cilvēki vēl runā, ka advokāti ir egoisti.

-   Tieši kādā punktā lieta ir iestrēgusi? jautāja Paulo.

-   Vienigais, ko banka var apstiprināt, ir fakts, ka pagājušo ceturtdien no pulksten piecpadsmitiem līdz piecpadsmitiem trīsdesmit kāds noteikti ir piekļuvis seifam. No rīta es varētu tikt ar to galā, bet pusnakti nav iespējams iedarbināt tādu mehānismu, kas izurbtos cauri Bahamu banku slepenības noteikumiem.

-   Vai viņi zina, ka mums ir ķīlnieku krīze?

-     Protams. Bet neviena ārzonas banka nevēlas iegūt tādas bankas reputāciju, kas atklāj savus slepenos ierakstus katru reizi, kad Amerikas Savienoto Valstu tiesiskās kārtības nodrošināšanas aģentūras ierodas nakts vidū un pieprasa ārkārtas pilnvaras.

-   Sevišķi, ja tās izdara spiedienu, piebilda Džeks.

-    Kā to saprast? vaicāja Paulo.

-    Man reiz bija kāda lieta pret Kaimanu salu banku, kas bija ļāvusi manas klientes bijušajam vīram piekļūt bankas seifam. Tas dīkdienis izņēma dārglietas, kuras viņam nepiederēja, apmēram miljona dolāru vērtībā. Izrādījās, ka tā bija zādzība ar uzvedinātāju. Bankas darbinieks ļāva viņam ieiet seifu telpā, lai gan dzīvesbiedra vārds jau ilgi pirms šķiršanās bija izsvītrots no piekļuvēju saraksta. Manai klientei vajadzēja pierādīt, ka seifā bija atradušās dārglietas tieši par tādu summu. Protams, mēs to nevarējām. Tiesa piesprieda mums par labu divdesmit piecus tūkstošus dolāru tikai tāpēc, ka viņiem kaut kas likās aizdomīgs. Es domāju, ka togad banka Ziemassvētku vakarā varēja sarīkot kārtīgu uzdzīvi.

-    Vai jūs domājat, ka šeit ir noticis kaut kas līdzīgs?

-   Es nezinu, atzinās Džeks. Bet, ņemot vērā manu pieredzi Kaimanu salās, es varu apgalvot, ka banka netaisās ieteikt mums šeit sēdēt, kamēr viņi būs izvērsuši savu likumīgo aizsardzību.

Iestājās klusums. Tad Paulo pajautāja:

-   Cik drīz jūs varat saņemt pirkstu nospiedumu analīzes rezultātus?

-   Tas varētu notikt stundas laikā, atbildēja Denens.

-    Labi. Palieciet Naso un no rīta lietu ar banku novediet līdz galam.

-   Vai arī man te palikt? jautāja Džeks.

-   Nē, atbildēja Paulo. Man jāsāk sarunas ar Falkonu. Moteļa istabā ir tik velnišķīgi kluss, ka, tiklīdz mēs te beigsim, es uz turieni piezvanīšu.

-    Ar zvanīšanu uzmanieties, sacīja Džeks. Jo ilgāk jūs runāsiet, jo ātrāk izlādēsies mobilā telefona baterija. Un viņš jau mūs brīdināja, kas tad notiks.

-   Es zinu. Bet esmu pietiekami ilgi gaidījis. Mums jāsāk sarunas, jāpārliecinās, ka viņš tikai neņirgājas par mums. Un, visbeidzot, man jāmēģina viņu pārliecināt un viņam ieskaidrot, ka jūs jau esat atceļā no bankas.

-   Labi, piekrita Džeks. Satiksimies pirms saullēkta.

Divdesmit ceturtā nodaļa

Teo palika guļam uz grīdas ar paklājam piespiestu vaigu. No Falkona sitiena viņam trīcēja galva.

Bija pagājusi jau krietna pusstunda, kopš Falkons bija noņēmis spilvendrānu no meitenes galvas, taču viņa joprojām elpoja ātri un saraustīti. Teo cerēja, ka tas ir no bailēm. Par īstu medicīnisku palīdzību nevarēja pat sapņot.

Teo joprojām skatījās uz kurpēm, kas bija redzamas uz vannas istabas grīdas. Tās vienu vai divas reizes nodrebēja, bet cilvēks aiz aizvērtajām durvīm izmisīgi centās palikt neredzams un nedzirdams. Teo gudroja, vai nevajadzētu mēģināt ar viņu sazināties. Kā varēja spriest pēc kurpēm, tas bija vīrietis.

Falkons turpināja nikni staigāt pa istabu un jau bija ieminis taciņu paklājā. Ja viņš kaut uz bridi apsēstos vai nostātos pie loga, Teo būtu iespēja iečukstēt spraugā zem durvim:

Ja jūs esat viens, pakustiniet pēdu vienreiz, ja jums ir pistole, tad divas reizes.

Teo nespēja sēdēt un gaidīt, ka viņa problēmu atrisinās kāds cits. Ja viņš grasījās kaut ko uzsākt pret Falkonu, tad bija jāzina, kas ir viņa pusē, vai viņi savstarpēji var palīdzēt vai tikai stāv viens otram ceļā. Īstenībā Teo varēja tikai gaidīt izdevīgu gadījumu.

-   Kāpēc tu nevarētu atpūsties? Teo piedāvāja savam sagūstītajam.

Falkons viņu ignorēja. Viņa lupas nikni kustējās. Viņš bija iegrimis sarunā ar sevi, apcerot savu likteni vai cīnoties ar ļaunajiem gariem savā galvā.

-   Vecīt, atpūties, atgādināja Teo.

Falkons apstājās, palūkojās lejup uz Teo un pavērsa pistoli pret viņa ceļgalu.

-   Pārtrauc mani vēlreiz, un visu atlikušo dzīvi tu lietosi metāla detektorus. Vai tu mani saprati?

Ja Teo atrastos tikai kādu pēdu tuvāk, viņš būtu varējis aizāķēt Falkonu aiz ceļgala un ar cietumnieka spērienu nogāzt viņu uz grīdas. Bet ko tagad? Teo rokas bija sasietas aiz muguras, meitene ari bija sasieta, un Teo nebija nekādas iespējas uzzināt, vai cilvēks, kurš slēpās vannas istabā, nāktu palīgā vai mierīgi sēdētu un ļautu Falkonam viņus nošaut.

-Jā, es tevi sapratu, atbildēja Teo.

-   Labi. Tagad piecelies.

Teo nekustējās. Viņam uznāca pēkšņs vājums, iedomājoties, ka zaudē jebkādu iespēju sazināties ar cilvēku vannas istabā.

-   Ko tu gaidi! Celies augšā un nostājies ar seju pret sienu blakus meitenei.

Teo lēnām izpildīja prasību. Turklāt tā bija pamatota. Viņš bija televīzijā noskatījies pietiekami daudz šovu par policistiem, lai zinātu, ka ķīlniekiem bīstami bija divi brīži sagūstīšanas moments un ja vēlāk kads mēģināja aizbēgt. Tas bija tāpat kā lidojumos pacelšanās un nosēšanās veidoja deviņdesmit deviņus procentus no visu nelaimes gadījumu skaita. Viņi, tā sakot, bija jau pacēlušies. Pusceļš bija veikts. Ja šo mīļumiņu gribēja nogādāt mājās, droši piezemējoties, viņam bija vajadzīgs uzbrukuma plāns, nevis tikai automātiska reakcija. Bija pilnīgi skaidrs, ka, vannas istabas durvīm atveroties, sāksies īsta elle.

-    Es gribu čurāt, ierunājās meitene.

-    Pacieties, atteica Falkons.

Pie velna pieklājību, labāk sakrusto kājas, nodomāja Teo.

-    Es nevaru. Jau divas stundas ciešos. Lūdzu, atļaujiet man ieiet vannas istabā.

Falkons novaibstījās.

-    Labi. Es atļaušu tev izmantot tualeti. Bet, ja tu vēl kaut ko mēģināsi darīt, viņš piebilda, tēmēdams Teo galvā, melnais puisis saņems šo te. Comprende?

Viņa piekrītot pamāja.

Brīnišķīgi, nodomāja Teo. Patiešām brīnišķīgi.

Iezvanījās telefons. Teo pazina sava telefona signālu, taču tas atradās Falkona kabatā. Izsaukuma signāls turpināja skanēt. Trīs reizes. Ceturto.

-    Vai tu netaisies atbildēt? jautāja Teo.

Telefons iezvanījās piekto reizi, pēc tam vēl sesto. Tad sekoja līksms, apstākļiem galīgi nepiemērots zvanu akords, kas norādīja, ka neatbildētais zvans tiek pāradresēts balss pastam. Falkons stāvēja kā sastindzis, nezinādams, ko darīt.

Sienā izsistajā caurumā virs drapērijām atspīdēja gaisma. Policisti stāvlaukumā bija ieslēguši starmeti. Teo izdzirdēja noklikšķam skaņu sistēmu, tad atskanēja pastiprināta, mehāniska balss.

-   Falkon, tas esmu es, Paulo. Es tūlīt atkal zvanīšu. Lūdzu, atbildi!

Pusminūti valdīja pilnīgs klusums. Neviens pat nesakustējās.

Tad telefons atkal sāka zvanīt.

-   Ja šoreiz viņš atkal neatbildēs, teica Čavess, jāsāk domāt par ielaušanos.

Ielaušanās nozīmēja spēka lietošanu. Vinss tam vēl nebija gatavs.

-    Viņš atbildēs.

Vinss klusu stāvēja, ieklausīdamies telefona izsaukuma signālos. Kad atskanēja sestais pīkstiens, Teo telefons atkal pārslēdzas uz balss pastu. Vinss pārtrauca zvanīšanu.

-   Cik ilgi jūs tā turpināsiet? Čavess jautāja.

-    Vēl ir par agru. Es viņu pazīstu. Paies vēl labs laiciņš, līdz viņš sāks runāt.

-   Cik ilgi jūs varat izturēt bez gulēšanas?

Jautājums bija pieklājīgs, taču Vinss pēkšņi iedomājās par savām zālēm. Tās bija palikušas mājās. Pat ja zāles būtu paņemtas līdzi, Vinss tās nebūtu varējis lietot, jo tās radīja miegainību. Toties antidepresants netraucēja runāt atklātu valodu. Sešu mēnešu laikā viņš nebija izlaidis nevienu devu. Viena nakts neradīs nekādas problēmas. Bet ja nu atturēšanās ievilksies līdz divām naktīm? Vai pat trim vai vēl ilgāk?

-    Es jums paziņošu, kad būs mani jānomaina.

-    Tad viņi tur iekšā jau varētu būt miruši, atteica Čavess. Es domāju, ka jūs varētu atkal izmantot skaņu sistēmu un pateikt viņam, ka, ja viņš neatbildēs uz zvanu, mēs dosimies iekšā.

-    Atturēsimies no vardarbības, labi?

Vinss zvanīja vēlreiz. Tagad atskanēja trīs signāli, un līnijā iestājās klusums. Vinss satvēra mikrofonu ciešāk.

-    Falkon, vai tu mani dzirdi?

Atbildes nebija, taču kāds klausījās.

-   Falkon, šeit Vinss Paulo.

-   Ko tu gribi?

Vinss centās pārāk neizrādīt prieku, ka izdzirdējis viņa balsi.

-    Es tikai pārbaudu. Gribēju pārliecināties, vai viss ir kārtibā.

-   Apmierinoši. Es labāk būtu gribējis istabu ar skatu uz peldbaseinu, bet ko gan var gribēt bez iepriekšējas rezervēšanas?

Humora izjūta bija laba zīme. Līdz zināmai robežai novestie reti jokoja.

-    Vai neesi izsalcis? apjautājās Vinss.

-    Es dzīvoju automašīnā, vai atceries, tūpli? Es esmu izsalcis jau vienpadsmit gadu.

-   Mēs varam tev piegādāt ko ēdamu. Kā būtu ar dažiem burgeriem?

-    lzklausas labi.

-   Cik daudz?

-   Divus. Fri kartupeļus ari.

-   Un kā ar pārējiem bandas locekļiem?

-   Protams. Pagādā ari viņiem kaut ko.

-   Par cik burgeriem tad mēs runājam?

-   Es nezinu. Atstiep vēl divus.

-   Vai katram vienu?

-Jā. Katram vienu. Būs diezgan.

Signalizēdams pārējiem, Vinss pacēla divus pirkstus. Viņš bija pārliecinājies, ka iekšā atrodas ne vairāk kā divi ķīlnieki.

-   Labi, tātad četri burgeri un fri kartupeļi. Es sameklēšu arī ko dzeramu. Bet tu jau zini, kā tas notiek, Falkon. Mēs tā esam darījuši ari agrāk. Mans priekšnieks neatļaus tev kaut ko dot par brīvu.

-   Es par to varu samaksāt. Tiklīdz Sviteks atdos man naudu.

Vinsam bija jārīkojas ļoti uzmanīgi. Agrāk vai vēlāk pazudušo naudu vajadzēs atdot, bet, ja Falkons neuzzinās, ka viņš savu advokātu nevar aizsūtīt pēc naudas, lai nopirktu visu vajadzīgo, sarunas būs lemtas neveiksmei.

-   Tas nav naudas jautājums, Falkon. Kāpēc tu neatbrīvo ķīlniekus?

-   Kāpēc tu nebeidz gvelzt muļķības?

-   Mums no tā nav nekāda labuma. Es tev nevaru palīdzēt, ja tu turi uz grauda nevainīgus cilvēkus.

-   Es viņus neatbrīvošu.

-   Es tevi ļoti labi saprotu, bet atļauj man būt atklātam. Tie nav nekādi draudi. Es tikai gribu tev precīzi aprakstīt, kas notiek ārpusē. Policija ir aplenkuši visu ēku. Šeit ir Maiami pilsētas policisti. Šeit ir arī Maiami-Deidas policijas departamenta policisti. Visa apkārtne ir bloķēta. Izbēgt nav iespējams. Noslēgsim darījumu tūlīt pat. Tu nemēģināsi bēgt, es nesūtīšu iekšā specvienību. Vai tas tevi apmierinātu?

Falkons neatbildēja. Vinss uzskatīja, ka tā ir laba zīme. Daudz sliktāks būtu lamu pavadīts tūlītējs atteikums.

-   Es zinu, ka pie tevis ir ari kāda sieviete. Vai tā ir?

Joprojām ne skaņas.

-    Vai tu vari pateikt, kā viņu sauc? Vinss pagaidīja, taču atbildes nebija. Varbūt tu nezini viņas vārdu. Kāpēc tu viņai nepajautā un nepasaki to mums?

-   Skaidrs, Falkons beidzot noteica.

Pēc tam iestājies klusums ļāva Vinsam cerēt, ka Falkons ir aizsedzis mikrofonu un runā ar ķīlnieci.

-   Viņas vārds esot Emīlija Erhārta, un viņa vēlas runāt ar Džeraldo.

Džerahio, domāja Vinss. Skaidrs, ka viņš pēdējā laika nebija skatījies televīzijas pārraides.

-    Muļķības, Falkon. Bet mēs tomēr gribētu zināt viņas vārdu.

-    Es jau tev diezgan daudz pateicu.

-Jā, varbūt tev ir taisnība. Tu tikai nesteidzies un padomā par to, ko es pirms brīža sacīju. Un nopietni apsver ķīlnieku atbrīvošanu. Ja tu viņus atbrīvotu, tas varētu ietekmēt tavu likteni, Falkon. Tiesnešiem patīk, ja kāds izrāda labu gribu.

-    Kas tu, pie velna, esi, ja vari runāt par labu gribu? Tu pierunāji mani nokāpt no tilta un apsolīji, ka es varēšot runāt ar Alisiju Mendosu. Tas nenotika, vai tā nav, Paulo?

-   Šoreiz apstākļi ir citādi.

-    Nekā. Tu meloji toreiz un melo arī tagad.

Noskaņas maiņa bija pārsteidzoša. Vinss atcerējās ar humoru apveltīto puisi, kas pirms brīža atbildēja uz telefona zvanu.

-   Es tev nemeloju.

-   Un kā vēl! Meļi vienmēr melo. Un tu esi nepārspējams melis.

-   Turpini, Falkon.

-    Atstiep ēdamo un beidz ar mani laist muļķi.

-   Tiklīdz to atgādās, es tev piezvanīšu.

-   Nē, nezvani man vairs nekad. Es negribu, ka man zvana policisti. Nākamais, ko es gribu dzirdēt, ir Džeks Sviteks, kurš paziņos, ka dabūjis manu naudu.

-    Un kā ar ēdamo?

-   Es gribu tikai savu naudu.

-   Nomierinies, labi?

-   Tu jau nebūsi tas, kas man liks nomierināties. Šeit es esmu noteicējs, nevis tu.

-   Apspriedīsim to kopīgi.

-   Kopīgi pie pakaļas!

-   Tev ir divi ķīlnieki. Kāpēc tu vienu neatlaid?

-   Es nevienam neļaušu iet prom.

-    Falkon, paklausies! Atlaid vienu ķīlnieku, un tu varēsi runāt ar Sviteku. Tev nav vajadzīgi divi ķīlnieki. Tev vajadzīgs tikai viens.

-Tātad dabu rokā Sviteku un piegādā man naudu, vai arī kāds mirs jau pirms tam, kad beigs darboties viņa telefons.

Falkons pārtrauca sarunu. Vinss nevarēja redzēt klātesošo sejas, bet tas viņam nemaz nebija vajadzīgs.

-   Kā jūtaties? vaicāja Čavess.

Noliekot telefonu, Vinss juta, ka viņa rokas mazliet dreb.

-   Paldies, labi.

-   Ko tagad?

-   Bez Sviteka klātbūtnes es viņam vairs nevaru zvanīt, Vinss paskaidroja. Tiklīdz Sviteka lidmašīna nolaidīsies, gādājiet viņu šurp. Cik ātri vien iespējams.

Divdesmit piektā nodaļa

Vai tagad es, lūdzu, drīkstētu izmantot vannas istabu? viņa vaicāja.

Gūsta biedres atkārtoti izteiktais lūgums lika Teo novērsties. Falkona negaidītā pārvēršanās telefona sarunas laikā ar starpnieku apliecināja, ka tagad nedrīkst domāt par savu urīnpūsli. Teo nesaprata, kāpēc viņai vēl vajadzēja kaut ko teikt, lai Falkonu izprovocētu. Vai nu viņa tiešām bija muļķe, vai arī viņai bija ļoti nepieciešams tikt uz tualeti. Taču pēkšņi viņš iedomājās, ka meitenei, iespējams, ir pašai savs plāns.

Muguru atspiedusi pret sienu, viņa sēdēja uz grīdas blakus Teo. Viņš lēsa, ka meitenei varētu būt apmēram deviņpadsmit vai divdesmit gadu, bet, tā kā viņa lietoja pārāk daudz kosmētikas, to bija grūti noteikt. Viņa izskatījās kā dienvidamerikāniete ar klasiski veidotiem, skaistiem sejas vaibstiem. Taču viņas ģērbšanās stils neapšaubāmi izcēla seksapīlu. Uz olīvkrāsas ādas un garo, kastaņbrūno matu fona vizuļoja lieli zelta auskari. Viņas krūtis nebija ne lielas, ne arī pārāk mazas, taču zem pieguļošās blūzītes viņa valkāja kaut ko tādu, kas krūtis saspieda kopā un pacēla gandrīz līdz pat zodam. Spilgti sarkanā lūpukrāsa un tumšās acu ēnas lieliski papildināja šauro svārku, augsto papēžu un tīkliņzeķu iespaidu. Teo nepatika novērtēt cilvēkus, bet viņam bija skaidrs, ka gūsta biedre nav nekāda mūķene.

-   Man jāiziet, viņa atkārtoja. Man jāiet tūlīt!

-   Aizveries! uzbrēca Falkons. Neviens nekur neies!

-   Es gribēju teikt uz vannas istabu.

Viņas atbilde neietekmēja Falkonu. Viņa neizteiksmīgais skatiens liecināja, ka viņš daļēji atrodas pavisam citā vietā.

-   Tu tagad nedrīksti dzert, viņš sacīja.

-   Es negribu dzert. Man vajag uz tualeti.

-   Tas ir pārāk agri.

-   Pēc mirkļa būs pārāk vēlu.

-   Ja tu tagad dzersi, tu nomirsi.

Viņa ar Teo apmainījās satrauktiem skatieniem. Falkons sarunājās ar jauno sievieti, taču likās, ka viņa vārdi domāti kādam citam.

-    Par ko jūs runājat? meiča ieteicās nogaidošā balsī.

Falkons sāka soļot nevis lēni un bezmērķīgi kā pārdomās

iegrimis cilvēks, bet gan saniknots šaudījās pa istabu šurpu turpu.

-    Tūlīt pat apklusti, apklusti! viņš atkārtoja, ar vienu roku pliķēdams pa savu kreiso ausi, otrā sagrābis pistoli. Tik satrauktu Teo viņu nebija redzējis kopš krīzes sākuma. Ne viņš, ne jaunā sieviete nebilda ne vārda.

-    Beidz īdēt! uzsauca Falkons. Pajautā ārstam. Viņš pateiks. Ja tu tagad iedzersi ūdeni, tu nomirsi. Vai tu dzirdi? Tikai es tevi drīkstu nogalināt! Vai to tu gribi?

Viņi nezināja, vai Falkons gaida atbildi, tāpēc klusēja.

-Atbildi! Vai to tu gribi?

Viņa piespiedās pie sienas, it kā vēlēdamās izgaist. Situācija sāka veidoties pārak bīstama, bet Falkona juceklīgā runa meiteni acīm redzami dzina strupceļa. Teo neizturēja.

-   Liec viņu mierā.

-   Ko tu teici? griezīgā balsī iekliedzās Falkons.

-   Es saciju liec viņai mieru.

-    Que es su numero?

-Ko?

-   Que es su numero?

-   Es nerunāju spāniski, vecīt.

Tikko kustinādama lūpas, dienvidamerikāniete caur zobiem izdvesa:

-   Viņš grib zināt tavu numuru.

-   Kādu numuru? Vai tu domā manu telefona numuru?

-   Nē, nē! Falkons iesaucās. Su numero?

-    Man nav ne jausmas, par ko tu runā, stulbeni.

Falkona acis satumsa dusmās. Viņš pavērsa pistoles stobru pret sievieti.

-   Vai tu gribi, lai es to kuci nošauju? Vai to tu gribi?

-    Es gribu, lai nenošauj nevienu.

-   Tad kāpēc tu liec man to darīt? Kāpēc?

-    Neviens tev neko neliek darīt, iebilda Teo. Viss ir normāli.

-   Mani neinteresē tas, ka tev slāpst. Vai tu gribi mirt? Vai tā ir?

-   Es teicu, ka viss ir normāli, muļķi, atkārtoja Teo. Es šeit nezinu nevienu, kas gribētu mirt.

-   Iedot viņai tagad ūdeni nozīmētu to pašu, ko nospiest mēlīti un raidīt lodi starp acīm. Vai tu nesaproti, ko es saku?

Tikpat labi viņš būtu varējis runāt spāniski. Vai arī ķīniski.

-   Es tevi pilnīgi saprotu. Nekādu problēmu. Mēs piekrītam visam, ko tu saki.

-   Varbūt jūs tikai gribat nomirt. Vai tā ir? Vai jūs domājat, ka labāk ir but mirušam?

-    Man ienāca prātā kāda doma, Teo ieteicās. Aizmirsīsim ūdeni, vannas istabu un visu pārējo, kas saistīts ar čurāšanu. Vai piekriti, bos?

Falkons turpināja staigāt. Telpā valdīja saspīlējums un nedrošība. Krēslainajā istabā bija grūti saskatīt cilvēku sejas.

Vai Falkons dzirdēja, ko viņi runā, un viņus gluži vienkārši parprata? Vai viņu balsis pārmāca klusās, uzmācīgās skaņas viņa galvā? Teo nebija pārliecināts.

Falkons aizsoļoja no viņiem tālāk prom, riebumā kratīdams galvu.

-   Zini ko? Ej arī un dzer to nolādēto ūdeni, man vienalga.

Viņš atkal sāka soļot.

Teo saskatījās ar jauno sievieti, un viņi bez vārdiem sapratās. Situācija bija ļauna un arvien vairāk pasliktinājās. Bija pārāk bīstami sēdēt un gaidīt glābējus. Viņiem jātiek galā pašiem.

Viņiem vajadzēja iesaistīt arī vannas istabā stāvošo vīrieti.

-    Kā tevi sauc? Teo čukstēja meitenei.

-    Natālija.

-    Labi, Natālij. Vai tavam draugam vannas istabā ir pistole?

Falkons pagriezās un nostājās viņiem tieši preti. Viņa pagaidīja, līdz Falkons šķērso istabu un, pagriezis muguru ķīlniekiem, turpina soļot pretējā virzienā. Tad viņa pieliecās tuvāk Teo un drebošā balsi pačukstēja:

-    Es ceru, ka viņam tā, protams, ir.

Policijas vadības centra durvis atvērās. Soļi bija pārāk smagi, lai piederētu Alisijai. Paulo pagriezās soļu skaņas virzienā. Būdams akls jau vairāk neka sešus mēnešus, viņš dažreiz joprojām pagrieza seju skaņas avota virzienā, it kā varētu to saskatīt. Viņš prātoja, kad šis instinkts izzudis, ja tas vispār kādreiz izzudīs.

-   Čaves? Paulo jautāja.

-   Jā, tas esmu es. Pie telefona Denens no Naso. Viņam jārunā ar jums.

Viņš ielika mobilo telefonu Paulo rokā.

Paulo sajuta spēju adrenalīna pieplūdumu. Viņam bija vajadzīgs svaigs viedoklis sarunām ar Falkonu, un viņš cerēja, ka šī saruna ar Denenu un Bahamām viņam to dos.

-    Ko jūs man varat pastāstīt? viņš jautāja.

Denens runāja steidzīgi un satraukti.

-   Tikko saņēmām izmeklēšanas rezultātus pirkstu nospiedumiem, ko atrada uz seifa zīmītes. Viss saskan.

-    Kas viņš ir?

-    Diemžēl mēs nezinām viņa vārdu.

-Jūs tikko teicāt, ka viss saskan.

-   Tā bija.

-   Tad kas viņš ir?

-   Kad pagājušajā nedēļā laboratorijā noņēma pirkstu nospiedumus policistes Mendosas pūdernicai, tos ievadīja F1B datu bāzē. Nu, un tur viss sakrita.

-   Pagaidiet mirkli, Paulo sacīja. Jūs apgalvojat, ka cilvēks, kurš nozaga Alisijas pudernīcu bārā Coral Gables, ir tas pats, kas izņēma Falkona naudu no seifa Bahamās?

-   Es neko neapgalvoju. To apstiprina pirkstu nospiedumi. Paulo brīdi domāja, apsvērdams, vai te nav iespējama kāda

kļūda. Taču viņš zināja, ka tā nevar būt.

-    Pirkstu nospiedumi nemelo, viņš beidzot noteica. -Jā, ser, nemelo. Jums taisnība.

Divdesmit sestā nodaļa

Džeks izpildīja seržantam Paulo doto solījumu. Viņš atgriezās Maiami pirms saullēkta gan ar grūtibām.

Hidroplāniem bija paredzēts nosēsties piecos no rīta Valdības koridorā cilvēku izveidotā kanālā, kas savienoja Maiami ostu ar Atlantijas okeānu. Tas patlaban bija gluds kā spogulis neviena vilnīša, neviena ķljūdens, neviena idiota, kas, alu tempdams, izrāda savas nesen pirktās laivas un demonstrē satiksmes noteikumu pilnīgu neievērošanu. Džeks lidojuma laikā bija pamanījies nosnausties. Ar to nepietika, lai atgūtu spēkus, bet viņš tomēr centās atpūsties. Nosēšanās bija tik nemanāma vai varbūt Džeks tajā brīdi bija pārāk tālu no šīs pasaules -, ka viņš būtu turpinājis mierīgi gulēt, ja vien Zaks nebūtu nokliedzis maģisko vārdu:

-Deg!

Džeks uzšāvās no sedekļa ka… Labi, ka cilvēks, kurš beg no degošas lidmašīnas. Viņš mēģināja atjēgties, un, kad beidzot tas izdevās, viņš ieraudzīja Zaķa smaidošo seju.

-   Vai tu domā, ka tas ir smieklīgi?

-   Piedod, vecīt! Es piecpadsmit reižu saucu tevi vārdā, bet tu tikai turpināji krākt.

Džeks būtu varējis noskaitīt duci dažādu veidu, kā pamodināt cieši aizmigušu cilvēku, neizraisot sirds apstāšanos, bet atmeta ar roku. Zaks acīmredzot bija viens no tiem apburošajiem pieaugušajiem cilvēkiem, kuri joprojām domā, ka pilnpapēžu kurpes un segas noraušana gultā izskatās ļoti smieklīgi.

Vecīt, es aizmirsu Teo.

Dokā jau gaidīja Maiami pilsētas policijas patruļmašīna. Džeks atslīga aizmugurējā sēdeklī, un viņi devās tieši uz Biskeina bulvāri, apstājoties tikai satiksmes kontrolpunktā, un tad turpināja braukt ziemeļu virzienā.

Pāri evakuētajām ielām klājās rīta migla. Kopš Džeka aizbraukšanas te bija saradies daudz vairāk policistu, nekā viņš bija gaidījis. Visas iespējamās blakus ieliņas bija slēgtas.

Maiami-Deidas policijas departamenta un Maiami pilsētas policistiem palīgā bija ieradušies Floridas štata policisti. Uz ēku jumtiem bija iekārtojušies snaiperi. Ātrās apkalpošanas restorāna stāvlaukumā, kas tagad bija kļuvis par mobilo komandcentru, pulcējās patruļmašīnas un specvienību mikroautobusi. Policijas gaisa spēku nodrošinātāji bija aizvākuši masu saziņas līdzekļu helikopterus. Uz rīta pusi pie policijas aizžogojumiem Biskeina bulvārī sāka pulcēties reportieri un ziņkārīgie.

Šajā rīta stunda, redzot visu šo spēku un pūli pie aizžogojumiem, Džeks atcerējās kādu rudens nakti Floridas ziemeļaustrumos pie Floridas štata cietuma. Tur bija demonstrācijai sapulcējusies ļaužu grupa, kas neizklida visu nakti. Vieni atbalstīja nāvessodu, citi protestēja pret to. Viņi drūzmējās ap cietuma vārtiem, cik tuvu vien policisti to atļāva. Auksta migla jaucās ar silta rīta gaisa gaidām, bet pie apvāršņa manāmā sudrabotā blāzma solīja daudz vairāk neka tikai jaunas dienas ausmu. Toreiz Teo Naitu no elektriskā krēsla šķira mazāk nekā stunda. Viņa galva un potītes jau bija noskūtas, lai nodrošinātu labu kontaktu ar elektrodiem, kas viņa ķermenī raidīs divdesmit piecu tūkstošu voltu spriegumu. Džeks jau bija atvadījies. Teo bija tuvākais cilvēks, ko viņš jebkad varēja zaudēt daudz tuvāks nekā tikai nevainigs klients, kas advokātam jāapglabā. Toreiz valsts darīja visu, lai Teo Naitu sodītu ar nāvi. Pat Džeka miesīgais tēvs, gubernators Harijs Sviteks, bija parakstījis nāves spriedumu. Tagad, pēc daudziem gadiem, un tikai dažus kvartālus no vietas, kur Teo piecpadsmit gadu vecumā bija arestēts par slepkavību, vesela policistu armija cīnījās par viņa dzīvību. Sprieduma izpildītājs šoreiz bija nevis Džeka tēvs, bet viņa klients. Noziedznieks gribēja sodīt nevainīgo. Likteņa ironija bija pārāk liela, lai Džeks to uzreiz varētu aptvert. Prātā ienāca viņa abuela, kas mēdza citēt kubiešu izteicienus, kurus viņas kulturālais mazdēls nespēja iegaumēt, bet kuru jēga bija tāda dzīves ceļam ir daudz negaidītu pagriezienu.

Patruļmašīna pabrauca garām mobilajam komandcentram. Džeks pieliecās un pieklauvēja pie metāla restēm, kas atdalīja priekšdaļu no aizmugures sēdekļa.

-   Mēs tikko pabraucām garām!

-    Mēs tur vēl neiesim, atbildēja policists.

-    Kurp mēs dodamies?

Viņš vilcinājās atbildēt. Džeks turpināja:

-   Paulo sacīja, ka gribot mani redzēt, cik ātri vien iespējams. Kur jūs mani vedat?

-   Ar jums grib runāt mērs.

-    Par ko?

Policists neatbildēja. Viņi pagriezās ap stūri un iebrauca slēgtā autostāvvietā. Patruļmašīna apstājās. Vadītajs izkāpa un atvēra Džeka durvis. Policists ar mājienu norādīja uz tumši zilu sedanu, kas stāvēja mašīnu rindas galā. Soļiem atbalsojoties betona sienās, Džeks tuvojās automobilim. Divu soļu attālumā no mašīnas noklikšķēja durvju centrālā slēdzene. Pasažiera puses durvis mazliet pavērās un pēc tam atsprāga pilnīgi vaļā, it kā no iekšpuses kāds tās būtu atgrūdis. Džeks iesēdās pasažiera vietā un aizvēra durvis.

Mērs Rauls Mendosa sēdēja pie stūres.

-   Sveiks, Džek!

-    Mister Mendosa, Džeks apņēmīgā balsī atbildēja.

Mērs pieliecās un nodzēsa cigāru pelnutrauka. Galiņš bija sakodīts galīgi plakans, it ka mērs būtu zelējis tabaku, lai aizdzītu stresu.

-   Pagājušajā nedēļā mēs pa telefonu kārtīgi neizrunājamies, mērs teica. Es domāju, ka personisks kontakts būs labāks.

-   Tas atkarīgs no tā, par ko jūs gribat runāt.

Mērs bndi klusēja, it kā apdomādams vārdus.

-   Redziet, mēs abi pašlaik šeit esam vienā pusē. Es domāju, ka mēs varētu vienoties par dažiem vienkāršiem faktiem. Pirmkārt, tas tips Falkons ir ārprātīgais, kas spējīgs izdarīt aukstasinīgu slepkavību. Otrkārt, viņš ir sagūstījis jūsu draugu. Treškārt, viņš grib manu meitu.

-   Vai viņš ir pieprasījis sarunu ar viņu?

-   Vēl ne. Bet tā noteikti būs. Un, kad viņš to darīs, es gribu, lai jūs iebilstu pret sarunām ar manu meitu.

-   Ko par to sacīs mans departaments?

-    Es nesaku, ka Maiami pilsētas policijas departaments nav nekas, taču es esmu mērs. Man stāstīja, ka Falkons gribot ar jums runāt. Un, ja jau viņš sadarbojas un dod kaut ko pretī, viņi piekritīs nolikt jūs pie telefona.

-   Vai viņi grib, lai es vadu sarunas?

-    "Vadīt sarunas" nebūtu īstais vārds. Esmu pārliecināts, ka jūsu dialogam būs uzrakstīts scenārijs vai vismaz tas iepriekš būs labi sagatavots. Bet jā, viņi gatavojas atļaut jums ar viņu runāt.

-    Domāju, ka es tam varētu piekrist.

Mērs sardoniski pasmaidīja. Viņš paņēma cigāru no pelnutrauka un iesprauda to mutes kaktiņā.

-    Ļoti labi, viņš turpināja, cigāram svārstoties mutē. Bet šī nebūs vienkārši iedvesmojoša saruna, mans draugs. Tai būs pamatnoteikumi. Mani noteikumi.

-   Jūsu noteikumi?

-Jā.

Viņš izņēma no mutes cigāru un paskaidroja.

-   Kad jūs būsiet pie telefona, esmu pārliecināts, ka Falkons pieprasīs sarunu ar Alisiju. Mani neinteresē, kādā veidā jūs gribat to puisi nomierināt, ne arī tas, ko jums liks sacīt Paulo. Mani neinteresē, vai Falkons ir pielicis pistoli pie jūsu drauga galvas vai draud uzspridzināt ēku. Nelaidiet pie telefona manu meitu. Punkts.

-   Labi, pagaidiet brīdi. Kā jau es teicu mūsu īsajā telefona sarunā sakarā ar Falkona drošības naudu, es simpatizēju tēva rūpēm par savu meitu. Bet es esmu nodomājis rīkoties tā, kā man teiks starpnieki.

-   Vai jūs gribat, lai jūsu draugu nogalina?

-   Nē, protams, ne.

-   Tad klausieties. Vinss Paulo ir iedomājies, ka personiska tikšanās ar ķīlnieku sagrābēju ir laba ideja. Tā bija iepriekšējā reizē, kad viss burtiski uzsprāga tieši viņam sejā. Tagad viņš ir akls, un šoreiz tur ir vajadzīgs kāds, kas viņu ņem pie rokas un pavada uz citu bīstamu vietu. Es negribu pieļaut, ka šis pavadonis būtu Alisija.

-   Tikai tāpēc, ka viņa būs pie telefona, nevar taču apgalvot, ka viņa dosies tikties un personiski sarunāties ar slepkavu.

-    Tas ir tikai pirmais solis. Skaidrs, ka Falkons ir apsēsts ar manu meitu. Velns lai parauj, viņš nozog Alisijas lūpukrāsu un aizsūta viņai to nožēlojamo e-pastu! Es jūs sameklēju tikai tāpēc, ka mīlu savu meitu.

-   Jums jāpārbauda sava departamenta informācijas avoti, mēr. Nav istas pārliecības, ka tieši Falkons būtu izdarījis kādu no šīm lietām.

-   Vai gribat noliegt, ka viņš ir ka apmāts ar manu meitu?

Džeks atcerējās savu pirmo satikšanos ar Falkonu, viņa acu

izteiksmi, kad viņš runāja par Alisiju.

-   Nē. Es to nenoliedzu. Bet viņa ir policiste. Un, ja viņas saruna ar Falkonu spēs atbrīvot ķīlniekus, tad es esmu par to. Es domāju, ka šajā ziņā varam uzticēties starpniekam.

-   Es neuzticos nevienam, vai skaidrs? Vai jūs…

Mērs apklusa. Sākumā Džeks domāja, ka viņš cenšas savaldīt dusmas, tomēr likās, ka virsroku ir ņēmušas citas jūtas.

-   Vai jūs spējat iedomāties, ko nozīmē zaudēt…

Džeks gaidīja, kad viņš pabeigs, bet mērs atkal apklusa. Viņš skatījās tieši uz priekšu savā atspulgā uz vējstikla un, Džeku neuzlūkodams, turpināja savādā balsi:

-   Es par to pārāk bieži nerunāju, bet Alisijas māte ir mana otrā sieva. Es jau pirms tam biju precējies. Man bija vēl viena meita. Viņš atkal apklusa un tad piebilda:

-   Viņai bija astoņi gadi, kad viņa nomira.

-    Man ļoti žēl.

-   Tūkstoš deviņi simti septiņdesmit ceturtā gada sešpadsmitais septembris, lsabella ar māti bija iegājušas konditorejas veikaliņā Buenosairesā. Viņas bija beigušas iepirkties un pirms došanās mājup gribēja nopirkt kaut ko saldu. Abas sēdēja pie letes un jautri tērzēja.

Džeks viņu vēroja, bet mērs joprojām lūkojās caur stiklu tukšumā.

-    Un tad no skaidrām debesim… mērs teica drebošā balsī un enerģiski norija siekalas, lai atgūtu savaldību. No skaidrām debesim atskanēja briesmīgs sprādziens. Tā bija bumba. Daži ārprātīgi teroristi bija izdomājuši uzspridzināt bankas filiāli blakus veikaliņam. Vai jūs varat iedomāties kādu, kas to varētu izdarīt?

Džeks varēja gan, bet vēlējās, kaut nevarētu.

-    Tieši tajā dienā visā valstī uzsprāga apmēram četrdesmit bumbu. Mana sieva bija mirusi uz vietas. Mūsu meitiņa nomira pēc divām dienām slimnīcā.

-    Man nebija ne jausmas. Man patiešām ļoti žēl.

Abi vīrieši apklusa. Džeks nezināja, ko sacīt. Vai tiešām tam būtu kāda nozīme, ja viņš apsolītu darīt visu iespējamo, lai Alisija nevarētu piedalīties sarunās ar ķīlnieku sagrābēju? Vai ari mērs gluži vienkārši centās sadziedēt vecās brūces pārliecinot sevi, ka viņš ir darījis visu, lai saudzētu savu meitu, pat ja viņa prasības pret Džeku nav pilnīgi pamatotas, pat ja viņa bailes par Alisiju nav saprātīgas? Beidzot mērs pastiepās pāri Džekam un satvēra pasažieru puses durvju rokturi. Ielaušanās viņa personiskajā telpā Džekam lika sajusties neveikli.

Parūpējieties, lai mana meita tur nepiedalās, atgrūdis durvis vaļā, mērs teica Džekam. Vai mēs abi to nožēlosim.

Tas izklausijās gandrīz pēc draudiem, taču situācija bija pārāk delikāta, pārāk divdomiga, lai Džeks sāktu strīdēties. Džeks viegli pamāja, gribēdams ar to izteikt kaut ko vairāk nekā tikai žēlumu par to, kas Mendosu ģimeni piemeklējis pirms ceturtdaļgadsimta. Tad viņš izkāpa no mašīnas un aizvēra durvis.

Motors ierūcās, un mērs aizbrauca prom.

Divdesmit septītā nodaļa

M aso vēl bija tumšs, kad Railijs atgriezās mājās no "Lielās Bahamu bankas". Viņš bija noguris un īgns, tāpēc nolēma vēl pāris stundu pagulēt pirms tikšanās ar bankas juristiem, lai apspriestos par notikumu seifu telpā. Railijs pārāk bieži bija spiests slēgt darījumus ar juristiem, lai saglabātu priekšrocības muitas jautājumos. Varbūt vienīgais, kas ārzonu banku darbībā nebija slepens, bija fakts, ka slepenības noteikumi un to nebeidzamā apstrīdēšana ļoti daudzus juristus bija padarījusi bagātus.

Railijs lēni kāpa augšup pa parādes durvju kāpnēm. Pār priekšpagalmu pārvilktais tropiskais pārsegs aizkavēja no ielas ieplūstošo gaismu, bet pirms tikšanās ar Sviteku viņš bija aizmirsis pie lieveņa ieslēgt apgaismojumu. Nebija jau tā, ka Bahamās noziegumi būtu kaut kas nedzirdēts, taču salinieku dzīves paradumi rosināja turēt logus atvērtus un durvis neaizslēgtas, it kā noliedzot ļaunuma eksistenci paradīzē vai vismaz demonstrējot nepakļaušanos tā iespējamībai.

Railijs iegāja foajē un mēģināja ieslēgt gaismu. Telpa joprojām palika tumša. Tas nebija nekāds pārsteigums. Elektrības padeves pārtraukumi šajā apkārtnē nebija reti. Viņš aizvēra durvis un gaidīja, līdz acis apradis ar tumsu. Kad viņš jau grasījās spert pirmo soli, dzīvojamās istabas pretējā pusē kāds dzirdami uzvilka revolvera gaili.

-   Paliec, kur esi, Railij!

Viņš sastinga. Balss likās pazīstama, taču viņš to nebūtu tik atri pamanījis, ja visu nakti nebutu nodarbojies ar divi simti sešdesmit sestā seifa problēmām.

-    Ziņas izplatās diezgan ātri.

Viņš centās runāt jautri, taču nespēja noslēpt pieaugošo nervozitāti.

-   Pasaule ir maza, Railij. Pat mazāka par salu.

-   Tā tas ir.

Railija acis jau bija pieradušas pie tumsas, taču vīrietis telpas kakta vēl nebija saskatams. Ja arī Railijs viņu ieraudzītu, tas neko nedotu. Abu agrākajos darījumos viņš bija dzirdējis tikai balsi, bet nekad nebija redzējis seju. Tas, ka vīrietis bija izslēdzis strāvu, liecināja par viņa nodomu palikt neredzamam.

Iebrucējs sacīja:

-    Es dzirdēju, ka beidzot kāds iztīrījis divi simti sešdesmit sesto seifu.

-   Tā ir taisnība.

-   Kas to izdarīja?

-   Es to nevaru pateikt.

Vīrietis liekulīgi ieķiķinājās.

-   Laba atbilde.

-   Tas ir vienīgais, ko varu pateikt.

-    Man ar to pietiek, vīrietis ierunājās stingrākā balsi. Tik ilgi, kamēr tu to pašu neteiksi policistiem.

-   Tas ir atkarīgs no bankas un tās juristiem.

-   Nepareiza atbilde.

Railijs gaidīja, ka viņš teiks vēl kaut ko, taču iestājās ilgs, nepatīkams klusums. Viņš pārdomāja dažādus variantus, bet neviens no tiem nebeidzās labi. Railiju nepameta doma, ka vīrietis pašlaik vienkārši apsver, vai nošaut viņu tepat paša dzīvojamā istabā vai ari aizvest citur un tad to izdarīt.

-   Man ir kada problēma, beidzot vīrietis ierunājās.

Railija rīkle bija kļuvusi sausa, un viņš ar grūtībām pateica:

-Jā?

-    Policisti ir tik ziņkārīgi. Ja tu pateiksi, kas pievaca naudu, tad kāds, pēc tavām domam, būs nākamais jautājums?

-   Es… es nezinu.

-   Padomā labi.

-   Man pašlaik ir grūti koncentrēties. Atvaino! Esmu pārliecināts, ka bankas jurists zinās atbildi.

-   Uzspļauj juristiem! Tu prasi no viņiem tiešu atbildi, bet viņi tevi apvelta ar sešām netīrām tenkām un piedāvā vēl divpadsmit. Nesarežģīsim visu. Es pats atbildēšu, bet tu pateiksi, vai piekriti. Norunāts?

Sajūtot revolveri tiešā tuvumā, Railijam bija grūti kaut ko iebilst.

-   Protams.

-    Kad policija atklās, kas pievācis naudu, viņiem būs tikai viens jautājums kā, pie velna, tā nauda tur nokļuva?

Railijs neko neatbildēja.

-   Vai tu man piekriti? vīrietis turpināja.

-   Es domāju, ka jā, atbildēja Railijs.

-   Vari nekautrēties. Vai tu man piekriti vai nepiekriti?

-Jā. Es piekritu.

-   Tagad ir vēl kaut kas, kam, esmu pārliecināts, piekritīsim mēs abi. Ja policija atšķetinās šīs naudas pēdas līdz pat to pirmsākumam, tev radīsies stipri nepatīkami apstākļi.

Railijs neko neatbildēja.

-    Vai mēs par to esam vienisprātis, Railij?

Railijs ar mokām norija siekalas. Viņš gribēja runāt, bet mēle neklausīja. Viņš pārāk baidījās pateikt kaut ko nepareizu.

Vīrietis atkal ierunājās.

-   Es gribu, lai tu tam piekriti, draugs. Ja nesaņemšu tavu piekrišanu, tad es tevi šeit pat nogalināšu.

Railijs dzirdēja pats savu elpu. Viņam jau bija gadījies tikties ar dažiem nepatīkamiem tipiem. Bankas slepenības ievērošanai bija savas ēnas puses. Taču neviens nebija apdraudējis viņa dzīvību, vismaz ne tik klaji. Railijam nebija ne mazāko šaubu, ka vīrietis bija pārdomājis katru savu vārdu.

-   Labi, viņš nočukstēja.

-   Kas ir labi? vīrietis jautāja.

-   Neviens nekad neuzzinās, no kurienes nākusi nauda.

-    Pareiza atbilde, Railij. Ļoti pareiza atbilde.

Tumšais siluets piecēlās no krēsla. Seju slēpa tumsa, bet Railijs labi saskatīja revolvera apveidus.

-   Uz grīdas! pavēlēja svešais. Ar seju uz leju.

Zemapziņā kāda balss iesaucās un lūdza Railiju pretoties.

Viņš centās to ignorēt un, nogūlies uz grīdas, piespieda vaigu pie paklāja. Vīrietis pienāca tuvāk, un Railijs sajuta katru viņa smago soļu vibrāciju. Tad viņš apstājas, bija redzamas tikai viņa kurpes.

Railijs iztēlojās, ka revolveris ir notēmēts tieši viņa pakausī, un prātā iešāvās rītdienas laikrakstu lielie virsraksti "Baņķieris atrasts savās mājās nošauts."

-   Skaiti līdz tūkstotim, bet skaļi, pavēlēja vīrietis.

Railijs sāka skaitīt.

-   Pārāk ātri. Lēnāk!

Railijs sāka no jauna. Viens, divi, trīs… Vīrietis sāka virzities projām. Deviņi, desmit, vienpadsmit… Parādes durvis atvērās. Piecpadsmit, sešpadsmit, septiņpadsmit… Durvis aizvērās. Railijs nekustējās, taču balss viņam drebēja.

Viņš turpināja skaitīt, līdz pirmā dienas gaisma iespīdēja pa koka slēģu spraugām.

Divdesmit astotā nodaļa

Maiami uzplūdušais aukstuma vilnis tuvojās beigām. Teo to juta. Moteļa istabā ar katru bridi kļuva siltāk un smacīgāk. Pamazām kļuva ari gaišāks. Saules stari iespiedās istabā cauri vecajām drapērijām un izklīda, apspīdēdami apgāzto mēbeļu un matraču barikādes. Ja Teo spētu pārrāpot pāri istabai un noraut no loga šos aizkarus, snaiperi varētu izpētīt iekšieni un izšaut pāri mēbeļu pauguram. Viņš zināja, ka ārpusē noteikti ir snaiperi. Tie puiši ilgojās nošaut kaut ko īstu, nevis tikai no divi simti jardu attāluma trāpīt vērša aci. Viņi tikai gaidīja izdevību, vienu nāvējošu šāvienu galvā. Spēle beigusies. Policista slepkavam jāmirst. Iespējams, viņi domā, ka policistus ir sašāvis Teo. Džeks, protams, viņiem būs pastāstījis, ka melnais puisis nav nekāds sliktais zēns. Bet vai viņi tam būs noticējuši? Varbūt viņi nodomāja, ka noziedznieka advokāts tikai cenšas izglābt savu bijušo klientu? Viņi noteikti ir izlasījuši visu, kas attiecas uz viņu līdz pat šim brīdim, un uzzinājuši, ka Džeks viņu ir atbrivojis no cietuma. Nav nozīmes tam, ka DNS analīzes apliecināja viņa nevainīgumu. Kā visi, kas klāstīja, ka zina visu par viņa pagātni, viņi varēja pieņemt, ka viņš ir atbrīvots no cietuma tehnisku iemeslu dēļ, jo viņa gudrais advokāts ir izmantojis kādu legālu triku. Viņi tēmēklī redzētu slepkavu un ari iespēju kalpot likumam novēlotu, bet ne aizliegtu. Pirmais šāviens Falkonam. Otrais šāviens melnajam sūda gabalam, kas ari pelnījis nāvi. Traģiska kļūda. Cik žēl!

Nomierinies, Teo sev pavēlēja. Varbūt snaiperis ir brālis.

-    Ei, mister! iesaucās Natālija. Vai jūs kādreiz atļausiet mums izmantot vannas istabu?

Falkons palūkojās viņas virzienā. Viņa acīm redzami bija izrāvusi Falkonu no dziļām pārdomām, tā ka viņam bija nepieciešams labs brīdis, lai uztvertu jautājumu.

-   Ko izmantot? viņš pārjautāja.

-   Vannas istabu, piebilda Teo. Mēs jau te sēžam kādas sešas stundas.

Falkons stāvēja pie priekšējām durvīm. Viņš palūkojās pa durvju actiņu uz automašīnu stāvvietu, tad pagriezās un piegāja pie Natālijas.

-   Viņa ies pirmā.

-    Ir jau labi, viņa atbildēja. Ļauj, lai viņš iet.

-    Aizveries! Ja es teicu, lai tu ej pirmā, tad tev ari jāiet pirmajai. Vai tu dzirdi?

Natālija nervozi paskatījās uz Teo. Viņi runāja pietiekami skaļi, lai to sadzirdētu ari vannas istabā, taču abi zināja, ka visi elles spēki tiks vaļā, kad Falkons atvērs durvis. To varētu nosaukt par mēģinājumu kaut ko pasākt kopigiem spēkiem, taču Teo nepārprotami tam bija vairāk piemērots.

-   Labi, viņa sacīja. Es iešu pirmā.

Gan Teo, gan Natālijas rokas bija sasietas aiz muguras, un Falkons bija cieši aptinis viņu potītes ar elektrības vadu, kuru bija norāvis no apgaismojuma lampām. Falkons lēni nometās ceļos un notēmēja savu pistoli viņas sejā. Ar brīvo roku viņš palaida vaļīgāk ap potītēm aptīto vadu tā, lai viņa varētu paiet. Tad viņš satvēra Natāliju aiz matiem un strauji parāva uz augšu, tā ka galva tika noliekta uz sāniem un viņas vaigs faktiski tika piespiests plecam. Natālija bija iespiesta starp Falkonu un sienu, un viņš pagrūda ieroci zem viņas zoda.

-   Pat nemēģini kaut ko pasākt! viņš nošņāca.

-   Neuztraucies, es neko nedarīšu.

Viņas apģērbs bija apspīlēts, un likās, ka Falkonam patik turēt viņu piespiestu sev klāt.

-    Un durvis paliks vaļā, viņš piebilda.

-   Tu mani novērosi?

Falkona lūpās parādījās vienaldzīgs smaids.

-    Vai tad tevi neizmanto šai vajadzībai, jinitera?

-    Ei! iesaucās Teo. Nav nekādas vajadzības viņu tā saukt.

-   Es domāju, ka tu nerunā spāniski.

-   Vai tu nopietni domā, ka Maiami ir kāds bārmenis, kurš nezina, kā en espanol sauc prostitūtas?

-   Vai tu nopietni domā, ka ir vērts saņemt pierē lodi, aizstāvot viņas godu?

Teo neko neatbildēja. Falkona pistole bija notēmēta uz Natālijas galvu. Viņš pastūma meiteni uz priekšu, pats sekodams cieši aiz muguras. Viņas pozīcija bija ļoti neizdevīga bēgšanai. Ja Natālijas draugam, kas atradās vannas istabā, patiešām būtu pistole, tad būtu ļoti grūti trāpīt tieši Falkonam, neievainojot vai pat nenošaujot arī sievieti.

Teo palika sēžam uz grīdas. No tās vietas līdz vannas istabai bija tikai daži soļi, un viņš labi redzēja durvis. Viņš jau stundām ilgi ar nelieliem panākumiem bija centies atslābināt saites ap roku locītavām. Ap potītēm aptītais elektrības vads turējās stingri. Tagad viss bija atkarīgs tikai no Natālijas un viņas drauga.

It kā pardomādama savu nākamo gājienu, Natālija sīkiem, piesardzīgiem solīšiem tuvojās vannas istabas durvīm. Teo prātoja, vai virietis, kas tur atradās, būs gatavs izturēties atbilstoši situācijai. Vai viņš stāvēja ar uzvilktu pistoles gaili, sagatavojies izšaut? Vai viņš vispār bija šāvējs, vai varbūt viņa raidītās lodes lidos visos virzienos? Vai viņš spēs savaldīties? Vai viņam vispār bija šaujamais?

Falkons pasniedzās garām Natālijai un satvēra durvju rokturi. Teo sagatavojās velties uz priekšu, lai vajadzības gadījumā palīdzētu savaldīt Falkonu.

Falkons nospieda rokturi un atgrūda durvis vaļā.

Pa atvērtajām durvīm no tumsas kā sacīkšu zirgs izmetās balts, neskaidrs siluets. Tajā pašā laikā atskanēja tik skaļš un spalgs kliedziens, ka Teo sastinga, bet Falkons pēkšņi apjuka. No paslēptuves izdrāzās vīrietis un uzskrēja virsū Natālijai, uzgrūzdams viņu Falkonam. Inerces dēļ visi trīs pārlidoja telpai un atsitās pret sienu. Pirmais sienai uzgrūdās Falkons, tad Natālija un pēc tam viņas draugs. Trīs ķermeņu kopējā inerce izsita Falkonam no rokām revolveri, un tas aizlidoja pa gaisu. Kamēr revolveris nokrita uz flīžu grīdas, Natālija nikni spēra, bet viņas draugs dauzīja Falkonu ar abām dūrēm. Teo nekavējoties aizvēlās pa grīdu tuvāk revolverim, bet tas slīdēja tālāk. Viņš ātri iesaistījās kautiņā pret Falkonu, bet ar acs kaktiņu pamanīja, ka vannā paslēpusies vēl viena sieviete.

-    Paņem ieroci! kliedza Teo.

Viņa pat nepakustējās. Vannas istabā nebija logu, tāpēc Teo bija grūti viņu labak saskatīt. Taču puskrēslā viņš redzēja pietiekami daudz.

-   Nolādēts, paņem…

Viņš nepabeidza teikumu, jo Falkona kurpe viņam trāpīja tieši pa muti. Falkons pielēca kājās un atguva kontroli. Viņš atgrūda Natāliju malā, sagrāba viņas draugu aiz kakla un trieca viņa galvu pret sienu. Apdullināts, varbūt pat zaudējis samaņu, puisis nogāzās zemē. Falkons pagriezās un sakampa revolveri.

-    Nevienam nekustēties!

Teo sastinga. Natālija gulēja uz grīdas. Viņas kreklblūze bija saplēsta, no deguna sūcās asinis. Turpat ar seju uz leju nekustīgi gulēja arī viņas draugs, taču likās, ka viņš vēl elpo.

Falkons drebēja, kā likās, vairāk no dusmām, nevis no bailēm.

-   Tu to biji izplānojusi! viņš iesaucās. Es taču tev teicu, lai nemēģini neko pasākt!

Teo atkal palūkojās uz vannas pusi. Viņš saskatīja pāri vannas malai nokārušos roku un meitenes pakausi. Aiziet, mazā! Tagad vai nekad.

-   Es varētu tevi nogalināt! kliedza Falkons un grūda revolveri tuvāk Natālijai.

-    Ludzu, nenošauj mani!

-   Kāpēc lai es to nedarītu?

-    Man ir tikai astoņpadsmit gadu… Lūdzu, nedari to!

Smagi elpodams, Falkons blenza Natālijā. Tad viņš pagrieza

revolvera stobru pret Teo.

-   Tad aiziesi tu, lielais.

-   Es nedomāju, ka tev to vajadzētu darīt, sacīja Teo.

-   Ak vai, tad tu mani labi nepazīsti, atteica Falkons.

-   Kad tu izšausi, nepaies ne divas sekundes, un policisti būs klāt.

-   Kurš te kaut ko sacīja par ieroci?

Falkons iebāza roku mēteļa kabatā un izvilka steika nazi. Bezpajumtnieki bija apgādājušies ar visu gluži kā staigājošas virtuves. Teo sāka prātot, kas vēl viņam tur varētu atrasties. Vēl kāda ložu aptvere? Kautiņa laikā Teo pavisam noteikti zem milzīgā mēteļa kaut ko bija sajutis. Falkons droši vien zināja, ka viņu meklē policija sakarā ar viņa mašīnas bagāžniekā atrasto līķi. Vai viņš jau bija sagatavojies?

-   Iespējams, ka policisti drīz būs klāt, Teo sacīja.

-    Labs mēģinājums, atbildēja Falkons.

No vannas istabas puses atskanēja vaids, kam sekoja burbuļojoša skaņa. Falkons un Teo reizē ieskatījās pa atvērtajām durvīm vannas istabā. Sieviete joprojām nekustīgi gulēja vannā un pat nereaģēja, kad Falkons pavērsa pret viņu ieroci.

-   Nekusties! iekliedzās Falkons, taču likās, ka viņai nav tāda nodoma. Falkons iestājās durvis un mēģināja ieslēgt gaismu. Tas neizdevās. Acīmredzot viņš bija aizmirsis, ka nav elektrības. Viņš atkal iebāza roku mēteļa kabatā, izvilka vienreizējai lietošanai domātās šķiltavas un uzspieda liesmiņu, kas apgaismoja vannas istabu.

Tikai tad Teo ieraudzija asinis.

Falkons skaļi iekliedzās, un šajā kliedzienā bija saklausāmas bailes, šoks un moku pilns nāvīgi ievainota zvēra kauciens. Tas ilga vismaz desmit sekundes, un, kad Falkons apklusa, lai ievilktu elpu, viņš strauji aizcirta durvis un atkāpās atpakaļ, trīcot pie katra spertā soļa.

Viņš blenza uz durvīm, mērķēdams uz tām ar pistoli, it kā gaidot, ka tās kuru katru bridi atvērsies. Nekas nenotika. Viss bija klusu. Beidzot viņš pacēla dūri un atkal spiedzošā balsi iekliedzās, pagriezies pret vannas istabu.

Nē, nē, nolādēts! Atkal jau tu\

Divdesmit devītā nodaļa

Vinss Paulo atradās komandcentrā, kad austiņās izdzirdēja atskanam uztrauktu balsi. Tas bija viens no policistiem, kas dežurēja laukā pie viesnīcas.

-   Es domāju, ka mēs moteļa istabā dzirdējām kliedzienu, seržant.

Vinss ieslēdza savu mikrofonu.

-   Vai jūs esat pārliecināts?

-Jā. Es to dzirdēju. Džonesijs ari sacīja, ka ir dzirdējis.

-   Tas bija vīrietis vai sieviete?

-   Es domāju, ka vīrietis.

Vinss atkal izslēdza mikrofonu un izsauca audio speciālisti.

-    Boltone, ko jūs tur varat uztvert?

Viņa palūdza minūti, lai atbildētu, un Vinss iztēlojās, kā viņa regulē kontrolsistēmu, cenzdamās iegūt skaidrāku signālu.

-    Izklausās, ka tur pašreiz norisinās kaut kāds strīds, ser.

-   Vai jums jau darbojas video sistēma?

-   Nē, ser. Kad Sviteka automašīna ietriecās ēkā, tā sarāva maiņstrāvas vadus, kas veda uz šo istabu. Tur nevar ievilkt translācijas līniju. Mūsu tehniķu komanda ir novietojusi noklausīšanās ierīces, cik tuvu vien iespējams, bet, kamēr vēl nav dota atļauja ieiet nākamajā istabā un kaut ko iekārtot tieši starpsienā, mēs nevaram iegūt vajadzīgo rezultātu.

-   Vai jūs varējāt atdalīt skaņas?

-    Es centos atbrīvoties no apkārtējiem trokšņiem, bet tas izklausījās tikai kā kliedziens. Ja tur strādājošais virsnieks sacīja, ka kliedzis vīrietis, tad man nav iemesla par to šaubīties.

-   Sapratu, paldies! noteica Vinss.

-   Ja viņš izturas nežēlīgi pret ķīlniekiem, tad mums ir jābrūk tur iekšā, iesaucās Čavess.

Vinss brīdi apdomājās.

-    Ko jūs cerat sagaidīt vai šāvienus? Čavess piebilda.

Vinss paņēma telefonu un nospieda numura taustiņu.

-   Ja viņš neatbildēs, tad mēs dosimies iekšā.

Falkons blenza uz mobilo telefonu, kas gulēja uz grīdas, it kā tas būtu kāds čirkstošs marsietis. Telefons iezvanījās otrreiz, pēc tam vēlreiz.

-    Labāk atbildi, ieteicās Teo.

-    Klusu!

Vēl divi signāli. Neviens pat nepakustējās. Atskanot sestajam zvanam, Falkons pielēca pie telefona, sagrāba to rokā un piespieda taustiņu.

-   Svitek? viņš izdvesa aizsmakušā čukstā.

-   Tas esmu es, Vinss Paulo.

-   Es jau teicu, ka negribu runāt ar policistiem, Falkons noteica, un pat cauri čukstam bija manāmas dusmas.

-    Mēs dzirdējām kliedzienu. Vai tev tur viss ir kārtībā?

-    Kur ir Sviteks?

-    Kāpēc tu čuksti?

Falkons ar zobiem plosīja apakšlupu, miegdams acis, it kā justu lielas sāpes.

-   Saki, kur ir Sviteks!

-    Viņš pašlaik atgriežas no bankas. Viņš te būs pēc kāda brīža. Bet mēs nupat, kā jau teicu, pie tevis dzirdējām kliedzienu, Falkon. Izklausījās, ka kliedza vīrietis. Es gribu dzirdēt Teo Naita balsi, lai pārliecinātos, ka ar viņu viss ir kārtībā.

-   Viņam nekas nekait.

-   Man te ir puiši, kas deg nepacietībā izlauzt tavas durvis, Falkon. Palīdzi man viņus noturēt šeit. Man jādzird Teo balss.

Griezdams zobus, Falkons piegāja pie Teo, kurš joprojām sēdēja uz grīdas. Nostājies viņa priekšā, Falkons pielika pistoli pie Teo kreisās auss un telefonu pie labās.

-    Pasaki kaut ko.

-   Te ir vēl divi…

Falkons viņam iebelza ar pistoles stobru un atrāva nost telefonu, pirms Teo paspēja pabeigt teikumu.

-   Ne tik nolādēti skaļi, viņš sacīja, atkal pielicis telefonu pie auss. Viņš bija pārskaities, bet joprojām runāja čukstus.

-    Falkon, vai pie tevis ir vēl divi ķīlnieki?

-   Es gribu runāt ar Sviteku.

-    Kāpēc tu čuksti?

-   Tāpēc, ka šeit ir viņa. Vannas istabā.

-    Kas ir vannas istabā?

-    Viņa. Es zinu, tā ir viņa.

-    Kas viņa ir?

-    Es netieku no viņas vaļā!

-    Falkon, ievelc elpu un pastāsti man, kas tur vēl ir kopā ar tevi.

Falkons atkal nikni soļoja pa istabu, bet tagad viņš katru soli spēra ļoti uzmanīgi, it kā lai neradītu pārāk lielu troksni.

-   Viņa vienmēr ir tepat. Lai kur es dotos, arī viņa vienmēr tur parādās.

-Kas?

-   Viņa atnāca pie upes. Viņa ieradās manās mājās. Viņa apsēdās uz manas piena kastes. Viņa negrib iet prom, viņa nekad negrib doties projām! Es ar cauruli izsitu viņai no apakšas savu kasti un viņu pašu iebāzu bagāžniekā, bet viņa jau atkal ir klāt! Šajā vannas istabā!

-   Falkon, pasaki, par ko tu runā.

Falkons satvēra telefonu plaukstā, lai neviens nevarētu noklausīties. Tas viņa čukstus padarīja vēl griezīgākus.

-   Man kaut kas jāpasaka Svitekam.

-    Bez šaubām, tu to vari. Es viņam visu pateikšu. Par ko ir runa?

-    Pasaki viņam vispirms pasaki, ka man joprojām vajag naudu.

-    Labi, viņš tieši ar to nodarbojas. Vēl kaut kas?

-   Jā, Falkons izdvesa, uzmezdams nervozu skatienu vannas Istabas durvīm. Pasaki viņam, ka man patiešām ļoti vajag manu suda kaklarotu.

Viņš aizvēra telefona vāciņu, un saruna bija beigusies.

Trīsdesmitā nodaļa

Džeks meklēja Bušmeni.

Seržantam Paulo Falkona prasība saņemt savu kaklarotu neko neizteica. Tomēr Džeks pavisam skaidri zināja, par ko viņa klients runā. Viņam bija vajadzīga metāla krellīšu kaklarota, kurā bija iekārta "Lielās Bahamu bankas un kredītsabiedrības" seifa atslēga. Bija tikai viena problēma pēdējo reizi šo kaklarotu Džeks bija redzējis ap kaklu kādam paranojālam klaidonim jamaikietim, kuru sauca par Bušmeni.

-   Vai tu zināsi, ka tieši tas ir Bušmenis, ja viņu satiksi? Paulo jautāja.

-   Protams. Es domāju, ka viņš dzīvo pie upes, iespējams, netālu no Falkona mašīnas. Ja mani kāds tur nogādās, es viņu sameklēšu.

-    Es braukšu, sacīja Alisija.

Džeks līdz šim vēl nebija nevienam stāstījis par savu slepeno sarunu ar Alisijas tēvu, taču likās, ka šis Alisijas atbalsts nāca pat ļoti laikā viņš varētu aizvest mēra meitu prom no komandcentra un sarunu norises.

-   Lieliski. Brauksim!

Viņi brauca ar Alisijas personisko automašīnu, un viņai nācās rādīt savu policista nozīmi, lai ātrāk tiktu cauri satiksmes kontrolpunktiem. Viņi devās pa Maiami avēniju dienvidu virzienā tieši uz upi. Mašīnu viņi novietoja maksas stāvvietā netālu no Maiami vecākā bāra "Tabakas ceļš". Šajā bārā Teo bieži vien bija spēlējis saksofonu līdz pat agrai rita stundai. Džeks nemaz nemeklēja tādas atmiņas, bet bija patiešām apbrīnojami, kā tikai domas par to, ka varat zaudēt savu tuvāko draugu, liek jums visur ievērot tieši to, kas saistīts ar viņu.

-    Kā tas Bušmenis izskatās? jautāja Alisija, kad viņi devās uz priekšu gar upes ziemeļu malu.

-    Vislabāk es atceros to, ka viņš zem apspīlētas adītas cepurītes bija ievīstījis apmēram trīs jūdzes garus dredus un visa viņa galvas virsa bija ietīta alumīnija folijā. Tas viss man atgādināja jiffy Pop popkornu.

-    Kāpēc? jautāja Alisija.

-   Atceries, ka tad, kad vēl nebija mikroviļņu krāsniņu, mums popkorns bija jācep krāsnī tadā traukā, kas atgādināja tortes kārbu? Kad popkorns sāka paukšķēt, uz kārbas uzliktā folija piepūtās kā liels aluminija balons. Tieši tāda izskatās Bušmeņa galva.

-   Vai tad pirms mikroviļņiem jau bija popkorns? Alisija jautāja.

Džeks jau gandrīz sāka atbildēt, bet ievēroja mazu smaidiņu, kas liecināja, ka Alisija viņu izzobo. Jauna un skaista policiste lika viņam sajusties vecam.

Džeks apgāja apkārt sarūsējuša metāla grēdai, kas reiz bijusi veca barža.

-    Pirms vēl es šorīt atgriezos komandcentrā, tavs tēvs mani izsauca uz sarunu.

Alisija ieinteresēta palūkojās Džekā.

-   Par ko bija runa?

-    Viņš ir ļoti norūpējies par to, ka tu, iespējams, pārāk aktīvi tiec iesaistīta šajās ķīlnieku atbrīvošanas pārrunās. Viņš lika man apsolīt ja es runāšu ar Falkonu, es pat nedrīkstu pieminēt tavu vārdu.

-    Mans tēvs grib tikai labu. Bet tev ir jādara viss, ko vien seržants Paulo liek tev darīt.

Viņi turpinaja virzīties uz priekšu. Apkārtējā teritorija bija lezena, taču dažādu grabažu kalni to padarīja grūti pārvaramu. Šo metāla lūžņu dēļ, kas bija izmētāti gar visu krastu, katrs solis bija jāsper uzmanīgi.

-   Ko tu man vari pastāstīt par seržantu Paulo?

-    Viņš ir lielisks.

t

-   Cik labi tu viņu pazīsti?

Alisija vilcinājās pietiekami ilgi, lai Džeks saprastu, ka uz šo jautājumu viņai nav viegli atbildēt.

-    Ļoti labi, viņa beidzot sacīja.

-    Es ceru, ka tu neiebildīsi, ja es pajautāšu vai viņš ir pavisam akls?

-Jā. Un tagad, pirms tu sāc uztraukties, tikai atceries, ka viņš ir ļoti pieredzējis sarunu vadītājs. Māka klausīties, sarunāties un pārliecināt tā ir viņa darba galvenā butiba, un no tā visa nekas nav saistīts ar viņa spēju redzēt. Nav tā, ka viņš būtu akls plastikas ķirurgs un viņam būtu jāredz, ko iesākt ar tavu degunu.

Džeks nedaudz satraucās.

-   Vai ar manu degunu kaut kas nav kārtībā?

-   Nav nekas tik briesmīgs…

-    Labi.

-    …ko neliela ķirurģiska iejaukšanās nespētu izlabot.

-   Ahā, kruķu humors. Tas ir kaut kas tāds, kā mums, aizstāvjiem, vienmēr pietrūkst.

Alisija apstājās un norādīja ar roku.

-    Vai tas ir viņš?

Tieši viņiem priekšā netālu no tilta uz zemes gulēja kāds vīrs. Viņa ziemas jaka bija tik netīra, ka gandrīz vai saplūda ar zemi, bet rīta saule atspīdēja viņa mirdzošajā galvassegā kā hromētā kupolā.

-    Rādās, ka tas ir Bušmenis. ieteicās Džeks.

Viņi gāja ļoti piesardzīgi, jo tā darītu ikviens, kas tuvotos puisim, kurš guļ pie upes ar alumīnija folijā ievīstītu galvu. Viņš bija saritinājies uz labajiem sāniem. Blakus viņam uz zemes atradās apdegusi, saplaisajusi, tukša bļoda. Klaiņojošs kaķis kaut ko laizīja no viņa rokas, bet Bušmenis pat nepakustējās. Bija grūti saprast, vai viņš vispār elpoja.

-    Bušmeni? uzsauca Džeks.

Bušmenis joprojām nekustējās. Džeks pamēģināja mazliet skaļāk.

-    Ei, Bušmeni!

Bušmenis iestenējās un lēni paslējās uz viena elkoņa.

-   Ko tu gribi?

-    Vai tu mani atceries? Es esmu Džeks Sviteks tava drauga Falkona advokāts.

Bušmenis piecēlās sēdus, taču nepievērsa viesiem pārāk daudz uzmanības. Viņš sāka čāpstināt lūpas, it kā mēģinādams saprast, vai viņš var dzīvot ar tik riebīgu garšu mutē.

-    Falkonam ir nepieciešama tava palīdzība, sacīja Alisija.

Bušmenis pārtrauca čāpstināšanu.

-    Kas tu esi?

-    Viņa ir kopā ar mani, atbildēja Džeks. Viņš vēl negribēja uzrīdīt Bušmenim policistu.

-    Falkonam vajag viņa melnās krelles.

-   Vai tu ar viņu esi runājis? apvaicājās Bušmenis.

Džeks nedaudz izvairījās no atbildes.

-    Falkonam pašlaik ir nepatikšanas, un viņš tikai pateica, ka viņam patiešām ļoti vajag šo kaklarotu.

Bušmenis bažigi palūkojās Džekā.

-   Viņai jābūt atpakaļ.

-   Kam ir jābūt atpakaļ?

-   Tai sievietei, par kuru es jau stāstīju. Es domāju, ka viņa ir viena no Maiami bezpajumtniecēm. Bet Falkons sacīja, ka nav vis. Viņa nav viena no mums. Viņa ir viena no tiem.

-   Viena no tiem?

-   Jā. Tu zini, viņi atgriežas. Tu nevari ar viņiem sadzīvot. Un viņus nevar turēt pie vārda. Viņi nekad nebeidz.

-    Nekad nebeidz ko?

-   Nebeidz meklēt. Māju.

-    Kādu māju?

Bušmenis palūkojās pār plecu, it kā pārbaudīdams, vai kāds nevar noklausities. Tad viņš nočukstēja:

-    La casa dc la bruja.

-    Raganas māju? jautāja Alisija. Ari Džeks būtu varējis to pārtulkot, bet viņa bija veiklāka.

Bušmenis samirkšķināja acis.

-   Ne tik skaļi, kundzīt. Viņi mūs vēl sadzirdēs.

-    Kas dzivo raganas mājā? jautāja Džeks.

-    Neviens tur nedzīvo. Viņi tikai dodas uz turieni.

-    Kas uz kurieni dodas?

-   Tu zini, mēs par to jau iepriekš runājām. Pazudušie.

Laika bija maz, un Džeks baidījās, ka viņš pārāk daudz dārgā laika patērē sarunās ar Bušmeni. Taču, viņam pieminot pazudušos, Džeks atkal saausījās.

-    Bušmeni, ja es tev teiktu, ka Falkons mani ir sūtījis šurp ar kādu uzdevumu, un ja es tev tagad jautātu: "Kur ir pazudušie?" vai tu varētu man uz šo jautājumu atbildēt?

-   Protams, varētu. La casa de la bruja. Cilvēk, vai tu tiešām neko no tā visa, ko es tev teicu, neesi sapratis?

-   Nē, Džeks teica, lēni šūpodams galvu. Es domāju, ka sapratu, bet man patiešām tagad nav laika to visu pārdomāt. Mums vajag kaklarotu.

-   Tagad tā pieder man.

-   Falkons vēlas dabūt to atpakaļ.

-   Tas ir pārāk slikti. Viņš to atdeva man.

-    Ko tu par to gribētu?

-   Tā nav domāta pārdošanai.

-    Ir taču jābūt kaut kam, ko tu vēlies.

Bušmenis brītiņu apdomājās. Tad viņš paskatījās uz Alisiju un pasmaidīja.

-    Es gribu paskatīties uz viņas pupiem.

-    Nekādu problēmu, atbildēja Alisija.

-    Patiešām? Bušmenis pārjautāja.

-   Jā, patiešām.

Alisija izvilka no jakas savu policista nozīmi.

-    Vai uz to tu negribi paskatīties? Bušmenis tikai norīstījās.

-    Un tagad atdod mums tās nolādētās krelles, viņa piebilda.

Trīsdesmit pirmā nodaļa

/

f eo ar interesi noskatījās, kā Natālija apkopj savas draudzenes ievainoto kāju. Viņa joprojām atradās vannā, un Natālija bija nometusies uz ceļiem viņai blakus uz asiņainās flīžu grīdas. Teo un otrs sagūstītais vīrietis ar muguru pret sienu bija apsēdināti ģērbtuvē blakus vannas istabai, ar skatu uz atvērtajām vannas istabas durvīm. Viņu rokas un kājas bija cieši sasaistītas. Falkons nervozi soļoja no viena istabas gala uz otru. Viņš svīda, bet netaisījās novilkt mēteli. Arī Teo svīda, un likās, ka istabā kļūst ar katru minūti karstāk. Ventilācijas trūkuma dēļ gaiss bija smags un sasmacis, it kā viņi visu laiku ievilktu plaušās vienu un to pašu elpas vilcienu.

Teo atcerējās, kā viss bija noticis. Viss bija sācies ar sievietes kliedzienu. Teo bija iedrāzies istabā, un Falkons bija vienreiz izšāvis. Uz labu laimi izšautā lode acīmredzot bija izgājusi cauri vannas istabas sienai un trāpījusi Natālijas draudzenei gurnā.

-    Kā viņai klājas? Teo apjautājās.

-  Aizveries! iekliedzās Falkons. Viņš, joprojām kaut ko murminādams, soļoja pa istabu, it kā mēģinādams izveidot kādu sakarīgu teikumu. Likās, tas viņam nekādi neizdodas, un viņš nebija spējīgs to izdarīt arī pēc Teo vārdiem. Kā viņai ir?

-   Lode ir izskrējusi cauri ādai un sev līdzi parāvusi arī mazu gabaliņu no viņas ciskas, Natālija atbildēja. Tomēr asiņošana ir apstājusies.

-    Labi, noteica Falkons. Vairs neasiņo. Tas patiešām ir labi.

-   Tas ir labi, ja vien viņas sirds joprojām sitas, Teo sacīja.

-   Tu aizveries! nokliedza Falkons.

Tad viņš palūkojās uz Natāliju un jautāja:

-   Tā taču joprojām sitas, vai ne?

-   Jā, viņa atbildēja. Kad viņas gunis sadzīs, tur paliks nejauka rēta, taču liekas, ka ar viņu viss bus kārtībā.

Dzirdēdams šo atbildi, Teo saviebās. Natālija atradās pārāk tālu, lai sadzirdētu, ja viņš tai ko pačukstētu, tāpēc viņš pagaidīja, kamēr Falkons aizsoļos uz istabas tālāko galu, un tad ierunājās caur zobiem:

-    Pasaki viņam, ka tavai draudzenei ir nepieciešams ārsts.

Falkons pagriezās atpakaļ un iesaucās:

-   Es to dzirdēju! Es negribu, ka te ierodas viltus medicīnas darbinieki. Vai tu dzirdi?

-   Te nav nekāda mānīšanās. Paskaties uz viņu! Viņa gandrīz nav pie samaņas.

-   Es nolemšu, vai te kādam ir vajadzīgs ārsts. Tā ir tikai mana darīšana. Es te visu nosaku. Vai skaidrs?

Teo baidījās izdarīt pārāk lielu spiedienu, bet viņš ari negribēja izbeigt sarunu.

-   Paklau, vecīt. Tev taču ir vēl trīs citi ķīlnieki. Atļauj meitenei iet prom, labi? Mēs runājam par šautu ievainojumu. Var jau būt, ka asiņošana ir apstājusies, bet viņa ir zaudējusi daudz asiņu. Viņa var dabūt šoku, un tev vēl arī tāda ķeza nav vajadzīga.

Falkons saspringa. Likās, ka viņš apdoma sacīto.

-   Tev viņa ir jādabū laukā no šejienes, piebilda Teo.

-    Es zinu, es zinu! Visi aizverieties!

-   Neesi muļķis, vecīt. Noslēdz vienošanos. Atdod meiteni, bet dabū kaut ko pretī. Varbūt tas ir izdevīgs darījums, lai sadabūtu tavu kaklarotu, ko tu pieminēji.

Bija skaidri manāms, ka Falkonam ideja par iespējamo vienošanos ir iepatikusies, bet viņš nebija pārāk noskaņots atdot kādu no ķīlniekiem. Viņš izņēma no kabatas mobilo telefonu un cieši satvēra rokā.

-   Tieši tā, Teo turpināja kūdīt. Ievadi ar viņiem sarunas.

-   Svitek, Falkons iekliedza Teo mobilajā telefonā. Kur paliek mana nolādētā nauda? Un kur ir mana kaklarota?

Viņa seja no dusmām kļuva gluži sarkana, it kā atbilde viņu neapmierinātu.

-    Beidz vienreiz atvainoties! Es gribu dabūt savu naudu un kaklarotu. Es tev dodu piecas minūtes. Ja es tos sūdus tad nesaņemšu, tad nošaušu melno puisi. Vai tu mani dzirdi? Es izņemu savu ieroci un iešauju tavam balamutīgajam draudziņam tieši galvā!

Viņš vēl kaut ko nomurmināja un iebāza telefonu atpakaļ kabatā. Teo uzmeta viņam jautājošu skatienu, lai pilnībā pārliecinātos, ka Falkons viņu nemuļķo.

-    Uz ko tu skaties? jautāja Falkons.

-   Tu runājot neatvēri telefonu, noteica Teo. Tu nevari nevienam piezvanīt, ja neatver vaļā telefona vāciņu.

Falkons pasmaidīja, it kā tas viss būtu bijis tikai liels joks.

-    Neatvēru telefona vāciņu… Tās nu tev patiešām ir sliktas ziņas, vai ne?

-   Es tevi īsti nesaprotu, vecīt.

Falkons pienāca tuvāk un ierunājās zemā, draudīgā balsi:

-    Tavam draugam Svitekam ir dotas piecas minūtes, viņš noteica, mērķēdams ar savu pistoli Teo galvā. Un viņš to pat nezina.

Trīsdesmit otrā nodaļa

komandcentrā sāka smaržot pēc sliktas kafijas. Ļaudis nāca iekšā un gāja ārā, bet savas kafijas krūzes atstāja uz galda. Vai kāds te vispār kādreiz atbrīvojās no vienreiz izmantojamiem kafijas traukiem? Džeks saskaitīja visapkārt nomētātas trīspadsmit pustukšas kafijas tases. Teo toties būtu saskaitījis trīspadsmit līdz pusei pilnas krūzītes, pat ja tajā brīdī maniaks pie viņa galvas turētu pielādētu ieroci un viņa atbrīvošanai butu norīkots acu gaismu zaudējis pārrunu vadītājs. Viņi gluži vienkārši bija dažādi cilvēki vai vismaz viņiem pašos pamatos bija dažāda izpratne par Džeka spējām. Teo uzskatīja Džeku par brīnumainu jaunu advokātu, kas viņu bija izdabūjis laukā no nāvinieku kameras. Džeks Teo uzskatīja par tēlainu plenci, kas jau bija izsūcis no Džeka dzīves daļu viņam atvēlētās veiksmes un pat vēl vairāk.

-   Centies sarunā neizmantot vārdu "nē", seržants Paulo paskaidroja Džekam. Vienalga, ko Falkons saka, vienalga, ko viņš prasa, nekādā ziņā neaizcērt durvis viņam deguna priekšā.

Pēkšņi Džekam iešāvās prātā Bušmeņa prasība paglūnēt uz Alisiju.

-    Un ja nu viņš grib runāt ar Alisiju? Džeks satraucās.

-   Tas ir labs jautājums, atbildēja Paulo. Saki viņam, ka tev tas vēl jānoskaidro. Tu paskatīsies, ko vari darīt. Neko neapsoli, bet neapklusini viņu pavisam. Tev šajā ziņā ir laba situācija, jo tu viņam neko nevari atļaut bez policijas, mēra, Alisijas un sazin vēl kā piekrišanas.

-   Vai es varu viņam kaut ko pajautāt par pazudušajiem?

-    Ar to nesteidzies, sacīja Paulo. Ja par to būs runa, tad turpini. Taču atceries tas ir viņš, kas līdz šim, sarunājoties ar mums, ir lietojis šo vārdu. Es baidos par to runāt, kamēr mēs vēl neesam sapratuši šā jēdziena īsto jēgu. Ja mēs tagad uzmāksimies Falkonam ar to, mēs varam nejauši palaist vaļā kaut kādus viņa personiskos dēmonus, viņš var satrakoties un nodarīt ļaunu ķīlniekiem.

-     Viņa dokumentos ir rakstīts, ka viņš te ieradies no Kubas, piebilda Džeks. Varbūt mēs varētu pārbaudīt, vai tas kaut kā nesasaucas ar ziņām par Kubas bezpajumtniekiem.

-   Tā ir laba ideja, piekrita Paulo.

Džeks paraudzījās uz Alisiju un jautāja:

-   Un ko tu par to teiksi?

Likās, ka jautajums izrauj Alisiju no dziļām pārdomām.

-Es?

-Jā. Tu lieliski runā spāņu valodā labāk par mani. Vai tev ir kāds priekšstats par bezpajumtniekiem, kurus sauc par pazudušajiem?

-   Grūti teikt. Es domāju, ka to būtu vērts papētīt.

-   Vai tev ir vēl kāds cits pieņēmums?

Alisija bridi klusēja un tad teica:

-   Nē. Tiešām nav.

Džekam radās sajūta, ka viņa kaut ko nepasaka līdz galam, kaut gan viņam, aizstāvības advokātam, tā likās vienmēr, kad bija jārunā ar policistiem. Viņš pameta skatienu uz Paulo, bet viņa seja neko neizteica. Džeks viņam vairs neveltīja uzmanību.

-   Vai esi gatavs piezvanīt Falkonam? vaicāja Paulo.

-Jā, atbildēja Džeks. Ķeramies tam klāt.

Alisija, piespiedusi numura taustiņus, aizslidināja telefonu uz galda vidu. Džeks dziļi ievilka elpu un, atskanot pirmajam signālam, atkal to izpūta. Telefons nozvanīja divas reizes, pirms viņš atkal ieelpoja. Falkons atbildēja pēc ceturtā signāla.

-   fue's Deli, viņš sacija.

Muļķīgais joks, viņam minot restorāna nosaukumu, momentā izsita Džeku no līdzsvara.

-   Falkon, tas esmu es. Sviteks.

-   Vai tu dabūji manu kaklarotu?

-   Jā, faktiski dabūju.

-   Un kas ir ar manu naudu?

Džeks pārlika prātā, ko viņam bija teicis Paulo.

-   Mēs pie tā strādājam.

-   Kas noticis?

-   Nekas sevišķs. Tikai tipiskās grūtibas ar ārzonas banku. Esi mierīgs.

-   Es gribu saņemt savu naudu.

-   Saprotu. Bet tieši nupat mēs dabūjām edienu, ko Paulo tev apsolīja dažus burgerus un jaukus, vēsus dzērienus. Un vēl mums ir tava kaklarota. Tas ir nolāpiti labs sākums mūsu sarunām, vai tu tā nedomā?

-    Minimāli, Falkons atbildēja.

-   Tu taču zini, kā tas notiek. Pat tīrie sīkumi tiek uzskatīti par kaut ko nozīmīgu, īpaši tad, ja tev ir darīšana ar policistiem. Ja tas būtu atkarīgs no manis, es to visu tev tūlīt pat atdotu. Bet šie puiši vienmēr grib kaut ko saņemt pretī. Man riebjas, ka tā izrīkojas ar tevi. Bet ko tu varētu man piedāvāt?

-    I^auj man par to padomāt.

-    Kā būtu, ja…

-    Es sacīju ļauj man domāt!

-    Labi, nesteidzies.

Iestājās klusums, un Paulo ar roku parādīja žestu, kas nozīmēja esi pacietīgs.

-   Kārtībā, ierunājās Falkons. Sūdu tu dabūsi pretī. Kā tas izklausās?

Džeks klusēja, prātodams, kā savienot šādu piedāvājumu ar Paulo likumu nekad neteikt "nē".

-    Kādu sūdu? viņš vaicāja.

-   Zirga sūdu, vērša sūdu. Kādus vien vēlies. Mums ir liela izvēle, un katru reizi, kad jūs, izdzimteņi, man zvanāt, to rodas arvien vairāk. Un tagad pēdējo reizi prasu, viņš iesaucās arvien skaļākā balsī, kur ir mana nolādētā nauda?

Džeks mēģināja novērtēt viņa sacīto. Falkona balsi viņš skaidri saklausīja sasprindzinājumu.

-   Es netaisos tev melot. Bet mums ir par kaut ko jāvienojas. Ja man jāsaka tev patiesība, tad tev ir jāspēj to pieņemt. Vai tu to vari?

-   Tikai saki, kur ir mana nauda.

Paulo atkal ar roku parādīja asu žestu, un Džeks to saprata tā: "Nesaki viņam taisnību."

-   Ļauj man noskaidrot visu, kas attiecas uz tavu naudu, labi? Es ar to nodarbošos, es tev apsolu. Bet tev kaut kas ir jādod ari man.

-   Tu neesi neko pelnījis.

-   Vai tu gribi savas krelles vai ne?

-    Nemēģini mani ar tām iekārdināt.

-    Es runāju ar tavu draugu Bušmeni. Es zinu, cik ļoti tu tās gribi dabūt.

Atkal iestājās klusums, un Džeks intuitīvi sajuta, ka ir izspēlējis pareizo kārti. Taču Paulo atkal raidīja signālu, kas klusu, bet uzsvērti norādīja Džekam, ka nevajadzētu nogriezties pa taku, kas ved uz pazudušajiem.

-    Man ir priekšlikums, Falkons sacīja. Es visiem, kas atrodas šeit, atļaušu runāt pa telefonu. Ne vairāk kā desmit sekundes. Viņi varēs jums pateikt savu vārdu un ari paziņot savu draugu vai radinieku telefonu numurus, kam piezvanīt. Piekriti?

-    Ko tu domā ar "visiem"? Cik tad cilvēku pie tevis atrodas?

-    Vai tu gribi ar mani vienoties vai ne?

Džeks pameta skatienu uz Paulo, kas apstiprinoši pamāja ar galvu.

-    Labi. Piekritu.

-    Bet vispirms es gribu saņemt savas krelles, piebilda Falkons. Sūti tās šurp kopā ar ēdienu.

Paulo stingri pakratīja galvu.

-   Vispirms atļauj ķīlniekiem parunāt pa telefonu. Atvaino, Falkon, taču tas varēs notikt tikai tā, sacīja Džeks.

Džeks dzirdēja, ka Falkons kaut ko nomurmina, un iztēlē redzēja, kā viņš, mēģinot savaldīties, krata dūres.

-    Vai man vajadzētu nošaut kādu no šiem ļautiņiem? viņš jautāja.

-    Nedari to.

-   Vai tikai tādā veidā es varu piesaistīt jūsu uzmanību? pēkšņi ātri iesaucās Falkons.

-    Lūdzu, pat nedomā to darīt.

-   Šī ir mana spēle, un, ja vēlaties turpināt, tad dariet tā, kā es gribu.

-   Tas nav gluži tas, ko grib ari citi.

-    Es varu cilvēkus sāpināt.

-    Esmu pārliecināts, ka tu to vari gan.

-Ja es to ieņemu galvā, tad patiešām varu kādam nodarīt pāri.

Pēkšņi Džeks fonā saklausīja troksni runāja kāds vīrietis, tomēr viņš nekādā ziņā neizklausījās pēc Teo.

-    Falkon, ja mēģināsi to izdarīt vēl vienu reizi, tad tūlīt tevi apciemos specvienības vīri. Mēģini savaldīties.

Pēc neilga klusuma Falkons stomīdamies ierunājās:

-   Viss ir kārtībā, Džek. Es tieku ar visu galā.

-   Vai tu kādu ievainoji?

-    Nē. Tu to izdarīji. Un tagad atdod manas nolādētās krelles.

Saruna pārtrūka.

-    Viss ir kārtībā, sacīja Paulo. Tas bija Falkons pats, kas kliedza, nevis tavs draugs Teo.

-    Vai tu esi pārliecināts?

-    Es esmu nevis kurls, bet tikai akls, Paulo noteica. Tici man. Tu esi musu pārrunām sagādājis labu sākumu.

Džekam gribējās viņam noticēt, bet, pasniedzot Paulo telefonu, viņa rokas drebēja.

-    Ko viņš iesāks, kad es pastāstīšu, ka naudas vairs nav?

-   Cerams, ka ši krīze būs beigusies agrāk, nekā viņš to uzzinās.

-    Un ja nu ne?

Paulo pievērsās tieši viņam, un bija nepārprotami skaidrs, ka viņš Džeka balsi ir saklausījis bažas.

-   Kā jau sacīju, Paulo noteica. Cerams, ka viss būs galā jau pirms tam.

Trīsdesmit trešā nodaļa

teo uzmanīgi ieklausījās katrā vārdā, ko teica Falkons. Šoreiz telefona saruna likās ļoti sakarīga, un Teo patīkami pārsteidza tas, ka Falkons bija runājis tieši ar Džeku, nevis policiju. Teo nevēlējās savas personiskās intereses izvirzīt augsta k nekā pārējo ķīlnieku vajadzības, bet tagad viņš vismaz paļāvās uz to, ka Džeks turēsies godam.

-    Iespaidīgi, noteica Falkons, iebāzdams atpakaļ kabatā mobilo telefonu. Tavs draudziņš iekļāvās piecās minūtēs ar divdesmit sekunžu rezervi.

-   Es par to galīgi neuztraucos. Zini, Džeks ir psihisks.

Teo neizrādīja, ka joko, un tas Falkonu manāmi samulsināja.

-    Vai tu vazā mani aiz deguna? Falkons jautāja.

-   Tas tev pašam jāizdomā, atbildēja Teo.

Falkonam nervozi noraustījās acs, un viņš aizgriezās prom. Teo ievēroja, ka viņa seja bija kļuvusi nemainīgi sarkana un pietūkuši, taču tas nebija no dusmām. Tas bija tāpēc, ka viņam mugurā bija ziemas mētelis. Maiami aukstuma vilnis jau bija beidzies, un noslēgtajā istabā strauji kļuva karsti. Falkons tagad droši vien jau vārījās. Taču viņš neparko nevilka nost savu milzīgo mēteli.

-    Paklausieties, sacīja Falkons. Es jums atļaušu piezvanīt pa telefonu. Tikai runājiet pavisam īsi. Jums vienīgi jāpasaka savs vārds un kāda drauga vai radinieka telefona numurs, kuriem varētu piezvanīt un pastāstīt, ka ar jums viss kārtībā. Lūk, tā. Sapratāt?

Neviens neatbildēja.

-    Labi. Sāksim ar meitenēm.

Viņš pabāza galvu vannas istabā.

-    Nataša, kā klājas tavai draudzenei?

-    Mans vārds ir Natālija. Un mana draudzene nav tādā stāvoklī, lai varētu runāt pa telefonu, ja to tu gribēji vaicāt. Viņai brižam ir labāk, brīžam sliktāk.

-   Tad pamodini viņu.

-   Es domāju, ka viņai ir jāatpūšas.

-   Es domāju, ka viņai labi noderētu nedaudz auksta ūdens.

-   Vai tu esi traks! iejaucās Teo. Tas pavisam noteikti viņai radīs šoku.

-   Ārsts teica, ka tas neko nekait.

-    Kāds ārsts? jautāja Teo.

Falkons neatbildēja. Viņš piegāja pie krāna un atgrieza auksto ūdeni. No krāna iztecēja tikai daži pilieni.

-    Izdzimteņi! Viņi ir noslēguši ūdeni.

-   Iespējams, ka ārsts ir licis to darīt, piebilda Teo.

-   Labi, balamute. Mēs sāksim ar tevi, pēc tam nāks tas jaukais zēns, kas sēž tev blakus. Taču vispirms man ir jāatvieglojas. Jūs varat skatīties, cik gribat. Man vienalga.

Tā kā vannas istabas durvis bija vaļā, Teo pavērās tiešs skats uz tualeti, un viņam nācās redzēt, kā Falkons nolaiž bikses. Mētelis joprojām palika mugurā.

Blakus sēdošais vīrietis pievirzījās tuvāk Teo un čukstēja:

-   Es nevaru runāt pa telefonu.

-    Kāpēc ne?

-   Tāpēc… Vai tad tu neredzi, kas šeit notiek, vecais? Maniem draugiem nevajadzētu uzzināt par šīm meitenēm.

-   Tātad tu gribi, lai viņi domā, ka tu esi garīdznieks, kurš te ieradies glābt Falkonu?

-   Jauks priekšlikums. Bet, kad tas vājprātīgais man iedos telefonu, man kaut kas ir jāsaka.

-   Saki, ka tavs vārds ir Džons un ka tu šeit atrodies darba darīšanās.

-    Tu tikai uzjautrinies. Bet kā tu pats justos, ja visa pasaule uzzinātu, ka esi atradies mazā viesnīcas istabiņā kopā ar pārīti astoņpadsmitgadīgu prostitūtu?

-     Astoņpadsmit? Teo klusu ieķiķinājās. To tu, vecīt, vari vienīgi cerēt.

-   Vai beigsi izturēties kā galīgs pakaļa? Tas būtu manas karjeras gals.

-   Ar ko tad tu nodarbojies?

Puisis neatbildēja, bet Teo turpināja sarunu.

-   Ei, tagad es saprotu. Vai tu nestāsti par laiku televīzijas ziņās?

-   Vai tu domā, ka esmu meteorologs? jautāja puisis, pūlēdamies apslēpt savu apmulsumu. Tu droši vien jauc mani ar kādu citu.

-   Nekā nebija, čalīt! Es tevi redzu katru vakaru ap vienpadsmitiem. Tu esi Laika Burvis Valts.

-   Es tas neesmu.

-   Un kā vēl! Ja tevi ieziestu ar matu želeju un uzvilktu tev vienu no tām švītīgajām Armatii žaketēm, tad noteikti tu būtu meteorologs Valts. Bet es vienmēr domāju, ka tu esi gejs.

-   Nē, es esmu precējies.

-   Tu gribēji sacīt, ka biji precējies.

Meteorologs aizvēra acis un tad atkal tās atvēra, kā ciezdams lielas sāpes.

-    Mīļais Dievs, es esmu piedzēries.

-   Jā gan, piebilda Teo. Tu esi ļoti piedzēries.

-    Es nevaru noticēt, ka tas viss notiek ar mani. Un viss tikai kāda iepirkumu maisiņa dēļ.

-Ko?

Strādādams par bārmeni, Teo bija saklausījies daudz interesanta, bet šis bija stāsts, kuru pat psihologs nespētu mierīgi izturēt. Izrādījās, ka meteorologa pusaudze meita bija aizņēmusies džinsus no savas klases biedres, un tagad tie bija jāatdod. Stulbais vīrs ielicis džinsus parastā, vecā pārtikās preču veikala iepirkumu maisiņā. Sievu no dusmām gandrīz ķērusi trieka. "Tu taču nevari lietot maisiņu no Winn-Dixie\" viņa iespiegusies un aizdrāzusies uz pieliekamo. Jau pēc briža viņa atgriezusies, un nu džinsi bija glīti ietīti un iebāzti zilā Tiffany iepirkumu maisiņā.

-   Viņa bija gatava mani nogalināt tā iepirkumu maisiņa dēļ, viņš stāstīja Teo. Un viss tikai tāpēc, ka viņa negribēja, lai kādas bagātas meitenes māte atklātu, ka mēs iepērkamies Winn-Dixie. Un tā es paskatījos uz viņu sacīju: "Pa kuru laiku gan tā jaukā un seksigā sieviete, kuru es reiz apprecēju, pārvērtusies šajā pretenciozajā maitā?"

-    Ai, ai…

-   Vai man nebija taisnība?

-   Tev nekad nav taisnība, atbildēja Teo. Tā rakstīts līgumā. Izlasi, kas tur ir rakstīts ar maziem burtiņiem.

-   Vai tu domā, ka man vajadzēja atvainoties?

-   Hmm… Vai nu atvainoties, vai ari izskriet laukā pa durvīm un nolīgt pāris padsmitnieču ielasmeitu… Piezvanīsim kādam filozofijas doktoram un pajautāsim.

Meteorologs izdvesa bezcerīgu nopūtu, it kā tas, ko sacīja Teo, visu padarītu vēl sliktāku.

-    Kas man tagad būtu jādara?

-    Tev jādara viss iespējamais, lai izkļūtu no šejienes laukā dzīvs.

-   Un ko tad?

-   Tev jārīkojas kā godavīram.

-    Kas man jādara?

-    Jānošaujas.

-    Man jānošaujas?

-   Jā. Tikai ne uz viņas dūnu segas. Par to viņa tevi ienīdīs. Tu nekādā ziņā nedrīksti sabojāt sievietes dūnu segu.

Puisis piekrītot pamāja ar galvu, it kā tam visam būtu kāda jēga.

-    Paldies!

-   Nav par ko.

Tualetē Falkons norāva ūdeni, un kopā ar viņa mēsliem pēdējais ūdens litrs aizplūda prom no viesnīcas istabiņas.

-    Nu labi, gudriti, Falkons uzrunāja Teo. Tu būsi pirmais.

Meteorologs pačukstēja Teo:

-    Lūdzu, es nevarēšu runāt pa telefonu.

-    Neuztraucies, atbildēja Teo. Viņš tev nemaz to nepiedāvās.

Falkons piespieda taustiņus, pagaidīja atbildi un vairs nejokoja. Teo pat nevarēja noteikt, vai viņš runāja ar Džeku vai policistiem.

-    Tas pēc saraksta būs tavs zvans, noteica Falkons. Viņš labajā rokā turēja ieroci, bet kreisaja telefonu. Tev ir desmit sekundes, viņš teica Teo. Pasaki savu vārdu un kontakttelefonu.

Tiklīdz Teo dabūja telefonu rokā, viņš zibens ātrumā izstāstīja Falkona noslēpumu:

-Viņam zem mēteļa ir apkārt aptīti spridzekļi un…

-   Tu, pakaļa!

Falkons atrāva atpakaļ telefonu un iespēra Teo pa vēderu ar satracināta vērša spēku.

Teo aizrāvās elpa, un viņš nokrita uz grīdas. Viņš nemaz nebija par visiem simts procentiem pārliecināts, ka tās ir sprāgstvielas, taču viņš bija kaut ko sajutis, kad abi cīnījās uz grīdas, un Falkona nevēlēšanās noģērbt ziemas meteli, neraugoties uz pieaugošo karstumu, šīs aizdomas tikai pastiprināja.

Falkons viņam atkal iespēra, un cauri visām lamām Teo saprata, ka viņam bijusi taisnība. Pavisam noteikti šis puisis bija aptinis sev apkārt sprāgstvielas.

Es tev kaut ko apsolīšu, no dusmām vārīdamies, teica Falkons un pielika pistoli Teo pie galvas. Lai kas ari notiktu, tu no šejienes dzīvs neiziesi.

Trīsdesmit ceturtā nodaļa

Ziņa par sprāgstvielām visu pārmainīja it īpaši tas skāra Vinsu Paulo.

Kopā tā laika, kad Vinss zaudēja redzi, viņš bija dzirdējis par daudziem pārsteidzošiem notikumiem. Par puisi, kas tik spēcigi izpūtis degunu, ka acs izsprāgusi ārā. Par ugunsdzēsēju, kura acs palikusi karājamies redzes nervā pēc tam, kad uzsprāga šļūtene. Par bērnu, kurš, lēkādams pa matraci, izdūris aci uz gultas staba. Metālapstrādes strādniekiem metāla skaidiņas ietriecās tuvu acu ābolam vai kausēta metāla šalts trāpīja tieši acī. Karavīram šāviņš trāpīja labās acs iekšējā kaktiņā un iestrēga zem ādas pretēja pusē. Visus gadijumus nozīmīgus padarīja fakts, ka tajos sākotnējā redzes pasliktināšanās bija neliela vai pat vispār nebija, un tādā veidā arvien tālāk izplatījās stāsti par medicīnas brīnumiem.

Tomēr bija ari tādi pacienti, kuri, liekas, bija ieguvuši tikai niecīgu redzes traumu, turklāt acs ābols bija palicis nebojāts, taču redze bija zaudēta uz visiem laikiem. Tie visi bija neveiksminieki, gluži kā vesels bars Vinsentu Paulo.

Spridzinātāju vienība ir klāt, seržant.

Vinss sadzirdēja ziņu austiņās, bet nespēja uzreiz atbildēt. Tikai tas vien, ka Teo Naits pieminēja sprāgstvielas, lika Vinsam atkal ieraudzīt caurumainās durvis, kas veda uz viņa mūžīgo tumsas valstību.

-   Vins? iesaucās Alisija. Viņa stāvēja blakus.

-Jā, es dzirdu. Es tikai kādu bridi apdomājos.

Tie, protams, bija meli, vismaz, sakot "kādu brīdi". Vinss par to jau bija domājis kādu mēnesi, iztēlodamies, ka tagad viss būtu bijis citādi, ja viņš nebūtu atvēris šīs durvis. Viņš ieslēdza mikrofonu un lika spridzinātāju vienības komandierim nogaidīt, kamēr viņš vēlreiz mēģinās sazināties ar Falkonu.

-   Tas vien, ka Teo tā teica, vēl nenozīmē, ka Falkonam patiešām ir bumba, sacīja Alisija.

-    Mums jārēķinās ar sliktāko variantu.

-   Vai tu tiešām domā, ka viņš pratis pats uztaisīt spridzekli?

-    Viņam Bahamu seifā bija divi simti tūkstoši dolāru. Viņš ir bruņots ar deviņu milimetru pistoli, un viņam ir papilnam munīcijas. Viņš tumsā apšaudē sašāva divus policistus, un pašlaik viņš ir radījis ķīlnieku krīzi un cīnās pret visu Maiami policiju. Es domāju, ka ir pienācis laiks mums visiem izdzēst no atmiņas nelaimīga, uz tilta uzkāpuša klaidoņa puiša tēlu un vairāk koncentrēt uzmanību uz slimu izdzimteni, kurš bez redzama iemesla ar svina cauruli sadauzījis nevarīgu sievieti līdz nāvei.

-    Es tikai pajautāju, Vins.

Viņš saklausīja, ka Alisijas balss tonis ir pārvērties, un saprata, ka ir pārcenties. Viņam beidzot jākontrolē savas izjūtas, kas jau bija pārāk ieilgušas un faktiski viņu nekad neatstaja; bija pienācis laiks apspiest savas veltīgās dusmas, vēlreiz uzņemoties risku, ko viņam patiesībā nevajadzētu darīt.

-    Atvaino, Vinss noteica. Man tikai vajadzēja mazliet atvilkt elpu un nedaudz atvēsināties.

Viņš sajuta, ka Alisija maigi pieskaras viņa pierei.

-   Šī ir mazliet citāda spēle nekā tā, uz kuru mēs ar Renfro tevi uzaicinājām. Vai tu piekriti? viņa jautāja.

-   Kāpēc gan ne?

-   Es nezinu. Varbūt pārāk daudz kopīga ar pēdējo reizi.

-    Nē, tev nav taisnība. Te nav nekā tāda, kas bija pagājušajā reizē. Šoreiz es tieku brīdināts. Es redzu, kas notiek.

Netīšā vārdu spēle lika viņam skumji iesmieties.

Iezvanījās telefons, taču tā nebija līnija, kas bija rezervēta sakariem ar viesnīcas istabu. Tas bija Vinsa mobilais telefons. Zvanīja detektīvs Bārbers, galvenais slepkavību izmeklētājs.

-    Mums ir jaunumi par līķi Falkona mašīnas bagāžniekā, viņš paziņoja.

-   Labi. Šeit kopā ar mani ir ari Alisija Mendosa. Es pārslēgšu sarunu uz pastiprinātāju.

-   Labāk tā nedariet, iebilda Bārbers.

Vinss īsti nesaprata, kā izskaidrot detektīva piesardzību, bet paklausīja.

-   Labi, nepārslēgšu.

-   Patiesību sakot, es gribētu, lai šī informācija un viss, ko jūs man atbildēsiet, paliktu tikai starp mums. Tas varētu ietekmēt jūsu sarunas ar ķīlnieku sagrābeju.

-    Lai notiek. Vinss aizsedza telefonu un pajautāja: Alisij, vai tu varētu atvainot mani uz bridi?

Vinsam likās, ka Alisija nedaudz apmulst, viņš sajuta nelielas* vibrācijas, kas pavadīja viņas vilcināšanos, taču tas ilga tikai mirkli.

-   Protams, viņa atbildēja. Es sadabūšu kafiju.

Vinss nogaidīja, kad durvis atveras un pēc tam aizveras.

-    Es varu runāt, viņš teica klausulē.

-   Man ir aculieciniece, kas apgalvo, ka pirms divām naktīm ir redzējusi pie upes labi ģērbušos, apmēram divdesmit gadus vecu vīrieti sarunājamies ar Falkonu vai nu melno ar samērā gaišu ādu, vai arī spāni ar tumšu ādu.

-    Kādā laikā?

-   Bijis jau tumšs. Ja mēs to saistām ar mediķu slēdzienu, tad tas ir noticis tieši pirms tam, kad tā sieviete nogalināta un iebāzta Falkona mašīnas… Atvaino, viņa mājas bagāžniekā.

-    Vai ir kada doma, kas viņš varētu būt? Jūsu aprakstam atbilst puse Maiami jauno cilvēku.

-    Taisnība. Taču, par laimi, mūsu aculieciniece redzēja viņa licences kartītes numuru.

-    Un ko tas nozīmē?

-   Un te jau kļūst interesanti. Tas ir kāds puisis, vārdā Felipe Broma. Viņš strādā mēra Mendosas apsardzē.

Pēkšņi Vinsam kļuva skaidrs, kāpēc detektīvs negribēja, lai sarunu dzird Alisija.

-   Vai jūs jau runājāt ar Bromu?

-Nē.

-   Un ar mēru?

-   Vēl ne.

-    Ko jūs gaidāt?

Kādu bridi valdīja klusums, tad Bārbers atkal ierunājās:

-    Es jau ilgi strādāju par detektīvu. Es parasti paklausu saviem instinktiem.

-    Un ko saka jūsu instinkti?

-    Lai noskaidrotu, kas patiešām notiek, ir tikai viens ceļš. Un šajā gadījumā runāt ar mēru un viņa miesassargu nav īsti pareizi.

-    Ko jūs ierosināt?

-    Man jārunā ar Falkonu, atbildēja Bārbers. Ar jūsu palīdzību.

Vinss apdomājās.

-   Apskatīsimies, vai es piedabūšu viņu sarunāties. Mēs to varam darīt no šejienes.

-    Un vēl kaut kas, piebilda Bārbers. Par to, ko runājām, nesakiet mēra meitai. Norunāts?

Vinss nebija gluži pārliecināts, kas detektīvam bija padomā, bet viņam īsti nepatika doma kaut ko darīt slepenībā no Alisijas kamēr Bārbers nebūs visu paskaidrojis sīkāk.

-    Kā jau sacīju, es vispirms pārbaudīšu, vai Falkons gribēs ar mums runāt. Un saruna notiks šeit.

Trīsdesmit piektā nodaļa

r

Beidzot Falkonam viss kļuva daudz skaidrāks.

Pat bez elektriskā apgaismojuma telpā iespiedās pietiekami daudz saules gaismas, lai būtu labi saskatāmas visas viņa gūstekņu sejas. Meitene vannā tomēr nebija tā sieviete, par kuru Falkons sākumā bija viņu noturējis un no kā bija baidījies. Viņa bija tikai meitene bez vārda gluži tāpat kā daudzas citas, kuras viņš bija pazinis pirms daudziem gadiem.

-    Man liekas, viņai ir drudzis, ieteicās Natālija.

-    Klusē! Falkons viņai uzkliedza.

-   Tev patiešām viņu vajadzētu parādīt ārstam, sacīja Teo.

Falkons viņā nikni paskatijas un atbildēja:

-   Es taču jau teicu, ka ārsts to atbalsta.

-    Pie velna, par ko tu runā, par kādu ārstu? Vai tu esi ārsts?

-   Vai es izskatos pēc ārsta?

-    No mana medicīniskās aprūpes centra? Pilnīgi.

Falkons viņam uzmeta dusmīgu skatienu.

-    Es jau agrāk esmu saticis tādus klaunus kā tu, kas vienmēr pasviež savus sīkos jociņus. Un, kad es nolieku to puisi gar zemi, jūs, nožēlojamie izdzimteņi, mēģināt man atņemt ieroci.

Viņš ātri palūkojās uz meiteni vannā, tad pagriezās un atkal sāka staigāt pāri istabai. Ne ēdiena, ne naudas, ne kaklarotas. Sviteks viņam bija sacījis, ka viņi ir sameklējuši kaklarotu, taču tagad to atdabūt bija grūtāk nekā jebkad. Melnādainais puisis ar lielo muti bija kruķus uzskrūvējis, izstāstot viņiem par mēteli. Kurš, būdams pie pilna prāta, tagad tuvosies moteļa istabai?

Meitene ievaidējās.

-    Viņai noteikti ir drudzis, atkal ieteicās Natālija.

-   Viņai nepieciešams ārsts, piebilda Teo.

-    Aizverieties! Falkons iekliedzās, pavērsdams ieroci pret Teo. Nu jau pietiks!

Falkons juta, ka kļūst arvien karstāks. Likās, it kā būtu ieslēgta apkure, lai gan, kā viņš labi zināja, tas nebija iespējams. Vai varbūt tomēr bija? Varbūt policisti sūknēja karsto gaisu pa maiņstrāvas vadu kanāliem. Viņi jau bija atslēguši ūdens padevi un elektrību tad kāpēc atvienot ari apkuri? Viņš pārgāja pāri istabai un piespieda roku pie ventilācijas atveres. Viņš nesajuta vēsumu, kas pasargātu no sviedriem, kuri turpināja plūst lejup pa seju. Kā gan Maiami iedzīvotāji varēja izdzīvot šajās betona kārbās pirms kondicionētāju ierīkošanas? Tas viss atgādināja dzīvošanu automašīnā ar aizvērtiem logiem. Ja tur kļūst par aukstu, jūs varat uzvilkt mēteli. Ja paliek par karstu, jūs mēteli novelkat. Taču šoreiz tā tomēr nevarēja darīt. Ne ar šo mēteli.

Šis mētelis nebija novelkams.

No vannas istabas atskanēja šņuksti, tad jau skaļāki vaidi. Falkons pazina šis skaņas, kas liecināja par sāpēm, taču viņš pret tām bija kurls. Tā gan nebija pilnīga patiesība. Reiz viņš bija domājis, ka spēj būt vienaldzīgs pret citu cilvēku sāpēm. Viņam nebija izdevies saprast, ka ikviena iestenēšanās, ikviens vaids un spalgs kliedziens, kas atskan nakts klusumā, tomēr izspiedās cauri psiholoģiskajai barjerai, kuru viņš bija uzcēlis apkārt savai izturībai. Gadu gaitā viņš to visu bija turējis paslēptu dziļi jo dziļi savā apziņas pagrabā, taču tas atkal un atkal izlīda dienas gaismā un tik ilgi klauvēja pie viņa slēpto domu pagraba durvīm, lidz slēdzenes beidzot padevās. Un viņu atkal pārplūdināja atmiņas. Tās vairs nebija atmiņas par pagātni. Tagad tās pārņēma viņa ikdienu tur kopā bija viņa pagātne, tagadne un nākotne.

-    Viņai ir nepieciešams ārsts.

Viņš atkal dzirdēja kādu to sakām, bet tas tikai veicināja apjukumu. Tagadnē atspoguļojās pagātne. Vai ari pagātne iekrāsoja tagadni. Viņa prāts vairs nespēja dalīties divās daļās, un pēkšņi viņš, atmiņu ievilināts, jau atkal atgriezās savā apziņas pagrabā.

-   Vai tu meklē svēto jaunavu jautāja Oso.

Jautājums radīja vēlamo iespaidu. Ieslodzītā numur trīs simti deviņi, jauna sieviete stāvoklī, labi pazina tās šausmas, kas viņai bija atklājušās pie Svētās Dievmātes Marijas kājām. Izvarošana barā Svētās Dievmātes statujas priekšā bija īpaši iedarbīgs veids, kā apjukušajai jaunajai sievietei paskaidrot, ka viņas uzvedība ir tālu no vēlamās.

Oso apstiprināja viņas bailes, ieteikdams neuztraukties.

-   Šeit nav Svētās Dievmātes, viņš sacīja perversa apmierinājuma pilnā balsī. Šajā la casa de la bruja vairs nav nevienas jaunavas.

Viņš pabīdīja sievieti uz priekšu, un viņi devās līdz garā, tumšā gaiteņa galam. Viņas vēders bija izvirzījies uz priekšu, kuru katru dienu varēja sākties dzemdības. Oso apstājās un atslēdza metāla durvis. Brīdī, kad viņš tās atvēra, no tumsas atskanēja spalgs kliedziens. Izklausījās, ka tā būtu sievietes balss, taču Oso zināja, ka tas bija vīrietis. Sargi par to dzina jokus, apcerot, kas jādara ar vīrieti, lai viņš sāktu kliegt meitenes balsī.

-    Vai tu vēlies paskatīties? Oso jautāja.

Viņi stāvēja ārpusē pie istabas durvīm, un pagaidām iekšā nekas nebija saskatāms. Radio dārdināja skaļu deju mūziku, un tas bija visai savādi, zinot, kas tur iekšā norisinājās.

Jaunā sieviete noliedzoši pakratīja galvu.

-    Vai esi pārliecināta, ka nevēlies to redzēt? viņš jautāja. Te varētu būt kāds, kuru tu pazīsti.

Tā bija tikai iespēja, ka viņa nevēlēsies paskatīties, taču viņš labi redzēja, ka sabrūk sievietes spējas aizsargāties. Tā notika vienmēr. Instinkts gan brīdināja, ka labak ir neko nezināt, taču galu galā ieslodzītie tomēr lūdza atbildes uz visiem jautājumiem.

-    Nāc, paskatīsimies.

Viņš runāja klusu, bet ne bez ieinteresētības. Viņa liekuliba bija acīm redzama, un varēja manīt, ka viņš jūtas iepriecināts, redzot sievietes acīs pieaugam nemieru. Viņš pabīdīja viņu uz priekšu, un tad no istabas atkal atskanēja spalgs kliedziens. Tas bija tik skaļš un skanēja tik ilgi, ka pat Oso pārstāja tajā ieklausīties. Tas mitējās vienīgi tad, kad ieslodzītajam pietrūka elpas un viņš vairs nespēja izkliegt savas ciešanas.

Tas tā varētu būt pautu dēļ, nodomāja Oso.

Ballīšu mūzika turpināja skanēt.

-   Es negribu iet tur iekšā, sieviete sacīja.

-   Tam nav nekādas nozīmes, ko tu gribi vai negribi.

-   Nē, lūdzu! Nespiediet mani tur ieiet.

-    Tā ir tava vienīgā iespēja. Pēc brīža viņš jau atkal sauks mammu. Viņi vienmēr sauc savas mammas.

Sievietes acīs parādījās asaras, viņa sāka trīcēt.

-   Es negribu to redzēt.

-   Tas nav svarīgi.

-    Kas tur atrodas?

-    Ienaidnieks.

-    Kā viņu sauc?

-   Viņam nav vārda.

Oso grūda sievieti uz priekšu, taču viņa pretojās.

-    Es negribu iet tur iekšā!

Pļauka viņu apklusināja. Tad Oso parāva jauno sievieti aiz rokas ar tādu spēku, ka viņa ietriecās sienā. Viņa nespēja pietiekami labi noturēt līdzsvaru; vēl viens ātrs grūdiens no aizmugures, un viņa pa atvērtajām durvīm ieklupa istabā, atsizdamās pret galdu, uz kura norībēja sargu atstātās tukšās alus pudeles, un nokrita uz grīdas.

-   Skaties, sieviete! viņai uzkliedza viens no sargiem. Skaties, kas pašlaik cepinās uz grila.

Grils bija metāla galds, kas stāvēja istabas vidū. Uz tā gulēja ar siksnām piesprādzēts pilnīgi kails vīrietis. Viņa pēdu apakšas bija purpursarkanas un uztūkušas. Pie galda stāvēja sargs ar garu koka nūju rokās, gatavs to triekt pret cietumnieka ķermeni kā beisbola nūju. Otrs sargs rīkojās ar elektrības vadiem, kas bija pievienoti tieši pie ieslodzītā auguma un ģenitālijām. Viss viņa krūškurvis un vēders bija izraibināts ar melnām, iededzinātām zīmēm, sēklinieki bija dīvainā krāsā un trīs reizes lielāki par normāliem.

-   Fernando! grūtniece iekliedzās, taču ieslodzītais viņai neatbildēja. Viņš vienīgi vaidēja un čukstēja:

-   Ūdeni… lūdzu…

-   Nē, tagad tu nedabūsi padzerties! sacija Oso.

-   Esmu izslāpis, vārgā balsi teica ieslodzītais.

-   Viņš tagad nedrīkst dzert, vai arī viņš mirs!

-   Viņš jau tik un ta drīz mirs, atbildēja otrs sargs.

Smiedamies viņš piespieda pie vīrieša kakla metāla elektrodus,

caur kuriem plūstošā elektrība plosīja viņu kā zibens.

-   Nu, rij! pavēlēja vīrs ar elektrodiem.

Viņš pagrieza slēdzi, un strāva sāka plūst. Cietumnieka ķermenis nostiepās un sāka drebēt. Visas skaņas pēkšņi savienojās dīvainā mūzikā, ko radīja pa radio skanošā deju melodija, sargu saucieni un sirdi stindzinošie mirstošā vīrieša kliedzieni.

-   Jūs, zvēri! cauri asarām iesaucās sieviete, bet nu jau viņa vairs nelūkojās sava vira spīdzināšanā. Aiz sāpēm saviebusies, viņa palika guļam uz grīdas. Oso domāja, ka viņa gluži vienkārši vairs nespēj paciest šo skatu, bet sievietes sejā redzamās sāpes liecinaja par kaut ko citu. Man nogāja ūdens, viņa šņukstēdama sacīja, sagāžoties uz sāniem.

Sargi pārstāja smieties. Ieslodzītais pilnīgi nekustīgs gulēja uz galda. Grūtniece vaimanāja. Atbaidošā deju mūzika turpināja skanēt.

-   Velns, ko nu? jautāja vīrs ar metāla elektrodiem.

-    Ātri, palīdzi man viņu aiznest, atbildēja Oso. Sameklēsim ārstu.

Trīsdesmit sestā nodaļa

Brīdī, kad Džeks parādījās durvīs, viņam likās, ka klusums, kas valdīja mobilajā komandcentrā, nav īsti dabisks. Viņš zināja, ka sarunas zināmā mērā līdzinās šaha spēlei, bet daži labākie šahisti, kurus viņš bija pazinis, piemēram, vecie vīri no mazās Havannas Kubā, varēja reizē runāt par beisbolu, pasūtīt espresso kafiju un diskutēt par politiku, un visu to darīt, apdomādami nākamo gājienu. Daži pat varēja iesaistīties domino simultānspēlē. Protams, situācija ar ķīlniekiem nebija nekāda spēle. Tomēr Džeks jau sāka baidīties, ka seržants Paulo varētu būt apstākļus izanalizējis nepareizi.

Viņš ari sajuta, ka starp Paulo un Alisiju ir radies saspīlējums.

-   Vai es netraucēju? jautaja Džeks.

-   Nē, nepavisam, atbildēja Alisija.

-   Nāc tik iekšā! piebilda Paulo.

Abi viņi runāja nedaudz uzspēlētā tonī, balsīs bija saklausāma izmisīga centība Džeku pārliecināt, ka nekas slikts nav noticis.

-    Es varu ienākt pēc kāda brīža, Džeks sacīja.

-    Nē, Paulo atbildēja. Mums tas ir jāizdara tagad. Gatavs?

Džeks piekrītot pamāja ar galvu un tad saprata, ka, sarunājoties ar neredzīgo, tā darīt ir visai muļķīgi.

-   Gatavs, viņš piebilda.

Džeks Paulo balsi saklausija krietnu devu uztraukuma. Iespējams, ka sarunas bija ietekmējis Teo uztraukums par eksplozīvajām vielām, vai ari tas vismaz bija ietekmējis viņa uzvedību. Džeks jau gandrīz gribēja par to kaut ko teikt, taču Alisija jau uzspieda Teo mobilā telefona numuru. Lai kā ari būtu, taču likās, ka Alisija par to vēlējās runāt pat mazāk nekā Paulo.

Vientuļās signāla skaņas, kas liecināja, ka neviens neatbild, atbalsojās Džeka ausis piecas reizes, tad jau sešas. Vēl viens signāls, un saruna butu pārslēgta uz balss pastu, taču beidzot Falkons pacēla klausuli.

-    Bum! viņš teica.

Džeks saņēmās un sacīja:

-    Falkon, tas nemaz nav smieklīgi.

-    Svitek, vai tas esi tu? Nevarētu gan teikt, ka es to jau gaidīju. Kas noticis? Vai mans draugs Paulo baidās runāt ar mani?

Džeks paskatījās uz Alisiju, tad uz Paulo. Viņam vajadzētu tikai pateikt "nē", taču Džeks neko nevarēja darīt, vismaz ne tagad, kad viņš prātoja par to pašu.

-    Vienīgais, par ko mēs te baidāmies lai tu neizdarītu kaut ko patiešām muļķīgu. Tev ari par to butu jāuztraucas.

-    Vai jūs dabūjāt manu kaklarotu?

-   Vispirms mēs gribētu parunāt par tavu mēteli. Un it īpaši par to, kas atrodas zem tā.

-    Ko tu gribi zināt?

-   Vai tu tur esi iestiprinājis sprāgstvielas?

-   Liecies mierā! Tas ir smieklīgi. Kur gan es būtu varējis sadabūt bumbu?

-   Mans draugs Teo stāstīja, ka viena tev ir.

-   Tavs draugs Teo ir stulbenis.

-    Var jau būt. Bet viņš nav melis.

-   Viņam nav ne jausmas, par ko viņš runā.

-    Lielākoties tā arī ir. Taču laiku pa laikam viņš kaut ko var arī pierādīt. Un te nu mēs to varam nokārtot patiešām ātri. Teo mobilajam telefonam ir ari kamera.

-    Kas tam ir?

Džeks saprata, ka puisis, kas desmit gadus nodzīvojis automašīnā, iespējams, nebija informēts par mobilā telefona iespējām.

-   Tici man, ar telefonu ir iespējams arī fotografēt. Teo var izskaidrot, kā tas lietojams. Novelc meteli, nofotografē savu rumpi un nosūti attēlu mums.

Iestājās klusums, un Džeks jau jutās apmierināts par to vien, ka Falkons nebija nekavējoties viņu pasūtījis tālāk.

-   Vai vēl kas? jautāja Falkons.

-   Jā. Mēs gribam mēteli.

Džeks nevēlējās paskaidrot, kāpēc tas ir vajadzigs, taču Falkons varēja nojaust, ka to vajag pārbaudīt, lai izpētītu sprāgstvielu pēdas.

Falkons atbildēja:

-Tātad sakārtosim visu pa plauktiņiem. Vispirms jūs man sakāt ja es ļaušu visiem runāt pa telefonu, es dabušu ēdienu un savu kaklarotu. Es no savas puses centos ievērot norunu, bet jūsu draugs visu samaitāja. Un tagad, lai dabūtu to pašu ēdienu un kaklarotu, ko jūs man jau iepriekš apsolījāt, jūs gribat, lai es sāku fotografēt pats sevi un vēl atdodu jums mēteli, kas man ir mugurā. Vai tas ir tas, ko tu man saki?

-   Es tikai cenšos darīt to, kas būtu taisnīgi.

-   Pie velna! Tu visu laiku maini norunu, un es jau esmu noguris no visas šīs izvairīšanās.

-    Mētelis visu pārmainīja.

-   Ne jau man. Ja tev būs vairāk, tad arī man būs vairāk.

-   Ko tu gribi?

-    Es vēlos savu nolādēto kaklarotu. Un es gribu, lai to man pasniedz Alisija Mendosa.

Džeks pameta acis uz Paulo, nebūdams drošs, ko lai atbild uz šo jautājumu. Izmantodams Džeka vilcināšanos, Paulo uz papīra gabaliņa kaut ko uzšvīkāja un paslidināja to viņam tuvāk. Tur bija rakstīts NEKĀDĀ ZIŅĀ… Bet nekad nesaki nekad.

-   Tā ir pārmērīga prasība, Džeks iebilda. Es negribētu tev melot. Kaut ko tādu būs ļoti, ļoti grūti panākt.

-   Man tas pie pakaļas.

-   Nopietni. Vispirms jau man būtu jāatrod Alisija.

-   Ja tu tagad gribi man sacīt, ka viņa tur nav kopā ar tevi, tad es zinu, ka tu melo.

Džeks neko neatbildēja, taču nepārprotami bija skaidrs, ka viņa blefošanai ir vajadzīgi pierādījumi.

-   Ja Alisija te tiek iejaukta, tad es esmu pārliecināts, ka man to vajadzēs saskaņot ar mēru Mendosu.

-   Tas taču nav grūti izdarāms. Vai tad tavs tēvs nav Floridas gubernators?

-   Viņš bija gubernators.

-    Viņš joprojām ir politiķis gluži tāpat kā Alisijas tēvs. Šie zēni parasti tiek galā viens ar otru. Liec savam vecajam piezvanīt viņas vecajam, un viss būs kārtībā, vai dzirdi?

-    Es domāju, ka varētu pamēģināt. Taču es tev nevaru neko apsolīt.

-   Tas būs daudz vieglāk, neka tu domā, Svitek.

-   Kāpēc tev tā šķiet?

-    Alisiju var nedaudz pamudināt. Saki viņai ja viņa mani šoreiz, atkal piemānīs, tad mums būs jāpiezvana doktoram.

Džekam bija vajadzigs brīdis, lai atšifrētu, ko Falkons tikko bija pateicis.

-    Draudēt ķīlniekiem ir ļoti liela taktiska kļūda, Falkon. Policistu specvienība tikai gaida mājienu, lai izgāztu durvis.

-    Es nevienam nedraudu, tu, idiot. Bet noteikti pasaki viņai precīzi to, ko es tev sacīju. Viņa sapratis, ko es ar to domāju.

Džeks paskatljas uz Alisiju, kura viņam neatbildēja ar skatienu. Nebija skaidrs, vai viņa bija sapratusi to, ko Falkons teica. Taču nebija ari pārliecibas, ka viņa to nav sapratusi.

-   Labi, Falkon. Es noteikti precizi atstāstīšu Alisijai, ko tu teici. Taču man tev jāsaka, ka man ir nepieciešams laiks, lai ar to tiktu galā.

-   Cik ilgs laiks tev vajadzīgs?

Džeks paskatījās uz Paulo, un viņš instinktīvi sajuta, ka Džekam vajadzīga palīdzība. Paulo pacēla sešus pirkstus. Džeks sacīja:

-   Man nepieciešamas sešas stundas.

-   Es tev dodu vienu, atbildēja Falkons, un saruna bija galā.

Trīsdesmit septītā nodaļa

Džeks izgāja no mobilā komandcentra un devās pāri autostāvvietai uz ātro uzkodu restorānu. Viņam bija nepieciešams kofeīns. Viņš galvenokārt bija ieguvis testosteronu.

Likuma sargi bija pārņēmuši visu restorānu un tā apkārtni, un ēdamzālē, gaidīdami zaļo gaismu, atradās specvienlbas viri. Džeks jau iepriekš bija saskāries ar tadu pārliecīgu virišķību, jo dažas Maiami tiesas zāles bija pietiekami plašas, lai izturētu pašpārliecinātu vidusmēra juristu tiesas procesus. Taču te nebija nekā tāda, kas patiešām liecinātu par šis kaujas vienības kolektīvu bramanibu. Tās bija dīvainas domas un nelaupīja drosmi nevienam citam šajā telpā vienīgi Džekam -, taču varēja gadīties, ka tieši kāds no šiem puišiem iešautu visu savu izdobto ložu munīciju cita vira galvaskausā. Rezultāts butu pilnībā atkarīgs no tā, kādus vārdus Džeks izvēlētos, no viņa balss toņa niansēm un tā, kā ievirzītos viņa nākamā telefona saruna ar Falkonu. Pēkšņi viņam likās, ka viņa darbs ir pat pārāk nomācošs.

Džeks pagāja garām kafijas automātam un devās uz tualeti. Viņš nostājās pie izlietnes un apšļakstīja seju ar aukstu ūdeni, tad cieši pavērās virā, kas viņā lūkojās no spoguļa. Protams, viņam bija nepieciešams nodzīt bārdu. Viņš nedaudz atbidija pārsēju un ieraudzīja purpurkrāsas uztukumu ap ievainojumu labajos deniņos, kur Falkons viņam bija trāpījis ar pistoles laidi. Gandrīz vai visa āda bija šajā krāsā. Likās, ka viņa vaibstos ir iegrebtas satraukuma pilnas līnijas, sejā nepārprotami atspoguļojās uztraukums. Tas viņam atgādināja tos laikus, kad tēvs bija parakstījis Teo nāves spriedumu un Džeks skriešus bija meties vannas istabā vemt.

-    Nolādēts, tu jau izskaties vēl sliktāk nekā es, bija sacījis Teo, kad viņš ieradās labošanas iestādē. Tas nebija nekāds joks. Kad bija runa par nāvi vai dzīvību, likās, ka Teo ikvienam palīdz atkal tikt uz kājām. Džeks cerēja, ka tā tas ir joprojām.

-   Turies, vecīt!

Džeks to sacīja skaļā balsī, bet viņam likās, ka dzird runājam Teo.

Džeks nosusināja rokas un devās uz durvīm. Pirms viņš tās sasniedza, durvis atvērās un telpā ienāca civildrēbēs tērpies policists. Tas bija detektīvs Bārbers, Džeks viņu pazina no tās nakts, kad viņi bija atraduši sievietes līķi Falkona automašīnas bagāžniekā. Džeks īsi sasveicinājās un atvainojies centās paiet viņam garām. Bārbers aizvēra durvis un, atbalstījies pret tām, aizšķērsoja ceļu.

-    Vai jūs esat strādājis kopā ar Geriju Šafecu? jautāja Bārbers.

Likās, ka viņam ir brīvs brītiņš nelielai sarunai, taču Džeks virzījās uz durvīm.

-   Viņš bija mans vadītājs. Tas bija advokātu kantorī toreiz, kad es biju prasītājs.

-    Kad Šafecs bija pie varas, mēs kopigi devāmies izjādēs. Es viņam piezvanīju. Viņš par jums labi atsaucās.

-   Prieks dzirdēt.

Viņi kādu brīdi klusu stāvēja, novērtēdami viens otru. Džeks saprata, ka te nav runas tikai par viņa kādreizējo priekšnieku.

-   Detektīv, vai ir kaut kas tāds, par ko mums abiem vajadzētu aprunāties?

-   Man gribētos domāt, ka tā tas ari ir.

Bārbers samiedza acis, it kā uzspiezdams savu viedokli.

-   Šorīt man ar Paulo bija privātā saruna. Vai viņš jums to pieminēja?

-Nē.

-   Man nepieciešams iegūt informāciju no Falkona, bet Paulo man sacīja, ka tieši jūs vadāt šīs sarunas.

-   Tā nebija mana izvēle, taču Falkons gribēja, lai tas būtu tieši

tā.

Bārbers lēni pamāja ar galvu, it kā tas, ko sacīja Džeks, saskanētu ar to, ko viņš bija dzirdējis no Paulo.

-    Ko jūs vēlaties uzzināt? Džeks vaicāja.

Bārbers brīdi vilcinājās, it kā pārlikdams prātā, vai pietiek ar to, ka Džeka agrākais priekšnieks bija galvojis par viņa godīgumu. Vai nu tas bija tā, vai arī Bārberam nebija citas izvēles.

-    Man nepieciešams zināt, kāpēc ceturtdienas vakarā mēra miesassargs okšķerējās ap Falkona automašīnu.

-   Jūs runājat par to nakti, kad tika nogalināta sieviete?

-   Tieši par to.

-    Kas mēram par to būtu sakāms?

-   To mēs vēl neesam apsprieduši.

-   Kāpēc ne?

-   Pāris iemeslu dēļ. Es patiešām nevaru jums to tuvāk paskaidrot. Vienīgi to, ko jūs droši vien jau esat sapratis pats.

-    Kas tas būtu?

-    Ak, esmu pārliecināts, ka jūs jau esat dzirdējis, cik apbēdināts ir mērs par to, ka tieši Vinsents Paulo vada pārrunas par ķīlniekiem. Cik ļoti viņš baidās, ka Paulo tur iesaista ari viņa meitu.

-     Ak tā, atbildēja Džeks. Šorīt es redzēju, ka mēra mašīnu pavadīja policijas eskorts. Mērs lika man pilnīgi skaidri noprast, ka šim darbam viņš Paulo noteikti nebūtu izvēlējies.

-   Nu luk, tas jau kļūst ļoti interesanti.

-   Kāpēc jūs tā domājat?

-     Manā rīcībā ir ziņas, ka mērs Mendosa zvanījis policijas priekšniecei Renfro, lai šā gadījuma atrisināšanai noteikti pilnvarotu tieši Vinsu Paulo.

Džekam bija nepieciešams kāds brīdis, lai saprastu dzirdēto.

-   Kā jūs to zināt?

-   Es taču esmu detektīvs, vai ne?

Likās, ka plašāku izskaidrojumu Bārbers viņam nevēlas sniegt.

-   Kāpēc tad mērs izlikās, ka nevēlas, lai Paulo ir atbildīgs par šo uzdevumu, ja pats viņu ir izvirzījis? Džeks vaicāja.

Bārbers pārspīlēti lēni paraustīja plecus, it kā sacīdams: "Tas ir labs jautājums."

-    Mēģiniet kaut kādā veidā izdabūt no jūsu klienta, ko mēra miesassargs darīja pagājušajā naktī pie upes. Varbūt tad mēs tiksim pie atbildes uz šo jautājumu.

Džeks nedaudz padomāja par to, tad uzmeta pēdējo skatienu savam spogulī redzamajam nogurušajam attēlam.

-Jā, viņš klusu noteica, iespējams.

Trīsdesmit astotā nodaļa

Iedams laukā no restorāna, Džeks apstājās pie virtuļu bāra. Viņš bija izsalcis, un te bija patiešām liela izvēle. Maiami virtuļu bāriem virtuļi bija tas pats, kas jūras bruņrupuči bruņrupuču zupai. Te tika piedāvāti pastelitos, karstas un kārtainas Kubas maizītes ar guavu un vēl citiem pildījumiem, par kādiem Sāra Li nekad pat nebija sapņojusi. Dažas bija pildītas ar šķiņķi vai liellopa gaļu, un smaržīgā garoziņa kopā ar pikanto gaļu radija pārsteidzoši garšīgu kombināciju. Te varēja dabūt capuchinos, kas bija nevis parastas kafijas tases, bet gan ar svaigu sīrupu pārlieti smalki biskvītkūku konusiņi. Pārsteidzoši smaržoja arī empanadas un croquetas, taču ne tuvu tik jauki kā tās, ko gatavoja Džeka abuela. Apakšēja plauktā atradās virtuļi, kas tomēr nelīdzinājās tiem, kādiem tiem jābūt. Iespējams, ka tie bija ceļā uz pilnību. Džeks bija lasījis New York Times vai kādā citā laikrakstā, ka Ņujorkā pēdējais modes kliedziens pašlaik ir kūciņas.

Džeks paņēma kokosriekstu pastelitos un izgāja laukā, lai piezvanītu. Runāšana viņam vienmēr palīdzēja sakārtot domas. Viņa abuela bija stāstījusi, ka tas viņam ir iedzimts no mātes. Kaut arī Džeks nekad nebija pazinis savu māti viņa bija nomirusi dzemdībās -, viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka Ana Marija Fuentesa-Sviteksa nevarētu vērsties ar savām runām pie Teo Naita. Tomēr Džeks bija devies pie tēva, lai tas palīdzētu ar kādu spožu ideju par ķīlniekiem. Džeks nebija īsti pārliecināts, vai bijušais gubernators varētu palīdzēt, taču Falkons bija lūdzis Džeku, lai tas viņam piezvanītu. Ja neko vairāk, tad tas vismaz varētu Džekam palidzēt daudz pārliecinošāk melot, ja viņš varētu apgalvot, ka patiešām ir runājis ar Hariju Sviteku.

-    Tu mani pazīsti, sacīja Džeks. Es nekad neesmu pratis labi melot.

-    Tādā gadījumā tev ir jāpamet šis aizstāvja darbs un atkal jākļūst par apsūdzētāju.

Ko gan citu viņš varēja sagaidīt no bijušā policista?

-   Tas patiešām šoreiz ir kaut kas sevišķs, tēt.

-   Atvaino, pēc tavas balss es varu spriest, ka esi ļoti saspringts. Tevis paša labā varu tikai ieteikt nedaudz atslābināties.

-   Pateicos.

-   Vai tu esi runājis ar vecmāmiņu? jautāja Harijs.

-Nē.

-   Tev jāatrod kāds brīvs brīdis un tas jāizdara. Televīzijā visu laiku runā par tevi. Viņa no uztraukuma jau kļūst gluži slima.

-      Es pacentīšos. Vai tu varētu viņai tagad piezvanīt un pateikt, ka ar mani viss ir kārtībā?

-   Vai tas patiešām tā ir?

-    Kas?

-   Vai ar tevi viss kārtībā? jautāja Harijs.

Džeks brīdi vilcinājās.

-    Man klājas labāk nekā Teo.

-   Jā, iespējams, ka tas izklausīsies visai absurdi no manas mutes, bet tavs draugs Teo noteikti izdzīvos.

Viņam bija taisnība. No tā vīra lūpām, kurš bija parakstījis Teo nāves spriedumu, tas patiešām izklausījās absurdi. Taču Džeks nevēlējās pārveidot pagātni.

-    Man ir nepieciešama tava palidzība.

-   Protams, es palīdzēšu. Ko es varu darīt tavā labā?

-   Es cenšos noskaidrot, kas, pie velna, notiek Maiami policijas departamenta iekšienē.

-    Ko tu ar to gribi teikt?

Cauri stiklotajam logam Džeks pēkšņi kaut ko pamanīja televizorā, kas darbojās restorāna iekšpusē. Visi specdienesta vīri bija sapulcējušies ap to.

-   Tēt, ieslēdz septito kanālu. Es tev tūlīt piezvanīšu.

-    Kas notiek?

-Televīzijas tiešraidē pašlaik runā mērs Mendosa. Man tas noteikti jādzird. Un es gribu, lai ari tu to paklausies.

Džeks beidza sarunu un ieskrēja restorānā. Viņš apsēdās aiz specdienesta vīriem, kur varēja labi saskatīt televizoru. Tas bija noregulēts maksimālajā skaļumā, padarot runātāja pļāpāšanu dzirdamu visās balss modulācijās.

Ekrānā redzamais mērs Mendosa stāvēja Maiami rātsnama priekšā, rokās turēdams iepriekš sagatavotu pārskatu, un gaidīja reportieru jautājumus. Viņš bija terpies tajā pašā tumšajā uzvalkā, kas viņam bija mugurā, sarunājoties ar Džeku limuzīnā, bet bija uzlicis citu kaklasaiti. Džeks nodomāja, ka tādā veidā mēra padomdevēji pelna savu iztiku pārliecinot mēru Mendosu, ka sārta kaklasaite nekur neder un vienīgi sarkanā parāda visu viņam piemītošo nepieciešamo izlēmību un nelokāmību.

-   Vai bruņotais noziedznieks atkal ir pieprasījis sarunu ar jūsu meitu? jautāja kāds reportieris.

-   Man tas nav zināms, atbildēja mērs.

-   Vai jūsu meita runās ar viņu, ja viņš to gribēs?

-    Noteikti nē, mērs atteica.

-   Vai to jums ir teikusi jūsu meita?

-   Seržants Paulo un priekšniece Renfro man to garantēja.

Iejaucās kāds cits reportieris; tas bija vecs tenkotājs, kas visu

laiku nelika mierā Džeku, atgādinot laikus, kad Harijs Sviteks bija gubernators un Džeks bija vēl jauns, nepakļāvīgs dumpinieks sava tēva mājās. Reportiera vārds bija Edijs Malone.

-   Mister mēr, vai varat ķīlnieku ģimenēm apliecināt, ka jūs darāt pilnīgi visu, kas iespējams, lai nodrošinātu viņu mīļoto atbrīvošanu?

-    Uz to jūs varat paļauties.

-    Bet kā gan jūs varat dot šo solījumu, ja pat neesat devis iespēju savai meitai, kas ir apmācīta policiste, runāt ar šo tipu Falkonu?

-    Lai vislabāk atbildētu uz jūsu jautājumu, man ir jāatzīmē, ka tas neesmu es, kas dod šeit norādījumus, atbildēja mērs. Seržants Paulo jau iepriekš ir darbojies šādās krīzes situācijās, un viņa nelokāma pārliecība ir tada, ka nedrikst atbalstīt noziedznieka slimīgo vēlēšanos un atļaut viņam runāt ar sievieti, ar kuru viņš ir kā apsēsts. Šajā jautājuma es viņam pilnīgi piekritu.

Džeks nevilšus atvēra muti, un gandrīz jau iesaucās: "Ko?"

Mērs turpināja runāt:

-    Es tikai vēlos piebilst, ka pilnīgi paļaujos uz Vinsu Paulo.

Malone atkal jautāja:

-   Tātad jūs nemaz neuztrauc tas, ka seržants Paulo, iespējams, nav gatavs šai krīzes situācijai un ka iemesls varētu būt viņa nesenais atvaļinājums?

-   Ja ar "atvaļinājumu" jūs domājat viņa aklumu, tad atbilde uz jūsu jautājumu ir nē. Tas tā varētu būt, ja vien viņš nebūtu ļoti piemērots vīrs šim darbam. Punkts. Vairāk laika jautājumiem es nevaru veltīt. Jāļauj policistiem veikt savu darbu. Pateicos jums visiem.

Viņš īsi pamāja, pagriezās un devās atpakaļ uz rātsnamu.

Džeks vairs neklausījās televīzijas diktora ziņu rezumējuma. Viņš jau satvēra savu telefonu, lai piezvanītu tēvam, bet tad pārdomāja. Viņš zināja, ka policija kontrolē viņa mobilā telefona sarunas, lai atturētu no noklausīšanās presi un pārējos, kas centās pārtvert viņa sarunas ar Falkonu. Viņš izsteidzās laukā un piezvanīja no maksas telefona, kas atradās pie sienas.

-   Vai tu to redzēji? vaicāja Džeks.

Likās, ka Harijs jūtas apmulsis, saklausot neatlaidību Džeka balsī.

-   Jā, taču es gan nevaru sacīt, ka dzirdēju kaut ko tādu, kas mani būtu ļoti pārsteidzis. Acīmredzot mērs nevēlas, lai viņa meita runātu ar to vājprātīgo, gluži tāpat kā arī es negribu, lai ar viņu rīmā tu tu.

-   Tici man, mēra jutas ir daudz spēcīgākas par tavām. Iespējams, ka pat pārāk spēcīgas viņa paša labā.

-   Ko tu ar to gribi sarit?

Džeks viņam pastāstīja par sarunu ar mēru viņa limuzīnā un pārsteidzošo detektīva Bārbera apciemojumu tualetes telpā. Tad viņš piebilda:

-   Medicīnas eksperti ziņo, ka sieviete, kuru es atradu Falkona mašīnas bagāžniekā, ir sasista līdz nāvei ceturtdienas vakarā.

-   Labi. Un tad?

Džeks paskatījās pār plecu, lai pārliecinātos, ka tuvuma neviena nav. Viņš pagaidīja, kamēr divi patrulējoši policisti nozūd restorānā, un tad turpināja.

-     Ko tu teiksi, ja es pastāstīšu, ka tieši tajā pašā laikā pie upes netālu no Falkona automašīnas ir redzēts mēra miesassargs?

-   Es laikam gribētu pajautāt tam puisim, ko viņš tur darīja.

-   Pieņemsim, ka viņš neko neteiks. Tapat ari mērs neko nestāstīs. Tad kam vēl tu gribētu kaut ko pavaicāt?

-    Iespējams, ka viņš ir gan traks, bet es domāju, ka tev vajadzētu to pajautāt Falkonam.

-Jā gan, atbildēja Džeks. Ja vien ne…

-   Ja vien?

-   Ja vien viņi nesavāks Falkonu pirmie.

Harijs kādu bridi klusēja; likās, viņš pārdomā dēla sacīto.

-   Tā ir ļoti nopietna apsūdzība, ja tu to izvirzīsi.

-   Jā, atbildēja Džeks. Tā tas tiešām ir.

-   Tātad… vai tu to darīsi?

-   Vai tev liekas, ka tas izklausās neprātīgi?

No jauna iestājās klusums. Džekam likās, ka viņš jau atkal saņem patentētu Harija Sviteka pamācību kā likt visai pasaulei domāt, ka šeit ir sazvērestība. Beidzot Harijs noteica:

-   Ļauj man vēl kaut ko pārbaudīt. Piezvani man pēc pāris stundām.

-   Nē, nedari to.

-   Es gribu tev palīdzēt.

-   Tu jau man palīdzi. Jau tikai tas fakts, ka tu vēlies kaut ko pārbaudīt, liecina, ka es patiešām kaut ko esmu atklājis. Man liekas, būs labak, ja turpināšu to pētīt no iekšienes. Iespējams, caur Paulo. Varbūt pat ar Bārbera palīdzību.

-    Es domāju, ka tev jāizvēlas viens vai otrs.

-   Piekrītu.

-   Tātad kurš tas būs? jautāja Harijs.

-   Es vēl nezinu. Pavērošu, kas notiks nākamo pāris stundu laikā, un paļaušos uz savu intuīciju.

-    Labi. Taču ir vēl kas, dēls.

-Jā?

-   Esi ļoti uzmanīgs.

-    Es būšu, viņš atbildēja un pakāra maksas telefona klausuli.

Trīsdesmit devītā nodaļa

V inss pēc smaržas sajuta, ka tuvojas lietus.

Viņš bija iznācis laukā pie mobilā komandcentra ieelpot svaigu gaisu. Spirgts vējiņš no ziemeļaustrumiem glāstīja viņa seju un plivināja matus. Nebija nekādu šaubu, ka drīz bus lietus. Viņa deguns to noteica itin viegli, kopā ar aklumu bija saasinājušas viņa smaržu uztveres spējas. Smaržas, kas brīdināja par lietus tuvošanos Maiami, bija nepārprotamas, it ka viņš redzētu virs purvainās zemienes savelkamies draudīgus negaisa mākoņus. Pat ar aizvērtām acīm varēja sajust tuvojamies vētru.

Lietus tagad bija kļuvis par Vinsa labāko draugu. Tas notika pirmajā lietainajā dienā, kad Vinss vairs neko nevarēja redzet tikai bridi pēc tam, kad viņš bija izgājis laukā pa parādes durvīm uz lieveņa. Viņa prāts saspringa, cenzdamies izpildīt uzdevumu atsaukt atmiņā puķu dobes, krūmājus un taciņas, kas iezīmēja viņa rīta pastaigas vietas. Taču lietus to visu pārvērta. Pareizāk sakot, tieši krītošu lietus lāšu skaņas ļāva viņam atkal apjaust visu to, kas atradās laukā, kontūras, aprises, blīvumu un apveidus. Bridi iepriekš te valdīja tikai tumsa, un pēkšņi pa notekcaurulēm sāka plūst ūdens. Uz platām, biezi saaugušām mandeļkoka lapām pakšķēja lietus lāses. Automašīnu riepas švīkstēja uz slapjā asfalta. Pat zālīte, uztverot sevī rīta lietusgāzi, pateicībā izstaroja īpašu, svaigu dvesmu. Redzīgs cilvēks te nesadzirdētu neko vairāk kā tikai ikdienišķu lietus līšanu, tikai pierastu troksni. Taču Vinss to klausījās kā simfoniju un līksmoja par pēkšņi apjaustu spēku izprast katra šā lieliskā instrumenta brīnišķīgās skaņu nianses. Daba un visa līdz šim pierastā apkārtne centās Vinsam iedvest, ka viss vēl atrodas tepat un viņš par to joprojām var priecāties. Viņš dzirdēja, ka lietus lāses bungo pa pastkastīti, liegi aprasina ietvi, pat to, kā pilošais ūdens nopakšķ uz dzelzs vārtiņiem, kas atdala viņa pagalmu no kaimiņiem. Tas bija lietus, brīnišķīgais lietus. Viņš pasmaidīja, it kā būtu atradis jaunu draugu.

Tomēr lietus nebija labs timigo starpniekam. Tas visu padarīja sarežģītu, īpaši, ja jāstrādā ar ķīlnieku sagrābēju, kas turklāt vēl piesējis sev sprāgstvielas. Ja viņi būtu spiesti Falkonu neitralizēt, tad droši vien to varētu izdarīt ar šāvienu galvā. Snaiperi parasti darbojās bez kļūdām. Precīzs šāviens no ēkas jumta simt jardu attālumā pat cauri viesnīcas logiem bija grūts, bet paveicams darbs. Taču pat prasmīgam šāvējam bija jārēķinās ar apkārtējiem apstākļiem. Lietus nepatika nevienam, tikai Vinsam. Viņš zināja labāk par redzīgajiem cilvēkiem, ka reizēm vienīgā izdevība visu saredzēt īstajā gaisma ir tieši negaisa laikā, ka jūs nekad neatradīsiet nepieciešamās atbildes, ja meklēsiet patvērumu un gaidīsiet, kamēr lietus pierimst.

Vinss izdzirdēja soļus un tad Alisijas balsi.

-   Man ar tevi jārunā, viņa sacīja. Iekšā.

Viņi iegāja mobilajā komandcentrā, un, pirms Vinss paguva pajautāt, kas noticis, Alisija vaicāja:

-   Vai tu redzēji televīzijas pārraidi?

Vēl pirms brīža Vinss būtu viņu izlabojis un iebildis, ka viņš gan var tikai klausīties šo pārraidi. Viņš nodomāja, ka nu jau ir pieradis būt akls.

-Jā, viņš atbildēja.

-   Tad jau tu saprati, ko mans tēvs sacīja. Tu esot apgalvojis, ka man nekādos apstākļos nevajadzētu runāt ar Falkonu.

-   Es klausījos katra viņa teiktajā vārdā.

-   Vai tu esi viņam kaut ko tādu sacījis?

-   Nē taču. Tāpat ari neesmu neko teicis priekšniecei Renfro.

Viņš sajuta Alisijas skatienu un apsēdās.

-    Un tagad, ja man būs ar viņu jārunā, tad ikviens, kas ir pie varas, uzskatīs, ka tu esi lauzis mēram doto vārdu. Kāpēc viņš tā izrīkojās ar tevi?

Vinss varētu Alisijai sacīt, ka viņa ir apmulsusi, un viņš bija pilnīgi pārliecināts ja atbildētu uz šo jautājumu, viņa apjuktu vēl vairāk. Iespējams, ka tas Alisiju pat aizvainotu. Viņš mēģināja pavirzīt sarunu mazliet sānis.

-   Vai es tev esmu stāstījis, kādu sapni redzēju pēc tam, kad tu man piezvanīji un uzaicināji uz džeza festivālu?

Alisija vilcinājās ar atbildi pietiekami ilgi, lai Vinss saprastu, ka viņa tagad raida viņa virzienā neticigu skatienu.

-   Vins, vai mēs nevarētu koncentrēties uz to, par ko es runāju?

-   Nē, tas ir ļoti svarigi. Man vajag tev to izstāstīt.

Viņa īsi nopūtās, un Vinss to uztvēra kā negribīgas piekrišanas zīmi.

-   Labi, viņa atbildēja. Izstāsti man savu sapni.

-   Es patiesībā to nosapņoju divas reizes vienā nakti. Tas ir ļoti dīvaini, jo, kopš esmu kļuvis akls, es tikai dažas reizes esmu kaut ko sapņojis. Es biju ar tevi apprecējies.

Tajā brīdi viņš apklusa. Vinss nemaz negribēja ieturēt tik dramatisku pauzi, taču pēkšņi viņš vairs nebija pārliecināts, vai beigu beigās dalīties ar Alisiju šajā sapnī ir laba doma.

-   Mēs bijām apprecējušies? viņa pārjautāja.

-   Jā. Un mēs gājām pastaigāties uz parku kopā ar mūsu meitiņu. Viņa bija apmēram četrus gadus veca. Visapkārt parkā spēlējās bērni. Es varēju sadzirdēt viņus tik priecīgus un spiedzošus kā sajūsminātu pērtiķu baru. Ap mani skanēja sarunas un kliedzieni. Kaut kur spēlēja mūzika. Es biju noguris un vēlējos apsēsties uz soliņa. Tad piepeši pienāca kāds bērns un apsēdās man klēpi. Es biju diezgan pārliecināts, ka tā bija meitenīte, jo sajutu viņas garos matus, taču viņa nesacīja ne vārda. Viņa tikai ieslīdēja man klēpī un pieglaudās. Es gaidīju, vai viņa kaut ko teiks, taču viņa sēdēja pavisam klusu. Es nevarēju saprast, ko iesākt. Domāju, ka tā ir mūsu meita, taču, nedzirdot viņas balsi, nebiju par to pārliecināts. Es baidījos viņai to tieši noprasīt. Ko gan viņa nodomātu, ja jau pašas tētis viņu nepazīst, pat turēdams viņu klēpī? Un tā nu mēs sēdējām, bērns man uz ceļiem un es savā tumsā, nesaprazdams, kas ir šī meitene un ko tagad darīt.

Klusums. Neizturams klusums. Vinss nodomāja, ka, pastāstīdams sapni Alisijai, viņš bija sevi atraisījis to emocionālo mezglu, kas viņu žņaudza, taču kļuva vēl sliktāk, jo tam nesekoja nekāda reakcija. Tagad vēl vairāk nekā jebkad viņš pārdzīvoja, ka nevar redzēt Alisijas seju.

Beidzot viņa teica:

-   Šis bērns runās ar tevi, bet tikai tad, ja tu viņai to ļausi.

-    Manā sapni es ļoti vēlējos, lai viņa sāktu runāt.

-    Nē. Viņa tikai apsēdās un gaidīja, kad tu būsi tam gatavs. Kad tu nolemsi, ko isti vēlies darīt. Ar mums.

Atkal iestājās klusums, un tad viņš saklausīja tuvojamies soļu troksni. Vinss gandrīz vai varēja sajust, ka Alisija nostājas viņam tieši preh un lūkojas viņa sejā. Vinss vēlējās pasniegties pēc viņas, taču nebija pārliecināts, vai to vēlas arī viņa, un kaut kas viņa apziņā liedza riskēt. Tad ap Vinsa pleciem apvijās Alisijas rokas, un Vinss instinktīvi aplika savas ap viņas muguru, ieslēgdams Alisiju ciešā apskāvienā. Tas nebija gluži tas, no kā viņš bija baidījies, un pat pārsniedza viņa nedrošās cerības. Bija tik labi.

-   Vins, es ļoti priecājos, ka tu man to pastāstīji.

Viņa centās savaldīties, taču čukstā izskanēja patiesas emocijas. Tad viņa atlaida Vinsu un paspēra soli atpakaļ.

Viņš viegli pasmaidīja, cenzdamies izturēties tā, lai Alisija nejustos neveikli.

-   Ei, tas nu gluži nebija mans nodoms, lai mēs abi te izlītu cauri slapji.

-   Tas, kā tu nosaki laiku, savā ziņā ir pārdabiski.

-   Īstenībā es gribu kaut ko sacīt.

-   Un kas tas būtu?

-   Es cenšos tev pateikt, ka manas jūtas pret tevi nav mainījušās, bet piedod šo vārdu spēli tās nav padarījušas mani aklu.

-   Es nesaprotu.

Smaida ēna pazuda no viņa sejas, tagad tā kļuva pilnīgi nopietna.

-   Neapvainojies par to, ko es tev teikšu. Un, ludzu, nesaki, ka es zaudēju prātu.

-    Pastāsti man to, Alisija norūpējusies lūdza.

-   Es domāju, ka sāku saprast, kāpēc man ir uzticēta šī lieta.

Četrdesmitā nodaļa

Tco skaitīja izšautās lodes. Atkal.

Viņš bija centies ievērot munīcijas izlietojumu jau kopš brīža, kad Falkona pirmais šāviens trapīja Džeka mašinas jumtā. Kaut kad Falkonam taču būs jāpārlādē sava pistole. Tas ikvienam bruņotam noziedzniekam bija pats bīstamākais bridis. Teo joprojām centās izdomāt, ka atbrīvoties no auklām, ar kurām bija sasaistītas viņa rokas un potītes. Ja viņš to spētu izdarit, tad brīdī, kad Falkons būtu izšāvis visas lodes un izmisīgi meklētu citu aptveri, viņš varētu pārvietoties citur. Standarts bija trīspadsmit šāvieni no vienas aptveres. Daži puiši lādēja tikai divpadsmit lodes. Tomēr skaitīt šāvienus nemaz nebija tik viegls uzdevums, kā varēja likties. Otrs Falkona šāviens bija trāpījis meitenei vannas istabā. Vēl pa vienam šāvienam katram no abiem notriektajiem policistiem; kopā jau bija četras lodes. Vēl viena tika izmantota, lai sašautu policijas starmeti. Vai varbūt tad bija divi šāvieni? Teo nevarēja atcerēties, vai Falkons bija izšāvis, atbildot uz policijas uguni.

-    Kur tu iemācījies šaut? vaicāja Teo.

Falkons atkāpās no drapējuma.

-    Nolādēts, kas tev par daļu!

-    Tomēr kas tas ir, ar ko tu šauj? Brauniņš?

Teo minēja, ka tas varētu būt jaudīgs Bowning Hi-Power tas bija sevišķi iecienīts ierocis visas pasaules bruņotajos spēkos.

Falkons neatbildēja.

-   Tu diezgan efektīvi izmanto munīciju, ieteicās Teo. Meitene, divi kruķi, starmetis. Cik ložu tu tam visam iztērēji piecas vai četras?

Falkons tikai pasmaidīja, it kā viņu uzjautrinātu tas, ka Teo ir tik nepārprotams.

-   Neuztraucies! Diezgan droši, ka man te ir viena, kas domāta tieši tev. Bet kliedēsim visas šaubas un turpināsim iesākto.

īsu brīdi Teo domāja, ka viņu tulit nošaus. Taču Falkons uzsita pa pistoles slīdošo pogu ar labo īkšķi, ļaujot aptverei nokrist uz grīdas, tajā pašā laikā ar kreiso roku izvilkdams no mēteļa kabatas jaunu aptveri. Viņš ievietoja jauno aptveri pistolē un viegli uzsita pa tās apakšu, pārliecinādamies, ka visas trīspadsmit jaunās lodes atrodas savā vietā. Trīsdesmit sekunžu laikā tika pabeigta pistoles pārlādēšana.

Šis puisis pavisam noteikti labi pazina ieročus.

-    Nu tu vari atkal sākt skaitīt lodes, sacīja Falkons, paceldams izmantoto aptveri.

Skaļš būkšķis pie durvīm izbiedēja visus, kas bija istabā.

-   Kas tas? jautāja meteorologs.

-    Klusu! iesaucās Falkons. Viņš uzrāva meteorologu augšā no grīdas un turēja sev priekšā kā dzīvu vairogu. Ja specvienibas vīri tagad šaudami iebruktu pa durvīm, tad pirmais, kas ciestu, būtu meteorologs.

-   Atlaidiet mani, labāk ņemiet lielo puisi, drebošā balstiņā ierunājās meteorologs. Aiz viņa jūs varēsiet daudz labāk noslēpties.

-   Palieciet visi mierā! Falkons iesaucās.

Visi sastinga, izņemot Falkonu, kas nevarēja izšķirties, vai notēmēt pistoli uz durvīm vai meteorologa galvu. Viņi ieklausījās, vai nesadzirdēs vēl kādu būkšķi, kas varētu izskaidrot iepriekš atskanējušo troksni.

Pēkšņi skaļa elektroniska skaņa rezonēja no automašīnu stāvvietas un ieslēdzās audio sazināšanās sistēma. Atskanēja Paulo balss:

-    Falkon, ārpusē pie jūsu durvīm atrodas virve. Satveriet to, un jūs varēsiet pievilkt tuvāk ratiņus. Tajos ir ēdiens.

Teo vēroja, kā Falkons apdomā savu turpmāko darbību. Ikviena doma, kas pazibēja viņa smadzenēs, lika viņa acīm nedabīgi iemirdzēties un lūpām noraustīties, it kā savdabīga sejas vaibstišana palīdzētu smadzenēm normālāk darboties.

Ārā atkal atskanēja Paulo balss:

-   Ratiņos atrodas arī tava kaklarota.

Tas lika Falkonam izšķirties.

-   Tu, Falkons teica un norādīja uz meteorologu. Viņš piespieda ieroci pie vīrieša deniņiem. Es gribu, lai tu atver durvis.

-    Labi, protams. Es darīšu visu, ko jūs teiksiet.

-   Tev būs jāatver durvis un jāpavelk virve. Tad paņem to, kas atrodas ratiņos, un arī virvi. Ratiņus atstāj ārpusē. Ja tu mēģināsi skriet projām, es tev iešaušu mugurā un arī galvā tam gudrelim, kas ir šeit.

-   Tev taču nevajag visus nošaut. Labāk pataupi patronas, labi?

-   Man patronu netrūkst. Un tagad nekustieties, kamēr es to nelikšu darit.

Viņš ātri piegāja pie vannas istabas durvīm un teica:

-    Lai no šejienes neatskanētu ne pīkstiena.

-    Par to tev nav jāuztraucas, atbildēja Natālija, runādama par savu ievainoto draudzeni.

-    Labi.

Falkons aizvēra durvis un pavērsa ieroci pret Teo.

-     Tu! Pagriezies ar seju pret zemi, pret sienu, projām no durvīm.

Joprojām sasietais Teo pacēlās un ceļgaliem un aizrāpoja uz istabas otru pusi. Viņš nogūlās uz vēdera, taču galvu pagrieza pa kreisi un tā varēja vērot visu, kas notika.

Falkons atgrūda malā mēbeles, kas bija sakrautas pie durvīm. Viņš atraisīja elektrības vadu, ar ko bija sasietas meteorologa plaukstu locītavas, un tad atkāpās pie tālākās sienas, meklēdams vietu, kas varētu būt ārpus specvienības snaipera ugunslīnijas, kad durvis atvērsies. Viņa ierocis bija pavērsts reizēm pret Teo galvu, reizēm pret meteorologa muguru.

-    Tagad atver durvis, viņš sacīja meteorologam, un dari tieši to, ko es tev likšu darīt.

Meteorologs uzreiz neizpildīja viņa pavēli. Likās, ka tā nav nepaklausība, bet gan vairāk baiļu stingums.

-   Dari, ko tev saka! iesaucās Falkons.

Meteorologs ievilka elpu, tad atkal izpūta, skaidri neapzinādamies, cik skaļa ir viņa elpošana. Sasieto potīšu dēļ viņš varēja tikai šļūkāt, nevis soļot uz durvīm. Viņš pavilka aizbīdni un jau pasniedzās pēc durvju roktura, bet tad apstājās.

-   Ļaujiet man iet projām, lūdzu!

Falkons neatbildēja.

-    Man ir sieva. Un bērni.

Vārdi aizķērās viņa kaklā, iespējams, aiz bailēm, bet, iespējams, tāpēc, ka viņš bija atradies viesnīcas istabā divu prostitūtu sabiedrībā.

-    Man tas ir pie kājas, atbildēja Falkons.

-    Lūdzu! Man jātiek pie savas ģimenes.

-   Tad dari, ko tev liek. Bet, ja tu skriesi projām vai mēģināsi kā citādi tikt drošībā, jūs abi ar tavu plātīgo draugu mirsiet. Un tagad atver tās nolādētās durvis!

Teo labi redzēja, kā dreb vīrieša roka, pagriežot rokturi un atspiežot durvis vaļā. Telpā kļuva gaišāks, bet ne tik ļoti, kā Teo bija gaidījis. Vai nu viņš nebija pareizi aprēķinājis dienas laiku, vai arī laukā bija pilnīgi apmacies.

-    Pavelc virvi, sacīja Falkons.

Meteorologs pieliecās, satvēra virvē iesieto mezglu un sāka vilkt.

-   Ātrāk! iesaucās Falkons.

Vīrietis vilka, cik spēka, un Teo jau varēja sadzirdēt, kā pa ietvi ripo riteņi. Dūkoņa kļuva arvien skaļāka, un drīz vien ratiņi jau atradās pie durvīm. Meteorologs pārstāja vilkt virvi.

-    Ātri iztukšo ratus! pavēlēja Falkons.

Viss bija salikts vienā maisā. Meteorologs to satvēra un nolika aiz sevis uz gridas.

-   Virvi! sacīja Falkons. Man vajag virvi!

Meteorologs atraisīja virvi no ratiņiem un nometa uz gridas blakus maisam.

-   Aizver durvis!

Tiklīdz durvis aizvērās, Falkons pārskrēja pāri istabai un piespieda meteorologu pie grīdas. Viņš izņēma no mēteļa kabatas nazi, nocirta divas pēdas garu virves gabalu un sasēja vīrieša rokas viņam aiz muguras. Tad viņš aizslēdza durvis un atkal sakrāva mēbeles tām priekšā. Viņš jau gatavojās atvērt maisu, bet iezvanījās Teo mobilais telefons. Falkons izrāva to no kabatas un atbildēja, atskanot trešajam zvanam. Teo gulēja pietiekami tuvu, lai telefonā sadzirdētu Džeka balsi. Viņš vienmēr noregulēja savu telefonu uz maksimālo skaļumu, jo strādāja trokšņainā bārā, un Džeka balss jau tā skanēja kā skaļrunis. Falkons turēja Teo telefonu kārtīgas divas collas atstatu no auss, lai pasargātu bungādiņas.

-    Mēs esam izpildījuši savu vienošanās pusi, sacīja Džeks. Tagad mums ir nepieciešams telefona kameras attēls, par kuru mēs jau runājām.

-   Es tev jau teicu, ka neesmu aptinies ar sprāgstvielām.

-    Labi. Tad tikai novelc savu mēteli un kreklu un nofotografējies. Tad ieliec savu mēteli ratiņos un atsūti mums. Kad būs skaidrs, ka bumbu nav, mēs visi būsim laimīgi.

-    Ej galīgi!

-    Falkon, es nevarešu pierunāt policistus pildīt tavas prasības, ja tu nedarīsi to, par ko vienojāmies.

-    Es jau teicu ej tu galīgi!

Viņš pārtrauca sarunu un iebāza telefonu kabatā. Viņa seja bija pilnīgi neizteiksmīga. Beidzot viņš paskatījās uz Teo un sacīja:

-   Uz ko tu skaties?

-Tev vajadzētu ieklausīties, ko saka Džeks. Viņam ir loģiska domāšana.

-   Viņš ir melis. Viņi visi ir meļi.

-    Bet šobrīd liekas, ka tas esi tieši tu, kas vairāk līdzinās melim.

-    Kas tev ko prasīja?

Viņš piegāja pie maisa, atvēra un ielūkojās tajā.

Teo pāri visai istabai sajuta ēdienu smaržu. Viņš pēkšņi saprata, ka ir ļoti izsalcis.

-    Vai mēs ēdīsim vai tikai runāsim? Teo jautāja.

-    Es netaisos ēst tos mēslus, atbildēja Falkons. Iespējams, ka tie izdzimteņi tur ir pievienojuši miegazāles.

Teiktais izklausijas diezgan paranojāli, taču Teo nebija pārliecināts, vai viņam nav taisnība. Falkons satvēra burgeru un atrāva to vaļā. Smarža kļuva stiprāka un kārdinošāka, un Teo vēders skaļi ierūcās. Falkons piegāja pie Teo un pielika burgeru pie viņa lūpām.

-   Tev gan veicas. Tu būsi mans ēdiena pārbaudītājs.

Nekad savā mūžā Teo nebija atteicies no ēdiena, it īpaši, ja tas bija bez maksas. Pat tad, kad viņš bija nolemts nāvei, viņš bija vienīgais, kurš nepievienojās plašajam cietumnieku badastreikam. Taču tagad viņu pārāk neiedvesmoja izredzes pārbaudīt ēdienā iespējamo zāļu klātbūtni.

-    Es neesmu izsalcis.

Falkons piespieda pistoles stobru pie Teo pieres.

-    Es tev to nejautāju. Ēd!

Teo nokoda milzīgu kumosu.

-    Lūk, sacīja Falkons. Ļausim lielajam sunim paēst.

Teo nokoda vēl vienu kumosu. Pat zem pistoles stobra garšoja apbrīnojami labi.

Teo ātri košļāja un kāri rija burgeru.

-    Ko tu esi paslēpis zem mēteļa?

-   Neko.

-   Tādā gadījumā nofotografējies un parādi Džekam, ka tur tiešām nekā nav.

-    Nē. Lai tie maitas domā, ka man ir bumba; tas man patīk.

-    Bet, ja tā nav bumba, tad ko tu slēp zem mēteļa?

-    Kāpēc tu domā, ka es tur kaut ko slēpju?

-    Es to sajutu, kad mēs abi uz grīdas lauzāmies. Tur kaut kas ir apakšā. Kaut kas ar vadiņiem.

Viņu acis sastapās, un Falkona sejas izteiksme dramatiski pārvērtās. Likās, ka viņš vairs nav tik nervozs un saspringts, pēkšņi viņš kļuva atturīgs un apātisks. Teo nekad nebija redzējis tādu sejas izteiksmi, bet viņš savā mūžā bija redzējis dažas diezgan briesmīgas personas. Viņam radās dīvaina sajūta, ka viņš nejauši iekļuvis kādā citā Falkona dzīves daļā un ka Falkons nesaprot, ko darīt ar iebrucēju. Likās, ka istabā kļūst karstāks. Atvilkdams mēteļa rāvējslēdzēju, Falkons svīda, tomēr Teo bija nolādēti pārliecināts, ka tam nav nekāda sakara ar istabas temperatūru. Teo saspringa, kaut gan nebija pilnīgi pārliecināts, kāpēc.

-   Vai tu runāji par šiem vadiem? vaicāja Falkons.

Viņš tos bija satvēris dūrē un izvilcis laukā no mēteļa apakšas pietiekami talu, lai Teo tos varētu saskatīt.

-   Ak, velns! iekliedzās meteorologs.

-   Neuztraucies, Teo teica. Ja tur patiešām ir bumba, tad pašreiz nav istais laiks to raustīt aiz vadiem.

Falkons ar brīvo roku vadus satvēra stingrāk. Tajā pašā laikā viņš uzmanigi turpināja vilkt vaļā jakas rāvējslēdzēju ar roku, kurā turēja ieroci, un viņa rādītājpirksts joprojām bija piespiests pie pistoles mēlītes, bet vidējais pirksts vilka metāla rāvējslēdzēja cilpiņu pie ieroča roktura. Viņš nemitējās, līdz jaka bija pilnīgi vaļā. Pavisam lēni viņš atvēra smagā mēteļa labo pusi kā modelis, kas demonstrē drēbnieka šūta uzvalka oderi.

Teo ieraudzija, ka iekšēja kabata ir izspiedusies uz āru un uz to veda vadi.

-    Interesanti? jautāja Falkons.

Meteorologa acis iepletās kā apakštasītes.

-   Jums nav nekas mums jāpierāda. Tikai neaiztieciet to, labi?

Falkons kādu bridi palika pilnīgi nekustīgs, tomēr Teo likās, ka laiks velkas bezgalīgi. Falkona roka sāka celties augšup. Tad vadiņi savilkās un izliekums viņa kabatā sāka celties uz augšu.

-    Meteorologam taisnība. Liec taču tam mieru! Teo sacīja.

Falkons viņam nepievērsa uzmanību. Viņš izturējās kā burvju

mākslinieks, kas ar lēnām kustībām velk laukā trusīti no savas kabatas. Meteorologs ierāvās kaktiņā.

-   Stājieties, nedariet to!

Falkona sejas izteiksme atkal pārvērtās, Teo likās, ka tur atspoguļojas kaut kas līdzīgs jautrībai. Viņš parāva vadus uz augšu. Meteorologs iekliedzās, un Teo pievēlās tuvāk sienai, it kā tā varētu viņu pasargāt no sprādziena.

Nekas nenotika.

Teo atskatījās un pamanīja, ka vadiņu galā šūpojas maza metāla kastīte.

-    Kas tas ir?

Fakona sejā uzplauka sardonisks smaids.

-   Tas ir tikai vecs ģenerators.

Teo sirds bija sakāpusi kaklā. Var jau būt, ka tas ir kaut kads ar baterijām darbināms ģenerators, kas, protams, bija labāk par bumbu, taču joprojām nekas nebija skaidrs. Acīmredzot Falkons bija viens no tiem bezpajumtes cilvēkiem, kas savu vērtīgāko īpašumu vienmēr glabā pie sevis, lai cik savāds vai nekur nederīgs tas arī būtu.

-   Tu laikam nekad iepriekš nezini, kad tev būs nepieciešama pašam sava elektrība, Teo sacīja.

Falkons piegāja pie maisa, parakņājās tajā un izlaida caur pirkstiem aukla uzvērtas metāla krelles, it kā tā būtu brīnišķīga pērļu kaklarota.

-    Tu to uzzināsi, viņš ieminējās balsī, kas likās nākam no citurienes, no kādas Falkona paša personiskās pasaules attālas malas, kur uzmācīgais Teo tikai traucēja.

-   Tici man, gudreli. Tu to uzzināsi.

četrdesmit pirmā nodaļa

r

Seržanta Paulo sejā bija lasāms milzīgs atvieglojums.

Arī Džeks izjuta kaut ko līdzīgu, tā ka lūkošanās Paulo sejā bija tas pats, kas skatīties spoguli. Tā bija Paulo ideja ievietot sīku noklausīšanās ierīci dubultā papīra maisa dibenā starp šuvēm. Taču neviens no viņiem negaidīja panākumus jau tik atri bumbas nav. Zināmā mērā tomēr likās dīvaini priecāties par faktu, ka viņiem ir darīšana tikai ar paranojālu slepkavu, kuram ir pietiekami daudz munīcijas un kurš prot lieliski šaut ar pistoli. Tomēr mazas uzvaras ir relatīvs jēdziens, it īpaši sarunās ar ķīlnieku sagrābēju.

-   Tātad kas īsti ir meteorologs? jautāja Džeks.

-    Mēs domājam, ka tam vajadzētu būt Laika Burvim Valtam no septītā kanāla, atbildēja Paulo. Viņš ir devies prom no raidstacijas astoņos trīsdesmit vakarā un mājās tā ari nav ieradies. Šorīt par viņa pazušanu jau ziņoja sieva.

-    Viņa sieva? vaicāja Alisija. Es domāju, ka viņš ir homoseksuāls.

-   Tā visi domā, atbildēja Paulo. Varbūt tieši tāpēc viņš atradās viesnīcas istabā kopā ar divām prostitūtām. Viņš ir metroseksuālis, kas cenšas kaut ko pierādīt.

-    Tātad mēs zinām, turpināja Džeks, ka tur atrodas divi vīriešu kārtas ķīlnieki un divas sievietes. Teo būs pagrūti ar to visu tikt galā.

-   Tu gribēji sacīt Alisija ieteicās, ka Falkonam tā visa ir par daudz?

-    Nē. Es domāju tieši par Teo, atbildēja Džeks. Es lieliski zinu, kā mans draugs rīkosies. Viņš pat nemēģinās viens pats izkļūt no viesnīcas istabas, ja to nevarēs izdarīt ari visi pārējie, kas tur atrodas. Liekas, viņš tur ir iestrēdzis kopā ar divām pusaudzēm un Laika Burvi Valtu. Un tas viss tagad ir uz Teo pleciem.

Neviens neiebilda.

-   Vismaz tur nav bumbas, piebilda Alisija.

-    Tomēr tas ir interesanti, sacīja Paulo, kā viņš runā par ģeneratoru. To var saklausīt viņa balsī. Liekas, viņš domā, ka šis ģenerators ir bīstamāks par sprāgstvielām.

-     Arī man tā likās, teica Džeks. Taču ir grūti iedomāties, kā tas varētu būt.

-   Es domāju, ka mums jāliek lietā iztēle, Alisija ieminējās.

-   Kā tu to domā?

Viņa brīdi vilcinājās un atskatījās.

-   Mēs taču zinām, ka šis Falkons ir pieradījis savu spēcīgo maniakālo apsēstību. Te nav runas par to, ko viņš iedomājas darīt ar savu mazo ģeneratoru. Varbūt viņš sev ir iestāstījis, ka tam pietiek spēka mainīt Zemes polu magnētiskos laukus vai arī Mēness pievilkšanās spēku.

-   Vai tu par to esi pārliecināta?

-   Jā. Ko gan vēl es varētu domāt?

Vairākas iespējamās atbildes uz šo jautājumu izšāvās caur Džeka smadzenēm. Viņu atkal pārņēma tādi paši intuīcijas uzplūdi kā pirms dažām stundām. Viņš varētu apzvērēt, ka viņai nav taisnība.

-   Saki man, Alisij kas tevi visvairāk baida Falkonā?

Viņa uzmeta Džekam ziņkāru skatienu.

-    Protams, iespēja, ka viņš nogalinās ķīlniekus.

-   Ļauj man pajautāt citādi. Par ko visvairāk pašreiz baidās tavs tēvs?

-   Esmu pārliecināta, ka tieši par to pašu.

-    Kā tu to zini?

-   Es labi pazīstu savu tēvu.

-   Vai tiešām?

-   Jā, viņa atbildēja, nedaudz aizkaitināta.

-   Vai tev ir zināms, ko tajā nakti pie upes Falkona automašīnā darīja tava tēva miesassargs?

-    Par to es neko nezinu.

-   Un jūs, seržant?

Džeks bija cerējis Paulo pārsteigt un no viņa sejas izteiksmes izdarīt secinājumus. Taču Paulo tam bija pārāk gudrs.

-   Tiešām savādi ir ar cilvēkiem, kam kaut kas uz sirds. Ja viņi nespēj no tā atbrīvoties, tad parasti viss beidzas ar ķildu.

-   Ko jūs ar to gribat sacīt?

-   Aiztaupiet mums konfrontāciju, advokāt. Ja jūs vēlaties kaut ko jautāt, tad dariet to.

-   Labi, Džeks teica. Arī man labāk patīk uzdot jautājumus tieši. Vai kāds man varētu pastāstīt, ko tur darīja mēra miesassargs, vai arī jūs turpināsiet izlikties, ka par to neko nezināt?

-   Es esmu pārliecināta, ka viņam bija iemesls to darīt, sacīja Alisi ja.

-   Es to patiešām velētos dzirdēt. Jo tieši tajā naktī tika nogalināta sieviete.

-    Viņa tika sista lidz nāvei ar svina cauruli, uz kuras no vienas vietas ir atrasti Falkona pirkstu nospiedumi, Alisija atbildēja.

-   Alisij! ieteicās Paulo. Tas bija brīdinājums, jo viņa atklāja konfidenciālas izmeklēšanas detaļas puisim, kas bija (vai vismaz kādreiz bija) Falkona advokāts.

-    Man vienalga, viņa sacīja. Es manu, kurp jūs virzāties, Svitek, un tas nav nekas cits kā pilnīgs neprāts. Jums liekas, ka te kaut kas nelabi ož. Iespējams, jūs pat iedomājaties, ka tieši mans tēvs ir aizsūtījis savu miesassargu pie upes, lai pārliecinātos, vai Falkons atkal nav atnācis mani meklēt.

-   Iespējams, ka tieši tā es domāju, teica Džeks.

-   Alisij, Paulo iebilda.

-    Nē, es vēlos to tagad noskaidrot līdz galam. Tas ir smieklīgi. Pat ja mans tēvs būtu tāds cilvēks, kas to varētu izdarīt bet viņš tāds nav -, jūsu netiešajiem norādījumiem nebūtu nekādas jēgas. Ja Falkons pats būtu sevi nogalinājis, iespējams, tad jusu teiktajā būtu vismaz kāda loģika. Bet kāpēc gan mana tēva miesassargam būtu vajadzējis nogalināt neaizsargātu sievieti, kas tik ilgi ir bijusi bezpajumtniece, ka pat medicīnas eksperts nevarēja viņu identificēt?

Viņas teiktajā bija jēga, taču šajā sarunu posmā Džeks vēl nebija gatavs piekāpties.

-   Es pie tā strādāju.

-    Labāk koncentrējieties, lai palīdzētu Vinsam atrisināt krīzes situāciju.

-   Tam es piekritu, ieteicās Paulo.

Pēc brīža iezvanījās viņa telefons. Tā nebija viņu sarunu līnija, bet gan zvans no ārpuses. Paulo atbildēja un tad, aizsedzis mikrofonu, vērsās pie Džeka.

-   Tas ir policists Denens, kurš kopā ar jums apmeklēja "Lielo Bahamu banku un kredītsabiedrību". Lūdzu, atvainojiet mani uz pāris minūtēm.

Džeks nepakustējās.

-    Atcerieties nekādu noslēpumu!

Paulo jau gribēja iebilst, taču likās, ka viņš pārdomā. Varbūt viņš juta iespēju atkal atgūt Džeka uzticību, ja paliktu tepat, tomēr viņš nespeja ieslēgt telefona skaļruni, lai teikto dzirdētu visi. Saruna bija īsa, Paulo ļoti maz runāja, bet vairāk klausījās. Jau pēc pāris minūtēm saruna bija galā.

-   Vai Bahamu bankā atklajies kaut kas jauns? jautāja Džeks.

-   Patiesībā pavisam pretēji. Denens man kaut ko pastāstīja par bankas menedžeri misteru Railiju, kurš jūs šorīt ielaida bankā.

-    Kas ar viņu noticis?

-   Viņš ir pazudis.

Džekam bija nepieciešam bridis, lai saprastu sacīto.

-   Kā tā pazudis? Vienkārši aizmucis vai izdarijis kaut ko nelikumigu?

-   Tas vēl nav zināms. Taču Bahamu policija ir noskaidrojusi, ka visi datora ieraksti, kas attiecās uz Falkona seifa depozītu, ir iznīcināti. Gluži tāpat ir pazuduši arī visi ar roku rakstītie dokumenti un pat seifu piekļūšanas reģistrāciju grāmata.

-    Liekas, jums vajadzētu atrast misteru Railiju.

-Jā gan, atbildēja Paulo. Tā tas tiešām varētu būt.

Četrdesmit otrā nodaļa

/

I eo gaidīja, kas tagad notiks.

Ja ēdieniem, ko viņi paņēma no ratiņiem, bija pievienotas miegazāles, tad tagad jau vajadzētu sajust to iedarbību uz organismu. Teo neko nejuta. Tas viņam atgādināja laikus, kad Džeks reiz bija nolēmis doties pie dabas un pagādāt marihuānu, un atklājās, ka viņš bija samaksājis savam kolumbiešu strādniekam simt dolāru par maisu parastās raudenes. Patiesībā to atklāja tieši Teo. Džeks toreiz nodomāja, ka viņš patiešām ir apreibinājies. Nabaga Džeks.

Kā gan tas puisis bez manis izdzīvos?

-   Es gribu tikt laukā no šejienes, ierunājās meteorologs.

Viņš runāja klusu, īpaši nevēršoties ne pie viena. Nebija pat

skaidrs, vai viņš vienkārši skaļi nedomā.

-   Ko tu tur teici? viņam uzsauca Falkons.

-   Es neko nesacīju. Tas bija viņš, ar galvas mājienu norādīdams uz Teo, atbildēja meteorologs.

Ja vien viņa rokas nebūtu saietas, Teo sīko nekauņu būtu pārrāvis uz pusēm. Sevis paša un meiteņu dēļ viņš saglabāja mieru.

-   Es gribu alu, sacīja Teo, tas ir viss, ko es sacīju.

-   Man nav alus.

-   Mēģini paprasīt numuriņu apkalpotājam.

-   Mēģini aizvērt savu nolādēto muti.

-   Vai mēs vismaz varētu aiziet uz vīriešu tualeti?

Falkons piekrītot pamāja.

-Uz priekšu!

-   Vai tad tu mūs neatsiesi? jautaja Teo.

-    Nē. Leciet tik turp un ļaujiet tai palaistuvei Natālijai paturēt jūsu lietiņas, kamēr tiekat galā.

Tieši tā ari viņi izdarīja, un, kad bija beiguši, telpā iestājās saspīlēts miers, gluži kā klusums pirms vētras. Falkons beidzot bija novilcis mēteli, taču nelikās, ka viņš piekritīs Džeka prasībai to nosūtīt policijas pārbaudei. Mētelis bija savīstīts un gulēja kaktā blakus mazajam ģeneratoram. Kādu laiciņu Teo šo rīku uzmanīgi nopētīja. Mantiņa izskatījās simt gadu veca, ja vien portatīvie ģeneratori toreiz vispār būtu ražoti. Katrā ziņā vismaz divdesmit pieci vai pat trīsdesmit gadi tam bija noteikti. Melnā metāla kārbiņa bija saskrambāta un netīra, vienā stūri rēgojās neglīts iedobums, it kā tā būtu kādreiz nosviesta no ēkas jumta. Trūka vienas pogas vai taustiņa, un to atgādināja vienīgi no apaļa cauruma ārā izliekusies skrūve. Teo ievēroja, ka šajā kastē ir divi mēraparāti voltmetrs un ampērmetrsun stikls, kas aptvēra vienu no tiem, bija sasprēgājis kā zirnekļa tīkls. Iespējams, ka tas reiz bijis darba kārtībā un varbūt pat ticis pārslogots. Teo vēlējās zināt, vai tas joprojām var darboties.

Un viņš gribēja kaut ko vairāk uzzināt ari par metāla krellēm, kas atradās maisā.

Divdesmit stundas. Teo cerēja, ka tas ilgāk nevilksies. Viņš prātoja, cik ilgi vēl policisti ļaus tam visam turpināties, pirms sūtīs specvienibas vīrus izlauzt durvis. Vienu dienu? Divas? Viņš atcerējās FIB kauna pilno Dāvida sektas aplenkšanu Vako, Teksasā, kas vilkās gandrīz divus mēnešus. Ja lietā bija iesaistīti vājprātīgi cilvēki, atrisināt situāciju bija daudz sarežģītāk. Salīdzinājumā ar Falkonu šīs sektas vadonis Dāvids Korešs likās pat daudzmaz saprātīgs.

-   Man jātiek laukā, ierunājās meteorologs. Viņš klusu šņukstēja. Saviebies, cieši aizmiedzis acis, viņš it kā centās aizgainīt savas ciešanas. Puisis jau bija nonācis līdz kādai robežai vai pat ticis jau tai pāri.

-    Klusu! iekliedzās Falkons. Vai arī tu būsi nākamais uz grila.

Uz grila? Teo prātoja. Ko viņš ar to domāja hotdogus vai hamburgerus?

-    Šeit ir pārāk karsti! iesaucās Natālija. Viņa kopā ar savu ievainoto draudzeni joprojām atradās vannas istabā aiz aizvērtām durvīm. Lūdzu, atveriet durvis!

Falkons pat nepakustējās.

Teo juta līdzi meitenēm. Istabā bija smacējoši karsti. Meteorologam atverot ārdurvis, istabā bija ieplūdis svaigs gaiss, bet tas bija ildzis tikai trīs minūtes, un tagad viņi jau atkal un atkal elpoja to pašu sasmakušo dvaku. Uz Teo krekla līdz pat mugurai bija notecējis sviedru trīsstūris, un viņš spēja tikai iztēloties, ko pašlaik izjūt abas meitenes, kas ieslodzītas šaurajā vannas istabā ar tualeti, kurā nav ūdens.

-   Ei, ģēnij! Teo ieteicās. Viņas tur var nosmakt.

Falkona skatiens joprojām bija piekalts papīra maisam, it kā viņš atrastos transā.

Natālija atkal iesaucās:

-   Viņai kļūst sliktāk. Atveriet durvis!

Falkons pat nesarāvās. Teo jau gandrīz sāka kliegt, lai Falkons atjēgtos, bet viņš beidzot piecēlās un sāka tuvoties maisam.

-   Tu taču nemaz negribi klausīties, ko es saku, vai ne?

Teo jau iedomājās, ka Falkons to saka viņam, taču tā nebija. Likās, viņš atkal ir ieshdzis savā apsēstībā.

-    Vai tu mani dzirdi, Svitek? Falkons sacīja. Es tev teicu, lai tu paprasi Paulo to, ko man vajag. Kāpēc tu neieklausies mani?

Viņš brīdi pagaidīja un tad pats atbildēja uz jautājumu, runādams tā, it kā viņš būtu Džeks.

-   Es klausos, Falkon. Es tikai vairs nevēlos spēlēt ar tevi mīklu minēšanas spēles.

Tad viņa sejas izteiksme pēkšņi pārmainījās, un Falkons atkal bija viņš pats.

-    Tu spēlēsi ar mani visas tās spēles, kuras es gribēšu, lai tu spēlē. Pasaki man kaut ko, Svitek. Tas nav noslēpums. Ko es gribu? Ko es patiešām gribu?

Viņš nedaudz apdomājās, jau atkal tēlodams Džeku.

-   Vai tu vēlies runāt ar Alisiju Mendosu?

-   Nekā, tās ir vecas ziņas. Tie mēsli jau velkas pārāk ilgi. Nav iespējams kaut ko nokārtot tik vienkārši. Šaja spēlē tas viss jau ir nokavēts.

Falkons atkal mainīja lomu.

-   Tad saki man, ko īsti tu vēlies.

Pēkšņi viņš no jauna bija Falkons un noliecās tuvāk maisam, it kā uzsvērdams sava nolūka svarīgumu.

-   Labi, es tev pateikšu, ko vēlos. Es gribu, lai Alisija lūgtos sarunu ar mani.

Falkons par atbildi iesmējās, kā to būtu darījis Džeks.

-   Tas nekad nenotiks.

-   Ak jā, tas notiks gan, Svitek. Nemaz nebūs ilgi jāgaida, kad viņa ļoti gribēs runāt ar mani. Viņa to tik stipri vēlēsies, ka nekad vairs nespēs aizmirst, kas ir Falkons. Un, kad viņa to izdarīs, viņa man pateiksies. Viņa patiešām to darīs. Viņa būs man pateicīga.

Bija savādi vērot viņu tik pārliecinoši attēlojam šo sarunu, it kā istabā patiešām atrastos Džeks, taču Teo pēkšņi ienāca prātā, ka Falkons nemaz nav apmāts. Šoreiz likās, ka viņš ir pavisam ārprātīgs. To, ka viņš tāds ir, Teo jau bija sapratis pirms kāda laika. Maisā atradās mikrofons, un, ieskatījies Falkonam acīs, Teo saprata, ka viņš grib maisu saplēst gabalos. Pirms tas notiktu, Teo gribēja nosūtīt Džekam vismaz kaut kādas informācijas druskas.

-    Ei, Falkon!

Viņš gan paskatījās Teo virzienā, taču bija vēl pārāk aizņemts ar savu iedomāto sarunu ar Džeku, lai pievērstos Teo.

-   Meitenei, kas atrodas vannas istabā, patiešām ir nepieciešams ārsts! Teo uzsauca.

Falkons neatbildēja.

-   Vai tu mani dzirdi? jautāja Teo, runādams pietiekami skaļā balsi, lai telefonā viņa teiktais butu labi sadzirdams. Es tev saku meitene, kas atrodas vannas istabā, ir ievainota, un viņai patiešām nepieciešams ārsts.

Falkons pacēla papīra maisu un izgāza uz grīdas ēdienus, dzērienus un metala krelles. Viņš pacēla krelles un nolika tās stūri pie ģeneratora. Tad viņš pārtikas maisu lēni pa stūriem pārplēsa un noklāja brūno papiru uz grīdas kā kājslauķi. Viņš sāka pa to staigāt, cik vien uzmanīgi spēdams, it ka baidīdamies uzkāpt uz mīnas.

-    Ārstu? viņš jautāja, piesardzīgi sperdams nākamo soli.

-    Vai tu sacīji, ka meitenei nepieciešams ārsts? Atkal viens solis.

-   Tad tas patiešām ir slikti. Jo ārstu mēs nekur nevaram atrast.

Viņš pagāja vēl divus soļus, pamazām tuvodamies krustu šķērsu sašūtajam maisa dubultajam dibenam.

-    Bet, ja tu viņu atradīsi, viņš piebilda, paceldams pēdu, it kā mēģinādams noturēties līdzsvarā, lai nospiestu kādu tarakānu, ja tu tiešām varēsi runāt ar kādu sūda dakteri, tad noteikti pajautā viņam par la bruja.

Viņš no visa spēka iespēra pa maisu un sašķaidīja starp šuvēm ievietoto niecīgo mikrofonu ar paukšķi, ko varēja sadzirdēt visā istabā.

-    Raganu, viņš piebilda, šoreiz vērsdamies tieši pie Teo.

Četrdesmit trešā nodaļa

r

Otāvēdams pie sava mobilā komandcentra, Vinss ļāvās pārdomām par savu pašreizējo dzīvi, par to, ko viņš ir zaudējis vai ieguvis.

Vinss sevi neuzskatīja par eksistenciālistu, bet liktenīgā kārta tieši aklums reizēm palīdzēja viņam paskatīties uz sevi no malas. Reizēm viņš redzēja sevi kā laimīgu Vinsu, kas pielāgojas pasaulei, kura nav atkarīga no tā, vai to var saskatīt vai ne. Viņš pazina Alisijas smaržu aromātu un sajuta, kā tas dienas garumā lēnām gaist. Viņš spēja sadzirdēt soļus ap sevi un pat atšķirt specdienesta vīru smago stampāšanu un daudz vieglākos Alisijas soļus, kad viņa devās prom uz restorānu, atstādama viņu vienatnē ar savām domām. Viņš varēja sajust sejā vieglu vēju un saost veļas mazgātavu, kas atradās tālāk uz ielas. Virs galvas viņš dzirdēja lidojam helikopterus, aiz kāda kvartāla dūca automašīnas, it kā tur būtu satiksmes sastrēgums ap Biskeina bulvāri. Pat īpaši nepiepūloties, viņš varēja atšķirt autobusus no kravas mašīnām, kravas mašīnas no vieglajām automašīnām, nelielās vieglās mašīnas no limuzīniem. Pavisam netālu dūdoja balodis, tad tam pievienojās vēl cits, un izklausījās, ka viņi cīnītos par maizes gabaliņu, kuru kāds ir nometis automašīnu stāvvietā. Aizcirtās automašīnas durvis. Tālumā runāja kāds vīrs. Nē, tur nebija tikai vīrietis tur bija arī sieviete, lai gan Vinss nevarēja saprast, par ko viņi runaja. Zināmā mērā viņš vairāk apzinājās to, kas atradās ap viņu, vai vismaz spēja labāk iedziļināties apkārtējās detaļās, kā to varētu daudzi redzīgi cilvēki.

Tomēr citreiz, vērojot sevi no malas, viņš redzēja tikai muļķa Vinsu, kas bezrūpīgi slīdēja pasaulē, kura viņam palīdzēja, ar skaņu, smaržu, garšas un pieskārienu palīdzību radīdama iespaidu par visu, kas ap viņu notika. Muļķa Vinss nespēja saprast, ka viņš pašreiz dzīvo, galvenokārt noskaņots pret visu negatīvi, nespēdams novērtēt to, ka visa pasaule ap viņu joprojām eksistē, pat ja nav saskatāma, un nespēj, pat skaļi kliedzot, likt viņam atkal sevi pazīt.

-    Paulo, ierunājās seržants Čavess.

Vinss pagriezās balss virzienā un nostājās ar seju pret specvienības vadītāju.

-Jā?

-    Zvana priekšniece Renfro. Viņa veļas ar mums aprunaties. Iesim uz specvienibas mašīnu.

Viņš satvēra Vinsu aiz rokas un mēģināja viņu vest uz mašīnas pusi. Vinss pretojās ne jau tāpēc, ka nevēlējās turp doties, taču Čavess nepārprotami uzskatīja, ka aklajiem degunos vajadzētu ievērt misiņa riņķus, lai viņus varētu vadāt apkārt kā noklīdušus lopus.

-    Pilnigi pietiks ar to, ka es turēšos jums pie elkoņa, sacīja Vinss.

Viņi iekāpa mašīnā pa sānu durvīm. Čavess novirzija Vinsu uz vienu no kapteiņa krēsliem, sev paņēma otru un aizbīdīja durvis ciet.

-    Priekšniec, tagad mēs visi esam šeit, Čavess teica mikrofonā.

-    Labi, balsij rezonējot skaļrunī, atbildēja Renfro.

-   Vai jūs jau vēlaties saņemt jaunākos notikumu precizējumus? vaicāja Vinss.

-    Nē, ja vien pēdējās piecās minūtēs kaut kas nav mainījies.

-    Nekas nav mainījies.

-    Labi, priekšniece noteica. Mēs ar Čavesu aprunājāmies un nonācām pie vienāda secinājumā. Es zinu, ka jūs to nevēlēsieties, taču ir pienācis laiks sakt darboties, lai viņu nošautu.

-Ko?

-   Mēs dabūsim viņu laukā, kā tulkodams piebilda Čavess.

-    Bet viņš taču tikko atzina, ka viņam nav bumbas, Vinss sacīja.

Priekšniece iebilda:

-    Mēs tam īpaši nevaram ticēt. Teikdams, ka viņam bumbas nav, Falkons labi zināja, ka maisā ir paslēpta noklausīšanās ierīce.

-    Es gan nedomāju, ka viņš cenšas mūs apmānīt.

-   Tam nav nekādas nozīmes, sacīja Čavess. Bruņinieks Teo mums atsūtīja pietiekami skaļu un skaidru vēstījumu. Vannas istabā atrodas kāds, kas ir ievainots un kam nepieciešama ārsta palīdzība.

-    Piekrītu, sacīja Vinss. Es tieši pašlaik apdomāju savu nakamo telefona zvanu. Ļaujiet man mēģināt pārliecināt Falkonu, lai viņš atlaistu meiteni uz slimnīcu.

-   Tas ir smieklīgi, iebilda Čavess.

-    Lai viņš runā, sacīja priekšniece. Paulo, kādā veidā jūs gatavojaties dabūt ievainoto ķilnieci no turienes laukā?

-   Mēs varam pieripināt neatliekamās medicīniskās palīdzības nestuves pie durvīm gluži tāpat, kā to izdarījām ar pārtikas ratiņiem.

Čavess nicīgi iesmējās.

-    Tam nu Falkons negribēs vairs uzticēties. Mēs taču ievietojām noklausīšanās ierīci pārtikas maisā. Iespējams, viņš tagad nodomās, ka nestuves, kas pieripo pie viesnīcas istabas durvīm, ir Trojas zirgs, kurā atrodas speciāli apmācīti, trīs pēdas gari specvienības vīri.

-   Varbūt viņš atļaus ārstam ieiet un apskatīt meiteni, sacīja Vinss.

-   Varbūt viņš saņems vēl arī ārstu par ķīlnieku. Priekšniec, mēs abi taču jau apspriedām šo jautājumu, tagad mēs tikai zaudējam laiku. Mēs labi zinām, ka meitene tur var nomirt.

Iestājās klusums, un tad priekšniece ierunājās:

-   Tieši tāpēc es atzīstu šo variantu, Paulo. Es nevaru jums atļaut bezgalīgi runāties ar Falkonu, apzinoties, ka tur atrodas ķīlniece, kurai ir nepieciešama medicīniskā palīdzība.

-   Tātad mēs dodamies tur iekšā, ja? vaicāja Čavess. Tas ir labs plāns.

-   Tas vispār nav plāns, noteica Vinss. Ja vien jūs negribat, lai ķīlnieki ietu bojā.

-   Paulo ir taisnība, priekšniece teica. Es gribu, lai snaiperis vispirms mēģina viņu nošaut, pirms mēs izlaužam durvis. Varbūt mēs varam viņu piedabūt atvērt durvis vai pienākt pie loga. Paulo, man nepieciešama jūsu palīdzība, lai to izdarītu.

Pēkšņi Vinsam likās, ka viņš būtu saņēmis atbildes uz visiem jautājumiem, it kā viņam kads būtu skaļi iekliedzis ausīs par viņa iesaistīšanas patiesajiem iemesliem. Vinsents Paulo nebija šeit ataicināts, lai palīdzētu atbrīvot ķīlniekus. Viņam paredzētā loma bija vienīgi Falkona nāvessoda izpildīšanas veicināšana un atbalstīšana. Un viņš ar nožēlu saprata, ka tieši tādā veida jau pašā sākumā bija iecerēta muļķa aklā vīra līdzdalība.

-   Labi, priekšniec. Ļaujiet man padomāt, kā es varu jums palīdzēt.

Č etrdesmit ceturtā nodaļa

džeks stāvēja restorāna otrā pusē pie atkritumu tvertnēm un gatavojās zvanīt tēvam. Kad viņš jau bija uzspiedis sešus ciparus, viņu pārtrauca formā tērpies policists.

-    Kāds cilvēks pie aizžogojuma neatlaidīgi vēlas jūs satikt, viņš teica.

Šis bija viens no tiem brīžiem, kad Džekam neizprotami likās, ka ari viņa tēvs tieši pašlaik vēlas ar viņu aprunāties.

-    Kas tur ir?

-   Viņa teica, ka esot jūsu abuela. Es teicu, ka jūs esat aizņemts. Bet viņa ir, saudzīgi izsakoties, ļoti neatlaidīga. Nedaudz jukusi veca dāma. Tas jau nav nekāds noziegums. Mana abuela arī ir traka.

Ne tik ļoti ka manējā, nodomāja Džeks. Viņš nolika telefonu atpakaļ. Vispirms ir jāpievēršas tām lietām, kas ir pirmās, un abuela nekad nebija ar mieru būt otrā.

-    Labi. Iesim.

Abuela, protams, bija Džeka vecmāmiņa no mātes puses, viņa galvenais informācijas avots par māti, kuru viņš nekad nebija redzējis. Džeka māte bija nomirusi, kad viņš vēl atradās slimnīcas jaundzimušo nodaļā. Kad Džeks vēl bija bērnu autiņos, viņa tēvs apprecējās no jauna. Džeka pamāte bija laba sieviete, taču viņai bija vājība uz džinu un martini un neizprotams naids pret Harija pirmo mīlestību, līdz ar to arī pret visu, kas bija saistīts ar Kubu. Tā nu Džeks bija daļēji Kubas zēns, kas ticis audzināts pilnīgā angļu izcelsmes amerikāņu ģimenē, bet kam nebija nekādu sakaru ar kubiešu kultūru, un tas bija trūkums, kuru viņa abuela bija apņēmusies izlabot. Rezultāts labākajā gadījumā bija visa tā sajaukums.

-   Džek Svitek, ven aca. Nāc šurp!

Viņa stāvēja aiz svītrotā nožogojuma, sakrustojusi rokas uz krūtīm, drūmi un neatzinīgi raudzīdamās uz priekšu. Džeks palika nožogojuma otrā pusē. Neizskatījās, ka te būtu sagaidāms kas jauks, tāpēc zināma oficiāla aizsargāšanās no viņas dusmām nenāca par ļaunu.

Viņš pieliecās tuvāk, noskūpstīja vecmāmiņu uz pieres un jautāja:

-    Ko es tagad esmu nodarījis?

Abuela bija iecienījusi radiopārraides, un tas palīdzēja uzlabot viņas angļu valodu, taču runādama viņa bieži vien izmantoja tikai tagadnes laiku.

-Tavs tēvs man piezvana un saka, ko tu tagad dari.

-    Es viņam lūdzu to izdarīt, Džeks atbildēja.

-    Tad es ieslēdzu televīzijas ziņas un dzirdu pieminam tavu vārdu. Tad kā es varu zināt, ko tu dari?

-   Piedod! Es biju ļoti aizņemts.

-   Tik ļoti aizņemts, ka nav laika paņemt telefona klausuli un pateikt man, ka ar tevi viss ir kartībā?

-    Abuela, es vadu sarunas par ķīlnieku atbrīvošanu.

-   Un es esmu pārliecināta, ka tev ir tukšs vēders.

-    Es patiešām vel neesmu pārāk izsalcis.

-Tātad tu vispār neko neēd?

Pēkšņi Džeks jutās kā piecgadīgs puišelis.

-   Es apēdu pusi no kokosriekstu pastelito.

-   Hmm… Por lo metios, lo que comiste fue algo Cubano. Vismaz tas bija kubiešu ēdiens.

Viņai pie kājām bija nolikts piknika grozs, un piepeši Džeks sajuta ēdiena smaržu. Vecmāmiņa pacēla grozu un teica:

-   Es atnesu tev šo te.

Džeks paņēma grozu un spēja tikai pasmaidīt.

-   Gracias.

-   Piedāvā ari saviem draugiem.

-   Noteikti.

Viņas sejā parādījās neviltota interese.

-    Kā klājas Teo?

Džeks centās runāt pārliecinoši.

-   Tu taču pazīsti Teo. Ar viņu viss būs kartībā.

Vecmāmiņa piekrītoši pamāja un pievērsās vieglākam sarunas

tematam, it kā juzdama, ka jānovirza Džeka uzmanība no nepatīkamām lietām. Viņa pavilka nost pār groziņu pārklāto sarkanbalti izšūto drānu.

-    Te ir četras Kubas sviestmaizes, tās joprojām ir siltas, tieši tādas, kā tev patīk. Te ir arī papas fritas, kas ir deliciosa ar zaļo olīvu un ķiploku mojo. Un saldajam te ir tres leches, tu jau zini, ka to es pati esmu izgudrojusi.

Džeks smaidīja. Bija jau pagājis kāds laiciņš, kopš abuela bija sevi padarījusi par izsmiekla objektu spāņu valodā runājošā radiopārraidē, zvanīdama un apgalvodama, ka izdomājusi tres leches Nikaragvas gaumē. Bet kas gan bija Džeks, lai viņu par to nosodītu?

-   Tas ir tavs mantojums, viņš sacīja.

Viņa paliecās uz priekšu un noskūpstīja mazdēlu uz vaiga.

-   Nē, tas esi tu.

Tad viņa stingri pavērās Džekā un teica:

-   Neesi muļķis!

-   Es tāds nebūšu.

-   Labi. Pamēģini vēl šo, viņa sacīja, pasniegdama viņam kaut ko saldu.

Džeks paņēma gabaliņu, un tas patiešām bija ļoti garšīgs.

-    Man patīk torinos.

-   Aye, mi viiia! abuela iepleta acis. Turoties.

-   Atvaino!

Par šo vārdu Džekam nebija īstas skaidrības. Tāpat Džekam bija ari vēl ar aptuveni divām trešdaļām visu spāņu valodā sastopamo vārdu. Taču tāda sarunu valodas vārdu lietošana bija ļoti noderīga prāta trenēšanai.

-    Abuela, saki man, vai tur, Kubā, kādreiz ir dzirdēts par tādiem bezpajumtes ļaudīm kā los Desaparecidos? Pazudušie?

-    Kāpēc tu man to jautā?

-   Tāpēc, ka Falkons ir bezpajumtnieks, un viņš mūsu sarunas laikā vairākas reizes pieminēja šo vārdu. Mēs cenšamies noskaidrot, ko tas nozīmē. Es domāju, ka varbūt kubiešu žargonā tā sauc bezpajumtes cilvēkus.

-   Es par to nekad neesmu dzirdējusi. Bet vai tu zini, ka šis vīrs nav kubietis?

-   Patiesībā viņš ir gan. Kad biju viņa advokāts, es redzēju viņa personas lietu. Viņš ir ieradies šeit no Kubas astoņdesmito gadu sākumā.

-    Iespējams, ka viņš ir ieradies no Kubas, bet viņš nav kubietis.

-    Kā tu to zini?

-   Šorīt es skatos televīzijas pārraidi. Tur rāda, kā policija viņu savāc no tilta. Viņš klaigā spāņu valodā, lamādams policiju, kad tā viņu arestē, un pārmet, ka viņš nevar runāt ar mēra Mendosas meitu. Bet tā nav kubiešu spāņu valoda. Es to labi protu atšķirt. Tici man. Ese hombre no es Cubano.

Šis vīrs nav kubietis.

Abuelai ne vienmēr bija taisnība, taču vienu Džeks bija bija iegaumējis. Tiklīdz runa bija par kaut ko spānisku, viņas teiktais vienmēr bija zelta vērts. Falkons nebija kubietis. Džeks par to tagad bija pārliecināts.

-    Paldies, viņš sacīja.

-   Protams. Nav par ko.

Acīmredzot viņa domāja, ka viņš pateicas par ēdienu, bet tas tā nebija.

-    Ir gan, viņš teica, skatienam slidot uz norobežoto bulvāri mobilā komandcentra virzienā. Man liekas, tas pavisam noteikti ir kaut kas svarīgs.

Četrdesmit piektā nodaļa

Alisija traucās uz mājam ne uz savām pilsētas mājām Kokospalmu birzi, bet uz Vidusjūras stila villu, kurā viņa bija uzaugusi. Mendosas dzīvoja šajā mājā, kopš Alisijai bija septiņi gadi. Tā nebija nekāda pārspīlēti liela pils, it īpaši salīdzinājumā ar jaunajām, desmit tūkstošu kvadrātpēdu lielajām ēkām, kas pārklāja Dienvidfloridu kā baismīgs sarkans vilnis, taču tā bija lieliska veca māja. Divas ar purpurkrāsas bugenvilejām apvītas kolonnas stāvēja sardzē pie ieejas aleja. Tālumā aiz dzelzi kaltajiem vārtiem atradās apļveida iebraucamais ceļš, un Alisijai bija nācies iegaumēt, ka braukt ar skrituļslidām pa Čikāgas ķieģeļiem klāto ceļu nav ipaši laba doma.

Viņa novietoja automašīnu zem lielākā no dižajiem ozoliem, kas ar varenajiem zariem apēnoja īpašumu, un tad devās iekšā mājā savā ierastajā veidā vienu reizi piezvanīja pie durvim, lai brīdinātu visus tos, kas varbūt pašreiz staigāja apkart, tērpušies apakšveļā, un tad atslēdza durvis ar savu atslēgu. Kad viņa gāja garām virtuvei, māte viņu jau sveicināja.

Alisij, es tevi šodien nemaz necerēju ieraudzīt, silti pasmaidījusi, viņa sacīja.

Grasiela Mendosa bija satriecoši skaista latīņamerikāniete, kas prata lieliski uzturēt sevi kartībā, taču šodien viņa izskatījās pēc cīnītājas par sieviešu tiesībām Mārdžorijas Stounhmas-Daglasas, tērpusies zilos džinsos, kam abi ceļgali bija bagātīgi notriepti ar treknu, melnu augsni, un noļukušu salmu cepuri galvā. Viņa kaislīgi aizrāvās ar dārzkopību.

-   Arī es necerēju kaut ko tādu ieraudzīt, sacīja Alisija.

-   Vai viņi ir atrisinājuši ķīlnieku problēmu?

-   Vēl ne. Man jātiek atpakaļ, bet vispirms kaut kas ātri jānoskaidro.

-Šeit?

-   Jā. Viņa saprata, ka, iespējams, to nevar izskaidrot, tāpēc pat necentās to darit. Vai visas manas vecās lietiņas vēl atrodas guļamistabas sienas skapī?

-   Jā, protams.

-   Iespējams, tas izklausās savādi, bet tur ir kaut kas tāds, kas man pašlaik ļoti nepieciešams.

-   Kas tas ir? Varbūt es varētu palīdzēt.

-   Nē, es tikšu galā. Tas ir saistīts ar manu darbu policijā.

Tas ar katru brīdi izklausās arvien dīvaināk, saprata Alisija.

-   Labi, māte atbildēja. Pakliedz, ja tev kaut ko vajag.

-   Paldies, mammu!

Viņa pagriezās un devās tieši uz savu veco guļamistabu, kas tagad vairs neatgādināja to Alisijas svētnīcu, kāda tā bija saglabājusies vairākus gadus pēc tam, kad viņa bija pametusi mājas. Beigu beigās vecāki to bija pārveidojuši par kabinetu, lai ari joprojām to rotāja dažas viņas pusaudzes gadu atmiņas, arī ziņojumu dēlis ar vārdiem un telefonu numuriem, kas toreiz bija ārkārtīgi svarīgs, bet kam tagad nebija nekada sakara ar viņas pašreizējo dzīvi. Nebija laika nodoties atminam.

Alisija devās pie sienas skapja, kas līdzinājās laika kapsulai, pilnai ar godalgām, rotaļlietām, skolas gadagrāmatām un vēl citām piemiņas lietām. Meklējumu loks bija ļoti šaurs viņai bija jāatrod Manuels Garsija Ferre.

Ferre bija radījis dažas viņas bērnībā iemīļotās multiplikācijas filmas. Nebija daudz amerikāņu, kas zināja par viņa talantu, kaut ari tieši viņa animētā filma La Manuelita bija Argentīnas oficiālais pieteikums tūkstoš deviņi simti deviņdesmit devītā gada Akadēmiskajai godalgai. Taisnību sakot, pat apbrīnojami maz argentīniešu zināja šos sīkumus par filmu radīšanas vēsturi. Alisija nebija nekāda lietpratēja jautājumos par saviem senčiem, bet viņa jau sen bija ievērojusi, ka Argentīna neizrāda pārāk lielu entuziasmu savas kultūras atbalstīšanā. Argentīnieši pat nebija atzinuši tango (kas radas bordeļos), līdz tas nāca modē Parīzē, un valsts turpināja nonievāt lielisko tango mūzikas komponistu Astoru Pjacollu pat tad, kad eiropieši viņu sauca par ģēniju. Argentīna bija tikpat vēsi izturējusies arī pret savā valstī uzņemtajām filmām, no kurām ļoti daudzas bija patiešām pirmklasīgas, taču Argentīnas kinoteātru kasēs tās atpalika no Holivudas supergrāvējiem un Eiropā ražotajām filmām.

Taču Alisijas tēvs, kas dzīvoja tūkstošiem jūdžu attālumā no savas dzimtās zemes, bija pārliecināts, ka viņa meita pazīst Ferres darbus, kuri jau desmitiem gadu sajūsmināja spāniski runājošos bērnus. Viņš apgādāja Alisiju ar komiksu grāmatām un multiplikācijas filmu videoierakstiem, kuras reiz bija rādītas Buenosairesas trīspadsmitajā kanālā un citos Argentīnas televīzijas kanālos. Viņš to darīja tādēļ, lai meitu jau agrīnā vecumā vairāk saistītu ar viņu dzimteni un viņa labāk apgūtu vecāku dzimto valodu.

Meklēdama isto kasti, Alisija pārbaudīja plauktus no pašas augšas līdz apakšai. Saprotams, ta atradās tikai pēdējā viņas pārmeklētājā vietā. Alisija to izvilka no plaukta un novietoja uz grīdas, tad atlocija malas un ielūkojās iekšā. Viņai pretī vērās pavisam cits laikmets. Pašā augšā atradās komiksu grāmatiņas. Viņas iecienītā "Mazā zēna dēkas" par kāda bāreņa piedzīvojumiem, kurš cīnījās pret ļaunajiem spēkiem. Tikai pasakot burvju vārdus, puika spēja pārvērsties par Superzēnu. Zilā tērpā viņš traucās pa gaisu ar maza propellera palīdzību, kas bija piestiprināts pie viņa galvas.

Alisija mazliet nostalģiski pasmaidīja un nolika komiksu grāmatiņas malā.

Zem komiksiem viņa atrada videokasetes, kas bija sakārtotas kastē gluži kā grāmatu muguriņas uz plaukta. Alisija nevarēja atminēties, ka būtu reiz apzināti nolēmusi tās saglabāt visus šos gadus, taču viņa saprata, ka kaut kur dziļi sirdi bija vēlējusies tajās dalīties ar saviem pašas bērniem. Kādu bridi viņa atļāvās iztēloties, vai viņu tevs varētu būt Vinss, taču noskuma, iedomājoties, ka viņš nekad to visu nevarēs redzēt. Viņa atkal mēģināja par to vairs nedomāt. Svarīgi bija tas, ka visas viņas vecās, iemīļotās lietas joprojām bija šeit. Alisija viegli pārlaida pirkstus pār virsrakstiem, meklēdama to vienu, kas viņu sevišķi interesēja. Viņa to nevarēja atrast. Viņa pārbaudīja vēlreiz, zinādama, ka tai ir jāatrodas šeit.

Tās vairs te nebija.

Alisiju pārņēma viegli drebuļi, taču ļaunākās aizdomas vēl nebija apstiprinājušās. Varbūt viņa to bija aizdevusi kādam bērnības draugam un pēc tam aizmirsusi. Varbūt kāda iemesla dēļ viņa kādreiz bija nolēmusi to nesaglabāt. Tomēr neviena no šīm iespējām nelikās piemērota. Viņa bija sargājusi savu kolekciju kā zeltu.

Pārlaidusi skatienu istabai, Alisija pamanīja personālo datoru, ko viņas vecāki bija šeit novietojuši. Tas darbojās, un ekrānā vīdēja mirdzoši zilas debesis un pūkaini, balti mākoņi. Viņa piegāja pie datora, ieslēdza interneta pārlūkprogrammu un meklētājā uzrakstīja dažus vajadzīgos vārdus. Saņēmusi nepieciešamo atbildi, viņa atvēra saitu.

Uz ekrāna piķa melnais fons pārveidojās necaurredzamās nakts debesīs, kurās varēja manīt zibens uzliesmojumus un mirgojošas zvaigznes. Vienā pusē trīsēja nokaltis koks bez lapām. Divu oranžu ķirbju izdobtās acis uzplaiksnijās gan ar baltu, gan melnu gaismu. Drīz vien centrā parādījās briesmīgs viktoriāņu laika stila nams, tā durvis un logi bija nesimetriski, un likās, ka tas var kuru katru bridi sabrukt. Vējā starp māju un veco koku plivinājās melns sikspārnis. Un pie melnajām debesim parādījās mirdzoši oranži burti tas bija virsraksts:

La Covacha de la Bruja Cachavacha.

Un beidzot spiedzošā, biedējošā balsi, kas joprojām uzdzina Alisijai drebuļus, ragana la bruja sacija: "Bienvenidos a mi casa."

Apsveicu ar ierašanos manā majā.

Šī ragana nebija nekāda Elizabete Montgomerija vai Nikola Kidmena. Oranžie mati un smailā cepure viņu padarīja pietiekami biedējošu, turklāt viņa bija briesmīgi neglīta, ar lielu, garu degunu, un mutē nebija visu zobu. Tā kā filmiņa bija veidota bērniem, tā bija izdevusies patiešām šaušalīga. Bija kaut kas tāds, ko Alisija visspilgtāk atcerējās, domājot par šo raganu, un kas viņu atkal bija atvilinājis šajā vecajā guļamistabā. Tās bija savādās burvju spējas, kas piemita šai raganai.

Viņai piemita spējas likt cilvēkiem pazust.

Alisija joprojām skatījās datora ekrānā šajā mūsdienu modernajā logā uz viņas bērnību, bet viņa vairs nekoncentrēja uzmanību uz to. Tagad viņa vairāk domāja par Falkona vārdiem "noteikti pajautā par raganu" un par viņa neapšaubāmo apsēstību ar pazudušajiem. Viņai tomēr tas viss vēl bija jāpārdomā un jāizpēta, taču jau bija pietiekami daudz materiāla, lai radītu viņā izbrīnu.

Kā gan šis nenormālais varēja kaut ko zināt par viņas bērnību?

Č etrdesmit sestā nodaļa

Džekam bija nepieciešams aprunāties ar seržantu Paulo.

Uz papīra robeža starp labo un ļauno ķīlnieku sagrābšanas situācijā likās viegli iezīmējama: ķīlnieku sagrābējs tas ir slikti, pārrunas par ķīlnieku atbrīvošanu labi. Ne jau Paulo bija radījis šo jucekli, bet visi pārējie, kas gan parādījās viņa redzeslokā, gan nozuda no tā. Mērs bija sūtījis dažādus paziņojumus, atbalstīdams Paulo norīkošanu par sarunu vadītāju. Viņa miesassarga parādīšanās slepkavības naktī pie upes joprojām nebija izskaidrota. Specdienesta vadītāji vai plīsa no pašapziņas, bet seržants Čavess bija kļuvis tik augstprātīgs, it kā viņam pašam būtu sava darba kārtība. Laiku pa laikam neskaidri signāli tika saņemti pat no Alisijas. Kas attiecās uz Džeku, tad personāla aktivitātes jau sāka līdzināties sarežģītam procesam, kurā viņš pārstāvēja vienu no vairākiem apsūdzētajiem un kur ikviens ieteica sākt kopīgi visu no sākuma, bet kur maksimālā izdzīvošana bija atkarīga no tā, vai jums būs iespēja nodrošināties ar pietiekami stiprām bruņām. Situācija vēl nepavisam nebija ārkārtēja vēl ne -, taču Džeks joprojām centās izdomāt, kam varētu uzticēt darboties Teo un pārējo ķīlnieku interesēs.

Viņš izvēlējās seržantu Paulo.

Alisijas nebija mobilajā komandcentrā, kad Džeks tur atgriezās. Paulo žigli dzina bārdu ar elektrisko skuvekli. Kads cits krīzes pārvarēšanas komandas loceklis sēdēja viņam blakus, bet likās, ka viņš ļoti vēlas doties nelielā pārtraukumā, kad Džeks palūdza pāris minūšu sarunu divatā ar Paulo. Policists izgāja no komandcentra, un durvis aiz viņa aizvērās. Paulo izslēdza skuvekli, un bumba nu atradās Džeka spēles laukumā.

-    Man jāzina plāns, sacīja Džeks. Viss plāns kopuma.

Džekam par izbrīnu, Paulo neaizrāvās ar policistiem raksturīgo tukšvārdību.

-    Ar Falkonu būs cauri, viņš sacīja.

-    Es esmu pārliecināts ja viss nonāks tik tālu, jūs neviens par to nevainotu.

-   Te vairs nav nekādas izvēles. Jūs gribējāt zināt plānu tieši tāds ir plāns. Viņi ir tā nolēmuši.

Bija interesanti, ka Paulo izteicās viņi ir tā nolēmuši.

-   Vai specvienība dosies iekšā? jautāja Džeks.

-   Viņi vispirms grib, lai snaiperis mēģina viņu nošaut.

-    Kā viņi domā to panākt?

-   Tas ir mans darbs mūsu darbs, patiesībā lielā mērā tieši jums tas būs jāpaveic sarunu laikā.

-    Kā man tas viņam būtu jāpaziņo? "Ei, Falkon, vai tu varētu būt tik labs un pienākt tuvāk pie loga? Labi. Tagad galvu nedaudz augstāk. Pavisam labi. Un tagad nekusties."

-    Ideālā variantā mēs varētu ar kādu viltību piespiest viņu atvērt durvis un nodrošināt snaiperim tīru šāvienu. Ir jau arī iespējams piedabūt viņu pie loga un kaut kadā veidā likt viņam atklāties, taču tādu metodi labāk neizmantot. Pat ļoti labi apmācīts mērķi šāvējs var netrāpīt precīzi, ja ir jāšauj cauri loga rūtij.

-    Kāda starpība? Tas taču ir skaidrs stikls, nevis kokakolas pudele.

-   Tas tomēr ietekmē lodes trajektoriju, un rezultāts ir atkarīgs no attāluma un šaušanas leņķa. Turklāt izskatās, ka visu dienu līs. Un, ja tā notiks, rezultāts atkal var būt citāds. Pat skaidra laikā drošāk ir pieņemt, ka pirmais šāviens cauri logu rūtīm nesasniegs mērķi. Taču tagad, kad ir dota zaļā gaisma, mūsu snaiperiem vajadzēs tikai pussekundi, lai izšautu vēlreiz.

Džeks apdomāja atbildi. Viņš gribēja šo neskaidrību izbeigt pēc iespējas ātrāk, taču līdz šim viņš vismaz varēja piedāvāt kādu cerību, ka Falkons varētu nolikt ieroci un padoties. Tādas pārrunas, kurās ir tikai viens vienīgs mērķis iešaut lodi Falkona galvā -, mainīja lietas būtību.

-   Kad tas tika nolemts?

-    Es to uzzināju tikai pirms kādām piecām minūtēm.

Kaut kas Paulo balsī ļāva noģist, ka atbilde nav īsti precīza.

-    Bet kad šis lēmums tika pieņemts? Džeks jautāja vēlreiz.

-   Viņi man teica, ka drīz pēc tam, kad atklājās, ka tur atrodas ievainota ķīlniece.

Džeku joprojām neatstāja sajūta, ka Paulo izvairās no atbildes. Taču, pat riskējot viņu aizvainot, Džekam vajadzēja uzzināt patiesību.

-   Vai ticat tam, ko viņi jums stāsta?

Iestājās klusums, un, ja Vinss būtu bijis vērīgāks, Džeks juta, ka viņi varētu apmainīties ar vienu no tiem ilgajiem, divdomīgajiem skatieniem, ar kuriem divi vienlīdz piesardzīgi vīri novērtē viens otru un nolemj, cik lielu vaļsirdību viņi var atļauties. Savādi, bet Džeks sajuta, ka Paulo tieši tā arī ir darījis.

-    Es esmu aizdomu pilns cilvēks, Paulo sacīja. Tāda ir mana daba.

-   Tātad jums ir daži jautājumi, uz kuriem nav atbildes.

-   Jā, protams.

-   Vai jūs nekad neesat vēlējies uzzināt šīs lietas patiesos mērķus? -jautāja Džeks.

-    Man ir tikai viens mērķis, un tas ir dabūt šos ļaudis ārā dzīvus.

-   Vai jums nemaz nav svarīgi, vai Falkons dzīvos vai mirs?

-   Protams, man tas ir svarīgi. Tomēr pats svarīgākais ir ķīlnieku drošības ievērošana.

Vaļsirdība. Tas bija viss, ko Džeks vēlējās.

-   Vai mēs varam parunāt vēl par kādiem niekiem?

Paulo sejas izteiksme pārmainījās, it kā viņš pēkšņi būtu sapratis, ka runā muļķības.

-   Jā, protams.

Džekam bija kāds pieņēmums, bet viņš vēl nebija pilnīgi drošs, kā to pateikt. Viņš nolēma sākt aplinkus.

-   Jūs taču zināt stāstu par mani un Teo, vai ne?

-   Tikai lielās līnijās. Jūs bijāt viņa advokāts. Dabūjāt viņu laukā no nāvinieku kameras.

-   Teo bija mans vienīgais nevainīgais klients visos piecos Tiesību institūtā pavadītajos gados.

Paulo viegli pakratīja galvu.

-   Tiešām nezinu, kā jūs, advokāti, to dabūjat gatavu. Es gribēju teikt aizstāvēt vainīgos.

-   Varbūt mēs varētu atgriezties pie šīs sarunas pie dažiem alus kausiem vēlāk, kad viss būs cauri. Dīvainākais ir tas, ka klients, par kuru es pašreiz, domāju, nebūt nav Teo.

-   Vai tas ir Falkons?

-    Nē. Tas ir puisis, vārdā Dastijs Bogss. Dastijs reiz bija bārā iesaistījies stridā par biljarda spēli. Dastijs apgalvoja, ka viņš ir uzvarējis, bet kāds cits puisis iebilda, ka tā ir viņa spēle. Un tā nu Dastijs izgāja laukā pie savas mašīnas, paņēma ieroci, ienāca atpakaļ bārā un iešāva puisim galvā.

-   Vai jūs pārstāvējāt Dastija intereses?

-Jā. Viņš bija mans pats pirmais klients. Es tikai pirms dažām nedēļām biju pabeidzis juridisko skolu un joprojām mācījos, lai noliktu eksāmenu un iegūtu advokāta tiesības. Mēs abi ar savu priekšnieku aizgājām uz cietumu, lai tiktos ar Dastiju. Nezin kādu iemeslu dēļ Dastijs uzticējās vairāk man nekā manam bosam, lai gan Nīls Goderičs bija rūdīts tiesu advokāts un viņam aiz muguras bija vairāk nāvessodu lietu nekā citiem advokātiem. Lai nu kā, sarunas beigās Nils sacija Dastijam, ka varētu viņu aizstāvēt tiesas procesā. Dastijs savilka dusmīgu seju. Tad viņš uzsita abas dūres uz galda, paskatījās uz mani un teica: "Es gribu Sviteku!"

-    Pirms jūs pat bijāt nolicis eksāmenu?

-   Jā. Tad Nīls piekrita uzraudzīt manu tiesas procesu, un es kļuvu par Dastija advokātu. Īstenībā es paveicu visu viens pats. Domāju, ka izdarīju diezgan labu darbu.

-Jūs dabūjāt viņu laukā?

-   Jūs jokojat? Viņš tika atzīts par vainīgu pirmās pakāpes slepkavībā un notiesāts uz nāvi. Bet nu nāk šā stāsta galvenā būtība. Dastijs iesniedza apelācijas lūgumu, un uzminiet, kas bija viņa galvenais arguments?

-    Es nezinu. Vai vainīgais bija apkalpotājs?

-   Advokāta nemākulīga palīdzība. Viņš ierosināja prasību, ka tikko juridisko augstskolu beigušais advokāts, kas nav pat nokārtojis pēdējo eksāmenu, nav bijis pietiekami kvalificēts, lai tādam uzticētu lietu par nāvessodu. Apelāciju tiesas sastāvs tam piekrita un sāka jaunu tiesas procesu. Bet laiks tika novilcināts, liecinieki pamazām sāka pazust, daži no viņiem pat mainīja savas liecības. Viss beidzās ar vienošanos, un Dastijam tika dzīvība, nevis elektriskais krēsls.

-    Izklausās, ka vecais Dastijs ir bijis galīgi traks.

-    Pilnīgi pareizi. Viņš zināja, ka viņam nav nekādu izredžu tikt attaisnotam, vienalga, kas arī būtu viņa advokāts.

-   Un tā viņš jus iegāza.

-   Viņš mani iegāza, novilka Džeks, atkārtodams Paulo sacīto pietiekami lēni, lai uzsvērtu šo domu. Viņš pagaidīja vēl brīdi, dodams seržantam gana daudz laika, lai tas varētu izsekot viņa domu gaitai. Jautājums bija visai delikāts, taču Džeks juta, ka tam vajadzētu atrisināties. Vai jums kādreiz ir gadījies, ka jūs kāds iegāž, Vins?

Paulo neizvairījās. Likās, ka viņš tikai pārdomā Džeka doto mājienu.

-    Man ir kāds pieņēmums, Džeks atkal ieteicās.

-    Pastāstiet!

-    Es domāju, kāds vēlas, lai Falkons mirtu.

Neizskatījās, ka šī doma Paulo būtu pārsteigusi. Viņš atbildēja:

-    Neesmu pārliecināts, vai es atļautos tādus apgalvojumus. Taču liekas, ka viņi negrib saņemt Falkonu dzīvu.

-    Kas ir "viņi"?

Paulo neatbildēja. Džeks nevarēja ļaut sarunai beigties. Viņš sacīja:

-   Es domāju, ka viņi vēlas Falkona nāvi tikpat stipri kā to, lai ķīlnieki tiktu atbrivoti.

-   Es nekad negribētu tam ticēt.

-   Ticiet.

-    Kāpēc jūs domājat, ka tas ir tā?

-    Šorīt, tiklīdz es atgriezos no Bahamām, man bija privāta saruna ar mēru. Viņš gribēja, lai es viņam svinīgi apsolu, ka nedarīšu neko tādu, kas pakļautu briesmām Alisijas drošību šajās sarunās par ķīlnieku atbrīvošanu, pat ja tāpēc man nāktos neievērot no jums saņemtos norādījumus.

-    Tas mani nepārsteidz. Vismaz man tuvu stāvošajiem cilvēkiem nav noslēpums, ka ne jau es esmu galvenā persona šajās sarunās. Man pietiek gudrības saprast, ka šorīt preses konferencē nospēlētā izrāde ar manis atbalstīšanu bija tikai tukši vārdi. Likuma izpildītāji vienmēr vēlas darboties vienotā frontē.

-   Aizmirstiet, ko jums kāds ir teicis. Es runāju par to, kas notiek departamentā. Visi, kas piedalās sarunās, ir saistīti. Mērs Mendosa liek ikvienam noticēt, ka Vinsents Paulo ir pēdējais cilvēks uz pasaules, kuru viņš vēlētos redzēt par atbildīgo sarunu vadītāju. Taču mani ziņu avoti vēsta, ka tieši jūs tikāt iecelts par atbildīgo personu, jo mērs bija piezvanījis priekšniecei Renfro un licis to darīt.

-   Jūsu ziņu avoti?

Džeks nevēlējās šaja lietā iepīt ari detektīvu Bārberu.

-   Jums vajadzētu atcerēties, kas ir mans vecais.

-   Vai tad jūsu tēvs ir palīdzējis iegūt informāciju?

-    Vienīgi tāpēc, ka es viņam to palūdzu. Un reizēm sienas ir tik plānas, ka bijušais gubernators, kas reiz bijis Maiami pilsētas kruķis, tām var dzirdēt cauri.

Paulo sāka virpināt zīmuli starp pirkstiem, it kā tas būtu miniatūrs steks, un likās, ka Džeks pat var saskatīt, kā, saspringti domājot, viņa galvā griežas ritentiņi. Beidzot Paulo noteica:

-   Paraudzīsimies, vai es esmu sapratis jūsu loģiku. Kāds visu laiku vēlas, lai Falkons būtu miris. Mērs iesaka priekšniecei iecelt mani par sarunu vadītāju. Pie pirmās iespējas mērs liek man paiet malā un ļaut snaiperiem nošaut Falkonu. Es it kā esmu atbildīgs par sarunām, bet tajā pašā laikā es tās nevadu.

Džeks neko neatbildēja. No Paulo paša lūpām tas skanēja visai skarbi.

-    Falkons ir mans Dastijs Bogss, Paulo turpināja. Mani ir iegāzuši, lai man šī operācija neizdotos.

-   Tas ir tikai pieņēmums, iebilda Džeks.

-    Ne jau sarunas viņi vēlas, bet gan nošaut Falkonu, teica Paulo. Uzdevums ir izpildīts, ja ar vienu lodi var tikt vaļā no Falkona. Bet, ja kaut kas noies greizi un ķīlnieki ies bojā, tad tā būs mana vaina. Aklais puisis būs izgāzies.

-   Es nesaku, ka tā ir patiesība, sacīja Džeks, taču tas ir kaut kas tāds, kas jāņem vērā.

-    Es to ņemu vērā, ļoti nopietnā balsī atbildēja Paulo. Tur esam iejaukti mēs abi.

Tas skanēja daudz vaļsirdīgāk, nekā Džeks bija gaidījis, un viņam vajadzēja izmantot iespēju turpināt sarunu.

-    Ka jūs domājat, kāpēc viņi vēlas Falkona nāvi?

-   Es jau teicu, ka Mendosa spēj būt ļoti atriebīgs. Iespējams, ka tas viss nozīmē vienkārši lieciet mieru mēra meitai.

-   Vai ari tas var būt kaut kas cits, piebilda Džeks.

-   Vai jums ir vēl kāds variants?

-    Es to pētu, atbildēja Džeks.

-    Darbojieties ātrāk, Paulo sacīja. Mums vairs nav laika.

-   Teo vairs nav atlicis daudz laika, noteica Džeks.

-    Iespējams, ka mēs to varētu iegūt nedaudz vairāk. Paulo lūpās parādījās smaida atblāzma. Viņiem gan ir ieroči, bet mēs abi esam joprojām vienīgie vīri, ar kuriem Falkons piekritīs runāt. Es tikai vēlos zināt, vai jūs gribat strādāt kopā ar mani?

-   Tieši to es cerēju no jums dzirdēt, atbildēja Džeks.

Č etrdesmit septītā nodaļa

Džeks piezvanīja no sava mobilā telefona. Seržants Paulo tā gribēja. Paulo nevēlejās būt par kāda marioneti, un Džeks vairāk nekā jebkad gribēja viņam palīdzēt. Ja šim nolūkam bija nepieciešama zvanīšana no mobilā komandcentra uz radiotelefonu, tad Džeks to darīja, pat pilnībā vēl neizprazdams Paulo stratēģiju. Nebija laika pārrunāt visus lēmumus, un Džeks nodomāja, ka tāda uzticības izrādīšana seržantam tikai kalpotu viņu abu savienības nostiprināšanai.

Vairākas reizes atskanēja telefona signāls, bet Džeks bija pārliecināts, ka Falkonam vajadzētu atbildēt pavisam drīz. Falkons izmantoja Teo mobilo telefonu, un tajā bija ieprogrammēts arī Džeka numurs. Displejā bija jāparādās Džeka vārdam.

-Gribi parunāties? jautāja Falkons.

-   Jā. Es iedomājos, ka pienācis laiks mazliet sapurināt lietas.

-   Vai tad tas nav mans darbs?

-    Tagad tas ir ari mūsu darbs. Izbeigsim to visu, un neviens necietīs.

-    Vai tu jau dabūji manu naudu no Bahamām?

Džeks bija cerējis izvairities no šā jautājuma, un tik pēkšņa sarunas temata maiņa vājināja viņa modrību.

-    Drīz, viņš sacīja, bet meli pat viņa paša ausīm likās neīsti.

-   Tu izvairies, Falkons teica.

-   Nē. Es ar to nodarbojos.

-   Tu melo.

-   Tas ir daudz sarežģītāk, nekā tev šķiet.

-   Vai tu to nozagi?

-   Nē. Es nenozagu tavu naudu.

-    Tu nozagi manu naudu, un tagad tu iedomājies, ka varēsi runāt riņķi apkārt.

-   Tā nepavisam nav taisnība.

-   Tu nozagi manu naudu, un tagad es gribu to saņemt atpakaļ.

-    Man tikai nepieciešams vēl mazliet vairāk laika.

-    Laika? Kā tev liekas, cik daudz laika man te vēl ir atlicis? Pietiek, laiks ir galā, Svitek. Saki, kur ir mana nauda, vai arī es zvēru, es…

-    Tā ir prom, sacīja Džeks. Viņš pārtrauca Falkonu, pirms viņš paspēja pateikt vārdus "nošaušu ķīlniekus", kas varētu izraisīt tūlītēju specvienības uzbrukumu.

-    Ko tu sacīji? Falkons jautāja.

Džekam bija jāsaņemas. Paulo, viņu iedrošinot, pamāja ar galvu, it kā sacīdams, ka patiesība ir nākusi klajā un vairs nav iespējams to paņemt atpakaļ, un varbūt tā ir pat labāk.

Džeks sacīja:

-    Mēs devāmies uz banku atvērt tavu seifa depozīta kasti, kā tu man lūdzi to darīt. Tur mūs sagaidīja menedžeris, vārdā Railijs. Kad mēs atvērām kasti, nauda bija pazudusi.

-    Pilnīgi visa?

-   Jā. Pat Railijs bija satriekts. Kastē atradās vienīgi kāda zīmīte. Tā bija ar roku rakstīta spāņu valoda.

-    Tiešām? jautāja Falkons. Balss vairs neskanēja uzstājīgi. Likās, viņš pēkšņi ir neviltoti ieinteresējies. Un kas tur bija rakstīts?

-   Tur bija: "Donde estan los Desaparecidos?" Kur ir pazudušie?

Viņa vārdi izskanēja stindzinošā klusumā. Džēks gaidīja atbildi un, laikam ritot, sāka baidīties, ka Falkons vairs neatrodas pie telefona.

-   Falkon? viņš ievaicājās.

Kad Falkons atbildēja, viņa balss skanēja tik mierīgi, kā vēl nekad iepriekš Džeks viņu nebija dzirdējis runājam. Balsi varēja saklausīt gan prieku, gan atvieglojumu, un visam cauri bija jūtama neslēpta līksme.

-    Viņa atnāca, viņš teica. Es nespēju tam noticēt. Beidzot viņa atnāca.

-    Kas atnāca? jautāja Džeks.

Falkons neatbildēja.

-   Falkon! iesaucās Džeks. Kas atnāca? Par ko tu runā?

Klusums telefona līnijas otrā galā pēkšņi kļuva vēl dziļāks, un

Džeks saprata, ka atbildes nebūs. Saruna bija beigusies. Falkons bija prom. Džeks aizvēra sava telefona vāciņu un nolika to sev priekšā uz galda. Kādu bridi viņš uz to noraudzījās, mēģinādams izprast tikko notikušās pārmaiņas.

-   Nebija tā īsti pēc plāna? Paulo iejautājās.

-   Nē, atbildēja Džeks. Vismaz ne pēc mūsu plāna.

Č etrdesmit astotā nodaļa

Falkons iegrūda mobilo telefonu kabatā un sāka soļot pa istabu. Visu šo laiku, kopš viņš bija bezpajumtnieks, viņš bieži vien bija devies garās pastaigās gar upi, augšup pa Maiami avēniju un lejup pa Biskeina bulvāri. Ieslodzīts niecīgā, slēgtā viesnīcas istabiņā, viņš jutās kā būri iesprostots dzīvnieks. Staigāšana palīdzēja viņam noskaidrot domas, tikt galā ar apmulsumu un apklusināt balsis. Sviteks bija licis viņam krietni palauzīt galvu. Ja viņš tagad atrastos uz ielas, viņš varētu noiet visu ceļu līdz pat Lauderdeila fortam un atpakaļ, lai tiktu galā ar šim domām.

Naudas vairs nebija. Tā bija pazudusi.

Nauda. Pazudušie. Šī vārdu spēle lika viņa sejā parādīties visai apjukušai izteiksmei.

-    Vai tu negribētu padalīties labajos jaunumos ar mums visiem? jautāja Teo.

Falkons pagriezās un ieraudzīja savu attēlu pilnā augumā atainojamies sienas skapja durvju spoguli. Viņš tagad patiešām redzēja cilvēku, kas tikko ir saņēmis labas ziņas. Bet nevienam gar to nebija nekādas daļas.

-    Runā tad, kad tevi kāds uzrunā, viņš sacīja.

-   Tai meitenei joprojām ir vajadzīgs ārsts, Teo ieminējās.

-    Aizveries! Vai tu domā, ka es to nezinu? Protams, viņai ir nepieciešams ārsts.

-   Tātad ko tu darīsi lietas labā?

-    Ko tad lai es daru? Te nav neviena ārsta.

-   Tad ļauj viņai iet pie kāda.

-   To mēs nevaram.

-    Protams, tu vari, sacīja Teo. Tev tikai jāatver durvis. Es viņu izvedīšu laukā mašīnu stāvvietā tik tālu, cik tu ļausi, un tad atkal atgriezīšos šeit.

-   Kā tad, tu nu atgriezīsies!

-    Es tev atļauju iešaut man mugurā, ja es mēģināšu kaut ko pasākt.

Falkons no jauna sāka soļot, šoreiz jau pavisam nikni. Pēdējā telefona saruna ar Sviteku bija ieviesusi viņa domās ilgi gaidīto skaidrību, bet tagad misters Lielā Mute atgādināja par meiteni un atkal izraisīja jucekli. Tā taču nebija viņa vaina, ka viņai bija vajadzīgs ārsts. Ari tā nebija viņa vaina, ka šeit tuvuma neviena ārsta nav. Tas bija viss, ko viņš varēja darīt, viņš spēja ciest vienīgi tik daudz apvainojumu, vienīgi tik daudz naida pašam pret sevi, cik varēja pats sev radīt.

Ko jūs no manis gribat? viņš iekliedzās, negaidīdams atbildi ne no Teo, ne pārējiem.

Dēmoni, kurus viņš bija ieslēdzis dziļi sevī, vairs nebija apvaldāmi un lauzās uz āru ar vulkānisku spēku. Viņš piegāja pie sienas un sāka to no visa spēka spārdīt.

-Kāpēc… pie velna… tev… bija jābūt… stāvoklī?

Viņš ātri spēra pa sienu, it kā iezīmejot katru savu izteikto zilbi. Viņš pat neievēroja šausmas, kas parādījās ķīlnieku sejās, nedzirdēja meiteni kliedzam, ka viņam nav taisnība ne viņa, ne arī ievainotā meitene negaida bērnu. Likās, ka viesnīcas istaba pēkšņi vairs nav neviena ķīlnieka, ka pats Falkons pašreiz atrodas kaut kur citā vietā un pavisam citā laikā. Savā iztēlē viņš redzēja ap sevi citas sejas tās, kuras viņu bija vajājušas jau vairāk nekā ceturtdaļgadsimta.

-   Ātrāk! iekliedzās Oso. Viņš atradās uz automašīnas pakaļējā sēdekļa kopā ar grūtnieci, ieslodzīto numur trīs simti deviņi.

Viņa gulēja uz muguras, kājas saliekusi, pēdas atspiedusi pret Oso ceļiem. Viņai mugurā bija nepiemērots kokvilnas tērps, kas bija uzrāvies augšup līdz pat gurniem, bet aiz sāpēm viņa bija atmetusi jebkādu kautrību.

-Jums jābrauc ātrāk! viņa kliedza.

-    Vēl tikai divas minūtes, atbildēja šoferis.

Sieviete izgrūda spalgu kliedzienu, līdzīgu tam, kāds bija skanējis spīdzināšanas kamerā. Tādas skaņas, kas nāca no vīriem, kuri tika turēti uz grila, Oso dzirdēja katru dienu, tā bija daļa no viņa ikdienas darba. Taču pilnīgi negaidītā veida uz viņu iedarbojās šīs dzemdējošās sievietes kliedzieni.

-    Man jāspiež, viņa izdvesa.

-   Nē, to tu vēl nedrīksti darīt!

Viņa sāka skaļi elsot caur muti, ievilkdama un izpūzdama gaisu, cenzdamās ievērot ritmu un apslāpēt sāpes. Viņas seja pieplūda ar asinīm, pa to ritēja sviedri. Kājas trīcēja, un acis tā izspiedās, it kā gribēdamas izsprāgt lauka no pieres. Ikviena bedrainā ceļa gramba viņas sejā izraisīja sāpju grimasi.

-   Man patiešām ir jāspiež.

-   Vēl ne! iekliedzās Oso.

Viņa pārvēlās no muguras uz kreisajiem sāniem un pievilka ceļus, ieņemot embrija pozu. Likās, ka tas nedaudz palīdz.

-   Te ir jāpagriežas, ieteicās šoferis.

-    Izturi vēl tikai dažas minūtes, Oso sacīja sievietei.

Kaukdama mašīna pagriezās ap stūri. Grants lidoja uz visām

pusēm, kad viņi nobrauca no bruģa un turpināja ceļu pa šauru, garu aleju. Bija jau gandrīz pusnakts, un alejā nebija apgaismojuma, viņi traucās uz priekšu kā kravas vilciens caur garu, tumšu tuneli. Pēkšņi automašīna, bremzēm kaucot, apstājās. Šoferis izlēca no mašīnas un atrāva vaļā aizmugurējās durvis. Viņš paņēma sievieti aiz padusēm, un Oso satvēra viņas kājas. Abi kopā viņi aiznesa sievieti pie metāla avārijas kāpnēm noplukuša daudzdzīvokļu nama otrā pusē. Steigā viņi atsitās pret atkritumu tvertni, no kuras laukā izšāvās žurku bars un aiztraucās tālāk uz notekcaurulēm. Pa ļodzīgām metāla kāpnēm viņi uzgāja līdz trešajam stāvam.

-    Kur jūs mani nesat? ar pūlēm izdvesa sieviete.

Neviens no vīriešiem neatbildēja, līdz viņi sasniedza avārijas kāpņu augšējo posmu un apstājās pie kāda dzīvokļa durvīm. Pa virtuves logu atspīdēja gaisma, taču masīvās koka durvis bija ciet. Oso joprojām ar abām rokām turēja sievietes kājas, tāpēc viņš spēra pa durvīm tik spēcīgi un nepacietīgi, ka viņa militāro zābaku metāla purngals atšķēla durvju apakšējo paneli.

-    Laidiet mūs iekšā, mēs esam klāt! viņš iekliedzās.

Aizbīdnis pagriezās, un durvis pavērās nelielā spraudziņā.

Oso nekavējoties tās atspieda vaļā un faktiski pārvilka grūtnieci un šoferi pāri slieksnim. Vecā sieva, kas bija atvērusi durvis, pēkšņi tika atspiesta aiz tām ar muguru pret sienu. Pirms viņa spēja ierunāties, Oso uzkliedza:

-    Ej nost no ceļa, sieviete!

Viņa pakļāvās bez ierunām, novērsdamās no grūtnieces, kuru vīri jau nesa istabā.

-   Stiepiet viņu uz galējo guļamistabu, viņa noteica.

Oso kopā ar otru vīrieti nesa sievieti cauri virtuvei un krēslainam gaitenim uz guļamistabu. Likās, ka viņa kļūs smagāka ar katru soli, un galu galā vīrieši bija tik ļoti nomocījušies, ka nometa viņu uz matrača.

-   Lūdzu, dabūjiet bērnu laukā no manis! viņa kliedza.

Vecā sieviete joprojām gaidīja virtuvē.

-    Vai es jau varu sākt? viņa jautāja.

-    Pagaidi! Oso viņai uzsauca.

Viņš izņēma no kabatas melnu drānu un pārsedza to pār cietumnieces galvu. Viņa pretojās un centās to noraut, bet Oso satvēra viņu aiz roku locītavām.

-   Vai nu kapuce paliks uz galvas, vai arī jūs abi ar bērnu mirsiet.

-   Labi, dariet, ko gribat, trīcošā balsī viņa atbildēja. Lūdzu, tikai palīdziet!

Oso uzsauca vecajai sievietei blakus istabā:

-   Mēs esam gatavi!

Vecmāte iedrāzās pa atvērtajām durvim un metās tieši pie cietumnieces. Viss dzemdībām nepieciešamais jau bija kārtīgi salikts uz galda, kas atradās blakus gultai.

-    Palidziet novilkt bikses, viņa sacīja.

Vīri pacēla cietumnieces gurnus, un vecmāte norāva viņai bikses. Tās bija samērcējis šķidrums, pārplīstot augļa apvalkam.

-   Viņa jau ir gatava spiešanai, vecmāte noteica.

-   Vai tiešām? iekliedzās sieviete. Viņa balsi nedaudz apslāpēja melna kapuce.

-Cik ilgs laiks paiet starp kontrakcijām?

-    Es nezinu. Ne pārāk ilgs. Pasteidzieties, lūdzu! Es nevaru paelpot ar šo stulbo kapuci uz galvas!

Vecmāte lika vīriem katram satvert vienu grūtnieces kāju un pacelt to gaisā. Tad viņa iebāza roku un izmeklēja viņas vagīnu, līdz roka bija iekšā līdz pat plaukstas locītavai.

-   Galviņa ir tepat tuvu. Skaidrs, ka jūs jau esat spiedusi.

-    Es centos to nedarit.

-   Mēģiniet vēlreiz tā kārtīgi spiest, un tad es varēšu satvert pleciņus.

Sievietes ķermenis savilkās. Sākās nākamās kontrakcijas.

-   Tik briesmīgi sāp!

-   Tikai spiediet, mudināja vecmāte. Neņemiet vērā, ko prāts jums saka, bet tikai spiediet, cik spēka!

Oso nevarēja redzēt sievietes seju, bet viņš zināja, ka zem melnās kapuces tā bija sašķobīta neaizsakāmās sāpēs un mokās. Viņa atkal iekliedzās, un vecmāte viņu drošināja, ka viss notiek lieliski. Oso sāka reibt galva.

-   Turpiniet spiest! sauca vecmāte.

Sieviete paslējās uz elkoņiem tā, ka pleci pacēlās pari matracim. Viņa daļēji sēdēja, daļēji gulēja gultā, cenzdamās atrast pareizo ķermeņa stāvokli, lai izspiestu bērnu un izbeigtu šīs mokas.

Nākamais kliedziens jau bija tik spalgs, ka to varēja sadzirdēt arī kaimiņi. Starp viņas kājām parādījās bērniņa galvas virsa.

Nākamie pāris mirkļi Oso pagāja kā miglā. Viņš dzirdēja, kā sieviete kliedz, cīnīdamās, lai atbrīvotos no kaut kā, kas, iespējams, bija pārāk liels, lai varētu izkļūt no cita cilvēka miesām. Viņš dzirdēja, ka vecmāte slavē sievieti, uzmundrina viņu, iedrošina un pavēl turpināt spiešanu. Oso bija pārsteigts viņš taču bija redzējis tik daudz spīdzināšanu, radījis citiem cik daudz sāpju, taču tagad juta, ka ceļi kļūst slābani, un viņam vajadzēja aizgriezties, lai neredzētu dzemdību pēdējo posmu.

Tad atskanēja bērna pirmais kliedziens, un Oso pagriezās un ieraudzīja, ka vecmāte pārgriež nabassaiti. Māte bija sabrukusi uz matrača, viņas augums tnsēja pie katra elpas vilciena. Vecmāte silta ūdens traukā nomazgāja bērnu, kas turpināja raudāt, iztīrīja bērniņa acis un nāsis un noslaucīja visu ķermenīti. Pabeigusi viņa ietina veselīgo jaundzimušo mīkstā sedziņā un devās pie mātes, kurai uz galvas joprojām atradās melnā kapuce.

-   Es viņu paņemšu, sacīja Oso.

Vecmāte apstājās.

-   Jūs taču noteikti ļausiet viņai paņemt pašas bērnu.

-   Es teicu, ka es viņu ņemšu, stingri atkārtoja Oso.

Cietumniece izslējās taisni un, spiezdama laukā placentu, atkal iekliedzās. Vecmāte steidzīgi savāca asinis un placentu, bet māte vairs nepievērsa sev uzmanību.

-    Ko jūs darāt ar manu bērnu? viņa kliedza.

Otrs sargs satvēra viņu aiz plaukstas locītavām un sasaistīja rokas aiz muguras tā, ka viņa nevarēja noraut kapuci.

-    Es gribu savu bērniņu!

-   Mēs nedarīsim pāri nevainīgajam, sacīja Oso. Tavs bērns tiks labi aprūpēts.

-   Nē, neatņemiet man bērnu!

Oso pagriezās pret vecmāti un teica:

-   Jūs savu darbu šeit esat beigusi.

-    Nē, tā nav. Viņai ir plīsumi. Man tie jāsašuj. Un vēl viņa ir jānotīra, lai nebūtu infekcijas.

-   Tas nebūs nepieciešams, atbildēja Oso.

-   Tas ilgs tikai dažas minūtes.

-    Nekā tamlīdzīga. Man vajag, lai jūs nāktu man līdzi.

Māte centās piecelties no gultas, taču otrs sargs nospieda viņu atkal atpakaļ.

-    Kur jūs nesīsiet manu bērnu? viņa kliedza.

Oso neatbildēja. Viņš tikai palūkojās uz otru sargu un pieteica palikt pie cietumnieces, kamēr viņš atgriezīsies. Tad viņš saņēma aiz rokas vecmāti, teikdams:

-   Nāciet!

-    Nē! iekliedzās cietumniece.

-     Aizbāz viņai muti! Oso pavēlēja sargam. Cietumnieces spēki jau bija tuvu izsīkumam, taču viņa pretojās, cik vien spēja. Oso pasniedza bērnu vecmātei un virzīja viņu uz durvju pusi. Cietumniece kliedza bez apstājas un neļāva sargam iebāzt mutē vīkšķi. Oso kopā ar vecmāti, kas turēja rokās raudošo bērnu, izgāja no guļamistabas un devās prom pa gaiteni. Viņa atslēdza pagalma puses durvis, kas veda uz avārijas kāpnēm, un viņi jau bija gandrīz izgājuši no dzīvokļa, kad pēkšņi izdzirdēja no guļamistabas atskanam vēl pēdējo kliedzienu, kurā izskanēja tik izmisīgi neprātīgs lugums, ko varēja sadzirdēt pat cauri sievietes galvai uzmauktajai kapucei, pat par spīti sarga mēģinājumiem aizbāzt viņai muti. Šo balsi Oso savā mūžā vairs nekad nespēja aizmirst.

-    Mans vārds ir Marianna Krusa-Pedrosa! kliedza cietumniece numur trīs simti deviņi.

Oso mirkli vilcinājās, ātri saskatīdamies ar vecmāti, un tad aizvēra durvis.

Viņiem ejot uz mašīnu, bērns raudāja bez apstājas. Oso apsēdās pie stūres, un mirdzošais, jaunais Ford Falcoti izgaisa nakts tumsā.

Četrdesmit devītā nodaļa

f

Pēcpusdienā sāka smidzināt lietus.

Vispirms tas lija pavisam liegi. Tad kā jau tas parasti Floridā notika lietus sāka gāzt kā ar spaiņiem, dārdinādams pa mobilā komandcentra alumīnija jumtu. Šis bija viens no tiem nedaudzajiem gadījumiem, kad Vinsam nepatika izmantot krītoša lietus skaņu, lai padarītu apkārtni labāk uztveramu. Šodien lietus nebija viņa draugs. Un likās, ka tada nav arī policijas priekšniece Megana Renfro. Viņa pa telefonu kārtīgi sadeva Vinsam par to, ka viņš atļāvis Džekam piezvanīt Falkonam no sava personiskā, nekontrolētā mobilā telefona.

-    Es zinu, ka tas nepaslīdēja jums garām, viņa sacija. Jūs to izdarījāt ar nolūku.

-   Tas bija vienīgais veids, kā viņu piedabūt, lai paceļ klausuli. Manuprāt, vairāk bija iespējams, ka Falkons atbildēs, ja telefona ekrānā parādīsies Sviteka vārds.

-   Es gribētu jums ticēt, viņa teica, tomēr neticu. Jūs izmantojāt Sviteka mobilo telefonu, jo gribējāt, lai kāds cits, nevis mēs, varētu noklausīties jūsu sarunu, piemēram, prese.

-    Kāpēc gan man būtu vajadzīgs, lai prese noklausītos mūsu sarunu?

-   Tāpēc, ka jūs nepiekritāt lēmumam novākt Falkonu. Jūs domājat, ka joprojām varat pierunāt viņu atbrīvot ievainoto meiteni.

Un, tiklīdz jūs kaut kādā veidā spētu pārliecināt medijus, ka, iespējams, pārrunas joprojām ir veiksmīga alternatīva, departamentam būtu bruģēts ceļš uz elli, ja mēs šaudīdamies dotos tur iekšā.

Vinss šo apsūdzību nenoliedza, vismaz ne tiešā veidā.

-   Pārrunas joprojām ir praktiski realizējamas.

-    Es tā nedomāju. Tā ka beidziet dzīt mūs stūrī, nopludinot informāciju žurnālistiem. Jūsu uzdevums ir novietot Falkonu tā, lai viņu varētu nošaut.

-   Vai tiešām jus gribat šaut tadā lietusgāzē?

-    Mums jāizmanto pēc iespējas izdevīgāka situācija. Acīmredzot šāviens caur logu nav pats labākais veids. Jums vajadzēs viņu iedabūt vaļējās durvīs. Ja jums neizdosies viņu tur izvilkt, tad uzbruks specvieniba.

Iezvanījās Paulo otrs telefons. Ekrānā bija redzams, ka zvanītājs ir Falkons.

-   Tas ir viņš, Paulo sacīja priekšniecei.

-    Atbildiet! Un atcerieties, ka jums viņš ir jāpiedabū parādīties vaļējās durvīs.

Priekšniece Renfro beidza sarunu, un Vinss atbildēja otram zvanītājam.

-   Runā ar mani, Falkon.

-   Man tikko bija jauka saruna arSviteku.

-   Tā es dzirdēju.

-   Es neuztraucos par pazudušo naudu, viņš sacīja.

-   Tās ir labas ziņas.

-   Man patik Sviteka godīgums.

-   Es viņam neliktu tev melot pa telefonu, sacīja Vinss.

Falkons klusu ieķiķinājās.

-   Par to es neko nezinu. Taču liekas, ka viņš nav pats trāpīgākais šāvējs.

Falkonam nebija ne jausmas, cik "trāpīgi" spēja šaut policijas snaiperi, taču Vinss ļāva nejaušajai vārdu spelei paslīdēt garām.

-   Mums jāvienojas par ievainoto ķīlnieci, viņš sacīja. Liekas, viņai nepieciešams ārsts.

-   Iespējams, ka tā arī ir.

-Ja jau viņai ir nepieciešama medicīniskā palīdzība, tad mums kaut kā šis jautājums jāatrisina.

-   Labi. Sviteks to ir pelnījis. Es atlīdzināšu viņa godīgumu.

-   Tieši to es gribēju no tevis dzirdēt, Falkon. Tādā veidā mēs varam panākt vienošanos. Tikai ar savstarpēju godīgumu.

Kādu brīdi telefonā valdīja klusums, tad Falkona balss tonis nedaudz mainījās.

-   Neapsoli to, ko nevari izpildīt. Tikai pasaki man, ko tu vēlies darīt ar meiteni.

-   Kādā stāvoklī viņa atrodas?

-   Es nezinu. Es neesmu ārsts. Tur jau tā lieta, atceries?

-   Vai viņa ir pie samaņas?

-   Jā. Lielākoties.

-   Vai viņa asiņo?

-   Vairs ne.

-    Bet vai viņa ir zaudējusi asinis?

-Jā.

-    Daudz vai maz?

-   Nedaudz.

-   Vai viņa ir sašauta?

-    Mazliet. Lode tikai nobrāzusi viņas gurnu. Neizskatās, ka viņa taisītos mirt vai ko citu. Viņai tikai sāp.

-   Es justos daudz labak, ja dzirdētu šos vārdus no ārsta.

-   Tas nu patiešām ir draņķīgi, jo neviens no tiem, kas ir šeit, nav gājis medicīnas skolā.

-   Ja nu es varētu sadabūt kādu ārstu, kas ieietu moteļa istabā un viņu izmeklētu?

-   Nekādā ziņā.

-   Tas varētu izdoties, Falkon. Es jau tā esmu darījis ari iepriekš.

-   Protams, tu esi tā darījis. Tu sūtīji specvienības puisi, kas tika pārģērbts par televīzijas Markusu Velbiju. Viņš tikai paskatīsies uz mani un parakstīs ārstēšanu divas lodes un apbedīšanu rīta agrumā.

-    Es tādas spēles nespēlēju.

-   Un ko tu man sacīji uz Pauela tilta? Tu man teici, ka es varēšu runāt ar Alisiju Mendosu, ja vien norāpšos lejā no apgaismes staba.

-   Tajā, kas toreiz notika, nebija manas vainas.

-    Jā, un tas ir ellīgi skaidrs, ka tā nav arī mana vaina.

-   Toreiz bija citāda situācija.

-   Ne jau man. Labi, aizmirsti to! Es neļaušu nevienam ārstam te ienākt.

Vinss savilka dūri un atkal to atlaida, cenzdamies nomierināties, lai varētu atrast īstos vārdus.

-   Labi, es netaisos tevi piespiest. Taču mēs joprojām varam apdomāt, ko iesākt. Saki man vai meitene pati saviem spēkiem spēj staigāt?

-    Diez vai. Viņa ir diezgan vārga.

Tieši šo atbildi Vinss bija cerējis saņemt.

-   Kā tu domā, vai tu varētu viņu pievest pie durvīm?

-   Jā, bez pūlēm. Viņa ir tieva kā zobu bakstāmais.

-    Labi, tad klausies. Varbūt es zinu, ko darīt. Mēs taču vienojāmies, ka Sviteka godīgums ir pelnījis kādu nelielu labvēlību no tavas puses?

-Jā, nelielu.

-    Labi. Tātad darīsim tā. Ja jau tas ir tikai ievainojums kājā, tu varētu meiteni piecelt un nogādāt viņu pie durvīm. Atver tās un noliec viņu laukā tieši uz lieveņa. Tad aizver durvis un atstāj viņu ārā.

-Un tad?

-   Un tad mēs kādu aizsūtīsim, lai viņu savāc.

-   Tikai ne kruķus.

-    Nē. Tas būs feldšeris ar nestuvēm.

-   Nekā nebija, tas būs specvienības puisis, kas tērpies feldšera drēbēs. Nemaz neceri!

-    Es tev dodu savu godavārdu.

-   Tavs godavārds nav nekā vērts. Ne jau pēc tā, kas notika uz Pauela tilta.

-    Uzticies man šoreiz.

-   Nemūžam. Ja tu vēlies kādu aizsūtīt, lai savāktu meiteni, tad sūti tādu, kuru es varu pazīt, par kuru zinu, ka tas nav kruķis.

Vinss kādu laiciņu klusēja. Klusums vilkās labu bridi ilgāk, nekā viņš būtu vēlējies. Viņam prātā pēkšņi uzplaiksnīja kāda doma, kas atņēma drosmi kā negaidīts granātas sprādziens, gaismas uzliesmojums un pēc tam tumsa. Nepārtraukta tumsa. Vinss nespēja noticēt, ka viņš to tiešām saka, taču vārdi paši nāca pār lūpām.

-   Varbūt es varu doties pec viņas?

Likās, šis ierosinājums bija Falkonu pārsteidzis.

-   Tas nu gan ir veikli! Akls kruķis kļūst par pavadoni.

-   Tas būs ļoti labi, teica Vinss. Tev nevajadzēs uztraukties, ka es varētu izgāzt durvis un sākt šaudīties.

-   Par to varētu padomat.

-   Tātad mēs esam vienojušies? Tu nogādāsi meiteni līdz durvīm. Es atnākšu un viņu aizvedīšu prom.

-    Ļauj man mazliet apdomāties.

Vinss centās neizdarīt pārāk lielu spiedienu uz Falkonu, taču likās, ka viņš nespēj novērtēt, cik steidzami kaut kas jāuzsāk.

-   Mums nav laika. Mums jāvienojas par to, ko darīt ar meiteni, vai ari bus par vēlu.

-   Vai tie būtu draudi?

-   Es tikai vēlos pret tevi būt godīgs, ka mēs vienojāmies.

-    Es tev piezvanīšu.

-   Lūdzu, dari to. Es nevazāju tevi aiz deguna, draugs. Tas patiešām ir ļoti steidzami.

-   Nevajag mani steidzināt.

-   Tas ir vislabākais, ko varu tev piedāvāt.

Vinss jau domāja, ka saruna beigusies, taču Falkons vēl joprojām atradās pie telefona. Vinss ļāva viņam vēl bridi padomāt, taču ne pārāk ilgi.

-   Tātad vai esam sarunājuši?

Falkons izdvesa kaut ko līdzīgu vaidam vai nopūtai.

-    Lai notiek. Tu vari nākt šurp.

-    Labi.

-    Bet ņem lidzi Sviteku.

-    Kāpēc?

-   Es jau tev teicu. Es neuzticos kruķiem. Pat ja viņi ir akli.

-    Es taču netaisos mesties pie tevis iekšā ar kavalēriju.

-    Iespējams, ka nē. Noteikti nē, kamēr vien te uz ugunslīnijas būs civilpersonas.

-    Ievainotā meitene ari ir civilpersona.

-   Meitene ir prostitūta no Kolumbijas, ar izsmieklu noteica Falkons. Vari saukt mani par vājprātīgu. Man būs daudz ērtāk riskēt kopā ar bijušā gubernatora dēlu.

-    Es tev nevaru garantēt, ka Sviteks gribēs to darīt.

-    Viņš to darīs, ja vien gribēs atkal parunāties ar savu veco draugu Teo.

Vinss jau gribēja kaut ko piebilst, bet Falkons beidza sarunu.

P iecdesmitā nodaļa

īlisijai bija vajadzējis braukt ātrāk.

Bija jau pagājusi vairāk nekā stunda, kopš viņa pameta mobilo komandcentru un devās mājup. Vinss nebija piezvanījis, bet Alisijai likās, ka bija ļāvusi viņam nojaust, cik viņai ir svarigi būt kopā ar viņu. Tieši viņa bija Vinsu pierunājusi, lai pieņem šo amatu, un pēc tam viņš… Alisija aprāvās, jo te varēja sekot tikai vārdi "kļuva akls". Viņa labi zināja, ka Vinss nevēlējās to apspriest, un, ja runātu par šiem jautājumiem, visai viegli varēja sagaidīt viņa atraidījumu.

Priekšā Biskeina bulvārī jau kļuva redzami policijas nožogojumi. Lietus bija aizbiedējis lielāko daļu skatītāju no ielas un ietvēm, tomēr daļa cilvēku bija pārvietojušies uz augstākām un sausākām vietām un lūkojās uz notiekošo pa dzīvokļu un biroju logiem. Vienīgie, kas drosmīgi stājās pretī sliktajiem laika apstākļiem, bija likuma aizstāvji, un arvien vairāk te parādījās ari bezbailīgie preses pārstāvji, kuri, kā likās, izjuta baudu, cīnīdamies ar spēcīgo vēju, lietusgāzēm, cunami un visu pārējo, lai tikai piegādātu svaigākās ziņas naudasmaisu komfortablajās dzīvojamajās istabās.

Alisija apturēja mašīnu uz ceļa pie policijas posteņa un atvēra logu. Lija tik spēcīgs, auksts lietus, ka viņas piedurknes kļuva pavisam slapjas, kamēr patrulējošais virsnieks ātri parbaudīja viņas nozīmīti un atļāva iebraukt. Viņa aizvēra logu un, dodamās tālāk pa Biskeina bulvāri, noregulēja stikla tīrītājus. Automašīnu stāvvieta, kas kalpoja par policijas darbalauku, joprojām bija pilna ar policijas patruļmašīnām un autofurgoniem. Alisija atrada savējai vietu pēc iespējas tuvāk mobilajam komandcentram un izslēdza motoru.

Viņa jau pastiepa roku, lai atvērtu durvis, bet apstājās. Kāpēc Vinss viņai nebija piezvanījis? Viņa kavēja gandrīz divdesmit piecas minūtes. Vinss nodarbojās ar ķīlnieku saņēmēju, kurš jau iepriekš bija izteicis prasību runāt ar mēra meitu. Protams, pēdējo septiņdesmit minūšu laikā bija uzradušies daži stratēģiski jautājumi, kas šajos notikumos iepina Alisiju vai vismaz attiecās arī uz viņu. Mobilais telefons joprojām neizdeva ne skaņas. Varbūt Vinss centās kaut ko pierādīt, piemēram, to, ka viņam Alisija nav nepieciešama. Iespējams, ka viņam Alisija vairs nevarēja noderēt vai vēl sliktāk viņš tagad Alisijā saskatīja tikai šķērsli.

Vai varbūt Vinss bija sācis cīnīties ar tiem pašiem jautājumiem un aizdomām, kas nomocīja arī viņu?

Alisijas rokassomiņā iečirkstējās un sāka vibrēt BlackBern/, pārtraukdams viņas pārdomas. Pat nepārbaudījusi, viņa bija pārliecināta, zvana Vinss un ka šis telefona zvans reizi par visām reizēm varētu atrisināt viņu sasāpējušos jautājumus. Vinss piekristu viņai, ka, par spīti pagātnes notikumiem un pārdzīvotajai traģēdijai, abi joprojām var strādāt kopā kā laba komanda. Satverdama telefonu, viņa viegli pasmaidīja un jau sagatavojās sacīt dažus kodolīgus apsveikuma vārdus. Taču tas nebija Vinss.

Tas pat nebija telefona zvans. Tas bija e-pasta sūtījums. To sūtīja kāds, ko viņa nepazina, un ekrānā redzamais vārds pat nebija nekāds vārds, bet tikai nejauši kombinēts burtu un ciparu savienojums. Temata līnija lika viņas elpai aizrauties. Tur bija vienkārši rakstīts: "Tā nebija mīlestība, ko es Tev lūdzu." Un tas atkal norādīja uz e-pastu, ko viņa bija saņēmusi tajā pašā nakti, kad tika nozagta viņas rokassomiņa. Trīcošām rokām Alisija sāka lasīt vēstījumu. Tur bija rakstīts:

**»

Un tagad es esmu pārliecināta, ka esmu Tevi atradusi. Satiksimies viesnīcas Hotel Intercontinental vestibilā. Šodien tieši sešpadsmitos. Lūdzu, ierodies viena. Lūdzu, lūdzu, atnāc!

Alisija to pārlasīja vēl un vēl, bet tas tikai atkal uzdzina viņai drebuļus. Viņa ieskatījās pulksteni bija piecpadsmit un četrdesmit minūtes. Viņa varētu nokļūt viesnīcā līdz sešpadsmitiem, bet tikai tad, ja dotos ceļā šajā pašā bridi. Viņa mirkli apdomājās un tad nolēma uzticēties saviem instinktiem. Viņa atkal iedarbināja mašmu un iebāza telefonu rokassomiņā, tieši blakus Sig Sauer pistolei.

Džeka ausi telefona zvans ieskanējās kā zāģa dūkšana. Viņš bija spiests turēt telefonu apmēram sešu collu attālumā no auss, un tikai tad viņš saprata, ka tas ir Teo draugs Zaks, kas cenšas pārkliegt hidroplāna motora troksni.

-    Es pilnīgi neko nedzirdu, ko tu saki! Džeks iesaucās. Viņam bija jākliedz, lai gan viņš stāvēja diezgan klusā vietā pie mobilā komandcentra. Divi Maiami policisti, kas nejauši bija tur gadījušies, saausljās, domādami, ka Džeks runā ar viņiem.

-   Pagaidi! kliedza Zaks. Motora troksnis pēkšņi apklusa, un Zaks turpināja sarunu. Vai tagad ir labāk?

-   Daudz labāk.

-   Uzmini, kas sēž man blakus, jautāja Zaks, pat negaidīdams atbildi. Tas ir mūsu draugs Railijs.

-   Vai Bahamu bankas menedžeris?

-   Tieši tā, tas ir viņš.

-   Es domāju, ka viņš bija pazudis.

-   Labāk teiksim paslēpies.

-   Kā tu viņu sameklēji?

-    Es jau desmit gadus braukāju šurpu turpu pa Bahamām. Man ir izveidojušies labi kontakti. Varētu sacit, ka mana atjautība liktu lepoties pat mūsu Teo Naitam.

Džeks labi saprata, ko Zaks ar to grib sacīt, lai neko nejautā.

Viņš iztēlojās sasieto Railiju ar aizbāztu muti, pakārtu virvē virs mucas ar putojošu skābi, lai nepieļautu viņa aizbēgšanu gluži kā vecās televīzijas filmās.

-    Vai Railijs zina Džeks jautāja, kas noticis ar naudu no FaIkona seifa kastes?

-    Mans draugs, šis vīrs zina nebeidzami daudz noslēpumu.

-    Vai tas nozīmē jā?

-   Tas nozīmē, ka atbilde ir tik gara un sarežģīta, ka būs labak, ja tu paprasīsi viņam pats.

-   Tas ir jauki. Atved viņu šurp uz mobilo komandcentru. Mēs kopā ar seržantu Paulo uzdosim viņam dažus jautājumus.

Zaks ar to nebija īsti apmierināts.

-   Ir kāds iemesls, kādēļ šis puisis slēpjas. Tā nebūs laba doma, ja vedīsim viņu uz policiju.

-    Vai viņš ir pārkāpis likumu?

-   Nē. Bet viņam nav īstas ticības, ka kruķi varētu viņu pasargāt.

-    No kā viņš bēg?

Atkal Zaķa klusēšana skaidri norādīja to pašu nejautā.

-   Vai tas ir saistīts ar imigrāciju? Džeks vaicāja.

-   Tas ir atkarīgs no tā, ko tu saproti ar vārdu "saistīts".

-   Zak, es ceru, ka tu neesi…

-   Tagad mazliet piebremzē. Mēs pašlaik runājam par Teo Naitu, vai atceries? Ja tu vai es būtu iestrēguši tajā moteļa istabiņā kopā ar kādu bruņotu vājprātīgo, tad Teo mūs būtu izrāvis laukā no turienes jau pēc pāris stundām. Un tagad mēs jau sēdētu viņa bārā, spēlētu biljardu, dzertu alu un smietos par visu notikušo. Teo darītu visu, lai tas tā notiktu. Vai tu saproti, ko es saku?

Džeks to ņēma vērā. Lai ko tas arī nozīmētu draudzību, uzticību, kaut ko līdzīgu brālīgām attiecībām, kas pārsniedza parastu pievilkšanās spēku, Zakam bija pilnīga taisnība.

-    Labi, tad pasaki man, kas butu jādara, Džeks sacīja.

-   Tas prasīs apmēram piecas minūtes tava dārgā laika. Ir lietas, kuras tu zini, bet es nezinu, un otrādi. Ja mēs liktu prātus kopā, ar Railija palīdzību mēs varētu atšķetināt šīs neskaidrības. Tas ir apmēram tāpat kā toreiz, kad tas puisis Lielā Rikle pastāstīja Washington Post reportierim, ka atklāt to, kas patiesībā notika ar prezidentu Niksonu un Votergeitas skandālu.

-Jāiet pa pēdām naudai?

-   Jā. Jāseko naudai.

-    Un tu apgalvo, ka šis misters Railijs ir mūsu ceļa karte? vaicāja Džeks.

-    Labi sacīts. Un tagad atgādā savu pakaļu šurp.

-   Es patiešām nevaru doties prom no šejienes. Vismaz ne uz ilgu laiku.

-    Es nevedīšu Railiju uz mobilo komandcentru. Ja tu vēlies viņu apklusināt pavisam, tad iemet viņu kruķu barā.

-   Vai mēs nevarētu satikties kaut kur pusceļā? Ka būtu ar pasažieru maršruta transporta staciju, kas atrodas pie koledžas? Es aizmirsu nosaukumu.

-   Tu domā to, kas atrodas blakus milzīgajam būvlaukumam?

-   Tieši tā.

-   Es tur varu būt pēc desmit minūtēm.

Džeks ieskatījās pulksteni.

-   Esi tur pēc piecām minūtēm, viņš noteica un izslēdza telefonu.

Slīpētu sienu un zaļa Brazīlijas marmora kolonnu ielenkumā kāda veca sieviete stāvēja un gaidīja viesnīcas Hotel lntercontinental vaļējā vestibilā. Tipiskā Dienvidfloridas dienā saules gaismas straumes varētu iespīdēt vestibilā cauri jumta logiem un piepildīt telpu ar siltu, dabisku krāsu kvēli. Taču pēcpusdienas lietus un tumšie mākoņi marmora interjerā radīja aukstu, drumu noskaņu. Vestibila centrā novietotas milzīgas, modernas skulpturas ēnā vecā sieviete atrada ērtu ādas atzveltnes krēslu. No šīs vietas viņai pavērās lielisks skats uz viesnīcas galveno ieeju. Viņa ar acīm pavadīja ikvienu cilvēku, kas ienāca pa stikla virpuļdurvim. Ja ienācējs bija vīrietis, viņa ļāva tam paiet garām, nepievēršot īpašu vērību. Viņas uzmanību galvenokārt saistīja pievilcīgas, jaunas, apmēram divdesmit gadus vecas dienvidamerikānietes. Likās, ka Maiami tādu netrūkst, un šis īpašais viesnīcas vestibils nebija nekāds izņēmums. Simtiem viesu devās pasūtīt istabu uz vienu nakti, un vecā sieviete jau sāka uztraukties, ka viņa šaja juceklī varētu nepamanīt gaidīto.

Viesmīlis savāca tukšās kokteiļu glāzes, ko iepriekšējie apmeklētāji bija atstājuši uz galdiņa, kas atradās viņai blakus.

-   Algo toviar? viņš jautāja. Vai nevēlaties kaut ko iedzert?

Reizēm Maiami viesmīļi nesaprata, ka viņu klientiem dzimtā

valoda varētu būt spāņu, un vecā sieviete prātoja, kāpēc šoreiz viņš pilnīgi pareizi bija uzrunājis viņu spāņu valodā.

-   Nē, gracias, viņa atbildēja.

Viesmīlim pagriežoties un dodoties pie nākamā galdiņa, viņa pēkšņi saprata, kāpēc viņš bija runājis spāniski. Viņa bija cieši satvērusi savu rokassomiņu, un uz āru bija izvirzījušies biezi aktu vāti. Tur nepārprotami bija uzrakstīts LA CACHA, C/4SO NUMERO 309. La Kača, lieta Nr. 309.

Viesmīlis bija ievērojis spāņu valodas vārdus uz aktu vākiem. Varbūt ari ne. Viņa bija paranojas pārņemta. Augstā debess, viņa taču neizskatījās gluži pēc zviedrietes. Viņa pagrieza aktu vākus otrādi un, paslēpusi uzrakstu pie krūtīm, cieši tos turēja. Tad sievietei kaut kas ienāca prātā, un viņa, it kā meklēdama atbalstu, satvēra somu un izvilka no tās vecu, baltu bērnu autiņu. Tas bija tikai auduma gabaliņš, bet tajā bija daļa viņas pagātnes un moku pilnie gadi.

Beidzot viņa pamanīja virpuļdurvīs parādamies skaistu, jaunu sievieti. Sirds sāka sisties straujāk. Viņa piecēlās un mēģināja cauri pūlim jauno sievieti labāk saskatīt. Viņa gāja pa marmora kāpnēm un izskatījās daudzsološa.

Vecā sieviete metās viņai preti, cenzdamās izvairīties no cilvēkiem. Bariņš pilotu un lidojuma pavadoņu stūrēja savu bagāžu tieši uz reģistratūru. Viņa uzskrēja vienam no tiem virsū un gandrīz tika notriekta zemē. Vīrietis apstājās, lai palīdzētu, taču viņa pārāk steidzās, lai pieņemtu palīdzību. Viņa turpināja savu ceļu cauri vestibilam un tad pēkšņi sastinga.

Viņas skatiens sastapās ar jaunās sievietes acīm, un ari viņa pēkšņi apstājās.

Vecā sieviete visā savā mūžā vēl nekad nebija vairāk pārliecināta par kaut ko. Tā pavisam noteikti bija viņa.

Iestājās apmulsuma brīdis, tad cilvēki atkal straujāk sakustējās, kāds cits autobuss apstājās pie viesnīcas, no tā izkāpa ļaužu bars. Cauri vestibilam steidzās vēl viena tūristu grupa. Nebeidzama viesu straume garā un dezorganizētā plūsmā traucās uz priekšu, lai nokļūtu pie vietu rezervēšanas nodaļījuma. Viņa spraucās uz priekšu, pulēdamās neizlaist no acīm jauno sievieti, kas pēkšņi bija pazudusi no viņas redzesloka.

-   Alisij! viņa iekliedzās.

Joprojām no viņas nebija ne miņas.

-    Alisija Mendosa!

Vecā sieviete steidzās cauri pūlim, taču redzēja tikai nepazīstamas sejas. Cilvēki sāka uz viņu skatīties, it kā viņai būtu noticis kas ļauns. Galīgi aizelsusies, viņa vairs nespēja turpināt ceļu. Stāvēdama kāpņu augšgalā, viņa ieraudzīja Alisiju, kas traucās uz virpuļdurvīm. Vecā sieviete instinktīvi grasījās skriet viņai pakaļ, bet tas būtu bijis bezjēdzīgi. Pilnīgā izmisuma viņa atvēra somu, izvilka no tās lupukrāsas tūbiņu un aizsvieda to lejā pa kāpnēm. Tā aizlidoja pari vestibilam un gluži kā šautra, kas meklē mērķi, trāpīja Alisijai pa muguru.

Alisija apstājās.

Sievietes no attāluma apmainījās ātriem skatieniem. Tad Alisija ieraudzīja uz grīdas gulošo tūbiņu un to pacēla.

Likās, viņa pazīst savu lūpukrāsu.

Vecā sieviete jau gandrīz sāka iet lejup pa kāpnēm, cerēdama, ka Alisija ar viņu runās. Tomēr, pirms viņa paguva sakustēties, Alisija pa virpuļdurvim izsteidzās laukā. Vecajai sievietei vairs atlika vienīgi stāvēt un bezpalīdzīgi noskatīties caur vestibila stiklotajiem logiem, kā Alisija aizskrien pāri automašīnu stāvvietai, ielec savā mašīnā un steidzīgi aizbrauc.

Piecdesmit pirmā nodaļa

Maiami centru būvlaukumu skaita ziņā varēja pārspēt tikai satiksmes sastrēgumi. Džeks izbrauca cauri septiņiem vai astoņiem un tad iesprūda pēdējā. Viņš atstāja savu mašīnu Fleidžlera ielā un devās tālāk pa ietvi. Pāris reižu nepareizi nogriezies, viņš nonāca būvlaukumā, gar kuru varēja nonākt pasažieru maršruta transporta stacijā, kur viņam bija jāsatiekas ar Zaķu.

Neviena cita pilsēta visā pasaulē nevarēja lepoties ar tik daudziem debesskrāpjiem kā Maiami ne Ņujorka, ne Tokija un pat ne I Ionkonga. Galu galā vel daudzus varēja uzcelt, un vismaz tikpat daudz, ja ne vēl vairāk, būtu tādu ar nezālēm aizaugušu būvlaukumu kā šis, kas bija Džeka galamērķis. Pasažieru transports šeit bija tramvajs, kas ripoja ar gumijas riepām pa betona sliedēm. Kad Džeks pa kāpnēm uzgāja stacijas peronā, viņam pavērās plašs skats uz brīvo stāvvietu, ko ierobežoja žogs. Lielākā daļa iežogojuma bija pārklātā ar zaļu neilona tīklu, taču gara josla ielas pusē bija pārvērsta par celtniecības galeriju, kur bija iespaidīgi topošās septiņdesmit stāvu daudzfunkcionālās ēkas zīmējumi. Uzraksts uz vārtiem lepni vēstīja, ka sešdesmit procentu šīs dzīvojamās mājas telpu jau ir pārdotas. Radās būtisks jautājums kam? Maiami notika spekulācijās ar dzīvojamām ēkām, un Džeks spēja iedomāties, ka lielāko daļu šo dzīvokļu vairumā nopirka kads investors, kurš tādā veidā legalizēja savu naudu tādā noslēpumā titā iestādē kā, piemēram, "Lielā Bahamu banka un kredītsabiedrība", un tas viss notika ar Railijam līdzīgu cilvēku palīdzību.

Tomēr, Džekam ierodoties, no Railija vēl nebija ne miņas. Zaks visā savā septiņu pēdu garumā stāvēja, atbalstījies pret apgaismotu reklāmas dēli.

-   Kur ir Railijs? jautāja Džeks.

-   Atvaino, panācies uz priekšu, atbildēja Zaks. Var jau būt, ka tu esi Teo labākais draugs, taču ikviens kruķis mani padara nervozu. Pēc tā, kādā veidā tu ar mani sarunājies pa telefonu, es gandrīz jau gaidīju, ka tu šeit parādīsies kopā ar kruķiem. Es atstāju Railiju nedaudz aizmugurē.

Džeka smadzenēs pēkšņi atkal uzpeldēja iztēlē redzētā aina ar mucu, kurā vārās eļļa.

-Kur?

-   Tepat netālu angārā. Viņš ir labais, skaidrs? Patiesību sakot, viņš patiešām priecājās, ka var izkļūt no Bahamām. Kamēr vien tie puiši, kas grib viņu dabūt rokā, nezinās, ka viņš vairs neatrodas Bahamās…

-   Kas viņu meklē?

-   Es neesmu īsti pārliecināts. Vakar no rīta kāds parādījies viņa mājās, izrāvis pistoli un pavēlējis viņam turēt muti par to, ko viņš zina par Falkona seifa kasti. Es Railiju kārtīgi paspaidīju, lai viņš pasaka, kurš tas bija, bet, jāatzīst, neesmu pārliecināts, ka viņš to vispār zina.

-   Ne jau katrs salās strādā pēc šveiciešu parauga, ka "jāiepazīst savs klients". Es pat neesmu pārliecināts, ka šveicieši paši tā dara. Bankas noslēpums vairak ir vēlams, nevis tiek ievērots.

-   Es par to neko nezinu. Bet, ja tu būtu audzis tur, kur mēs abi ar Teo izaugām, tad tev būtu skaidrs neviens nedzied tā kā nobijies kanārijputniņš.

Kaut kas Zaķa teiktaja likās jau pazīstams, taču Džeks tam nepievērsa uzmanību.

-    Un ko tu līdz šim brīdim esi uzzinājis no Railija?

-   Vispirms to, ka jūsu Falkons ir iekārtojis to seifa kasti un izpildījis visus dokumentus pats.

-   Mēs to zinām. Viņa paraksta paraugs atradās bankas lietā.

-   Jā, bet ir kaut kas, ko tu vēl nezini. Viņš to ir izdarījis pirms daudziem gadiem, iespējams, pirms tam, kad sāka dzīvot uz ielas. Un te ir vēl kaut kas. Falkons nekad pat nav atvēris šo kasti.

-   Tu gribi teikt pēc tam, kad viņš tur ielika divus simtus tūkstošus dolāru?

-   Nē. Es teicu nekad.

-   Kā tas ir iespējams?

-   Tieši to es jautāju Railijam. Bet viņš atbildēja, ka Falkons vienīgi īrējis kasti. Viņš nekad tajā nav neko ielicis.

-   Tad kādā veidā tur nonāca nauda?

-   Railijs pastāstīja, ka apmēram pēc diviem mēnešiem parādījies kāds cits puisis. Viņam ir bijusi atslēga un Falkona parakstīta pilnvara, lai varētu atvērt šo kasti. Tagad mēs gan nezinām, ko viņš tur darīja, kad atvēra kasti, bet Railijs apgalvo, ka viņam līdzi bijusi ādas mape.

-   Vai tik liela, lai tajā varētu atrasties divi simti tūkstoši dolāru skaidra naudā?

-   Jā gan. Viņš nosauca vārdu Bernards Saikss. Protams, tas noteikti bijis fiktīvs.

-    Tātad šis puisis, vārdā Saikss, lai arī kas viņš būtu patiesībā, ielika divus simtus tūkstošus dolāru skaidrā naudā tukšajā seifa kastē, kuru bija noīrējis Falkons? Vai to tu man gribēji pateikt?

-   Tu saprati pareizi.

-   Kāpēc?

Zaks sarauca pieri.

-   Pie velna, kā lai es to zinu? Kāpēc tu to nevari pajautāt Falkonam?

-   Es varu to izdarīt. Bet acīmredzot te vēl kaut kā trūkst. Kad mēs abi ar Teo bijām bankā, kastē atradās divi simti tūkstoši dolāru. Es izņēmu desmit tūkstošus, kas bija nepieciešami Falkona drošības naudai. Tādā gadījumā kas tur ieradās vēl pēc manis un paņēma pārējo naudu? Railijs?

-    Nē, atteica Zaks. Viņš zvērēja, ka nav to darījis.

-    Saikss?

-   Nē! Railijs teica, kā tā bijusi sieviete. Veca sieviete. Falkons bankas lietas ir kārtojis tā, ka trīs cilvēkiem ir bijusi atļauja piekļūt pie depozītu kastes. Falkonam, Saiksam un vecajai sievietei.

-   Kā viņu sauc?

-   Marianna Krusa-Pedrosa.

Džeks mēģināja atcerēties kādu ar šādu vārdu, bet nekas nenāca prātā.

-   Vai Bahamu policija viņu izsekoja?

-   Tieši tagad viss kļūst interesanti. Es gan to nedzirdēju no Railija, bet es par to runāju ar kādu draugu no Bahamu policijas.

-Un?

-   Kā jau tu vari to iztēloties, pasaulē ir vairāk nekā tikai dažas sievietes, kuras tā sauc. Taču vietējie policisti pārbaudīja visas iespējamās datu bāzes un datora sarakstus, un bija tikai viena sieviete, kas uzreiz saistīja viņu interesi.

-Kas?

-   Sieviete, kuras vārds ir Marianna Krusa-Pedrosa, pazudusi pirms vairāk nekā divdesmit pieciem gadiem. Viņa septiņdesmito gadu vidū bijusi Laplatas universitātes profesore Argentīnā. Viņa kopā ar viru nakts vidū saņemta ciet un aizvesta prom no viņu mājas. Kopš tā laika neviens par viņiem neko nav vairs dzirdējis. Likās, ka viņi butu izgaisuši.

Džeks brīdi klusēja.

-    Nē, beidzot viņš ierunājās. Es varu saderēt, ka viņi pazuda.

-   Izgaisa. Pazuda. Tas taču ir tas pats.

-    Ne gluži, Džeks atbildēja. Likās, ka Falkona mozaīkas gabaliņi beidzot sāktu krist pareizajās vietās.

P iecdesmit otrā nodaļa

Vinss nebija saņēmis gaidīto atbildi no vadības centra. Viņš klausījās, ko priekšniece Renfro viņam telefona klāstīja, un bija skaidrs, ka viņai nepatika Vinsa ideja ar vai bez Sviteka doties uz moteli, lai kaut kādā veidā atgūtu ievainoto ķīlnieci. Vinss bija sagatavojis milzum daudz pretargumentu, taču viņa balss izskanēja tukšumā. Mobilais komandcentrs tagad vairāk atgādināja speciālo uzdevumu vienības darbības vietu, nevis pārrunu nervu centru. Seržants Čavess kopā ar savas diviem taktiskās komandas dalībniekiem un labāko snaiperi bija apmetuušies netālu no durvīm, it kā nogaidīdami vienīgi priekšnieka atļauju doties iekšā. Tur bija ari Maiami policijas departamenta pārrunu vadītāja, bet, ja vien ķermeņa valoda kaut ko nozīmēja, tad viņa bija pakļauta departamenta specvienības vadītājam. Maiami policijas departamenta direktors līdzvērtīgs vietējam apgabala šerifam piedalījās apspriede pa telefonu, un viņš bija visā pilnībā nostājies priekšnieces Renfro pusē.

Redziet, sacīja direktors, šis puisis jau ir sašāvis divus policistus un nogalinājis vienu. Viņš ir ievainojis vienu no ķīlniekiem. Nav nekādas jēgas sūtīt pie viņa starpnieku kopā ar civilistu cerībā, ka tik pazīstamam slepkavam pēkšņi vairs neniezētu nagi kādu nošaut.

-    Mēs netaisāmies kādu sūtīt tur iekšā, iebilda Vinss. Vienošanās bija tāda, ka viņš izliks ievainoto ķilnieci laukā pie durvīm. Un tad mēs abi ar Sviteku iesim un meiteni paņemsim. Mēs nespersim ne soli moteļa istabā.

-    Man patīk šā plāna pirmā daļa, Čavess turpināja. Tad, kad viņš atvērs durvis un noliks meiteni uz lieveņa, mums būs lieliska izdevība viņu nošaut.

-   Cik liela ir varbūtība, ka šāviens trāpīs mērķī? Renfro jautāja.

Čavess vērsās pie sava galvenā snaipera, kurš atbildēja domīgā balsī bez jebkādas augstprātības. Stāvokļa novērtējumu sniedza sevišķi labi apmācīts profesionālis, kas pilnībā apzinājās sava darba svarīgumu.

-Objekts atradīsies vaļējās durvis. Meitene gulēs zemē. Iespējams, ka viņš kustēsies ātri, varbūt pat ne tā, kā parasti, jo mums ir darīšana ar uztrauktu un klīniski paranojālu cilvēku. Viņš noteikti nestāvēs uz vietas. Labāks skatu punkts būtu no īres mājas, kas atrodas tieši pāri ielai. Attālums ir tikai apmēram simt jardu. Neliels leņķis nedaudz iespaidotu lodes lidojuma trajektoriju. Mums būs jācīnās ar vēju un lietu. Ja vien šī lietusgāze nepāries viesuļvētrā, es varu sacīt, ka mēs ar to tiksim galā.

-   Es negribu, ka viņu tagad tikai ievaino, sacīja Renfro. Vismazāk mums būtu vajadzīgs, ka viņš pēc tam atgrieztos istabā un mestos uz ķīlniekiem kā ievainots zvērs.

-    Sapratu, atbildēja snaiperis. Es runāju par šāvienu tieši galvā.

-    Mēs ne par ko nevaram būt pilnīgi pārliecināti, ieteicās Vinss. Ikviens kļūdains mēģinājums var izraisīt ķīlnieku nāvi.

-   Mēs sekosim snaipera šaušanai, direktors piebilda. Jā viņš netrāpīs Falkonam, tad mēs to izdarīsim.

-   Neejot uzbrukumā, sacīja Vinss. Bet tas būs jāpaveic sevišķi labi, ja vien jūsu komanda nespēj lidot ātrāk par Falkona lodēm.

Sarunā iejaucās specvienības vadītājs.

-   Jūs būsiet pārsteigti, cik ātri mēs spējam pārvietoties. Mēs esam izstudējuši mājas plānu. Tur ir kalpotāju gaitenis, pa kuru var nonākt tieši aiz moteļa austrumu spārna istabām. Mēs varam izlauzties cauri pagalma puses sienai. Tur ir tikai sakniedētas akmens loksnes. Diezgan droši, ka mēs spētu novietot komandu divu istabu attālumā tā, ka Falkons mūs pat nemanīs.

-   Ja viņš izdzirdēs, ka jūs laužat sienu, būs traģēdija, iebilda Vinss.

-   Viņš nevarēs mūs sadzirdēt.

-    Un ja nu viņš pienāks pie durvīm kopā ar ķīlnieci?

-   Tad mēs atbilstoši reaģēsim, atbildēja Čavess.

-    Ko jūs darīsiet?

-   Tas nozīmē, ka mēs jau būsim pielāgojušies.

Vinss varētu vēl daudz ko piebilst, taču viņš juta, ka ir palicis mazākumā. Patiesību sakot, šai stratēģijai viņš nevarēja pilnībā nepiekrist. Viņš cerēja, ka viņiem tomēr būs taisnība, taču baidījās, ka pēdējā laikā viss notika pārāk nepareizi viņa satikšanās aci pret aci ar briesmoni, kurš bija nozadzis piecgadīgo meitenīti un pēc tam atņēmis Vinsam acu gaismu.

-   Paulo, vai jūs piedalāties? jautāja priekšniece Renfro.

Vinss uzreiz neatbildēja.

-    Paulo, vai jūs esat ar mums?

-Jā, viņš atbildēja bez īpaša entuziasma. Jā, protams.

-    Labi, noteica Renfro. Tad rīkosimies pēc plāna. Pasakiet Falkonam, lai viņš pieved meiteni pie durvīm, un apsoliet viņam, ka jūs abi ar Sviteku pēc brīža dosieties pakaļ meitenei. Vai ir kādi jautājumi?

Mobilajā komandcentrā valdīja klusums.

-   Lieliski, noteica Renfro. Novēlu jums veiksmi.

Vinss nolika telefonu. Specvienibas vīri devās uz durvīm. Čavess gāja pēdējais. Iedams ārā, viņš apstājās un uzlika roku uz Vinsa pleca.

-   Paraugieties uz to no gaišās puses, Paulo. Falkons nenodzīvos pietiekami ilgi, lai saprastu, ka jūs esat viņam samelojis.

Vinsam nebija skaidrs, vai tas bija tikai slikts joks vai ari Čavess patiesībā bija pilnīgs stulbenis. Viņš attaisnoja Čavesu, vienkārši neko neatbildēdams, pagriezās, dodamies ierastajā virzienā uz savu krēslu, un gandrīz jau apsēdās, bet pēkšņi radioaustiņās izdzirdēja troksni. Viņš sakārtoja austiņas, un balss kļuva skaidrāk dzirdama.

-   Seržant Paulo, vai jūs tur esat?

Vinss runātāju nepazina.

-   Te Paulo. Kas runā?

-   Policists Garsija, perimetra kontrole.

-    Runājiet.

-   Mums te, Biskeinā un Septiņpadsmitajā ielā, ir radusies neliela problēma.

jauniesauktie, nodomāja Vinss. Viņš gan nevarēja iedomāties, kāpēc galvenajam pārrunu vadītājam vajag regulet arī perimetra pārbaudi, tomēr neatbildeja pārāk skarbi.

-   Esmu pārliecināts, ka tur nav nekā tāda, ar ko jūs pats nevarētu tikt galā, Garsija.

-   Patiesībā, ser, tas ir diezgan sarežģiti. Te ir kāds, kas neatlaidīgi pieprasa tikšanos ar jums.

-    Kas tas ir?

-   Viņa man nepateica vārdu, bet sacija, ka tas jums tik un tā neko neizteikšot. Taču viņa apgalvo, ka noteikti spēj jums palīdzēt.

Vinss bija noguris, uztraukums bija pārāk liels, un šī iejaukšanās likās tik muļķīga, ka viņš jau gandrīz zaudēja savaldīšanos.

-   Sieviete apgalvo, ka viņai ir zināms, kas patiesībā ir Falkons.

-   Viņa to zina? Vai patiešām viņa to zina?

-   Jā. Es saklausu jūsu balsī skepticismu. Manī arī tas nevieš īpašu uzticību, un es pat nebūtu jūs traucējis, bet viņa gribēja jums kaut ko nodot.

-   Kas tas ir?

Policists bridi klusēja, it kā uzmanīdamies, lai kāds nenoklausītos viņa teikto.

-   Izskatās, ka te varētu būt apmēram divi simti tūkstoši dolāru. Skaidrā naudā.

Jauniņais pēkšņi ieguva visu Vinsa nedalīto uzmanību.

-   Atvediet viņu pie manis, sacīja Vinss, Un sakiet, ka es priecāšos ar viņu aprunāties.

Piecdesmit trešā nodaļa

-Alisija paveica ceļu no Maiami centra lidz Kokospalmu birzij rekordīsā laika. Pēdējo reizi viņa bija steigusies tādā ātrumā toreiz, kad viņai bija septiņpadsmit gadu. Tas notika trijos naktī, viņa steidzās uz Royal Poinciana Court, un viņas identifikācijas karte bija viltota. Šajā pēcpusdienā apstākļi varētu daudz neatšķirties. Viņa, protams, vairs nedzīvoja brīnišķīgajā, Vidusjūras stila ieturētajā villā, tomēr viņa, iespējams, to bija dzirdējusi no saviem vecākiem tūkstošiem reižu, viņi to bija darījuši zināmu simtiem dažādos veidos, ka tās joprojām ir viņas mājas, lai arī kad viņa te ierastos. Šo sentimentalitāti viņa pilnīgi saprata. Šajā vecajā namā viņa bija uzaugusi. Tajā glabājās viņas atmiņas par bērnības viesībām, maltītēm pēc skolas, noberztiem ceļgaliem, meiteņu čalošanu un nepatikšanām ar zēniem. Tā bija gluži ka gigantiska kārba, kurā uzkrājušās visas viņas cerības un sapņi visa mūža garumā kopš tā laika, kad viņa vēl bija tēva mīļā meitiņa, līdz pat brīdim, kad kļuva pieaugusi. Te viņa tūkstoš reižu bija iesitusi bumbu vārtos, spēlējot futbolu ar tēvu, kurš bija vārtsargs. Šeit viesistabā viņa bija gandrīz vai nogalinājusi māti, jo tā bija mēģinājusi "sakārtot" viņas matus piecas minūtes pirms došanās uz satikšanos. Būtu banāli sacīt, ka ne jau katra māja ir mājas, taču šīs bija lidz pat malām pilnas ar nebeidzamu mīlestību un nemainīgu vecāku uzmanību, ko tikai vienīgais bērns ģimenē varētu pareizi saprast un izturēt. Šobrīd Alisija, apsēdusies virtuvē uz krēsla tieši pretī mātei, jau atkal jutās kā bērns.

Tomēr viņa jutās arī kā policiste.

-   Kāpēc tev ir tik briesmīgi nopietna sejas izteiksme? vaicāja māte.

Alisija bija viens vienīgs emocionālu pārdzīvojumu samezglojums, un šie vārdi trāpīja tieši mērķī. Viņa nolika savu rokassomiņu uz galda, noslēpdama lūpukrāsu no mātes, parakņājās somiņa, sameklēja kabatas portfeli un atvēra to. Kabatas portfelis bija tukšs.

Māte nespēja apvaldīt nosodījumu.

-   Alisij, cik reižu es tev esmu teikusi, lai tu nekad nestaigā apkārt bez neviena dolāra pie dvēseles!

-    Mamm, lūdzu!

-   Tev vienmēr jānēsā līdzi nedaudz skaidras naudas. Ja nu notiek kāds neparedzēts gadījums?

-Ja kaut kas notiks, tad man tādiem gadījumiem ir pielādēta deviņu milimetru pistole. Mamm, vai tu nevarētu paklausīties, ko es gribu teikt?

Šādā tonī viņa reti runaja ar saviem vecākiem, un bija nepārprotami manāms, ka māte apjuka.

-   Labi, viņa klusu noteica. Es klausos.

Alisija izvilka no kabatas portfeļa fotogrāfiju nodaļījuma krāsainu papīra gabaliņu, kas bija rūpīgi ielikts plastmasas apvalka. Viņa nolika uz galda otrādi apgrieztu banknoti.

-   Vai tu zini, kas tas ir?

Mātei vajadzēja uzmest tikai paviršu skatienu, lai to pazītu.

-   Tā ir Argentīnas nauda. Divdesmit peso. Bet kāpēc tā ir saplēsta divās daļās?

Alisija paņēma banknoti un, atspiedusi elkoņus uz galda, pacēla to acu līmenī. Līdzenā, oriģinālā mala atradās starp viņas labās rokas īkšķi un rādītājpirkstu. Nelīdzeno malu, kur naudaszīme bija pārplēsta divās daļās, viņa turēja ar kreiso roku.

-   Pirms sešiem gadiem, tikai dažas dienas pēc manas divdesmit pirmās dzimšanas dienas, man to iedeva kāda sieviete.

-    Kas viņa bija?

-   Es nekad iepriekš nebiju viņu redzējusi. Viņa mani sameklēja universitātes teritorijā pēc kādas nodarbības un lūdza, vai nevar ar mani aprunāties. Man tajā brīdi nebija nekā cita, ko darīt, un viņa likās gluži jauka. Tā nu mēs apsēdāmies zālienā pie kāda piknika galda un sarunājāmies.

-   Par ko?

-    Sākumā jau likās, ka mums nebūs nekā, par ko runāt. Viņa man teica, ka viņai ir draudzene, kuras meita pavasari grib iestāties universitātē, un viņa gribētu zināt, kā man te patīk, kāda ir skolas dzīve un tādā garā. Tas viss skāra mani. Viss, ko viņa jautāja, patiesībā bija saistīts ar mani, un pēc kāda brīža es vairs nejutos ērti, jo viņa uzdeva pārāk personiskus jautājumus. Es jau sāku atvainoties, ka man jādodas prom, un tad viņa atzinās, ka neizprašņā mani par universitāti savas draudzenes dēļ. Viņa sacīja, ka veikusi visu ceļu no pašas Argentīnas vienīgi tādēļ, lai satiktu mani.

Alisijas māte pēkšņi izskatījās vairāk norūpējusies nekā ziņkāra.

-    Kāpēc gan viņa bija braukusi tik tālu, tikai lai aprunātos ar tevi?

-   Tieši to jau es gribēju uzzināt. Viņa atbildēja, ka esot pazinusi manu ģimeni Argentīnā.

-    Patiešām? Vai radus no manas vai tava tēva puses?

Jautājums bija pietiekami vienkāršs, bet pēkšņi Alisija vēlreiz

apdomāja visu sarunu kopumā. Visus šos gadus viņa bija centusies no tās izvairīties aiz cieņas, mīlestības un, iespējams, vēl dēļ daudzām citām izjūtām, kuras viņa nekad pat nespētu pilnībā apzināties. Liela daļa no tā visa bija bailes bailes atklāt patiesību. Bet tagad jau bija par vēlu atkāpties. Viņa saņēmās un atrada sevī spēku to pateikt.

-    Nevienu no viņiem.

Māte mazliet nervozi iesmējās.

-   Kā to īsti saprast nevienu?

-   Viņa sacīja, ka nevēlas izpostit manu dzīvi, ka nevēlas mani sarūgtināt, ka negrib mani padarīt pa upuri, sagriežot manu dzīvi ar kājām gaisā.

-    Kādu upuri? manāmi nokaitināta, iesaucās Grasiela. Izklausās, it kā viņa būtu vājprātīga.

-    Es toreiz reaģēju gluži tāpat. Nevēlējos vairs neko dzirdēt, taču interesanti ir tas, ka viņa neko nepateica tieši. Es tikai nojautu, ko viņa vēlas pateikt. Domāju, ka viņa gribēja, lai es visu saprotu pati, nevis vēlējās satriekt mani ar sāpīgām ziņām.

-    Ko lai tu saproti?

Alisija nolika saplēsto Argentīnas peso uz galda apgrieztā veidā.

-    Pirms aiziešanas viņa izņēma no savas somiņas šo banknoti un pārplēsa uz pusēm. Daļu viņa paturēja pie sevis un atdeva man šo otru pusi, uz kuras kaut kas bija uzrakstīts ar roku.

Alisija apgrieza banknoti otrādi. Ar zilu tinti tieši uz banknotes bija redzami spāņu valodā uzrakstīti vārdi. Viņa nelasīja tulkojumu: "Militāristi atņem mūsu bērnus. Kur ir pazudušie?"

Alisijas māte pat nepakustējās.

-    Es paturēju šo banknoti. Nākamajos pāris mēnešos es šo to izpētīju.

-   Ko tu izpētīji?

-    Es sapratu, ka necik daudz nezinu par to valsti, kurā piedzimu, jo izaugu Maiami. Izrādās, ka esmu dzimusi Argentīnas netīrā kara laikā, par ko gan es biju dzirdējusi, bet nekad tā īsti nebiju interesējusies.

-    Par to ir daudz rakstīts.

-    Es zinu. Bet tas bija pirms tam, kad biju satikusi šo sievieti un dabūjusi saplēsto banknoti, un es sāku interesēties par los Desaparecidos pazudušajiem. Mani pārsteidza, ka ikviens baidījās runāt par to, ko militāristi bija slepeni darījuši ar ļaudīm, kuri pretojās režīmam. Daži pazudušie bija kreisā spārna ekstremisti.

-   Teroristi. Tādi paši kā tie, kas nometa bumbu, kura nogalināja tava tēva pirmo sievu un meitu.

-    Jā, es zinu. Taču pārējie bija gluži parasti cilvēki, kuri bija izteikušies pret valdību arodbiedrību pārstāvji, sociālie reformisti, cilvēktiesību aktīvisti, mūķenes, priesteri, žurnālisti, juristi, skolotāji, studenti, aktieri, strādnieki, mājsaimnieces un vēl daudz citu. Daudzi bija pilnīgi nevainīgi. Viņi vienkārši tika apsūdzēti vai turēti aizdomās par musināšanu vai slepenu sazvērestību, lai iedragātu "Rietumu kristiešu dzīvesveidu". Tas bija kaut kas līdzīgs nacismam Vācijā, tikai Argentīnā to atbalstīja pārējā pasaule un atļāva tam notikt. Pat valsts iekšienē faktiski nevienam nebija drosmes kaut ko iebilst vai darīt, lai tā nenotiktu. Vienīgi mātes, kurām bija pazuduši bērni, slepeni satikās baznīcās, viņas bija organizētas, viņas soļoja pa pilsētu laukumiem ar baltiem bērnu autiņiem ap galvu un rādīja savu pazudušo bērnu fotogrāfijas. Viņas pakļāva sevi riskam, lai tikai tauta apzinātos faktu, ka ir pazuduši cilvēki un ka tas ir bijis militārās diktatūras roku darbs.

Alisija apklusa, lai atgūtu alpu, un tad pamāja uz pārplēsto Argentīnas peso, kas gulēja uz galda.

-   Šādā veidā uzrakstits vēstījums uz naudaszīmes bija viens no veidiem, kā viņas izsūtīja ziņas par saviem pazudušajiem bērniem. Viņas gribēja būt pārliecinātas, ka kopā ar naudu tās izplatīsies no cilvēka pie cilvēka un pamazām pārņems visu valsti.

-   Tas viss notika pirms ļoti ilga laika, drebošā balsī iebilda Alisijas māte. Un tam nav nekāda sakara ar mūsu ģimeni.

-    Iespējams, ka tur bija gan kāda saistība, jo citādi es nebūtu kļuvusi tik dusmīga un teikusi šai sievietei, lai nekad vairs mani nemeklē. Un zini ko? Viņa apsolīja cienīt manu vēlēšanos. Viņa sacīja, ka es vairs nekad neko par viņu nedzirdēšu. Ja vien…

-   Ja vien kas?

Alisija izņēma no somas lūpukrāsas tūbiņu. Viņa to atvēra, taču lūpukrāsas tur iekšā vairs nebija. Tur atradās Argentīnas banknotes otra puse. Alisija to atritināja vaļā un izpleta uz galda blakus pirmajai. Robainās malas pilnīgi sakrita. Alisija sacīja:

-   Viņa toreiz solīja vairs nekad ar mani netikties, ja vien nespēs pierādīt visu, ko vēlējās pastāstīt.

-   Kas tad tas par pierādījumu? izsmējīgi ieteicās māte.

-   Šī lūpukrāsas tūbiņa tika nozagta no manas rokassomas. Šodien es to saņēmu atpakaļ.

-   No kā?'

-   No tās pašas sievietes, ar kuru toreiz tikos.

-   Viņa nozaga tavu lūpukrāsu?

Alisija kļuva ļoti nopietna.

-   Ievēro, kā tā ir pārveidota. Te ir palikusi tikai tūbiņa.

-   Jā, to es redzu. Kas kaut ko tādu varēja izdarīt? Viņai jābūt pilnīgi trakai.

-   Nē. Patiesībā viņa to ir izdarījusi ļoti gudri.

-    Es gan nekā nevaru saprast, kā lūpukrāsas zādzība varētu būt gudra.

-   Tas patiesībā ir darīts ļoti atjautīgi, ja viņai bija nodoms savākt manas siekalas.

Māte aprāvās, it kā viņas acu priekšā parādītos liels attēls, kas kļūst ar katru brīdi skaidrāks.

Alisija turpināja:

-   Ka tu domā, kādus pierādījumus varētu iegūt no manu siekalu parauga?

Likās, ka visas asinis butu pēkšņi atplūdušas no mātes sejas. Bioloģiskie jautājumi Mendosu ģimenē nekad netika apspriesti, un Alisijai bija sāpīgi vērot, ka viņas māte sāk emocionāli sabrukt. Uz bridi pat likās, ka no istabas būtu izsūknēts viss gaiss.

-   Cilvēki ir slimi. Reizēm viņi kaut ko pasaka vai izdara tikai tādēļ, lai citus sāpinātu.

-   Nē, mammu. Par šo gadījumu to gan nevar sacīt.

Māte krampjaini norija siekalas; likās, ka viņa tik tikko spēj parunāt.

-   Tas… Es tikai nesaprotu, kā gan tas varēja notikt. Es tevi mīlu, Alisij. Es tevi mīlu no visas sirds.

-   Es to zinu.

-   Tad ko gan tu no manis vēlies, mijā?

-   Es gribu zināt tikai vienu, atbildēja Alisija.

Mātes acis pieplūda ar asarām, un likās, ka viņa tūlīt sāks raudāt.

-Jautā.

-   Vai tu nevēlies man kaut ko pastāstīt, māmiņ? Vai ari tu vēlies, lai es labāk runāju ar viņu?

P iecdesmit ceturta nodaļa

Džekam bija vēl daudz kas jāuzzina par seržantu Paulo. Parasti Džeks visu izpētīja ātri, taču Paulo visādā ziņā bija sarežģīts puisis, turklāt Džeks viņu pazina tikai neilgu laiku. Tomēr krīzes apstākļos parasti pēkšņi radās zināma tuviba, un tad bija grūti noslēpt cilvēka patieso būtību, jo risks un spriedzes līmenis bija nesalīdzināmi augstāks nekā parasti. Un, visbeidzot, Džeks viņu pazina pietiekami labi, lai novērtētu to, cik tas bija nopietni, ka Paulo aicināja viņu ierasties komandcentrā un tikties ar veco sievieti, kas bija atnesusi Falkona skaidro naudu, un pašiem pirmajiem noklausīties viņas sacīto.

Kad Džeks iegāja istabā, Paulo tur bija divatā ar šo sievieti. Viņa sēdēja, taisni izslējusies, klēpī salikto roku pirksti bija cieši savīti. Viņa bija sažņaugusi kabatlakatiņu, kas, iespējams, piederēja Paulo. Uzmetot sievietei acis, Džekam likās, ka viņa ir jaunāka par abuela, bet viņš viegli varēja iztēloties viņu pie savas vecmāmiņas kāršu galda kopā ar kādu pusduci pavecu latīņamerikāniešu, kas gluži tāpat kā abuela stundām ilgi varēja pļāpāt un dzert kafiju, iespējams, pat reizēm pavelkot Džeku sānis, lai pastāstītu par savu brīnišķīgo māsasmeitu, kura viņam būtu noteikti jāsatiek. Viņai bija pelēki, īsi apgriezti mati, aiz brillēm metāla ietvarā vidēja ļoti lielas, tumšas acis, kas lūkojās skumji un patiesi. Kaut ari viņas seja bija grumbaina, veselīgā olivkrāsas āda vēl bija saglabājusi kaut ko no jaunības, it kā grumbas viņas sejā būtu radušās no pārdzīvojumiem, nevis no vecuma.

-   Tātad jūs esat jurists, kas pārstāv šo briesmoni? viņa jautāja, kad Džeks apsēdās uz krēsla.

-   Mans vārds ir Džeks Sviteks, viņš sacīja. Es īsu brīdi biju Falkona advokāts, taču šeit es neatrodos, lai aizstāvētu viņa intereses. Es šeit esmu tāpēc, ka viņš ir saņēmis par ķīlnieku manu labāko draugu, un es darīšu visu, lai palīdzētu seržantam Paulo atgūt visus ķīlniekus dzīvus un veselus.

-   Viņa to visu saprot Vinss sacīja. Pirms jūs atnācāt, mums bija gara saruna.

-   Vai jus patiešām pazīstat Falkonu? Džeks jautāja.

-    Jā, viņa atbildēja. Tieši tāpēc es sazinājos ar seržantu Paulo.

-    Es negribētu izklausīties kā neticīgais Toms, bet kāpēc tas jums prasija tik daudz laika?

-   Es mēģināju satikt seržantu Paulo, tiklīdz ieraudzīju Falkona seju televīzijā.

-    Vietējie televīzijas kanāli pārraidīja šo ķīlnieku krīzes notikumu visas dienas garumā, un Falkona seja bija redzama visos preses izdevumos vismaz divas pēdējās dienas, vismaz kopš tā brīža, kad viņa mašīnas bagāžniekā tika atrasts sievietes līķis.

-   Es iebraucu Maiami tikai pirms pāris stundām.

-    To pārraidīja ari CNN, kā ari vēl citas nacionālās pēdējo ziņu pārraides.

-    Es biju Argentīnā. Šīs ziņas tur nepārraida.

-   Jā, tā tas varētu būt, atbildēja Džeks.

-    Es atrados savā viesnīcas istabiņā, kad pirmo reizi pēdējo ziņu pārraidē uzzināju par situāciju ar ķīlniekiem, kurā iesaistīts kāds vīrs, vārdā Falkons. Šis vārds, protams, saistīja manu interesi. Kad ieraudzīju viņa fotogrāfiju, paķēru somu un devos tieši šurp.

-   Jūs runājat par somu, kurā atradās Falkona nauda? jautāja Džeks.

-Jā.

-    Ko jūs Maiami gribējāt darīt ar šo naudu?

Paulo pārtrauca Džeku.

-   Jūs mazliet steidzaties. Es domāju, ka varbūt vispirms vajadzētu pajautāt, kā viņa pazīst Fa Ikonu.

Džeks sāka apjēgt, ka Paulo ļaus viņam uzzināt atbildes tikai uz dažiem jautājumiem. Kā jau likuma kalps, Paulo nevēlējās iegūtajā informācijā dalīties ar citu cilvēku.

-    Labi, sakiet, kundze kā jūs pazīstat Falkonu?

-    Pirmo reizi viņš sazinājās ar mani pirms dažiem gadiem. Viņš atsūtīja vēstuli. Rakstīja, ka viņu sauc Falkons, ka man jātiekas ar kādu divdesmit vienu gadu vecu meiteni no Maiami, vārdā Alisija Mendosa. Viņa varēšot palīdzēt manos meklējumos.

-   Kādos meklējumos?

-Tas lai paliek starp Alisiju un mani.

Gan sievietes balss tonis, gan sejas izteiksme liecināja, ka tā ir dziļi personiska lieta. Džeks nolēma neuzstāt un, iespējams, pie tā atgriezties vēlāk.

-   Vai jūs tikāties ar Alisiju?

-Jā. Es ierados Maiami un runāju ar viņu.

-   Kāpēc?

-    Kā jau sacīju, tas skar tikai Alisiju un mani. Viņa palūkojās uz Paulo un vaicāja: Tā taču ir, seržant?

Bija skaidri manāms, ka viņa bija vienojusies ar Paulo par to, ko viņa var stāstit Džekam un ko ne.

Paulo ieteicās:

-   Džek, jūs varētu pajautāt, kad viņa satikusies ar Falkonu pēc tam.

Viņa žigli izlaboja: Es abas reizes nesatikos ar viņu.

-    Labi, teica Džeks. Pastāstiet par nākamo sazināšanos.

-   Es neko par viņu nebiju dzirdējusi līdz pat pēdējam laikam. Mazliet vairāk nekā pirms nedēļas ar starptautisko kurjerpastu saņēmu paciņu. Tur iekšā atradās atslēdziņa un pietiekami daudz naudas, lai nopirktu biļeti lidojumam uz Naso. Viņš rakstīja, lai es dodos uz "Lielo Bahamu banku un kredītsabiedrību" un atveru seifa kasti ar numuru divi simti sešdesmit seši. Viņš lika man paņemt visu to, kas atrodas kastē, un lai es izmantojot vārdu Marianna Krusa-Pedrosa.

-   Un tad jūs visu pamētāt un devāties turp?

-   Protams, es to darīju, jo viņš pieminēja Mariannas vārdu.

-   Tātad jūs neesat Marianna Krusa-Pedrosa?

-Nē.

-   Vai jūs viņu pazīstat?

-   Si.

-   Vai jūs zināt, kur viņa ir?

Sievietes balss bija tik ļoti bēdu nomākta, ka viņai nācās krietni piepūlēties, lai atbildētu šo vienu vārdu:

-Nē.

Džeks uzmanīgi turpinaja izjautāt sievieti, ar sapratni izturēdamies pret viņas lielajām sāpēm.

-   Ko jūs varat par viņu pastāstīt?

Viņa dziļi ievilka elpu un tad to izpūta tā, it kā tas būtu pēdējais elpas vilciens viņas dzīvē.

-    Em mi vida.

Viņa bija visa mana dzīve.

Šie vārdi lika Džekam sastingt. Viņa abuela lietoja šo pašu mīlestību apliecinošo izteicienu, kad vēlējās pateikt, cik ļoti daudz viņš tai nozīmē. Līdz ar to viņš tagad labāk izprata šīs sievietes jūtu dziļumu. Tomēr Džeks saprata, ka viņam vēl joprojām nekas nav skaidrs par mistisko trīsstūri šo sievieti, Mariannu un Falkonu. Acīmredzot šie trīs bija no Argentīnas un bija pārdzīvojuši lielas sāpes, taču kaut kadā veidā viņu ceļi krustojās ar Alisijas Mendosas dzīvi Maiami. Būdams jurists, viņš gribēja uzdot sievietei tūkstoš papildu jautājumu un nekavējoties visu sagrupēt un noskaidrot. Kas bija Marianna? Kas ar viņu bija noticis? Kāpēc Falkons šai vecajai sievietei bija iedevis tik daudz naudas? Kāpēc viņa atveda naudu uz Maiami? Taču likās, ka ar katru bridi sieviete jūtas arvien sliktāk, un Džeks varēja vienīgi apjaust, cik neaptveramas ir viņas personiskās ciešanas. Būtu tikai cilvēcīgi tagad uz kādu brīdi nedaudz pārslēgt ātrumu un ļaut viņai saņemties.

-   Vai mēs varētu atgriezties pie tā, ko jūs minējāt pirms dažām minūtēm? Džeks pajautāja.

-    Protams, viņa atbildēja, izmantodama kabatlakatiņu, lai nosusinātu asaras.

-   Jūs apgalvojāt seržantam Paulo, ka patiesība nekad neesat redzējusi Falkonu to divu sazināšanos laikā, kas jums ar viņu ir bijušas.

-    Taisnība.

-    Tad kā jūs varējāt pazīt televīzijā redzēto Falkona fotogrāfiju?

No viņas sejas izzuda bēdu izteiksme, tajā parādījās tāds spēks un stoicisms, ko varēja izraisīt vienīgi dusmas.

-    Sākumā es viņu nepazinu, jo viņš bija ļoti novecojis. Taču tās bija viņa acis. Es ielūkojos televizora ekrānā redzamajās acīs un sapratu, ka es šo briesmoni esmu redzējusi jau agrāk, savās jaunības dienās. Es gan viņu vienmēr esmu pazinusi ar citu vārdu.

-    Ar kādu vārdu?

-    Es viņu pazinu kā E1 Oso.

-   Lāci? jautāja Džeks. Kas tas par vārdu?

-    Tā ir palama, viņa atbildēja. Neviens no viņam līdzīgajiem parasti nelietoja savus īstos vārdus.

-   Tātad kas īsti ir E1 Oso?

Viņas plakstiņi noraustījās, it kā viņa censtos nedrebet.

-    Tieši tāpēc es pie jums atnācu, vārgā balsī viņa turpināja. -Jums ir darīšana ar ļoti bīstamu vīru.

Piecdesmit piektā ngdau

i eo to sajuta ar visu savu būtību, un kaut kas jau gandrīz paspruka vaļā.

Viņš bija noklausījies beigas Falkona telefona sarunai ar pārrunu vadītāju. Viņš saprata, ka viņi kaut kādā veidā bija noslēguši vienošanos. Džeks ieradīsies atdabūt ievainoto meiteni. Teo ļoti vēlējās, lai meiteni izvestu laukā no karstās, sasmakušās moteļa istabas. Viņš vienīgi cerēja, ka Džeks nebūs muļķis un nepiedalīsies viņu glābšanas mēģinājumā.

Savukārt Falkons varēja but visāds, tikai ne stulbs.

-   Jus, abi lamzaki, Falkons sacīja, norādīdams uz Teo un meteorologu. Viņi abi blakus ar mugurām pret sienu, sasietām rokām un potītēm, sēdēja uz grīdas.

-   Vai tu runā ar mums? jautāja Teo.

-   Jā, ar jums abiem.

Šoreiz Falkons jau norādīja uz viņiem ar ieroci, un tas lika meteorologam sevišķi satraukties. Viņi abi ārkārtīgi baidījās, ka Falkons varētu sākt ķīlniekus apšaut, taču visvairāk tas atspoguļojās meteorologa sejā.

-    Ko tu gribi? Teo jautāja.

-   Jūs paņemsiet ievainoto meiteni un noliksiet ārpusē uz lieveņa.

-   Vai jūs par to vienojāties?

-   Tā nav tava darīšana, par ko es esmu vienojies!

-   Es gan nedzirdēju tevi pa telefonu kaut ko runājam par to, ka man kopā ar šo mīlnieku vajadzēs iziet ārpus moteļa istabas.

-    Es tev pateikšu tikai to, ka tas nebušu es, kas atvērs durvis. Tev šķiet, es nezinu, ka laukā ir pilns ar snaiperiem?

-   Snaiperi? nervozi iesaucās meteorologs. Viņš pieliecās tuvāk Teo un čukstēja: Ja nu viņi kļūdās un nošauj mūs?

-    Tad tev nebūs iespējas pastāstīt sievai, ko tu kopā ar šīm divām meičām te pagājušajā naktī darīji, atbildēja Teo.

Likās, ka tāda atbilde viņu gandrīz vai apmierina. Gandrīz.

-   Nekādu sarunu ieslodzīto starpā! iekliedzās Falkons.

Ieslodzīto? jau atkal, nodomāja Teo. Nu jau viņš sacīs, ka mēs nedrīkstam dzert ūdeni.

-   Tev mūs ir jāatsien, ja gribi, lai mēs kaut kur aiznesam meiteni.

Paskatoties Falkona sejā, kļuva skaidrs, ka šo plāna daļu viņš

nebija ņēmis vērā. Viņa skatiens šaudījās pa istabu, it kā meklēdams tur atrisinājumu.

-    Labi, tiem nav jābūt jums abiem. To izdarīs tikai viens no jums.

Viņš atkal pamaja ar ieroci, šoreiz gan tikai uz meteorologa pusi, kurš sāka elsot.

-   Tu viņu aiznesīsi, sacīja Falkons.

-   Es nevaru viens viņu panest, meteorologs iebilda.

-   Es varu, sacīja Teo.

-    Kas tev prasīja? Falkons viņam asi uzsauca.

-   Iespējams, ka meitene ir dzīva, Teo teica, taču viņa ir smaga kā mironis. Ja tu patiešām vēlies, lai kads to vispār izdara, nemaz nerunājot par to, ka tas būtu jādara ātri, tad ļauj man to paveikt.

Likās, ka vārds "ātri" bija ietekmējis Falkonu.

-   Labi, plātīzeri. Tas būs tavs darbiņš. Bet ja tu mēģināsi bēgt…

-   Es zinu, zinu. Tad būs lode mugurā.

-   Tas bus tikai sākumam, sacīja Falkons. Viņš izvilka no kabatas kreļļu virteni, sāka virpināt mazās metāla lodītes un tad piebilda: Tu pat nevari iedomāties, kas tad notiks ar tiem, kurus tu šeit pametīsi.

Džeks brīdi vilcinājās, pirms piespieda mobilā telefona taustiņus. Pēkšņi viņam ienāca prātā, ka atkarībā no tā, kā darbosies Paulo pēdējais plāns, varbūt tā ir pēdējā reize, kad viņam ir iespēja piezvanīt uz Teo mobilo telefonu.

Džeka telefona grāmatas sarakstā Teo bija numero uno, un tas skaidri norādīja uz to, kāds draugs viņam ir Teo. Ja viņam bija gadījusies slikta diena tiesas zālē un bija nepieciešams kāds, ar kuru kopīgi iedzert, kas bija jādara? Tikai jāuzspiež vieninieks mobilajā telefonā, un atbildēja Teo. Aizdedzināts tavs klasiskais Mustang, un tu gribi zināt, kurš nelietis to ir izdarījis? Uzsit tikai vieninieku telefonā. Vai tavs klients ir algots slepkava, kam vajadzētu savam aizstāvim izrādīt mazliet vairāk cieņas? Atkal jau paļaujies uz Teo. Nebija nekādu robežu tam, ko Teo darītu Džeka labā, un tas tikai saasināja Džeka sajūtu, ka viņš Teo laba šajā nestundā nav darījis pat ne tuvu visu, kas būtu bijis nepieciešams. Iespējams, ka lielākā daļa cilvēku paklausītu pavēlēm un atkāptos malā, lai policisti varētu darīt savu darbu. Taču tas nebija Džeka garā. Džeks jutās vainīgs, ka iepinis Teo visā šajā juceklī, un tāpēc bija priecīgs, ka var aktīvāk iesaistīties ķīlnieku glābšanas operācijā.

Viņš piespieda izsaukšanas taustiņu, un telefonā atskanēja Falkona balss.

-   Vai tu nāc pēc meitenes, Svitek?

-   Vai tu to vēlies?

-   Es to pateicu ļoti skaidri. Jūs abi ar Paulo. Mēmais pavadīs aklo.

Viņš sāka pārāk skaļi smieties pats par savu joku.

-   Patiešām, te var nobeigties no smiekliem, Falkon.

-   Advokāti, viņš sacīja, smiekliem pārvēršoties ņirgās. Nekādās humora izjūtas.

-   Zinot patiesību, nav viegli par to smieties.

-    Kā to saprast?

-   Es zinu, kas tu esi.

-   Tad to zina vismaz viens no mums.

-   Es zinu visu par Mariannu Krusu-Pedrosu.

-   Kas tur ko zināt? Tas ir tikai fiktīvs vārds mana seifa piekļuvēju sarakstā.

-   Nē. Es par to zinu kaut ko vairāk.

-   Tu runā pilnīgas muļķibas.

-   Es zinu par Oso.

Džekam gribējās, kaut viņš tagad varētu ieraudzīt, kā Falkons reaģē uz šiem vārdiem, bet tas gandrīz vai nebija nepieciešams. Telefonā valdīja absolūts klusums.

Beidzot Falkons noteica:

-   Ko tieši tu zini?

-   Pietiekami.

-   Cik daudz ir pietiekami?

-   Pietiekami daudz, lai mans draugs Teo paliktu dzivs. Pretējā gadījumā es padalīšos savās zināšanās par tevi ar presi.

-   Kāpēc tu domā, kas tas mani uztrauc?

-    Tāpēc, ka tu esi mainījis vārdu, ka tu meloji par to, ka esi ieradies no Kubas un dzīvoji izdegušā automašīnā. Ari tas, ka tu uzrāpies uz tilta un tiki arestēts, jo mēģināji runāt ar mēra meitu, un pēc tam ieslēdzies kopā ar ķīlniekiem moteļa istabiņā, un vēl dažu citu iemeslu dēļ, jo savu tumšo pusi tu vēl nevienam neesi atklājis. Vai ari man būtu jāsaka vistumšāko pusi?

Falkons augstā, no uztraukuma aizsmakušā balsi iesaucās:

-   Es to atklāšu tad, kad būšu tam gatavs.

-   Vai ari es to izdarīšu tavā vietā.

-   Aizveries!

-    Protams. Tikai nenogalini Teo un pārējos ķīlniekus.

Falkons uzreiz neatbildēja, bet Džeks dzirdēja viņu dusmās

skaļi elsojam.

-   Neizdari uz mani spiedienu, Svitek. Man tas nepatīk.

-    Neviens to nedara. Es tikai gribu tev darīt zināmu ja tu nodarīsi ļaunu kādam no ķīlniekiem, tu vairs nebūsi uzmanības centrā, tu zaudēsi savu platformu, savu skatuvi lai kas, ellē, ari tas būtu, pēc kā tu tagad tiecies.

-   Kā tu zini, ka man jābūt uzmanības centrā?

-   Tāpēc ka nevienai citai tavai prasībai nav jēgas. Un es nedomāju, ka tu esi tik traks, kā tu gribētu, lai ļaudis tam notic.

Falkona balss tonis atkal pārmainījās, tas vairs nebija tik dusmu pilns, un likās, ka viņš tagad izturas ar godbijību pret Džeka izpratnes spējām.

-   Tu man patīc, Svitek. Patiešām, tu man patīc.

-   Jutos patiesi pagodināts.

-   Tieši tāpēc es gribēju, lai pēc meitenes nāktu tu kopā ar Paulo.

-   Tas ir jauki. Un kas notiks pēc tam?

-   Pēc tam…

Falkona balss pagaisa, un kādu brīdi Džekam jau likās, ka viņš vairs nerunās.

-   Falkon? Kas būs pēc tam?

-   Tas vēl ir miglā tīts, atbildēja Falkons, un saruna beidzās.

Piecdesmit sestā nodaļa

Mlisijai likās neizturami atkal atgriezties mobilajā komandcentrā. Apmēram pusduci reižu viņai nācās cīnīties ar vēlēšanos doties uz Austrumkrasta galveno maģistrāli un tikai braukt uz priekšu. Viņai nebija noteikta galamērķa, gribējās tikai doties projām. Tomēr bēgšana reti kad bija pareizā atbilde. Šoreiz tā nebija labākā izvēle, ja ņem vērā, ka vismaz četru ķīlnieku dzīvības joprojām karājās mata galā.

Viņa ieslēdza mašīnas radio un notvēra dienas svarīgāko ziņu pārraides pašas beigas, kas tika nobērtas steidzīgā balsī.

-Jau astoņpadsmito stundu turpinās notikumi, kas saistīti ar ķīlnieku sagrābšanu un sarunām starp policiju un bezpajumtnieku, kurš tiek apvainots mēra Mendosas meitas vajāšanā, ziņoja diktors. Pagaidām nav manāmas nekādas progresa pazīmes. Vismaz četri ķīlnieki joprojām tiek slēpti moteļa istabiņā kopā ar bruņoto noziedznieku. Ļoti ticams, ka viens no viņiem varētu būt Valters Finkelšteins, kuru mes plašāk pazistam kā Laika Burvi Valtu. Nākamās ziņas būs pēc stundas.

Alisija izslēdza radio. Viņa saprata, ka ķīlnieku identitāte ir jau atklata. Bija sākusies informācijas noplūde. Mazliet norūpējusies, viņa prātoja, kādus vēl izmeklēšanas noslēpumus prese varētu būt atklājusi.

Viņa atgriezās notikumu vietā neilgi pirms tumsas un novietoja savu auto gandrīz pie paša komandcentra. Lietus joprojām lija, taču ne vairs tādām necaurredzamām šaltīm, kas bija padarījušas viņas braucienu uz Kokospalmu birzi tik nedrošu. Tomēr vēl aizvien apmākušās debesis un draudīgo, tumšo mākoņu gūzmas radīja priekšlaicīgu krēslu. Parasti tāda tumsa iestājās decembra sākumā, taču tik nelāga dienā, kāda bija padevusies šī, tumšs kļuva daudz agrak nekā parasti, un tas Alisijai lika sajusties visai neomulīgi. Viņa nebija ķīlnieku pārrunu vadīšanas speciāliste, taču Vinss gan tads bija. Viņš bija pārliecināts, ka nakts iestāšanās ķīlnieku krīzes laikā bieži izraisa kādu negaidītu pavērsienu uz labo vai slikto pusi.

Cenzdamās izvairīties no lietus lāsēm, Alisija metās uz mobilo komandcentru. Atrāvusi durvis, viņa iegāja iekšā, satraukusies daudz jutamāk, nekā bija paredzējusi.

-   Tā esmu es, viņa sacīja, pamanījusi Vinsa sejā parādāmies pārsteigumu.

-   Tu esi atgriezusies, viņš noteica. Es jau sāku domāt, ka tu esi mūs pavisam pametusi.

-   Nē, te tikai ir kaut kas tāds… ir noticis vēl kaut kas. Vai es uz bridi varu parunāt ar tevi divatā?

Alisija palūkojās uz otru sarunu vadītāju, kas pieklājīgi pieteicās aiziet izdzert kādu krūzi kafijas. Viņš uzvilka jau galīgi samirkušu vējjaku un izgāja laukā smidzinošajā lietū, ļaudams Alisijai ar Vinsu paliki komandcentrā vieniem.

-   Kas noticis? jautāja Vinss.

Alisija pievilka krēslu un apsēdām pietiekami tuvu Vinsam, lai viņš varētu sajust viņas klātbūtni. Alisija ļoti vēlējās satvert viņa rokas savējās, taču šajā situācijā viņa atturējās to darīt.

-    Vins, kas tev ir zināms par Argentīnas netīro karu?

Šķita, ka šis jautājums Vinsu nepārsteidz tā, ka viņa bija gaidījusi.

-    Man jāatzīstas, ka līdz pat šai pēcpusdienai es īstenībā neko nezināju par to.

-   Tādā gadījumā tu, iespējams, esi gluži tāds pats kā visi pārējie amerikāņi, taču tava atbilde atklāja, ka tagad tu tomēr kaut ko zini.

-    Esmu uzzinājis šo to jaunu.

-   Vai kaut kas ir noticis, kamēr es biju projām?

-   Uzradās kāds, ka mums piegādāja jaunu informāciju. Informācijas avots.

-Kas?

-    Kāda veca sieviete, kas bija iztīrījusi tukšu Falkona bankas seifa kasti Bahamās.

-   Vai viņa to naudu nozaga?

-    Nē. Liekas, viņš bija apstiprinājis viņas piekļūšanu seifam.

-    Kāpēc?

-    Viņa stāsta, ka pazīst Falkonu. Viņa pastāstīja mums visu par viņu.

Alisija pavisam droši zināja, par ko Vinss runā, un priecājās, ka Vinss neredz viņas seju.

-    Ko viņa pastāstīja?

-     Ļoti daudz. Izrādās, ka viņš ir iznicinājis lielu daļu ieslodzīto, kas tika spīdzināti vienā no tām vairāk nekā trīs simti slepenajām apcietinājumu vietām, kuras militārā hunta bija ierīkojusi visā valsti, lai tiktu gala ar disidentiem. Viņš toreiz bijis pazīstams ar iesauku E1 Oso.

-    Kā sieviete viņu pazina?

-   Tur bijusi ieslodzīta arī viņas meita.

-   Saprotu.

-   Vai tiešām? vaicāja Vinss.

Alisijai nebija īsti skaidrs, kā saprast viņa balss toni, bet viņš negaidīja atbildi.

-    Interesanti, ka šo ieslodzījumu vietu sauca par La Kaču. Tā šo vietu nosaukuši sargi. Tas ir saīsinājums no La Cachavacha. Acīmredzot tas ir radies no populārās Argentīnas multiplikācijas filmas La britja de la cachavacha par raganu, kura spēja likt cilvēkiem pazust.

-    Es zinu šo filmu, Alisija teica.

-   Oso ar saviem draugiem laikam ir bijuši īsti humora veči. Es domāju, ka Falkons tieši uz to ari norādīja, kad visu laiku pieminēja raganu un pazudušos.

-   Ko tad tu gaidīji? Tu viņu redzēji, runāji ar viņu. Viņš taču ir traks.

-   Nē, viņš nepavisam nav vājprātīgs. Viņš, iespējams, ir sociopāts.

-   Vai to pastāstīja tavs informācijas avots?

-   Viņa nelietoja tieši tādu vārdu, bet pastāstīja mums šo to interesantu.

-   Ko tieši?

-   Kaut ko patiešām briesmīgu, atbildēja Vinss.

-   Ko? Alisija jautāja, izrādīdama vairāk intereses, nekā būtu vēlējusies.

-   Viņas meita bijusi septītajā grūtniecības mēnesī, kad aizvesta uz La Kaču. Tici vai ne, tur bijušas deviņpadsmit grūtnieces, kas turētas apcietinājuma un spīdzinātas. Neviens pēc tam viņu vairs nav redzējis, taču klīdušas runas, ka viņa tomēr ir nodzīvojusi pietiekami ilgi, lai laistu pasaulē bērnu.

-   Vai kāds zina, kas noticis ar šo bērnu?

-   To es tev nevaru pateikt.

-   Vai tu viņai to neprasīji?

-   Viņa to nevēlējās apspriest.

-   Tu nemēģināji viņu piespiest runāt?

-    Nelikās, ka tas attiektos uz pārrunām par ķīlnieku atbrīvošanu. Un, kad teicu, ka viņai nevajadzētu par to runāt, tad es ta arī domāju.

-    Un tu tam piekriti?

-    Patiesībā tāda bija daļa no mūsu vienošanās. Viņa gribēja mums pastāstīt visu, ko zināja par Falkonu, bet tas, kas saistīts ar viņas meitu, bija viņas personiskā darīšana.

-   Vai viņa kaut ko slēpa?

-   Tā varētu būt. Vai ari viņai par to vēl joprojām ir pārāk sāpīgi runāt. Katrā ziņā es vienmēr cienu savu vienošanos ar informācijas piegādātājiem. Viņa mums sniedza vispusīgas, ļoti noderigas ziņas par Falkonu, un viņa vēlējās tikai vienu atlīdzibu par to.

-   Ko tieši?

-   Viņa lūdza, lai es tev kaut ko nododu.

-   Man? Alisija iesaucās, cenzdamās izlikties vairāk pārsteigta, nekā bija patiesībā. Kas tas ir, vai nauda?

Vinss pakratīja galvu. Viņš nolika uz galda divus aktu vākus. Alisija varēja saskatīt uzrakstu uz virsējās mapes, kas bija spāņu valodā. Tulkojumā tas skanēja tā VESELĪBAS MINISTRIJA, BUENOSAIRESA, DURANDA SLIMNĪCA, DR. DI LINARDO. Apakšējai mapei bija saskatāma tikai daļa uzraksta. Tas bija rakstīts angļu valodā: AMERIKAS ZINĀTNES PROGRESA APVIENĪBA, VAŠINGTONAS APGABALS. Pēc tam sekoja kaut kāds saīsinājums CONADEP.

Šos aktu vākus Alsija nekad iepriekš nebija redzējusi, viņa arī nekad nebija tikusies ar ārstu Di Linardo vai bijusi saistīta ar kādu no pieminētajām organizācijām.

-   Kas tas ir? viņa jautāja.

-   Es nezinu. Tas gan nav intereses trukuma dēļ, bet es acīmredzot nespēju to izlasīt.

-   Vai tad tavs ziņu avots par to neko nestāstīja?

-   Nē. Tā mēs vienojāmies. Viņa man stāsta par Falkonu, es tev atdodu šīs mapes. Bet viņa uzstāja, ka tas ir tikai starp tevi un viņu.

Alisija cieši vērās uz mapēm un neko neatbildēja.

-   Kas noticis? jauta ja Vinss

-   Nekas.

-   Nu, klausies, vecā sieviete sacīja, ka tas gan ir ļoti personiski, bet viņa man arī apsolīja, ka tu mani neienidisi par to, ka es tev tās nogādāšu.

-   Es nenogalinu vēstnešus, Vins.

-   Kas tad noticis?

Alisija nespēja atraut skatienu no mapēm, taču viņa jau atkal sadzirdēja sevī kādu balsi, kas lika neapstāties un turpināt uzsākto ceļu.

-   Es domāju, ka to visu nemaz negribu zināt, viņa klusu noteica.

P iecdesmit septītā nodaļa

$eržants Čavess cīnījās par ietekmi policijas speciālo uzdevumu vienībā un bija apņemies uzvarēt. Būdams galvenais ķīlnieku atbrīvošanas vadītājs Maiami taktiskajā komandā, Čavess pārstāvēja grupu, kuru vadīja Maiami-Deidas specvienība. Viņš pievienojās telefona sarunai, kas norisinājās starp priekšnieci Renfro un Maiami policijas departamenta direktoru. Paulo nebija aicināts piedalīties šajā sarunā.

-   Es domāju, ka viss ir atrisināts jau pirms vairākām stundām, sacīja direktors. Ja tur ir nepieciešams ielauzties, tad to varētu paveikt Maiami-Deidas specvienība.

-   Tagad te notiek citāda spēlīte, Čavess teica. Mēs vēl negatavojamies tiešai mājas ieņemšanai. Tas notiks vienīgi tad, ja snaiperis netrāpīs mērķī.

-   Kā tas maina situāciju? direktors jautāja.

-   Tas, kad īsti mēs varētu sākt majas ieņemšanu, ir tieši saistīts ar snaipera šāvienu, Čavess atbildēja. To paveiks mans snaiperis. Man ar viņu ir tiešie sakari. Mēs pašlaik te runājam par laika saskaņošanu lidz pat pussekundei. Turklāt, ja mums būs nepieciešams, lai kaut kāda iemesla dēļ iesaistītos arī pārrunu vadītājs, tad te ir arī Paulo.

Sarunā iejaucās policijas priekšniece Renfro:

-    Man liekas, seržanta teiktajam ir jēga, direktor.

Čavess jau bija sagatavojies uzstāt un izklāstīt sīkāk savus argumentus, taču, viņam par pārsteigumu, tas nebija nepieciešams.

-   Lai notiek, sacīja direktors. Mēs nodrošināsim aizmuguri. Pilsētas dienests pārņem vadību.

Čavess ātri pārtrauca telefona sarunu, pirms direktoram būtu iespēja mainīt domas. Dodamies uz durvju pusi, viņš pastiepa roku Maiami policijas departamenta specvienības koordinatoram, bet saņēma pretī ļoti atturīgu rokas spiedienu. Čavesam tas vairs nerūpēja. Tas jau skanēja tikpat labi kā "uzdevums ir izpildīts", un vēl pat nebija izšauta neviena lode. Viņš soļoja prom no specvienības furgona tieši uz restorānu. Tomēr, pirms viņš sāka dalīties jaunumos ar savu komandu, viņš paņēma telefonu un piezvanīja.

-   Viss izdarīts, viņš sacija. Vispirms jau es pats vadīšu savējos. Maiami policijas departamenta specvienības viri tikai nodrošinās mūsu aizmuguri.

-    Ļoti labi, skanēja atbilde. Es nemaz nevaru izteikt, cik atzinīgi es to novērtēju.

-   Tas jau nav nekas sevišķs.

-   Nē, tas ir viss. Šis Falkons ir slepkava un cilvēku vajātājs. Ja jūsu snaiperis netrāpīs un jūsu specvienība dosies iekšā, es negribētu, lai šis puišu bars tik ļoti baidītos trāpīt ķīlniekiem, ka nevarētu nospiest gaili.

-   Ķīlnieku drošība vienmēr ir svarīgāka par visu.

-   Neapšaubāmi. Taču es gribu būt drošs, ka tad, nolādēts, kad tās durvis tiks izlauztas, šaja komandā būs kaut vai viens pietiekami straujš, pietiekami drosmīgs un pietiekami attapīgs vīrs, lai tiktu galā ar to zelli pat tad, ja visapkārt trakotu un mežonīgi kliegtu ķīlnieki. Vai jūs saprotat?

Čavess būtu varējis iesaistīties dedzīgā diskusijā par to, cik svarīgi ir zināt, kad nedrīkst šaut, taču viņš nolēma klusēt un justies pagodināts.

-   Jā, ser, viņš atbildēja. Es jūs pilnīgi sapratu.

Ievainotā meitene, kuru Teo turēja rokās, bija smaga kā akmens. Viņa tikai daļēji bija pie samaņas.

Moteļa istabā ar katru mirkli kļuva tumšāks. Teo bija zaudējis laika izjūtu, bet acīmredzot jau tuvojās nakts. Gar aizkaru malām istabā vairs neiespiedās dienas gaisma. Viņi jau atrastos absolūtā tumsā, taču telpā atspīdēja ļoti balta mākslīga atblāzma, kas viņiem aizstāja dabisko dienas gaismu. Teo pieņēma, ka policija ir notēmējusi uz durvīm un logu spēcīgus starmešus.

Abi pārējie ķīlnieki Natālija un meteorologs bija apsēdušies cieši blakus uz grīdas. Viņu plaukstu locītavas un potītes bija sasietas un rokas savilktas aiz muguras, turklāt viņi bija sasieti kopā elkoņiem. Teo stāvēja pie durvīm, kas joprojām bija aizvērtas, taču mēbeļu grēda bija nogrūsta sānis, lai atbrīvotu izeju. Viņa potītes bija sapītas kopā ar divas pēdas garu lampas vadu, kas bija pagaidu versija važām, kuras viņš bija valkājis toreiz, kad atradās nāvinieku kamerā. Stāvot viņš bija galvas tiesu garāks par savu sagūstītāju. Falkons viņam pienāca klāt no aizmugures un piespieda pistoles stobru pie galvaskausa pamatnes.

-   Man nav nekādu problēmu tevi nošaut, mierīgā balsī sacīja Falkons.

Šī sajūta bija abpusēja, taču Teo to neteica.

-   Tātad pat nedomā par bēgšanu, piebilda Falkons.

-   Neuztraucies, atbildēja Teo.

-   Nekādas grūstīšanās vai mētāšanās uz visām pusēm. Es stāvēšu tev tieši aiz muguras. Tu būsi mans dzīvais vairogs, lielais puisi.

Meitene Teo rokās sakustējās, un Teo sašūpojās uz pēdām, lai noturētos līdzsvarā.

-   Nekusties, kamēr es tev to nelikšu darīt! Falkons iesaucās, piespiezdams ciešāk pistoli pie Teo galvas, lai uzsvērtu sacīto.

Teo sastinga un bija spiests turēt meiteni ļoti neērtā pozīcijā.

-   Es nekur neeju. Nomierinies.

Ierocis palika notēmēts tieši Teo smadzenēs, un viņš ieklausījās, kas notiek. Nekas īpašs nebija sadzirdams, apkārt valdīja baismīgs klusums kā pirms vētras. Ievainotā meitene nevienmērīgi elpoja. Attālāk ap moteli dūkdami riņķoja helikopteri. Teo sadzirdēja, kā Falkons rakņājas kabatā, lai sameklētu mobilo telefonu, un tad piespiež numura taustiņus.

Mēs tagad dodamies laukā, Falkons paziņoja telefonā. Ja es atvēršu durvis un ieraudzīšu kaut ko tādu, kas man nepatiks, ja es tikai sajutlšu kaut ko, kas man nepatiks, tad tavs draugs Teo mirs.

Teo saklausīja, kā, beidzoties Falkona sarunai ar Džeku, tiek aizvērts telefona vāciņš. Divas lietas tagad bija pavisam drošas.

Falkons bija gatavs virzīties uz priekšu.

Un Teo arī.

P iecdesmit astotā nodaļa

teo pēdējo reizi pārdomāja savu plānu.

Iespēja varēja rasties brīdi, kad viņš nolieksies, lai noliktu ievainoto meiteni uz lieveņa. I'ieplakdams pie zemes kā futbola spēlētājs, viņš varētu ar kreiso kāju atmuguriski iespert Falkonam tik stipri, ka tas būtu kā mūļa spēriens. Falkons nekad nesaprastu, kas viņam trāpījis. Teo paķertu meiteni un aizveltos prom no durvīm, laukā no ugunslīnijas. Policisti tad ieraudzitu Falkonu nokrītam un nekavējoties sūtītu specvienību glābt pārējos ķīlniekus. Tāds bija plāns, taču Teo bija reālists.

Nekas parasti nenotika pēc plāna.

-   Atver durvis! sacīja Falkons.

-    Kā? Man rokās ir meitene.

-   Satver viņu ciešāk ar labo roku, pārliec viņas ceļus pār kreiso delnu. Tā tev būs viena roka brīva.

Teo tā izdarīja, un Falkonam bija taisnība. Meitene, iespējams, svēra kādas simts mārciņās, un viņš bez pūlēm varēja atbrīvot roku un joprojām viņu turēt. Teo pagrieza atslēgu, un slēdzis nokrakšķēja ar draudīgu šaujamieroča skaņu.

-    Un tagad lēni un mierīgi, sacīja Falkons.

Teo pasniedzās pēc durvju roktura, cieši to satvēra un palieca pa labi.

-   Vēl lēnāk, teica Falkons. Tagad atver durvis.

Teo pagrieza rokturi uz priekšu, un durvis, eņģēm iečīkstoties, pavērās uz āru. Būvniecības noteikumi Dienvidfloridā lika iekārtot māju ārējās durvis tā, lai tās vērtos uz ārpusi, jo, uznākot orkānam, tad māja būtu pasargāta. Likās, ka šoreiz orkāns varētu iet pretējā virzienā. Tomēr Teo, stāvēdams vaļējā durvju ailā, necik daudz neredzēja. Bija iestājusies nakts, un starmešu gaisma lauzās cauri tumsai kā milzīgi lāzeri. Viens no tiem bija notēmēts tieši uz Teo, un viņš momentā tika apžilbināts. Ja viņam nebūtu jātur meitene, viņš būtu centies pasargāt acis. Viņš neko nevarēja saskatīt iespējams, ka tieši tāds bija viens no mērķiem, kas paredzēti starmešiem, bet sajuta vai vismaz cerēja, ka kaut kur tur atrodas milzīgi daudz policistu.

-   Šauj, sacīja Čavess mikrofonā. Viņš runāja klusā, steidzīgā balsī.

Austiņās atskanēja snaipera balss.

-   Tas ir melnais vīrietis, viens no ķīlniekiem. Es nedrīkstu šaut.

Čavess atradās simt piektajā istabā kopā ar savu taktisko komandu, tikai pāris durvju attālumā no Falkona un ķīlniekiem. Tas bija maksimāli tuvu Falkonam, lai viņš nevarētu nojaust, ka specvienība ir tepat blakus. Visa komanda bija tērpusies melnos tērpos bruņucepurēs, zenītartilerijas jakās, ciešās bruņuvestēs, apgādāti ar nakts redzamības brillēm. Katrs bija bruņojies ar M-J6 šauteni un četrdesmit piektā kalibra pistoli. Priekšējās durvis stāvēja vaļā, lai specvienība varētu ātri doties laukā. Vīri stāvēja pilnā gatavībā, gaidīdami snaipera šautenes rībienu, kas viņiem kalpotu par starta šāvienu.

-   Vai tu redzi Falkonu? jautāja Čavess.

-   Nē. Melnais vīrietis tur ievainoto ķīlnieci uz rokām, bet no Falkona te nav ne… Lūk! Tur ir Falkons. Viņš stāv tieši aiz ķīlnieka.

-    Tad šauj!

-   Tas nav iespējams.

-   Ja jau tu redzi Falkonu, tad vari šaut.

-     Tas ir pārāk riskanti. Viņš izmanto ķīlnieku par dzīvo vairogu.

-   Un kā ir ar snaiperiem, kas novietoti citur? Vai no kāda cita leņķa varētu trāpīt viņa galvā?

-   Nē. Ķīlnieks stāv uz sliekšņa. Falkons joprojām ir iekšpusē.

-   Tādā gadijumā atkāpies. Ir pienācis laiks tur ielauzties.

-   Ja jūs to tagad darīsiet, Teo Naits mirs.

-   Tad nošauj viņu, nolādēts!

Nošauj viņu.

Pēc īsa brīža Falkonam likās, ka viņš atkal ir sadzirdējis sev galvā atskanam balsis. Tomēr šoreiz tās nelīdzinājās nevienai balsij, ko viņš bija iepriekš dzirdējis, un likās, ka tās nāk no ļoti reālas vietas no tuvējām moteļa istabām.

-   Atpakaļ iekšā! iekliedzās Falkons, sagrābdams Teo aiz apkakles un ieraudams viņu atpakaļ istabā.

Piecdesmit devītā nodaļa

V inss uzmanīgi klausījās, kā Džeks apraksta to, kas bija atklājies komandcentra novērošanas kamerā. Falkons bija atkāpies atpakaļ viesnīcas istabā kopā ar Teo un ievainoto meiteni, kuri joprojām bija viņa ķilnieki. Gandrīz vai nekavējoties iezvanījās Vinsa telefons. Viņš ātri atbildēja, un klausulē atskanēja Falkona histēriskie kliedzieni.

-   Tu mēģināji mani piekrāpt, Paulo!

-    Neviens netaisījās tevi piemānīt.

-    Es dzirdēju, kā jūsu specvienības virs vai snaiperis, vai vēl kāds sarunājās ar kādu citu, kas atradās blakus istabā. Viņš lika šaut! Tūlīt pat atsauc viņus, vai ari šaušu es. Tas nav joks. Te kāds tūlīt mirs!

-   Tikai nomierinies, labi?

-   Nomierināties? Jūs šeit iesūtāt snaiperus un nu liksiet, lai es nomierinos?

-    Paklausies manī, Falkon. Ja kaut kur tavā tuvumā atrodas specvienības vīri vai vēl kāds cits, tad tos neesmu sūtījis es. Ļauj man to visu pārbaudīt, un es viņus dabūšu no turienes ārā.

-   Es tam netaisos noticēt. Tas ir gluži tāpat, kā tu izdarījies ar mani uz tilta. Tu melo kā suns.

-   Paklau, es tev toreiz uz tilta nemeloju. Kad sacīju, ka tu varēsi runāt ar Alisiju, ja norāpsies lejā no apgaismes staba, tad es biju stingri nolēmis, ka tā ari notiks. Kāds cits kāds, kas stāv augstāk par mani, iedzina ķīli starp mums abiem.

-   Tu nekad neesi vainīgs, vai ne, Paulo?

-   Es saprotu, ka tam vajadzētu izklausīties tā, it kā es tikai atrunātos, taču es zvēru, ka nemeloju tev.

-   Un es arī zvēru, ka tev vairs neticu.

Vinss juta, ka viņu saruna nevirzās uz priekšu, ka pagaidām tā ir tikai tukša pļāpāšana.

Viņam bija jālieto citāda taktika.

-   Falkon, atļauj man pildīt savu solījumu, labi?

-    Kādā veidā?

-   Vispirms godīgi vienosimies, ka tu nedarīsi pāri ķīlniekiem. Ja tu to vari man apsolīt, tad mēs varētu aprunāties par to, ko tu patiešām vēlies.

-   Tu zini, ko es gribu.

-    Nē, kamēr tu pats man neesi to pateicis.

-   Tu visu laiku to esi zinājis.

-    Pasaki to skaļi, Falkon. Saki man, ko tu gribi, un es raudzīšu, vai spēju tev palīdzēt.

-   Visu, ko vēlos?

-   Saprāta robežās. Tikai neaiztiec ķīlniekus.

Falkons uz bridi apklusa, it kā viņam patiktu turēt Vinsu neziņā. Beidzot viņš noteica:

-    Es gribu runāt ar Alisiju.

-    Labi. Es domāju, ka to mēs varam nokārtot.

-    Divatā.

Vinss negribēja izmantot vārdu "nē", pat ja atbildei patiesībā vajadzētu skanēt: "Nē, tu izdzimteni."

-   Ka būtu, ja mēs sāktu ar telefona sarunu?

-    Nē, es gribu… iesāka Falkons un aprāvās. Zini ko, Paulo? Es tevi izprovocēšu. Pasauc viņu pie telefona.

-    Par nelaimi, šobrīd viņas te nav.

-   Pie velna tevi un tavus melus! Vai tu vispār kādreiz turi savus solījumus? Vai tu vienmēr izvairies?

Vinsam nebija isti skaidrs, kā lai pārliecina Falkonu, ka viņš tiešām runā taisnību, taču Falkona balss tonis lika viņam saprast, ka nav atlicis īpaši daudz laika, lai atgūtu viņa uzticēšanos.

-   Ja tu netici man, paruna ar Sviteku. Viņš tev tūlīt visu paskaidros.

Viņš pasniedza telefonu Džekam, kas visu laiku bija skaļruņos klausījies sarunu. Paulo labprāt būtu viņu sagatavojis un pateicis, ko sacīt, taču ari tam vairs neatlika laika.

Džeks sāka runāt:

-    Viņš tevi nemāna, Falkon. Alisijas šeit nav, un mēs darām visu iespējamo, lai viņu atrastu.

-    Ir pienācis laiks viņai runāt ar mani.

-   Ko tu gribi viņa pateikt?

-   Tikai dabujiet viņu šurp. Ātrāk!

Džeks piespieda telefona mēmo taustiņu un jautāja Vinsam:

-    Kur, pie velna, ir Alisija?

-   Viņa izdrāzās laukā no komandcentra pēc tam, kad biju viņai iedevis dažas mapes, ko sagādāja mans informācijas avots. Es jau jutu, ka kaut kas nav kārtībā, bet viņa tikpat neteiktu, kas tieši. Es patiešām nezinu, kurp viņa devās.

-    Atrodi kādu, kas to zina.

-   Tas jau tiek darīts.

-   Dariet cītīgāk! iesaucās Džeks. Viņš atbrīvoja taustiņu un turpināja sarunu ar Falkonu.

-    Viņa jau ir ceļā, Falkon. Tikai pagaidi vēl kādu brīdi

Falkons neatbildēja.

Vinss pieslidināja Džekam papīra lapiņu, kur bija uzrakstīts: TURPINIET SARUNĀTIES.

-    Falkon? turpināja Džeks. Vai tu tur esi? Ei, vecais, runā ar mani. Pastāsti man kaut ko vairāk par to, ko vēlies.

Sešdesmitā nodaļa

/

falkons staigāja pa istabu, piespiedis mobilo telefonu pie auss. Skaidrs, ka Sviteks izvairījās, taču viņa vārdu jēga jau vairs neskāra Falkonu. Tagad advokata balss bija vairs tikai troksnis telefona klausulē. Falkons nespēja koncentrēties sarunai. Viņa prāts jau klaiņoja kaut kur citur, un troksnis galvā pieauga arvien skaļāks. Vispirms tā bija tikai sanoņa, tad jau dūkoņa, kas visbeidzot kļuva par motoru rēkoņu. Lidmašīnu motoru rēkoņu.

Nolādēts, es gribu runāt ar Alisiju.

Tomēr pat viņa paša balss nespēja nomākt lidmašīnu motoru dārdoņu galvā.

Toreiz tā bija tumša nakts, nespīdēja mēness, un debesis likās kā viņa drūmāko atmiņu bezgalīga, necaurredzama tumsas valstība.

Viņš lidoja vecmodīgā, ar turbopropelleriem apgādātā lidaparātā, kas izskatījās tik stūrains, ka bija iesaukts par lidojošo kurpju kasti. Šī lidmašīna piederēja Argentīnas piekrastes apsardzei. Gandrīz vai visi pasažieru sēdekļi bija izņemti, lai palielinātu lidmašīnas kravas ietilpību, un Oso bija iespiedies vienā no atlikušajam sēdvietām. Kabīnē atradās lidmašīnas parastā apkalpes komanda. Oso bija daļa no darba komandas, kurā ietilpa ari seržants un vēl kads apakšvirsnieks. Katrā lidojumā šīs militārās komandas sastāvs mainījās, iekļaujot tajā pēc iespējas vairāk operativo darbinieku. Tas bija tādēļ, lai neviens, kas strādāja cilvēku aizturēšanas centrā, nevarētu citus nodot, jo visi bija vienādi iesaistīti. Protams, Oso jau bija dzirdējis dažādas baumas par šiem lidojumiem un bija sācis apdomāt, kāds varētu būt viņa veicamais uzdevums, jau no tā brīža, kad saņēma pavēli sniegt ziņojumu ESMA nolaišanās laukumā, kas bija lielākais no visiem slepenajiem militārajiem aizturēšanas centriem, bet ar visbēdīgāko slavu. Tomēr Oso īsti nebija izpratis šā lidojuma uzdevumu līdz pat brīdim, kad ieraudzīja divdesmit kailus cietumniekus bez samaņas guļam cieši citu citam līdzās uz lidmašīnas grīdas.

-   Falkon, vai tu tur esi?

Tā bija telefonā dzirdamā Sviteka balss, kas kaut kādā veidā bija izlauzusies cauri apdullinošajam lidmašīnas motoru troksnim.

-   Aizveries un dabū Alisiju pie telefona!

Sviteks turpināja runāt, atkal izvairīdamies, bet Falkons jau pat vairs neklausījās. Viņš tik tikko apjauta, ka joprojām atrodas moteļa istabiņā, nemaz jau nerunājot par ko, ka sarunājas pa telefonu. Viņa galvā dārdēja tik daudz neizturamu trokšņu šī nolādētā, no pagātnes nākošā motoru rēkoņa. Bet kāpēc tik skaļi?

Viņi neaizvēra lidmašīnas lūku. Lidmašīnai bija aizmugures lūka, kam nebija starppozīcijas. Tā bija vai nu ciet, vai pilnīgi vaļā. Lidojumos, kas notika trešdienu naktīs, lūka nemainīgi palika vaļā. Oso cieši skatijās melnajā caurumā, kas atradās skaļās lidmašīnas pakaļgalā. Starp viņu un melnējošo lūkas caurumu uz gridas gulēja kailu ķermeņu rindas. Viņš gribētu, lai viņi visi butu jau miruši, taču zināja, ka tas tā nav. Dzīvajiem vajadzēja injicēt sedativus, un šīs injekcijas viņi saņēma no ārsta.

Ārsts. Viņš apstaigāja visus guļošos, pārvietodamies no viena apcietinātā pie nākamā un injicēdams zāles atkārtoti, lai viņi visu laiku paliktu bezsamaņā. Sākumā Oso viņu neievēroja, bet, kad ārsts, tukšodams savu šļirci un pamazām virzīdamies uz priekšu gar kailo ķermeņu rindu, tuvojās, viņa seja kļuva skaidrāk saskatāma. Beidzot Oso viņu pazina. Šis vīrs viņam nebija svešs. Tas bija tas pats jūras kara flotes ārsts, pie kura tikai pirms diviem mēnešiem viņš bija nogādājis ieslodzitās numur trīs simti deviņi jaundzimušo bērniņu.

-    Vēl tikai pāris minūšu, Falkon, sacīja Sviteks. Alisija jau ir ceļā.

Falkons kaut ko noņurdēja, un tas pat nebija angliski. Atmiņas lika viņam domāt spāniski, viņa dzimtajā valodā.

Matidar yarn arriba. Pacel viņus gaisā.

Oso jau bija gaidījis šo pavēli, un tieši šos vārdus viņš tagad izdzirdēja no seržanta mutes. Tas notika tieši tad, kad ārsts bija izdarījis pēdējās injekcijas un nozuda kabīnē, pagriezis cietumniekiem saviem pacientiem muguru. Daktera "pazušana" bija ironisks veids, kā pakalpot režīmam un vienlaikus saglabāt tikai gluži tehnisku atbilstību dotajam Hipokrata zvērestam.

Kad ārsts bija prom, bija laiks sākt darbu arī Oso. Viņš atsprādzēja sēdekļa siksnu, piecēlās un devās pie guļošo, kailo cietumnieku rindas. Viņu vidu bija jauni un ne pārāk jauni cilvēki, gan sievietes, gan vīrieši. Dažiem bija spīdzināšanā uz grila iededzinātas zīmes. Citi bija vienos zilumos no nepārtrauktās sišanas. Prasmīgi spīdzinot, varēja arī īstenot "īpašās pratināšanas" taktiku, neatstājot šādas zīmes uz ķermeņa, taču tāds veikls paņēmiens nepavisam nebija nepieciešams ieslodzītajiem, kurus bija paredzēts "pacelt gaisā". Oso strādāja kopā ar vēl vienu vīru. Viņi sāka darbu ar lūkai tuvāko cietumnieku vīrieti, kuram, iespējams, bija tik tikko divdesmit gadu, varbūt pat vēl mazāk. Oso viņu saņēma aiz rokām, viņa biedrs satvēra puisi aiz potītēm, abi kopīgiem spēkiem pacēla viņu no grīdas. Tā kā ieslodzītais bija bez samaņas, viņa ķermenis nokarājās starp abiem un vidēja pie atvērtās lūkas kā plats, sadistisks smaids.

-   Vai tu vēl tur esi, Falkon?

-   Man vienreiz pietiek! Beidz novilcināt laiku. Kur paliek Alisija?

Tā bija tīri sakarīga atbilde, bet, lai savirknētu šos vārdus kopā, Falkonam bija jāsaņem visi spēki. Taču viņš nebija tik stiprs, lai spētu i/raut sevi no pagātnes atmiņām. Tomēr kādā gaišākā bridi viņa domas sāka novirzīties citur. Pēkšņi likās, ka Oso ir pilnīgi cits cilvēks, kāds, kuru Falkons pat nebūtu gribējis pazīt. Šis svešinieks, vārda Oso, bija patiešām negants, bet strādāja kopa ar savu komandas biedru, iešūpojot ķermeņus uz priekšu un atpakaļ, it kā kustinādami šūpuļtīklu. Tad viņi tos atlaida, skaitot līdz tres, "paceldami" ieslodzītos tikai pārnestā nozīmē, un ķermeņi drīz vien ienira zem lidmašīnas vīdošā aukstā, melnā okeāna pazudinošajos dziļumos. Pirmais lejup tika nosviests jaunais vīrietis, tad sieviete, viņiem sekoja divi vīrieši, kas izskatījās kā brāļi, tad vēl kāda vecāka sieviete un tā tālāk.

Satvert potītes, iešūpot ķermeni un atlaist vaļā.

Oso darbojās automātiski, pildīdamas savu pienākumu ar "pakļaušanos un drosmi, lai kalpotu savai tēvzemei" saskaņā ar apcietināšanas centra rituālo sveicienu. Viņš jau sen bija zaudējis skaitu ieslodzītajiem, kurus pats ar savām rokām bija izmetis pa lūku. Viņš kustējās gluži kā robots, it kā atbrīvodamies no saviem politiskajiem pretiniekiem. Viņu sejas bija pilnīgi neizteiksmīgas, viņu pārvēršana zombijos bija sākusies jau pirms dažām stundām ieslodzījuma vietā ar pirmajām pentonavala injekcijām. Viņi krita ārā pa lūku, neizdvesdami ne skaņas, neko nenojauzdami par savu bojāeju, nenicinādami savus slepkavas līdz brīdim, kad kāda jauna sieviete pēkšņi izslīdēja no Oso tvēriena un satvēra viņu aiz plaukstu locītavām.

Iespējams, ka viņa nebija pietiekami sazāļota. Vai varbūt tā bija tikai viņas neiedomājami spēcīgā vēlēšanās izdzīvot, kas bija atvairījusi sedatīvu iedarbību un turēja viņu pusnemaņā. Lai ari kas tas būtu, viņa bija atradusi sevi spēku pasniegties pēc Oso un satvert viņu pietiekami cieši, lai aizrautu sev līdzi gandrīz pie lūkas. Pašā pēdējā bridi viņš, sasprindzinādams visus spēkus, aizķērās ar labo kāju aiz lūkas rāmja, un viņa biedrs satvēra viņu aiz rokas. Skatīdamies tukšajā plašumā zem sevis, viņš sprīdi pa sprīdim rāpās prom no drošās nāves, ko viņam bija paredzējusi šī jaunā sieviete, kuras seja nu jau vairs nebija neizteiksmīga. Viņa nebija tāda pati kā visi pārējie. Sieviete cīnījās ar jaunas mātes apņēmību, jo tāda ari bija, un, pirms viņa pazuda tumsā, Oso prātu satrieca apziņa, ka pazīst viņu šī sieviete bija La Kačas ieslodzītā numur trīs simti deviņi.

-    Nolādēts, Svitek! Tūlīt pat dabu Alisiju Mendosu pie telefona!

-   Man vēl vajag tikai pāris minūšu. Es zvēru, viņa jau ir gandrīz klāt.

Falkons atvairīja savas atmiņas, aizsūtīdams tās tieši melnaja caurumā lidmašīnas pakaļgalā, taču jaunās mātes seja palika uz mūžu iededzināta viņa atmiņā.

Viņš piegāja pie Teo un piespieda ieroča stobru pie ķīlnieka galvas.

-   Tev vēl ir viena minūte, Svitek. Tavam draugam vēl atlikusi viena minūte.

Sešdesmit pirmā nodaļa

-    Es esmu klāt!

Džeks sadzirdēja Alisijas ierašanos jau brīdi pirms tam, kad durvis tika atrautas vaļā un viņa iesteidzās mobilajā komandcentrā.

-   Kur, ellē, tu biji?

-    Manu vecāku mājā.

-    Seržants Paulo gandrīz prātu zaudēja, cenzdamies tevi sazvanīt jau turpat piecpadsmit minūtes. Kāpēc tu neatbildēji?

-   To ir grūti paskaidrot.

Džeks nespēja savaldīties.

-   Ko tu ar to gribi…

-    Tam nav nekādas nozīmes, sarunā iejaucās Vinss. Viņa tagad ir šeit, un mums nav laika to pārspriest. Alisij, tev tūlīt pat jārunā pa telefonu.

-    Labi.

Viņa pievirzījās tuvāk rakstāmgaldam un apsēdās brīvajā vietā pie telefona.

-    Kas man jāsaka?

-    Tikai pasaki: "Hallo, te runā Alisija Mendosa." Tad padod telefonu atkal man.

Džeks iebilda:

-    Falkons ar to nebūs mierā. Patiesībā, šādi ķircinoties, mēs viņu tikai satracināsim vēl vairāk, un viņš var novākt Teo.

-   Šīs ir pārrunas, nevis galiga kapitulācija. Mēs ļaujam viņam saprast, ka Alisija ir piekritusi ar viņu runāt. Un tad es turpinu sarunu un mēģinu viņu pierunāt, lai atļauj ievainotajai ķīlniecei doties laukā.

Kādu brīdi Džeks sajuta bažas, bet viņš saprata, ka tas ir viņa labākais draugs, kas pašreiz atrodas moteļa istabiņā ar ieroci pie deniņiem, un viņam bez kādiem iebildumiem butu jāpiekrīt Paulo izvēlētajai pārrunu stratēģijai. Džekam bija jāraugās uz visu reāli.

-   Lai notiek. Bet Falkons jau ir nonācis ļoti tuvu galējai robežai.

-   Tāpat kā mēs visi, Paulo atbildēja.

Viņš pasniedza Alisijai telefonu. Viņa dziļi ieelpoja un izelpoja, lai nomierinātos, un tad ierunājās balsī, kas, ņemot vērā pašreizējos apstākļus, skanēja gandrīz pārāk jauki.

-   Falkon, te runā Alisija Mendosa.

-   Alisij? Vai tā esi tu? jautāja Falkons.

-    Tā bija viņa, atbildēja Paulo. Viņa ir sagatavojusies un vēlas ar tevi runāt, Falkon. Tev vienīgi jāļauj ievainotajai ķīlniecēi doties projām.

-   Atdod klausuli Alisijai!

-    Es to darīšu. Bet es kaut ko par to vēlos. Un tas nav nekas daudz, ko es prasu. Tikai atļauj vienai ķīlniecei iet.

-   Man jārunā ar Alisiju.

-   Es to saprotu.

-   Man viņai jāpasaka tikai pāris vārdu.

-   Es tev atļaušu runāt ar viņu divas minūtes, ja atlaidīsi vienu ķilnieci.

-   Man nav vajadzīgas divas minūtes! Nolādēts, tūlīt iedod viņai klausuli!

-   Es to nevaru izdarīt, Falkon.

-   Nemelo man! Tu vari darīt visu, ko vēlies.

-   Es patiešām priecājos to dzirdēt, jo viss, ko es vēlos, ir dabūt ārā no šīs ķezas neskartus ķīlniekus un arī tevi. Tāpēc palīdzēsim viens otram, Falkon. Lai mēs visi dabutu to, ko vēlamies.

-    Labi, un kā šim nolūkam palīdzētu tas, ka es šobrīd turu ieroci piespiestu pie melnā puiša galvas? Atļaujiet man parunāt ar Alisiju, un jūs viņu saņemsiet dzīvu atpakaļ. Tikai divus vārdus.

Paulo brīdi klusēja un apsvēra dzirdēto.

-   Divus vārdus, un tu man atdosi Teo Naitu?

-   Tas ir viss, ko es vēlos.

-   Lai notiek, teica Paulo. Es dodu viņai klausuli.

Viņš piespieda taustiņu un pasniedza Alisijai telefonu.

-    Kad es atslēgšu mēmo taustiņu, pasaki viņam, ka tu esi pie telefona. Bet nesaki neko vairāk. Es viņu atslēgšu tieši pēc diviem vārdiem.

Džeks iebilda:

-   Es gan šaubos, ka viņš domāja burtiski divus vārdus.

-   Man vienalga, atbildēja Paulo. Mēs vienojamies, ka viņš Alisijai pateiks divus vārdus un tad atbrīvos Teo Naitu.

-   Jā gan, taču viņš ari sacīja, ka viņa ierocis ir piespiests pie Teo galvas. Ja, teikdams "divus vārdus", viņš ar to domāja vienu vai divus teikumus, tad, pārtraukdams sarunu, tu viņu tā satracināsi, ka viņš var nospiest mēlīti.

Paulo uz teikto nereaģēja. Viņš uzlika rādītājpirkstu uz mēmā taustiņa.

-   Divus vārdus, izbeigdams debates, viņš noteica. Tad viņš skaļi noskaitīja: Viens, divi, trīs! un nospieda taustiņu.

Paklausīdama norādījumiem, Alisija ierunāja telefona klausulē:

-   Falkon, tā atkal esmu es.

Klausule valdīja klusums.

Alisija pagaidīja un tad pēc Paulo mājiena mēģināja vēlreiz:

-   Falkon, ko jūs vēlējāties man sacīt?

Atskanēja apslāpēts troksnis. Tas nepārprotami bija cilvēka radīts, tāpēc bija skaidrs, ka Falkons nav atvienojies, taču vārdus nevarēja saprast. Likās, ka tur kāds raud, iespējams, kāds no ķīlniekiem.

-   Alisij? jautāja Falkons.

Paulo pacēla vienu pirkstu, norādīdams, ka Falkons tikko ir izteicis vienu no abiem atļautajiem vārdiem.

-   Jā? viņa atbildēja.

Viņas balss skaņa izraisīja klausulē dzirdamus šņukstus, un vairs nebija nekāds noslēpums, ka raudātājs ir Falkons.

-   Piedod man, sacīja Falkons.

Likās, ka Paulo šie vārdi ir samulsinājuši tikpat ļoti kā tonis, kādā tie tika izteikti. Viņš vilcinājās satvert telefonu, acīmredzot viņam vairs nebija nodoma pārtraukt Falkonu.

-   Ko piedot? jautāja Alisija, taču jautājums palika uz viņas lūpām, jo klausulē atskanēja spalgs pistoles šāviena troksnis.

-    Teo! iekliedzās Džeks, baidoties, ka ar draugu ir noticis pats ļaunākais.

S ešdesmit otrā nodaļa

fe^žeks burtiski izlidoja no mobilā komandcentra un pilna sparā drāzās uz moteli. Alisija skrēja viņam tieši aiz muguras, bet, adrenalīnam pieplūstot, Džeks ar katru soli attālinājās arvien vairāk.

Džeks nevarēja saskaitīt visas tās reizes, kad Falkons bija draudējis Teo nošaut jau kopš automašīnas nozagšanas, ar kuru sākās visa šī krīze, līdz pat pēdējai telefona sarunai, kas beidzās ar šāvienu. Ar televīzijas novērošanas kameru palīdzību viņš bija skatījies, kā atvērtajās durvīs paradās Teo ar ievainoto ķīlnieci uz rokām. Viņš mēģināja notvert Falkona acu skatienu, kad tas aizsedzās ar Teo, spiezdams ieroci pie viņa galvas. Parasti ikvienam, kas tika saņemts par ķīlnieku, pati drošākā stratēģija bija izturēties neuzkrītoši un labāk vispār turēties nomaļus, taču Teo stilā nebija ļaut sevi pazemot. Džeks saprata, ka Teo nevarēja mierīgi stāvēt malā un noraudzīties, kā tiek darīts pāri citiem ķīlniekiem, it īpaši meitenēm. Pavadījis četrus gadus nāvinieku kamerā par noziegumu, kuru viņš nebija pastrādājis, Teo nekad nepaļautos tikai uz to, ka viņu izglābs likuma sargi. Teo bija viens no tiem ķīlniekiem, kuri spēja padarīt pārrunu vadītājus nervozus, stiprs, bezbailīgs, pilns apņēmības izglābt gan sevi, gan pārējos, pat riskējot novest vājprātīgo bruņoto noziedznieku līdz galējībām.

Džekam nebija nekādu šaubu ja Falkons gribēs nošaut kādu ķīlnieku, tad tas noteikti būs Teo.

-   Neejiet tur! iekliedzās policijas virsnieks, cenzdamies aizturēt Džeku. Tikai divi spēcīgi policisti ar pūlēm noturēja Džeku, lai viņš neizlauztos aiz nozieguma vietu ierobežojošās dzeltenās lentes. Viņš jau atradās pie ieejas moteļa automašīnu stāvvietā, apmēram trīsdesmit jardu attālumā no atvērtajām durvīm, kas veda uz simt otro istabu.

-   Vai specvienības viri jau ir tur iekšā? prasīja Džeks.

-   Viņi kontrolē situāciju.

-   Tad man jātiek jums garām!

-   Jums jāgaida šeit pat, stingri noteica policists.

Iejaucās Alisija.

-    Viņš ir kopā ar mani! viņa iesaucās, gluži bez elpas no skriešanas.

-   Atvainojiet, policists atbildēja, ari jūs nevarat tur iet. Neviens nedrīkst pārkāpt šo līniju līdz brīdim, kad es būšu saņēmis specdienesta ziņu, ka viss ir tīrs.

Pēkšņi atvērtajās durvīs parādījās kāds taktiskās komandas vīrs. Džekam likās, ka tas varētu būt Čavess, bet viņš nebija īsti pārliecināts. Vīrietis nolaida lejup savu M-16 ieroci un padeva ar roku signālu, kam nebija nepieciešams izskaidrojums, taču Alisija tomēr to piedāvāju.

-   Te nu ir ziņa, ka viss ir tīrs, viņa sacīja. Iesim, Džek.

Viņi abi ienira zem dzeltenās lentes un metās uz simt otro

istabu. Signālu bija gaidījušas arī divas neatliekamās medicīniskās palīdzības brigādes, un, kaut ari viņiem bija jānes līdzi viss medicīniskais aprīkojums, viņi neatpalika no Džeka. Tuvojoties durvīm, Džeks jau varēja sadzirdēt, kā iekšā kads cits specvienības vīrs cenšas nomierināt ķīlniekus. Viņš dzirdēja meiteņu izmisīgo raudāšanu un kāda vīrieša tas noteikti nebija Teo histēriskos kliedzienus.

Čavess atļava telpā ieiet neatliekamās medicīniskās palīdzības brigādei, taču nostājās ceļā Džekam.

-    Nozieguma vieta, viņš sacīja. Tas attiecas ari uz jums, Svitek.

Džeks paskatījās viņam garām un ieraudzīja specvienības vīrus un medicīnas darbiniekus, kuri rūpējās par trim ķīlniekiem. Tad viņš ieraudzīja Teo. Viņš gulēja uz grīdas, un viņa seja, kakls un pleci bija klāti ar asinīm.

-Teo!

Riebumā saviebies, Teo piecēlās sēdus.

-    Vai kāds nevarētu notīrīt no manis šos mēslus? viņš sacīja.

Blakus viņam, sabrucis uz grīdas, gulēja Falkons. Līdzās bija

pistole, kuru viņš bija izmantojis, lai sašķaidītu savas galvas labo pusi sarkani pelēkā putrā.

-   Viņš ir nošāvies, noteica Džeks.

-    Patiešām? Teo ironizēja. Vai tu esi pārliecināts, ka tavs vārds nav Džeks Šerloks?

-    Vai jūs esat ievainots? kāds mediķis vaicāja Teo.

-Nē.

Džekam garām pasteidzās vēl viena mediķu grupa, un Čavess pakāpās malā, lai viņus ielaistu. Viņi uzlika ievainoto meiteni uz nestuvēm un steidzās ar viņu uz neatliekamās palīdzības mašīnu. Vairāki mediķi palika ēkā un pārbaudīja pārējo ķīlnieku veselības stāvokli.

Ienākot seržantam Paulo, Džeks pagriezās pret viņu. Alisija ieteicās:

-   Liekas, ar ķīlniekiem viss ir kārtībā, Vins.

-    Izņemot Falkonu, visi ir sveiki un veseli, noteica Čavess.

-   Iedomājieties, sacīja Džeks. Šis puisis draudēja nolēkt no tilta, ļāva, lai viņu apcietina, pat nogalinaja policistu un sagrāba ķīlniekus. Un beigu beigās viņš saņem to, ko prasījis, runā ar mēra meitu pa telefonu. Un ko viņš pēc tam dara? Viņš burtiski sabrūk, lūdz viņai piedošanu un nepastāsta, kāpēc dodas nāvē.

Vinss iebilda:

-    Es gan domāju, ka viņš pateica pilnīgi visu, ko vēlējās.

-   Ko tu ar to gribi sacīt? jautāja Alisija.

-   Ja var ticēt tai vecajai sievietei, kas tev iedeva abas mapes ar dokumentiem, tad Falkons tev ir pateicis kaut ko tādu, ko tūkstošiem citu argentīniešu ģimeņu nekad nav dzirdējušas.

-Ko?

-   Viņš lūdza piedošanu.

Džeks ievēroja, ka Alisiju dziļi ietekmēja Paulo sacītais.

-   Ei! iesaucās Teo. Vai kāds ir dzirdējis laika prognozi šai naktij?

-    Prognozi? parjautāja Džeks.

-   Pastāsti viņam, Valt, Teo sacīja.

Viens no specvienības vīriem iesaucās:

-   Ei, vai tik tu neesi Laika Burvis Valts? Mana sieva skatās tevi katru vakaru.

Meteorologs ievaidējās, it kā samierinadamies ar faktu, ka atklāts.

-   Jā, jā! Laika Burvis Valts šajā blusu pilnajā moteļa istabiņā bija kopā ar pāris nepilngadīgām ielasmeitām. Es uzņemos vainu, labi? Vai jūs tagad esat apmierināti?

Specvienības puisis pārbaudīja Falkonu un tad, it kā meteorologa te vairs nebūtu, viegli paraustīja plecus un sacīja savam komandas biedram:

-   Kas to būtu domājis? Man likās, ka viņš ir zilais.

Sešdesmit trešā nodaļa

teo vairs negribēja runāt ar presi.

Divas pēdējās dienas reportieri cits pēc cita mēģināja viņu piedabūt sniegt intervijas un grasījās padarīt viņu par varoni. Teo ar viņiem neielaidās nekādās sarunās. Viņš bija pārliecināts, ka patiesus varoņus nekad nerosina doma par pašsaglabāšanos. Viņi aizmirst savu personisko drošibu un metas briesmās, lai glābtu citus cilvēkus. Lai izteiktu savas domas, viņš sacīja šādus patiesus vārdus:

Nav nekā varonīga faktā, ka jus izglābjat pats savu melno pakaļu no nepatikšanām.

Zināmā mērā viņam bija nepieciešams daudz vairāk drosmes, lai paņemtu klausuli un piezvanītu policistei Mendosai.

Prese vajāja arī Mendosu ģimeni, un Teo varēja tikai iedomāties, ka Alisija spētu izvairīties no šā trakuma, tikai ielienot kadā slēptuvē. Protams, viņas tēvs visu laiku bija redzams televizijā un laikrakstos, cildinādams Maiami pilsētas policijas departamentu par "labi padarītu darbu". Arī policijas priekšniecei Renfro prese nelika mieru. Viņi abi ar mēru īpaši slavinaja seržantu Čavesu un "drošsirdīgos specvienības vīrus". Neliela uzmanība tika veltīta arī Džekam un viņa ķīlnieku atbrīvošanas pārrunās veiktajai aktīvajai darbībai. Vienīgi seržants Paulo tika pazemināts līdz kategorijai: "Un tad vēl mēs gribētu pateikties…" Likās, ka Džeks un Paulo to īpaši nepārdzīvoja. Pēc nepārtrauktā saspringtā darba ķīlnieku krizes laikā iespēja atpūsties un labi izgulēties bija sevišķi vēlama, turklāt bija ļoti noderīgi iegūt nedaudz laika, lai varētu izplānot turpmāko rīcību. Bet būtībā bija laiks plānošanu izbeigt. Teo jau bija gatavs rīkoties.

Izklausījās, ka Alisija ir nedaudz pārsteigta, izdzirdēdama viņa balsi telefona klausulē, tomēr viņa atbildēja. Viņa jau bija pietiekami jauki pateikusies Teo par visu to, ko viņš bija darījis, lai atturētu Falkonu nodarīt ļaunu pārējiem ķīlniekiem. Teo uzreiz bez aplinkiem pavēstīja:

-   Es jums zvanu tāpēc, ka Falkons man šo to pastāstīja, kamēr es kopā ar viņu biju iestrēdzis moteļa istabiņā. Tas bija kaut kas tāds, ko, pēc manām domām, arī jums vajadzētu uzzināt.

Alisija nedaudz pavilcinājās, it kā nebutu pārliecināta, ko lai atbild.

-   Vai jūs mani dzirdat? vaicāja Teo.

-   Jā, atvainojiet. Par ko tieši ir runa?

-   Tas ir ļoti personiski. Ģimenes lietas.

-   Vai jūs ar to domājat manu ģimeni?

-   Es nerunāju par Soprāno ģimeni.

-   Nav nepieciešams kļūt sarkastiskam.

-    Atvainojiet, bet reizēm ākstīšanās ir lidzvērtiga terapijai. Iespējams, ka tikai ar to es atšķiros no tiem puišiem, kas saka mēra meitai, lai viņa piedod, un tad iešauj sev lodi pierē.

-    Man nav ne jausmas, ko jūs ar to gribat sacīt.

-   Tad mēs tādi esam divi. Taču es jums zvanīju tādēļ, lai pastāstītu, ka Falkons daudz ko sarunāja, pirms nošāvās. Es to vēl nevienam neesmu teicis. Ne policijai, ne reportieriem, pat ne Džekam.

-    Vai jūs plānojat tagad tajā dalīties ar mani?

-    Man pašlaik vēl nav tāda plāna. Es domāju, ka vispirms mums abiem vajadzētu par to parunāt.

-    Un par ko mums tieši būtu jārunā?

-   Pirmkārt, par kādu puisi, vārdā Saikss.

-    Vai jūs runājat par to puisi, kas ielika divi simti tūkstošus dolāru Bahamu bankas Falkona seifā? Vai par to Saiksu?

-    Kaut ko līdzīgu viņam. Šis tips bija izmantojis izdomātu vārdu, saprotiet? Tad varbūt jūs velētos uzzināt, kas īsti šis Saikss bija patiesībā.

Alisija atkal bridi klusēja.

-    Vai Falkons jums pateica, kas ir šis Saikss?

-Jā.

-    Kas viņš ir?

Teo iesmējās.

-   Ne tik ātri. Es tiešām smagi nostrādājos, lai izvilktu šo informāciju no Falkona. Patiešām smagi.

-    Es nesaprotu.

-    Es nestrādāju bez maksas.

-    Vai jūs man prasāt naudu?pēkšņā sašutumā viņa iesaucās.

-    Naudu? Nē. Tas nebūtu pareizi.

-    Ko tad jūs vēlaties?

-    Nu tā, es ceru, ka neizklausos gluži kā tas trakais vīrs Falkons, viegli iesmiedamies, Teo sacīja. Bet es tikai gribētu ar jums satikties.

-    Kāpēc?

-Tāpēc, ka tas ir pārāk svarīgi, lai par to runātu pa telefonu.

-   Un ja nu es atsakos, ko tad?

-   Tad jūs tā arī nekad neuzzināsiet, kas ir Saikss.

-    Vai jūs tiešām negribat naudu?

-   Kā jau teicu, tas viss ir mums abiem pārāk nozīmīgi, lai par to diskutētu pa telefonu.

Iestājās neliels klusuma bridis, it kā viņa joprojām apsvērtu, ko darīt.

-    Lai notiek. Es domāju, ka vēlos parunāties ar jums, Teo.

-   Labi. Teiksim divdesmit trijos manā bārā. Man pieder Spārkija krodziņš…

-   Es zinu, kur atrodas Spārkija krodziņš, viņa pārtrauca Teo.

-   Lieliski, noteica Teo. Un, ja vien jūs nolemsiet tur ierasties, jūs uzzināsiet, kas ir Saikss.

Viņš atri atvadījās un pārtrauca sarunu, nospiezdams telefona skaļruņa taustiņu. Alisija nevarēja zināt, ka viņas balss dzirdama visā telpā.

-   Nu, bos, vai es visu izdarīju pareizi? Teo jautāja.

Viņam tieši pretī pie galda sēdēja Džeks.

-   Tas bija lieliski,viņš teica. Patiešām lieliski.

Sešdesmit ceturtā nodaļa

L-'žeks sasniedza Spārkija krodziņu apmēram divdesmit divos un četrdesmit piecās minūtēs. Parasti otrdienas nebija Džeka šeit pavadāmie vakari, jo bija vispārzināms fakts, ka pēc Spārkija apmeklējuma bija nepieciešama vismaz vesela nedēļas nogale, lai tiktu galā ar sekām. Tomēr šis vakars bija izņēmums.

Teo pūta savu veco saksofonu Buescher 400, un, tikko viņš bija beidzis, krodziņā ienāca Džeks. Daži pastāvīgie apmeklētāji piecēlās un pateicīgi aplaudēja Teo centieniem, taču lielākā daļa klientu turpināja iedzert un smieties, it kā Teo muzicēšana nebūtu nekas sevišķs. Nepārspīlējot varēja teikt, ka Spārkija krodziņš nebija nekāds džeza klubs. Lielākoties naktīs tas bija tāds, kadu to vēlējās redzēt apmekletāji. Ja latīņamerikāņu baikeru grupa alka uzdejot meringu kopā ar savām ccrveza, tad tā ari notika. Ja pie mūzikas automāta traucās jaukas, naivas meitenes, lai mestos vēl kādā citā aizrautīgā dejā, tad ne jau Teo krodziņā viņas kāds apturēja. Ikviens bārmenis, kas kaut ko jēdza no popmūzikas psiholoģijas, saprata, ka Sparkija krodziņš cīnījās ar dažādu personību radītajām nekārtībām no svētdienas līdz ceturtdienai, jo tikai tā Teo varēja samaksāt nomas maksu.

Teo nokāpa no skatuves, lai sagaidītu Džeku pie bāra. Džeks sev pasūtīja alu, bet Teo dzēra burbonu, un Džeks secināja, ka viņš ir spēlējis jau visu vakaru. Teo nekad nedzēra alkoholu, kad uzstājās, bet pavisam droši viņš to darīja tad, kad vairs nebija jāspēlē. Laiks paskrēja ātri, kā jau tas parasti bija, kad Džeks viesojas krodziņā. Kad pulkstenis rādija jau piecpadsmit minūtes pari divdesmit trijiem, kļuva pavisam skaidrs, ka Alisija neieradīsies.

Vēl pēc piecpadsmit minūtēm tikpat skaidrs bija ari tas, ka Džeka plāns ir lieliski nostrādājis.

-    Paskaties, kas tur nāk, ieteicās Teo, pamādams ar galvu durvju virzienā. Džeks apsviedās apkārt ar savu bāra ķebli, lai ieraudzītu tuvojamies izskatīgu latīņamerikāni.

Viņam bija labi veidots augums, gluži kā futbolistam, mati apgriezti ka jūras kājniekam un tik salta sejas izteiksme kā rasistam policistam, kas tikko ieraudzījis repa muzikantus, kuri brauc savā autobusiņā ar ātrumu astoņdesmit jūdžu stundā tādā vietā, kur atļautas tikai trīsdesmit jūdzes.

Viņš devās pie bāra un, ignorēdams Džeku, vērsās tieši pie Teo.

-   Vai jūs esat Teo Naits?

-    Kas to vēlas zināt?

-   Mans vārds ir Felipe. Viņš negatavojās pasniegt roku. Es strādāju pie mēra Mendosas.

-   Vai mērs jūs atsūtīja? pajautāja Džeks.

Felipe nelikās dzirdam jautājumu.

-    Man jārunā ar Teo.

-    Viņš ir kopā ar mani, sacīja Teo, pamādams uz Džeku. Šajās dienās es netaisos runāt ar kādu bez sava advokāta pie sāniem.

Felipe pat nepaskatījās uz Džeku, acīm redzami apņēmies advokātu sarunā neiesaistīt.

-    Mērs vēlas aprunāties ar Teo.

-   Par ko tieši? jautāja Džeks.

Beidzot Felipes skatiens pievērsās Džekam, taču viņa acīs varēja skaidri izlasit, ka te vēlams tikai tāds liels cilvēks kā Teo.

-    Mērs teica, ka Teo vajadzētu zināt, par ko ir runa.

-Jauki, noteica Teo. Parunāsimies. Kur viņš ir?

-   Uz sava kuģa.

-   Tas nav pieklājīgi.

-   Viņš grib, lai tu, pakaļa, pats ierodies pie viņa.

Teo ātri uzmeta skatienu Džekam.

-   Viņam būtu bijis jāaprunājas ar tevi, advokāt. Jo pēdējais puisis, kurš mēģināja ar mani sarunāties tādā veidā, beigās rija pats savus izsistos zobus.

Džeks pacēla rokas kā boksa šķīrējtiesnesis.

-   Pag, pag, puiši. Vai mēs nevarētu mazdrusciņ pazemināt testosterona līmeni?

Teo neatrāva acis no Felipes. Džekam pavisam nepatika veids, kā norisinājās saruna, taču viņš cienīja Teo apgūtās ielu gudrības. Ja lielais puisis sajuta pēkšņu nepatiku pret kādu, tad parasti tam bija svarīgs iemesls.

-   Kā mēs nokļūsim uz mēra kuģa? Džeks jautaja.

-   Te nav nekādu mēs, iebilda Felipe. Runa ir tikai par Teo.

-   Ja viņš nevar iet, tad neiešu arī es, noteica Teo.

Ja šajā jautājumā noteicējs būtu Felipe, Džeks, iespējams, dabūtu dzirdēt kaut ko visai nepatīkamu. Taču Felipem nepārprotami bija jāpilda pavēles, un atgriešanās bez Teo vispār nebija iespējama.

-   Jauki, sacīja Felipe. Varat nākt abi.

-    Man vajag vēl piecas minūtes, Teo piebilda. Ļaujiet man aizslēgt kases aparātu.

-   Es jūs gaidīšu mašīnu stāvlaukumā, atbildēja Felipe. Viņš pagriezās un devās uz durvīm.

Teo aizslēdza kases aparātu un iegāja dibenistabā. Džeks viņam sekoja. Pie Teo rakstāmgalda sēdēja paveca sieviete. Viņa ar cerībām palūkojās uz viņiem un tad, ieraudzījusi Džeka sejas izteiksmi, ātri uz to reaģēja. Likās, ka viņa jau iepriekš būtu daudzkārt redzējusi sejās tādu vilšanās izteiksmi.

-    Es jau saciju, ka viņa neatnāks, sieviete noteica.

-    Tā nav jūsu vaina, iebilda Džeks. Alisija tikai nevēlas tikt iesaistīta visā tajā juceklī ar Bahamu banku. Alisija pat nezina, ka jūs esat atnākusi viņu satikt.

-   Tātad, ja es pati viņu uzaicinātu, vai jūs domājat, ka viņa piekristu tikties ar mani?

Džeks saskatījās ar Teo, un nevienam no viņiem abiem nebija skaidrs, kā uz šo jautājumu atbildēt.

-   Es domāju, ka pēc sarunas ar mēru mēs zināsim daudz vairāk, Džeks noteica.

Sešdesmit piektā nodaļa

Džeks un Teo sasniedza Kokospalmu birzi, bija jau pāri pusnaktij. No līča pūta maiga vēsma, un Džekam sāka džinkstēt ausis no nepārtrauktās faļļu švīkstēšanas, tām rīvējoties gar augstajiem, tukšajiem neskaitāmo burulaivu mastiem. Visu lielumu un veidu motorlaivas un jahtas klusu šūpojās pie stāpeļiem, lai gan dažu tilpnēs burbuļoja ūdens sūkņi. Kaut kur attālāk dūca motors, un šī vientulīgā skaņa tikai papildināja mēness apspīdētā līcīša brīnumaino gaisotni. Felipe nebilda ne vārda, pavadīdams Džeku un Teo uz gara, peldoša muliņa galu, kur viņi uzkāpa uz četrdesmit sešu pēdu lielā Hatteras Convertible.

Politiķim, pilsētas mēram Mendosam netrūka smalku lietu. Kaut arī viņa māja nebija nekāds milzīgais savrupnams, tā bija celta vecā spāņu stilā, un viņa jahta, kaut ari vairāk nekā divdesmit gadus veca, joprojām bija ļoti grezna. Faktiski tā bija domāta zvejai, bet mērs bija pārbūvējis salonu tā, ka tas noderēja viesu uzņemšanai, nokomplektējis to ar mīkstajiem krēsliem, bāru, izgrebtiem tīkkoka skapīšiem un pat televizoru. Mērs uzaicināja viesus apsēties pie veca koka kuģa stūresrata, kas bija pārveidots par apaļu, ar stiklu pārklātu galdu tas bija pierādījums tam, ka gaumi nevar nopirkt par naudu. Felipe pakāpās malā, nepiedalīdamies sarunā, taču palikdams salonā.

-    Džentlmeņi, vai vēlaties kaut ko iedzert? nostājies pie bāra, jautāja mērs.

Piedāvādams dzērienus, viņš smaidīja, taču Džekam likās, ka viņš ir ļoti saspringts. Zem acīm nokārušies maisiņi likās kļuvuši divreiz lielāki kopš brīža, kad Džeks ar viņu visā slepenībā bija sarunājies limuzīnā. Āda bija pieņēmusi neveseligu, pelnu pelēku nokrāsu. Džeks nodomāja, ka mērs nav gulējis vismaz pēdējās trīs naktis.

-    Paldies, es neko nevēlos, atbildēja Džeks.

-   Vai nevarētu dabūt kādu limonādi? Teo apjautājās.

Džeks centās pārāk neieplest acis.

-    Ak nē, mērs atteica.

Teo palūkojās visapkārt un sacīja:

-    Es aizvien savā mazajā krodziņā turu dažas pudeles, lai būtu ko dot meičām. Zemeņu. Banānu.

Džeks apspieda vēlēšanos viņu nožņaugt.

-   Vēl arī papaijas, karambolas…

-   Teo, viss taču ir skaidrs, vai ne? iejaucās Džeks. Šim vīram vispār nav augļu limonādes.

-   Jocīgi, ieteicās Teo. Falkonam ari nebija. Tas ir dīvaini, ka sakārojas kaut kā tāda, kad esat saņemts par ķīlnieku. Es nevienu bridi nespēju nedomāt par limonādi. Taču Falkons pat nevēlējās neko dzirdēt par to. Viņš galīgi pārskaitās, klausoties manas runas par ēdienu. Un vai zināt, ko mēs tad darījām?

Mērs iepildīja savā glāzē viskiju un ledu.

-    Mēs runājām par naudu.

Džeks pamanīja, ka mēra acīs parādās bažas.

-   Vai tā bija? jautāja mērs.

-   Jā gan, atbildēja Teo. Bet es domāju, ka jūs jau to zināt. Alisija noteikti jums ir pastāstījusi par mūsu telefona sarunu.

Mērs ar pirkstu samaisīja viskija glāzē peldošo ledu.

-    Alisija tēvam par to neko nav teikusi, Džeks iebilda.

-   Viņai tas bija jāpastāsta, sacīja Teo. Kāpēc tad viņas vietā manā bāra parādījās Felipe?

Džeks pavērās uz Felipi un teica:

-Tāpēc, ka viņas telefona sarunas kāds bija noklausījies.

-   Tie ir meli! iesaucās Felipe.

Džeks, protams, meloja, taču Felipes steidzīgais noliegums bija tikpat kā atzīšanās. Pēdējo piecu dienu laikā viņš bija dzirdējis un redzējis pietiekami daudz, lai spētu formulēt savus pieņēmumus. Vecā argentīniete ar saviem DNS dokumentiem musdienu zinātnieku paveikto darbu, lai mēģinātu atrisināt netīrā kara noziegumus, bija apstiprinājusi viņa visdrūmākās aizdomas.

-   Alisija negrib zināt patiesību. Tieši tāpēc viņa šovakar neatnāca. Tāpēc viņa neriskēja izstāstīt tēvam par sarunu ar Teo. Gluži vienkārši viņa negribēja uzzināt, ka Saikss ir viņas tēvs.

Felipe pievirzījās tuvāk un ierunājās draudīgā toni:

-Jūs nezināt, ko runājat!

-   Ir jau labi, mērs teica miesassargam. Es vēlos dzirdēt, ko viņš vēl grib man sacīt. Uz priekšu, mister Svitek! Tas viss ir ļoti interesanti.

-    Interesanti, nicīgi noteica Teo. Tas ir viens no tiem izcilajiem blēdīgajiem vārdiem. Sekss ir interesants. Holokausts ir interesants.

-    Tā bija šantāža.

-   Ko jūs ar to gribat teikt? jautāja mērs.

-    Tā tas patiešām bija, vai ne? Šie divi simti tūkstoši dolāru skaidrā naudā, kas bija nolikti Bahamu bankas seifā. Jūs šo naudu tur novietojāt ar fiktīvu vārdu. Falkons piekrita nekad nevienam neteikt, ka jūs paņēmāt šo bērnu no kādas pazudušās ieslodzītās. Tā bija šantāža, tikai pašās beigās tā mazliet sašķiebās. Falkons nepaturēja naudu sev un atvainojās viņa paša noslepkavotās sievietes meitai. Falkons atdeva naudu viņas vecmāmiņai, kura jau ceturtdaļgadsimtu bija viņu meklējusi.

-   Netīrā kara tiesa, sacīja Teo.

-   Netīrā tiesa, piebilda Džeks.

-   Jūs, plānprātiņi, vai tas ir viss, ko varat pastāstīt? pieaugošās dusmās jautāja Felipe. Vai jūs te esat ieradušies ar pilnīgi sagudrotu notikumu, lai izspiestu sev drusku naudas?

-   Mēs to nedarām naudas dēj, atbildēja Džeks.

-   Tiešām žēl, ieteicās mērs. Viņš nolika uz galda ādas mapi un atrāva to vaļā. Jo tikai to es varu jums piedāvāt.

Džeka acu priekšā noklājās svaigu simtdolāru banknošu grēda.

-   Cik tur ir? Teo jautāja.

-   Simt tūkstoši dolāru, mērs atbildēja.Par to var nopirkt ļoti daudz limonādes.

-   Mēs negribam jūsu naudu.

-   Varbūt kādu kuģi, tikai ne jūsējo… Teo piebilda.

Džeks zem galda viņam iespēra.

-   Paklausieties, mērs sacīja. Ja mēs tagad vienkārši apspriežamies, tad mēs varētu par kaut ko vienoties.

-    Tas nav apspriežams. Mēs nācām šurp, lai atklātu patiesību, un tajā mirkli, kad jūs atvērāt savu mapi, mēs to arī uzzinājām.

-   Vai jūs gribat mani pazudināt?

-    Es domāju, ka tas ir Alisijas un viņas vecmāmiņas ziņā. Viņas bioloģiskās vecmāmiņas ziņā.

-   Jūs nesaprotat, ko darāt. No tā nevienam nebūs nekāda labuma. Jūs gluži vienkārši izpostīsiet laimīgu, mīlošu ģimeni. Pirms Falkons man piezvanīja un pieprasīja divus simtus tūkstošus dolāru, man pat nebija ne vismazāko aizdomu, ka Alisija kādreiz ir nozagta savai īstajai mātei.

-   Atkal jau meli, iebilda Džeks.

-   Kā jūs to varat zināt?

-   Jūs adoptējāt divus mēnešus vecu meitenīti, kuras dzimšanas apliecībā bija rakstīts, ka viņa ir divus gadus veca. Un to jūs izdalījāt tikai viena iemesla dēļ lai asinsradiniekiem būtu grūtāk viņu kādreiz sameklēt.

Mērs klusēja, taču viņa sejas izteiksme izteica daudz. Pēkšņi viņa lidzdalība šajā vispretīgākajā kriminālnoziegumā bija tikpat skaidri saskatāma kā dolāriem pilnā mape, kas gulēja uz galda.

-   Mēr, jums nav jāklausās šajos apvainojumos, sacīja Felipe.

Mērs bija kļuvis pavisam bāls.

-   Jums patiešām vajadzētu paņemt naudu, mister Svitek.

-   Mēs negribam jūsu naudu.

-   Lūdzu, mērs sacīja. Paņemiet naudu.

-   Mēs ejam projām, pieceldamies noteica Džeks.

-   Nē, jūs nekur neiesiet, ierunājās Felipe un notēmēja pistoli uz Džeku. Un tagad atkal apsēdieties.

-   Felipe, drebošā balsī sacīja mērs. Tas nav atrisinājums.

-    Tas nostrādāja itin labi toreiz, kad jūs mani sūtījāt uz upi, lai es aizgādātu Falkonu prom no Alisijas. Tikpat labi tas izdevās arī tad, kad jūs sūtījāt mani uz Naso, lai es tur kārtīgi aprunātos ar Railiju.

-   Nekad es tev neesmu licis apdraudēt kāda cilvēka dzīvību. Noliec ieroci!

-    Es tikai aizsargāju mūs abus. Būtu labi, ja jūs tagad dotos uz krastu.

-    Paklausiet savu bosu, sacīja Džeks. Nolaidiet ieroci.

-    Aizverieties! Svitek, jūs esat sagādājis mums vienas vienīgas nepatikšanas, sākot jau ar to, ka centāties padarīt mani par slepkavu, jo es biju aizgājis pie upes un jūsu klientam licis turēties tālāk no mēra meitas. Jūs ļāvāt policistiem noticēt, ka es esmu nogalinājis bezpajumtnieci, kuru atrada mašīnas bagāžniekā.

-    Tā nebija taisnība, noteica Džeks. Mēs tagad zinām, ka viņu nogalināja Falkons. Bet lieciet nost ieroci, pirms kādu patiešām neesat nošāvis.

-   Aizveriet reiz savu muti! Ja jūs nebūtu bāzis savu degunu, kur nevajag, tad mēs tagad nebūtu tādā ķezā.

Pēkšņi Teo lēcienā metās pāri kajītei. Viņš ar pleciem atsitās pret Felipes vidukli, un abi vīri nokūleņoja zemē. Kaut kādā veidā

Felipe izmanījās nokļūt virspusē. Viņi sāka cinities, te pēkšņi pistole izšāva un lode izsita logu.

-   Teo! iekliedzās Džeks, nokrizdams aiz krēsla. Beidzot Teo atbrīvojās un sagrāba Felipes roku, kurā viņš turēja pistoli, un tad atskanēja otrs šāviens.

Mērs sabruka zemē.

Teo bija sagrābis Felipi tā, ka gandrīz salauza vīrieša roku, un ierocis nokrita uz grīdas. Džeks piesteidzās pie mēra.

-   Turieties, mēra kungs, sacīja Džeks. Mēs jūs aizvedīsim pie ārsta.

Mērs izklepoja asinis un skumji iesmējās.

-    Es esmu ārsts, viņš vārgā balsī nočukstēja.

Džeku pārņēma drebuļi, vērojot, kā mērs ārsts izdveš savu pēdējo elpas vilcienu.

Sešdesmit sestā nodaļa

L/žekam bija grūti saprast Alisijas vecmāmiņu, un valodas barjera tikai traucēja.

Tenkas, kas apvija mēra Mendosas nāvi, bija pārāk skandalozas pat Maiami standartiem. Te bija viss nepieciešamais dramatiskam ķīlnieku sagrabšanas stāstam ar naudu piebāztā ādas mape mēra jahtā uz galda, mirušais politiķis un viņa apbruņotais miesassargs, puisis, kas izdzīvojis nāvinieku kamerā, un bijušā gubernatora dēls. Vislaimīgākais no tiem, kuri bija palikuši dzīvi, bija Laika Burvis Valts. Tieši tad, kad likās, ka prese grib uzzināt vēl ko vairāk par nelaimi, kas viņu piemeklēja brīdī, kad viņam bija sekss ar prostitūtām, ziņas par viņu jau piederēja vakardienai.

Oficiāli par mēra nāvi notika izmeklēšana. Policijas departaments saglabāja savu visstriktāko nostāju "bez komentāriem". Par notikumiem, kas norisinājās uz mēra jahtas, nekas tuvāk vispār nebija zināms. Mēram joprojām bija daudz draugu un aizstāvju, tomēr tie galvenokārt bija policijā un ārpus tās. Viņi dedzīgi aizstāvēja uzskatu, ka mērs cietis "negadījumā ar pistoli". Viņi atvairīja informācijas noplūdi par mēra saistību ar Falkonu un pazudušajiem, nosaucot to par bezjēdzīgu maniakāla bezpajumtnieka murgošanu. Džeks nedarīja neko, lai informētu presi vai sabiedrību, kaut arī klusēšana nebija nekāds atrisinājums.

Viņš ari piekrita detektīviem, ka viņam nav nekādu komentāru par šīs lietas izmeklēšanu.

Džeks gluži vienkārši ievēroja Alisijas vecmāmiņas vēlēšanos.

Protams, Alisijas ģimenes vēsture bija sarežģīta. Džeks pat necerēja izprast visas notikušās traģēdijas dziļumu, kaut ari viņa paša personiskā pieredze tam varēja palīdzēt. Kad Kubā pie varas nāca Kastro, Džeka vecmāmiņa bija mudinājusi savu pusaugu meitu doties prom uz Maiami. Diemžēl abiu'la pati nespēja aizbēgt no Kubas vēl četrdesmit gadus, ilgi pēc tam, kad Džeka māte nomira dzemdībās. Savā ziņā Džeks un viņa māte kādreiz bija abuelai nozagti, un tad, kad vecmāmiņa gandrīz pēc četrdesmit gadiem ieradās Maiami, viņa veltīja Džekam vislielāko sirds siltumu un nevēlējās no viņa nekad vairs šķirties, kaut gan viņš jau bija pieaudzis, trīsdesmit gadus vecs vīrietis. Džeks varētu sagaidīt tādu pašu neatlaidību ari no Alisijas bioloģiskās abucla, jo viņai tagad bija DNS analīzes un ari citi nepieciešamie pierādījumi. Bet tā nenotika.

-    Jūsu situācija ir pavisam citāda, vecā sieviete teica Džekam.

-    Es to saprotu. Manu māti neviens nenogalināja.

-    Un, kaut ari viņa aizbrauca prom no savas dzimtās zemes un tik jauna nomira, jūs vienmēr esat zinājis, kas ir jusu istā māte.

-    Bet jums tagad ir visi pierādījumi, kādi vien bija nepieciešami. Jums ir visas tiesības lietu virzīt uz priekšu.

-     Te jau nav runas par manām tiesībām, viņa iebilda. Visiem vecākiem vai vecvecākiem pats svarīgākais ir tas, kas ir labākais bērnam. Kaut arī šis bērns ir jau pieaudzis.

Džeks gan bija cerējis saņemt citādu atbildi, taču ikviens, kas zināja Bībeles stāstu par ķēniņu Zālamanu, varēja saprast iemeslu, kāpēc vecā sieviete tā izturējās. īsta māte nespēja atļaut sacirst savu bērnu uz pusēm vienalga, fiziski vai emocionāli, ziedojot pati savas mātišķās vajadzības un alkas. To nespēja arī īstā vecmāmiņa. Pēc ilgajiem meklējumu gadiem viņa bija satikusi Falkonu, kas bija pastāstījis, kur viņas mazmeita atrodama. Jau tad viņa varēja Alisijai apsūdzēt mēru, kaut ari vēl nebija pierādījumu pret misteru Mendosu. Viņa varēja runāt ar presi. Viņa pat varēja iesniegt lietu tiesā, lai gan tajā laikā Argentinas tiesu varai vēl nebija pazīstamas lietas par pazudušo mātēm, kuras vēlējās sameklēt savus zaudētos mazbērnus, un pat nebija nekādas nozīmes, vai viņš vai viņa izskatījās, staigāja vai runāja tāpat kā viņu mirušās mātes. Mēģinādama ar spēku atrisināt šo strīdīgo jautājumu, viņa varēja iegūt tikai Alisijas nicinājumu. Tāpēc viņa Alisiju nedaudz mānija, pirmo reizi apciemodama viņu koledžā. Bija grūti emocionāli savaldīties, bet viņa tikai iesēja sēklu mazmeitas sirdi un sāka vērot, kā šī sēkla dīgs, saprazdama, ka viņām abām ar mazmeitu tikai tad būs kopīga nākotne, ja Alisija sekos savas sirds balsij.

Tomēr Džekam bija pārliecība, ka pat cietākajām sirdīm šad un tad der nedaudz piebikstīt. Un, kad viņa telefona displejā parādījās Alisijas vārds, viņš bija pārliecināts, ka viņa mazliet agresīvā stratēģija sākusi atmaksāties.

-    Paldies, ka atsaucies uz manu telefona zvanu, sacīja Džeks.

Viņš runāja pa mobilo telefonu, stāvēdams uz ietves pie espresso

bāra La Čabam Havana letes. Tādi namu sienā izveidoti bāri kā šis bija viens no Maiami pamatelementiem, tā bija daļa no ikdienas rituāla, kas sasauca kopā ikvienu, sākot no juristiem līdz pat sētniekiem, kuri te sapulcējās, lai izdzertu savu pēcpusdienas kafijas devu Kubas stilā.

-   Vai tu runā par saviem zvaniem? viņa vēsi jautāja. Piecas reizes trīs dienu laikā tā jau ir robeža.

-   Es atvainojos. Bet ir ļoti svarīgi jautājumi, par kuriem mums vajadzētu aprunāties. Pirmkārt, es gribētu pateikt, cik ļoti jūtu lidzi par to, ka notika ar tavu tēvu.

-    Paldies! Taču ikvienai sarunai, kas sākas ar vārdu "pirmkārt", seko arī "otrkārt", un šis "otrkārt" parasti arī ir galvenais sarunas temats.

-   Pilnīgi piekrītu, atbildēja Džeks.

-    Es zinu, par ko tu gribi runāt, viņa sacīja. Atvaino. Es negribu viņu satikt.

Džeks atkāpās no drūzmainās bāra letes un atrada sev klusu vietiņu zem ēnaina ozola ar mezglainām saknēm, kuras jau sen bija izaugušas laukā no kokam piešķirtās vietas skvēriņā un tagad stiepās uz ietves. Viņš centās atbildēt pareizajā balss toni, lai tas neizklausītos pārāk īgns.

-   Es ceru, ka tu pārdomāsi.

-   Es varu saprast, kā tu jūties. Taču jums vajadzētu uz to visu palūkoties arī no mana viedokļa.

-   Es cenšos no visa spēka to darīt, bet atvaino, ka to saku tas patiešām ir skarbi.

-   Uz to nevar tā vienkārši atbildēt.

-   Es domāju, ka var.

-   Vai tu gribi uzzināt visu patiesību?

-    Kad rodas visi pierādījumi, parasti līdz tam arī nonāk.

Džeks telefona līnijas otrā galā sadzirdēja nopūtu.

-    Patiesiba ir tāda, viņa iesāka un apklusa, cenzdamās saņemties, lai turpinātu. Ir kaut kas, ko es nemaz negribētu uzzināt par savu ģimeni.

-   Alisij, es negribētu izklausīties neiejūtīgs, taču dažas ļaunas lietas tik un tā uzpeldēs. Tas ir nenovēršami. Mērs Mendosa bija sabiedrības cilvēks. Viņa noslēpumi nevar nomirt reizē ar viņu, un nav nekādas nozīmes tam, ko tu nolemsi darīt.

-    Es nerunāju par šo ģimeni, viņa iebilda. Es runāju par savu bioloģisko ģimeni.

-   Es nesaprotu.

-   Mana māte un tēvs pazuda slepenajā ieslodzījuma vietā, kur tika turēti dumpinieki.

-   Jā, man tas ir zināms, atbildēja Džeks.

-   Un ja nu izrādās, ka viņi ir bijuši kreisie ekstrēmisti teroristi, kuri nogalinājuši vai sakropļojuši nevainīgus cilvēkus? Vai man tiešām tas nāktu par labu, ja es to uzzinātu?

Pēkšņi Džeks atcerējās, ko Alisijas vecmāmiņa viņam bija stāstījusi par tautas aklumu. Draugi un kaimiņi, kuri redzēja, kā no mājām ar varu tiek aizvesti skolotāji, žurnālisti un mājsaimnieces, nedarīja neko, lai to novērstu, tikai kādreiz kokteiļu vakarā piekrītoši māja ar galvu, kad kāds paraustīja plecus un nevērīgi pamāja ar roku, teikdams: "Viņi jau neapcietināja tos cilvēkus gluži bez iemesla."

-    Netīrajā karā pazuda no astoņpadsmit līdz pat trīsdesmit tūkstošiem cilvēku, sacīja Džeks. Lielākā daļa no viņiem bija pilnīgi nevainīgi.

-    Tieši tā. Un tagad es varu sevi pieskaitīt pie tiem laimīgajiem, kam ir šis mierinājums. Mani bioloģiskie vecāki ir miruši. Viņi bija drausmīgās diktatūras nevainīgi upuri. Mans audžutēvs bija vai ari varbūt nebija šā velnišķīgā režīma līdzdalībnieks, bet man joprojām ir vienīgā māte, kuru es jebkad esmu pazinusi. Viņa mani nesavtīgi mīl, un uz viņas rokām nav asiņu. Un tas, man šķiet, varētu but vienīgais man pieņemamais šā stāsta nobeigums.

Aiz Džeka muguras skaļi nodārdināja pilsētas autobuss, un viņš pakāpās malā, bēgdams no biezā, melnā dīzeļdzinēja izgarojumu mākoņa.

-    Un kā būs ar tavu vecmāmiņu? Kā tāds stāsta nobeigums ietekmēs viņu?

-    Es neesmu gluži nejūtīga pret viņas ciešanām. Saprotu, ka jāatrod kaut kāds atrisinājums.

-   To vari atrast tikai tu.

-   Vai tu domā, ka man tāds jau ir padomā?

-   Tādā gadījumā, lūdzu, dari kaut ko, lai reiz tiktu galā šo situāciju.

Viņa bridi klusēja, vēlreiz visu apsvērdama.

-   Cilvēki piedzīvoja daudz briesmu, lai tikai savestu jūs abas kopā, sacija Džeks. Mira nevainīgi ļaudis.

-   Tu taču nerunā par Falkonu?

-    Nē. Tieši viņš gan brīdināja tavu vecmāmiņu, ka zina tavu iespējamo atrašanās vietu, bet es nerunāju par viņu. Es runāju par tādiem cilvēkiem kā vecmāti, kura pieņēma tavas mātes dzemdības.

-    Par ko tu runā?

-   Brīdī, kad tu dzimi, tava māte bija ieslodzītā ar numuru un viņai galvā bija uzmaukta kapuce. Taču dzemdību laikā viņa izkliedza savu īsto vārdu. Vecmātē ierunājās sirdsapziņa. Viņa sameklēja tavu vecmāmiņu un izstāstīja viņai visu, ko par tevi zināja.

-    Vai tā ir taisnība?

-   Jā gan. Un tad vecmāte pēkšņi pazuda. Viņa ir starp pazudušajiem.

-    Kā tu to zini?

-    Ieklausies, ko tava vecmāmiņa grib tev sacīt. Viņa zina.

Atkal iestājās ilgs klusuma brīdis, un Džeks sajuta, ka Alisija

ir mainījusi domas.

-    Lai notiek, Alisija noteica.

-    Ko tu gribi sacīt? Vai tiksies ar viņu?

-   Jā, viņa ar pūlēm izdvesa. Tomēr nē. Es nevaru. Es to nevaru izdarīt.

-    Bet tu taču piekriti, ka ir nepieciešams atrisinājums.

-   Esmu ļoti apjukusi. Vai tu neredzi, kāds juceklis pašreiz valda manā dzīvē? Mendosu ģimene tagad ir vai nu slikts joks, vai briesmīga traģēdija tas ir atkarīgs no tā, par ko mēs runājām. Es tagad esmu nepieciešama savai mātei vairāk nekā jebkad.

-   Vai tu tiešām negribi neko pateikt savai īstajai vecmāmiņai?

-   Protams, gribu. Bet es gribētu, lai tu to izdari manā vietā. Ludzu. Tikai pasaki viņai… pasaki, ka es mīlu savas mātes. Abas.

-    Vai patiešām tu domā, ka pēc visa, kas viņai ir bijis jāpārdzīvo, ar to pietiks?

Telefona klausulē valdīja klusums, un tad pēc ilgas un cerību pilnas gaidīšanas Alisija atbildēja tik tikko sadzirdami:

-   Tas ir viss, ko es varu darīt. Man tiešām žēl.

Džeks izdzirdēja klikšķi, viņai atvienojot telefonu, un tas viņa izsauca emociju uzplūdus. Džeks jutās tā, it kā pats būtu vērojis, kā salūst viņa paša vecmāmiņas sirds tieši tajā pašā vietā un tieši to pašu iemeslu dēļ, kā tas bija noticis toreiz, tik ļoti sen. Tomēr sāpēm ātri vien sekoja spēcīga baiļu izjūta. Džeks nebija pilnīgi pārliecināts, ka viņš to spēs izdarīt, bet viņam nebija izvēles.

Viņš iebāza mobilo telefonu atpakaļ kabatā un sāka gatavoties nogādāt Alisijas pēdējo vēstījumu viņas vecmāmiņai.

Sešdesmit septītā nodaļa

Elisija veda savu māti un Vinsu mājās no kapsētas. Tā bija saulaina sestdienas pēcpusdiena, un pat pirmā ziemas diena likās pārāk silta un nepiemērota viņu melnajiem tērpiem. Alisija iedarbināja gaisa kondicionētāju, bet māte to atkal izslēdza. Ari mēģinājums sākt sarunu cieta neveiksmi. Likās, ka māte izturas noraidoši pret jebkāda veida mierinājumu, it kā atraitnēm nebūtu iespējams pienācīgi sērot bez visaptverošām ciešanām.

Bēres bija ļoti personiskas tikai Alisija, viņas māte, Vinss, seši mēra vistuvākie draugi, kuri reizē bija zārka pavadoņi, un katoļu priesteris.

Taču bēru mise bija ārkārtīgi plaši apmeklēta. Epifāniju baznīca izskatījās kā Kristāla katedrāles Floridas versija. Tas bija arhitektūras dārgums ar paaugstinātiem griestiem, gariem, augstiem logiem, un telpā ieplūda tik daudz dabīgas gaismas, ka gribot vai negribot bija jāsajūt Dieva klātesamība. Lai gan baznīcas ārpusē bija manāmi Maiami pilsētas platības ierobežojumi, tā tomēr bija vienīgā pietiekami lielā baznīca, kurā varēja izvietoties viss sanākušais cilvēku pūlis. Ēka bija pilna līdz pēdējai iespējai. Alisija sēdēja pašā priekšā starp Vinsu un māti. Aiz viņiem plecu pie pleca sēdēja Maiami politiķi, draugi un nelabvēļi kā vesela varas jūra. Viņu vidu bija arī bijušais gubernators un Savienoto Valstu senators, gubernatora vietnieks, kongresmene, valsts varas pārstāvji, mēri, juristi, nemaz nerunājot par pilsētas domes pārstāvjiem, apgabala pilnvarniekiem un lobistiem, kas viņus uzraudzīja. Tikpat krāšņi bija pārstāvētas arī biznesa aprindas, it kā šajās latīņamerikāņu līdera bērēs būtu jāpierāda, ka Maiami iespēju zemē ir vairāk pašceptu miljonāru nekā jebkurā citā pasaules pilsētā.

Tomēr ne mēra noslēpums, ne arī viņa pēdējie Džekam Svitekam sacītie vārdi es esmu ārsts nebija nonākuši sabiedrības ausīs, un tāpēc tikai viena pati Alisija ievēroja ironiju, kas slēpās kādas baznīcas dziesmas pantiņā:

Kad vien viņus ievaino briesmīgās cīņās,

Ārstē viņus, prasmīgais dziedniek, ar dzīvības balzamu.

Dziļi izjusti tika runāts par mēru gan angļu, gan spāņu valodā, tika pastāstīti pat daži jocīgi atgadījumi par šo līdzjūtīgo vīrieti, mīlošo viru un lielisko tēvu. Nu mērs Mendosa jau oficiāli piederēja pie tām dvēselēm, kuras, priekšlaicīgi nomirstot, bija izglābušās no citu mirstigo dusmām un soda.

Pēc dievkalpojuma ielūgtie viesi drūzmējās pie ēdienu un dzērienu galdiem Mendosu mājā. Abas ielas puses vairāku kvartālu garumā aizņēma bērinieku automašīnas. īpašumā nebija atļauts ierasties presei, taču žurnālisti bija veiksmīgi izvietojušies kaimiņu mājās. Izskatijās, it kā vietējie masu saziņas līdzekļi būtu nolēmuši neuzdot grūtus jautājumus līdz pat brīdim, kamēr mērs nonāks zem zemes, un tagad ir gatavi rakņāties viņa ģimenes netīrajā veļā. Galvenie redaktori pieprasīja izpētīt visu iespējamo. Radiopārraides zumēja, cītīgi rosoties ap dažādām teorijām; dažas no tām bija galīgi nejēdzīgas, dažas ne pārāk. Vietējā televīzija nāca klajā ar informāciju par pazudušajiem un netīro karu. Laikraksts Tribune nosūtīja savu reportieri, Pulicera prēmijas laureātu, uz Buonesairesu. Tas bija tikai laika jautājums, un mēra tumšā pagātne drīz vien varēja nākt gaismā.

Pie īpašuma galvenajiem vārtiem stāvēja policisti un regulēja satiksmi. Ieradies bija vairāk viesu, nekā paredzēts, un, tikko durvīs parādījās mēra atraitne un meita, lielākā daļa sadrūzmējās ap viņām. Alisija pieņēma dažus sirsnīgus līdzjūtības apliecinājumus, tad ātri atvainojās un izgāja no istabas.

-   Vai tu nejūties labi? ievaicājās Vinss.

Viņi abi stāvēja pie Alisija tēva bibliotēkas kokā grebtajām durvīm.

-   Nē. Man nekas nekaiš. Patiešām.

Alisija saprata, ka Vinss vēlas ar viņu aprunāties divatā, bez mātes klātbūtnes. Vinss bija izturējis vLsu nedēļu, bet kaut kas viņu ļoti nomāca. Lai kas tas arī būtu, Alisija vēl nebija gatava tajā dalīties.

-   Es tikai gribēju kādu brītiņu palikt vienatnē.

-   Protams, viņš atbildēja. Es iešu sameklēt kaut ko ēdamu.

Alisija pateicās, viegli viņu noskūpstot, tad iegāja bibliotēkā

un aizvēra durvis.

Cik vien ilgi Alisija spēja sevi atcerēties, mājās valdīja nerakstīts likums, ka bibliotēka pieder tikai misteram Mendosam. Likumus, kā zināms, raksta, lai tos neievērotu, un šajā ziņā Alisija bija vislielākā to pārkāpēja. Šajā grāmatu piepildītajā istabā valdīja ārkārtīgi nomierinoša gaisotne, kas neatvairāmi saistīja Alisiju.

Slavenais Argentīnas rakstnieks Horhe Luiss Borhess reiz bija teicis, ka nespēj gulēt istabā, kurā nav grāmatu. Tās bija jūtas, kas tiecās pie Alisijas no viņas dzimtās zemes. Tikai uzmezdama acis grāmatu virsrakstiem, Alisija devās ceļojuma pa atmiņu takām, kas viņai atsauca atmiņā dažādus dzīves posmus "Alise Brīnumzemē", "Dons Kihots", "Lielais Getsbijs".

Tomēr viņas augstu vērtētā komiksu "Mafalda" rinda bija pazudusi jau pirms daudziem gadiem. Acīmredzot misteram Mendosam nepatika politiskie uzskati, kādi bija māksliniekam, kurš bija radījis mazo, gudro meitenīti. Taču vēl tagad, pēc tik daudziem gadiem, bibliotēka joprojām bija Alisijas paslēptuve, un viņa atkal sajuta burvību, kas valdīja šajās sienās. Neviena cita vieta visā pasaulē nespētu viņai palīdzēt pārvarēt visas negācijas, kuras bija jāpārdzīvo iepriekšējā nedēļa.

Ja viņa butu padevusies šim spēkam vai maģijai, vai kas tas ari bija, kas piepildīja šo telpu ar atmiņām, viņa varbūt te atrastu labāku vietu emocionāli vairāk līdzsvarotu kur, par spīti visam, ko pēdējā laikā bija uzzinājusi par savu tēvu, viņa tomēr spētu skumt, ieraugot viņa tukšo krēslu pie rakstāmgalda. Viņa būtu atcerējusies, kā reiz, būdama maza meitenīte, bija rāpusies tēvam uz ceļiem, solīdama, ka tūlīt ies gulēt, ja vien viņš izlasīs vēl vienu pasaku. Viņa varbūt pat pasmaidītu, ieraugot gaisa mitrinātāju, kas stāvēja uz kumodes, atsaucot atmiņā vienigo reizi viņas mūžā, kad viņš bija Alisijai piedāvājis cigāru. Tas notika tajā vakarā, kad Alisija bija beigusi studijas akadēmijā, un viņa pēc tam nekad nevareja aizmirst tēva skatienu, kad viņa cigāru paņēma. Viņi ilgi smējās un dzēra divdesmit gadus vecu skotu viskiju.

Savādi, taču likās, ka viņai pat vairs nepieder šīs atmiņas. Likās, tās nesaistās ar viņas tēvu, bet ar kādu citu vīrieti, kas ļoti atšķiras no viņa.

Durvis atvērās, un Alisijas pārdomas tika pārtrauktas. Ienāca māte, joprojām nenoņēmusi no galvas melno cepuri ar plīvuru.

-   Tur ir daži cilvēki, kurus tev vajadzētu satikt, viņa sacīja.

-    Vai mēs varētu mazliet aprunāties?

Māte izvairījās no sarunām. Visu nedēļu viņa bija visādi izlocījusies, lai tikai nepaliktu ar Alisiju divatā, un šķita, ka tieši tāpēc māte bija atļāvusi ielūgt Vinsu uz ģimenes pasākumu.

-    Bet mums taču ir viesi.

-   Viņi var kādu bridi pagaidīt, iebilda Alisija.

Māte apklusa un pārdomāja, ko darit. Viesu pilnā māja bija labs iegansts, lai sarunu nevilktu garumā, bet viņa apzinājās, ka jau pārāk ilgi ir atvairījusi Alisiju.

-   Par ko tu vēlies ar mani runāt?

Viņas abas apsēdās istabas vidū novietotos ādas klubkrēslos. Tos atdalīja antīks marmora postaments, kas bija ļoti sens ģimenes īpašums un tagad tika izmantots par kokteiļu galdu. Būdama jauna meitene, Alisija reiz bija iekļuvusi lielās nepatikšanās, jo, ietinusies palagā, nobārstījusi visu ķermeni ar talka pulveri un noslēpusi rokas aiz muguras kā Milosas Venera, bija uzrāpusies uz postamenta. Tagad šī telpa bija pretrunīgu izjūtu pārpilna.

Viņa cieši paskatījās mātē un teica:

-   Vai tu nedomā, ka man būtu Papi jāaizmirst?

-   Kāpēc?

-   Tev, protams, nav man jāatbild.

-   Tavs tēvs tevi mīlēja vairāk, nekā vairums vīriešu mīl savas īstās atvases.

-    Visa viņa dzīve bija vieni vienīgi meli, un es biju visa tā centrā.

-   Viņa mīlestība pret tevi nebija meli.

-   Ne jau tas ir galvenais, iebilda Alisija.

-    Kas gan cits?

-   Patiesība, Alisija noteica. Galvenais ir zināt patiesību.

-   Tava tēva mūžu izpostīja daži vājprātīgi teroristi, kas uzspridzināja bumbu netālu no pārpildītas kafejnīcas un nogalināja viņa sievu un meitu. Pēc tam viņš ļoti ilgi meklēja iemeslu, lai varētu turpināt dzīvi, un to viņš atrada tevī un manī.

Atkal jau Alisiju pārņēma pretrunīgas izjūtas. Alisija nedaudz atmaiga, viņas balss vairs nebija tik skarba.

-   Kāpēc tu mani adoptēji?

-   Mēs neprātīgi vēlējāmies bērnu. Vispirms mēs gribējām paši savu, taču es nevarēju palikt stāvokli.

-   Vai tu kaut ko zināji par maniem vecākiem?

-   Protams, nē. Es biju pārliecināta, ka mēs esam tevi adoptējuši pilnīgi likumīgi.

-    Bet Papi zināja visu.

Grasiela mocījās ar atbildi, it kā to labāk būtu nemaz neteikt.

-   Kā jau teicu, šie cilvēki bija izpostījuši viņa dzīvi. Tādā veidā viņš varēja attaisnoties par nodarīto.

-    Pagaidi mirkli. Vai tu apgalvo, ka tie bija mani bioloģiskie vecāki, kas novietoja bumbu, kura nogalināja viņa ģimeni?

-    Nē, nē. Es par viņiem nezinu pilnīgi neko. Bet viņi piedalījās nemieros.

-    Viņi bija vainīgi tikai tāpēc, ka tur iesaistījās?

Māte neatbildēja, bet Alisija gaidīja, neļaudama sarunai beigties.

Beidzot māte atkal ierunājās:

-   Tev ir jāsaprot, kas notika tajos laikos. Es esmu pārliecināta, ka tavs tēvs tikai gribēja nodrošināt mīlošus vecākus un lielisku nākotni kādam nevainīgam bērnam, kura vecāki nemaz nebija tik nevainīgi.

Alisija pamāja ne jau tāpēc, ka piekristu tam, ko sacīja māte, bet tāpēc, ka izprata viņas viedokli.

-   Šobrid vairs nepārspriedisim, vai šis pasākums bija pamatots vai ne. Man joprojām ir kāda reāla problēma.

Troksnis aiz durvīm kļuva arvien skaļāks. Ieradās arvien vairāk viesu, un likās, ka neviens vēl nedevās projām.

-   Mums patiešām vajadzētu tur atgriezties, māte sacīja.

-    Es jau gandrīz esmu beigusi.

-    Mēs varētu par to vēl parunāt vēlāk, pieceldamās ieminējās Grasiela.

-   Nē, es gribu par to runāt tagad.

Alisijas balss stingrības ietekmēta, māte izbrīnījusies viņā paskatījās, un tas pārsteidza ari pašu Alisiju. Līdz pat šai dienai viņa bija iestāstījusi sev un arī citiem, ka nevēlas zināt visu par savu pagātni. Bet tagad viss šķita citādi. Viņas īstā vecmāmiņa vairs nebija tikai abstrakcija. Un viņu bija ietekmējis Džeka teiktais par nevainīgo sievieti, kura bija ziedojusi sevi, lai atklātu patiesību. Alisija nespēja nedomāt par vecmāti, kura bija dzirdējusi, kā ieslodzītā izkliedz savu īsto vārdu, un kura paklausīja savai sirdsapziņas balsij, mēģinādama atrast bērna vecmāmiņu, samaksājot par to ar pašas dzīvību. Alisija vairs nespēja slēpties aiz meliem.

Māte atkal apsēdās.

-    Vai tu atceries videokasetes ar argentīniešu multiplikācijas filmām, kuras mēs kopa ar tēti parasti skatījāmies? Par raganu?

-   La Bruja de la Cachavacha. Protams, es atceros.

-     Manus bioloģiskos vecākus turēja apcietinātus nometnē, kuru sauca par La Cacha. Tā bija nosaukta tāpat kā multiplikācijas filma, jo tur darbojās ragana, kas spēja likt ļaudīm pazust.

Māte nodūra galvu.

-   Tā ir drausmīga sakritība.

-   Varbūt tā nemaz nav sakritība.

-   Ak, beidz, Alisij! Tavs tēvs nemaz nevarēja zināt šīs nometnes nosaukumu.

-   Kāpēc gan ne?

-   Kā gan viņš varētu… Kā vispār kāds, kas kopā ar mazu meitenīti sēž un skatās šīs filmas, varētu zināt, ka viņas vecāki ir pazuduši tieši no La Cacha? Tad tas vispār nebūtu cilvēks.

-    Piekrītu.

-   Tad tavs tēvs būtu bijis sava veida sociopāts.

-   Jā, viņa zīmīgi noteica. Viņš varētu tāds būt.

Māte uztvēra Alisijas vārdu jēgu un gandrīz uzlēca no krēsla.

-   Šī saruna jau ir vilkusies pietiekami ilgi. Pēc visa tā, ko mēs uzzinājām pagājušajā nedēļā un kas tev bijis jāpārdzīvo, es varu saprast, ka tev ir radušies daži jautājumi. Taču es negribu, ka tu šādā veidā dari kaunu savam tēvam, turklāt dienā, kad viņš guldīts kapā.

-    Man ir arī daži jautājumi par sievieti, ar kuru viņš apprecējās.

-   Vai tu tagad gribi apvainot mani?

-   Runa ir par dzimšanas apliecību. Es jau sacīju tur bija rakstīts, ka man ir divi gadi, bet patiesībā man toreiz bija tikai divas nedēļas.

Grasiela aizspieda ausis.

-    Man tas nav jāklausās.

-   Tas nozīmē, ka Papi zināja tas ir viltojums.

-   Tagad es tiešām aizeju, dodamās uz durvīm, sacīja Grasiela.

-    Un ari tu to zināji.

Pēdējā Alisijas apsūdzība lika misis Mendosai sastingt pusceļā. Pagriezusi muguru Alisijai, viņa tā stāvēja, neteikdama ne vārda, gandrīz veselu minūti.

-    Visu laiku, kamēr es mācījos skolā, es prātoju, kāpēc esmu savā klasē visvecākā, domādama, ka mani nav īstajā laikā atveduši uz skolu. Bet patiesībā es biju visjaunākā.

Māte joprojām neatskatījās.

-   Tev nav ko atbildēt uz to, vai ne? Alisija jautāja.

Grasiela sāka lēni griezties uz meitas pusi, taču pusceļā apstājās. Likās, ka viņa nevar skatīties uz Alisiju. Vai ari gluži vienkārši viņa negribēja, lai Alisija redz viņas kauna asaras.

-    Es tā nedomāju, piebilda Alisija. Viņa piecēlās un garām mātei devās tieši uz durvīm.

-   Alisij! lūdzoši iesaucās māte, taču Alisija atvēra durvis un turpināja iet uz priekšu.

Māja bija ļaužu pilna, cilvēki bija sadalījušies mazākos pulciņos un sarunājās. Vienā rokā viņi turēja dzērienu vai šķīvi ar uzkodām un, pēc labākajam latīņamerikāņu tradīcijām, otru roku izmantoja, lai sarunātos. Kamēr Alisija spraucās cauri pūlim, daži viesi centās uztvert viņas skatienu un viņu uzrunāt. Alisija paslīdēja visiem garām un pa stiklotajām durvīm izgāja iekšējā pagalmiņā. Tur sētas pusē pie augsta gumijkoku dzīvžoga viņa atrada klusu vietiņu.

Viņa paņēma mobilo telefonu un piezvanija Džekam Svitekam.

-   Sveiks, tā esmu es, Alisija Mendosa, viņa sacīja.

-Jā, tas nav nekāds pārsteigums.

-   Es gribētu tev palūgt kādu pakalpojumu.

-   Protams. Par ko ir runa?

Alisija pameta skatienu atpakaļ uz māju. Cauri stiklotajām durvīm viņa viesistabā redzēja savu māti, kas rosījās pūli ar rūdītas politiķes izveicību. Viņa jau bija pilnīgi nomierinājusies, izskatījās, it kā nekas sevišķs nebūtu noticis gluži tāpat kā visus pēdējos divdesmit septiņus gadus.

Iespējams, ka viņa un mērs bija viens otram daudz līdzīgāki, nekā Alisija pirms tam butu varējusi iedomāties.

-    Pasaki manai vecmāmiņai… viņa iesāka, bet apmulsuma un pretrunīgu sajūtu vilnis apslāpēja viņas balsi.

-   Ko pateikt? jautāja Džeks.

Alisija dziļi ievilka elpu un teica:

-   Pasaki, ka mazmeitiņa gribēto ar viņu satikties.

Sešdesmit astotā nodaļa

Džeks patiešām nebija gaidījis, ka te parādīsies seržants Paulo.

Ķīlnieku krīzes kulminācijā Paulo bija jautājis Džekam, kā viņš spēj aizstavēt vainīgo un joprojām ar to sadzīvot. Džeks bija ierosinājis to apspriest kādu dienu pie alus kausa. Tas nebija nenozīmīgs piedāvājums. Dzīve bija pārāk īsa, un Džeks labāk būtu piezvanījis kādam savam kolēģim vai istabas biedram, kas dzīvoja Čikāgā, un iedzertu ar to kādu mēriņu, nekā zaudētu laiku, dzerdams kopā ar cilvēkiem, kuri viņam nepatika. Paulo pavisam noteikti bija viens no tiem puišiem, pret kuriem Džeks izjuta simpātijas, un, kad galu galā viņu ceļi šķīrās, Džeks ieminējās, ka viņu parasti var atrast Spārkija krodziņā gandrīz vai katru piektdienas vakaru, ja vien Vinss kādreiz vēlētos kopā ar viņu iedzert pa alum.

Kopš tā brīža bija pagājušas jau vairākas nedēļas, un Paulo patiešām tur parādījās. īpaši liels pārsteigums bija tas, ka viņam līdzi bija arī Alisija. Acīmredzot viņa beidzot bija tikusi visam pāri un spēja iziet sabiedrībā, nebaidīdamās, ka viņu vajās reportieri sakarā ar tēvu. Tas Maiami bija patiešām liels notikums. Tāpēc viņa bija nokļuvusi visas sabiedrības uzmanības centrā.

Teo viņiem parādīja "vislabako galdiņu visā mājā", kas ikvienam, kurš Teo pazina labāk, nozīmēja tieši to vietu, kas tajā brīdī bija brīva. Viņi aprunājās par to, kādus dzērienus pasūtīs. Par laimi, Teo bija pietiekami sapratīgs un pagaidija, kamēr Alisija dodas uz dāmu istabu, un tikai tad nāca klaja ar pāris tostiem. Pirmo tostu viņš uzsauca par seržantu Čavesu, kurš, kā kļuva zināms no laikrakstiem, bija atstādināts no specvienlbas vadības, kamēr notika iekšējā izmeklēšana par to, vai viņa apņēmību nogalināt Falkonu ietekmējis mers. Nākamais tosts bija par Felipi, kam (izmantojot Teo un Džeka sadarbību ar iepriekšējās izmeklēšanas zvērinātajiem) drīz varētu izvirzīt apsūdzību par to, ka viņš, strādādams pie mēra par miesassargu, bija darījis ari daudz ko citu.

Kad pie galda atgriezās Alisija, Teo piecēlās un nospēlēja "ipašu dziesmu, kas veltita īpašiem viesiem". Tas, protams, nozīmēja, ka viņš spēlēja to pašu gabalu, ko jau pirms tam bija iecerējis spēlēt. Kamēr Teo spēlēja, Vinss ar Alisiju sēdēja, piekļāvušies viens otram, un, vērojot Alisiju, Džeks saprata, cik viņa ir valdzinoša sieviete. Viņš centās nenoklausīties abu sarunu, taču viņš bija tikai cilvēks, un tas bija zinātniski pierādīts fakts, ka piektajam ritenim parasti piemīt lieliska dzirde.

-   Vai tu atceries to sapni, par kuru es tev stāstīju? Paulo sacīja Alisija i.

Viņš runāja pietiekami skaļi, lai viņu varētu sadzirdēt pat cauri mūzikai, bet Džeks saprata, ka šie vārdi bija domāti vienīgi Alisijas ausīm.

-    Par kuru sapni tu runā? viņa jautāja.

-    Par to, kurā maza meitenīte sēdēja man uz ceļiem.

Jā, tas nu gan ir dīvains policists, nodomāja Džeks, taču drīz vien saprata, ka ir kļūdijies.

-   Jā, es atceros, viņa atbildēja. Mēs abi bijām precejušies, un šī mazā meitenīte parkā piegāja pie tevis un apsēdās tev uz ceļiem. Bet viņa neko neteica, un tu nezināji, vai tā ir mūsu meita vai kāds cits bērns.

-    Pareizi. Un es baidījos pajautāt, kas viņa ir, jo negribeju, lai mūsu meita saprastu, ka nevaru viņu atšķirt no citiem bērniem.

Un tā es sēdēju, gaidīdams, kad viņa ierunāsies, lai es varētu sadzirdēt viņas balsi. Vai tu atceries, ko tu man sacīji par šo sapni?

-   Jā. Es sacīju, ka mazā meitenite nerunās ar tevi, pirms tev nebtīs skaidrs, kas notiks ar mums abiem.

-   Jā, piebilda Vinss. Pagājušajā nakti mazā meitene runāja ar mani.

Pārējo Džeks nevarēja saklausīt. Viņš tikai redzēja, ka viņi abi pieceļas un atvadās, pat nesagaidījuši Teo pabeidzam spēlēšanu. Paulo sāka meklēt kabatas portfeli, bet Džeks neļāva viņam maksāt.

-     Es to izdarīšu, viņš teica. Tikai apsoliet te vēlreiz iegriezties.

-   Mēs atnaksim, atbildēja Alisija. Varbūt tad, kad atgriezīšos no Argentīnas.

Džekam ārkārtīgi gribējās uzzināt, ka bija norisinājusies Alisijas saruna ar vecmāmiņu. Tagad viņam pat nenācās to jautāt. Viņš viegli pasmaidīja. Džeks saprata, ka šis brauciens Alisijai nozīmēja daudz.

-   Veiksmīgu ceļojumu!

-   Paldies! viņa atbildēja.

-   Vēl tiksimies, Džek, sacīja Paulo, dodamies uz durvīm.

Kad Teo atgriezās, pie galdiņa sēdēja Džeks viens pats. Viņš

ieraudzīja tukšos krēslus un uzmeta Džekam neticīgu skatienu.

-   Es jūs atstāju vienus, lai nospēlētu to draņķīgo mūziku, un tu aizbaidīji prom jaunos klientus?

-   Viņiem bija kaut kur jādodas.

-   Kur?

Džeks neatbildēja. Patiesībā viņš pat nebija sadzirdējis jautājumu.

-    Teo, viņš ierunājās apcerīgā balsī. Kā tu domā vai ir grēcīgi apskaust aklu puisi?

-   Skaudība vienmēr ir grēcīga. Patiesībā tas ir viens no septiņiem nāves grēkiem. Pat vel sliktāk tā ir briesmīga laika un enerģijas izšķiešana.

-    Ja, es zinu. Bet paskaties uz mani. Kopšanas šķiršanās es esmu sagājies ar divām sievietēm. Viena no viņām nokrāsoja matus, pārmainīja vārdu un aizbēga no valsts. Otra labāk dzīvotu kādā būdā Rietumāfrikā nekā kopā ar mani, vienīgi dažas reizes gadā iegāzdamās manā gultā un cenzdamās vienā nedēļas nogalē atgūt sešu mēnešu atturēšanos no seksa.

-   Jauki, tagad es apskaužu tevi. Vai tu esi laimīgs?

-   Nē, es neesmu laimīgs. Tur jau tas joks. Kad man ir darīšana ar sievieti, es sāku justies tā, it kā man nebūtu nekādu atmiņu.

-   Tu, tipiņ, tikai, lūdzu, nestāsti man, ka tā notika arī kādā no tām naktīm, kad man bija jātur tevi ciet ar varu, lai tu nemestos uz skatuvi un nesāktu aizkustinoši izpildīt Roda Stjuarta "Dažiem puišiem ir veiksme".

-   Es nekad neesmu kaut ko tādu darījis.

Teo velnišķīgi paminēja.

-    Tu tikai to neatceries, viņš ieteicās, izvilkdams no katras kabatas pa glāzītei un nomezdams tās uz galda.

-   Neies cauri, Džeks iebilda. Nekādu tekilu. Šovakar ne.

Teo pastūma glāzes malā.

-    Un kā būtu ar martīni?

-    No kura laika tu dzer martīni?

-   Ja tu neesi ievērojis, tad bizness patlaban nemaz ipaši neplaukst. Es esmu izmežģījis smadzenes, cenzdamies izdomāt, kā piespiest to atkal sakustēties.

Beidzot Džeka izvēle krita uz kādu dziesmu mūzikas automātā Dona Henlija "Vasaras puišiem". Tā bija viena no viņa visu laiku visvairāk iemīļotajām dziesmām, bet tā izraisīja pārdomas.

-   Varbūt kaut ko labu varētu pasākt, izvēloties dažus no tiem māksliniekiem, kas pēdējo desmit gadu laikā patiešām ir bijuši ļoti populāri.

-   Ne jau mūzika ir problēma. Runa ir par tēlu.

Džeks paskatījās visapkārt. Ēka bija pārbūvēta degvielas uzpildes stacija, kaut gan termins "pārbūvēts" būtu pārāk skaļi teikts apmēram tā, it kā ģimnāzija varētu būt pārbūvēta par

Margaritavilu tūkstoš deviņi simti septiņdesmitā gada retro ballei. Smirdīgā remonta bedre bija likvidēta, un tikai pēdējā laikā Teo bija aizmūrējis vecās garāžas durvis. Te atradas garš koka bārs, televīzija parasti bija noregulēta uz ESPN kanālu, un uz biljarda galda vienmēr atradās divdesmit piecu centu monētu kaudze.

-   Piekrītu. Derētu nedaudz uzpucēt bāra kopējo tēlu.

-   Uzpucē man pakaļu, atbildēja Teo. Sparkijam ir nepieciešams speciālais dzēriens. Tieši tas man lika iedomāties par martīni.

-    Labi, es tev pilnigi piekrītu. Bet vai tad martīni bāri jau nepieder pagātnei?

-    Es runāju par Spārkija oriģinālo dzērienu. Tas būs augļu limonādes martīni.

-    Vai tu esi jucis ar tām augļu limonādēm? To dēļ mūs gandrīz vai nogalināja uz mēra jahtas.

-    Tā nebūs tikai limonāde. Ta būs augļu limonāde ar martīni. Amartīni.

-   Amartīni? Izklausās pēc kāda dzērāja murgiem.

-Ko?

-    Nekas. Es to nekad nesapratīšu.

-   Kā tu tā vari sacīt?

-   Tāpēc ka… Kurš cilvēks skaidrā prātā lies vermutā limonādi?

-   Varbūt tāds, kas labprāt dzer vermutu?

-   Vecīt, tev tomēr derētu izdomāt kaut ko citu.

-    Labi, pavisam jauki.

Teo pamāja bārmenim un iekliedzās:

-    Divus jostas un bikšturu martīni, Leon!

-    Kādus divus martīni? pārsteigts jautāja Džeks.

Teo plati pasmaidīja.

-Jostas un bikšturu martīni. Sakratītus un samaisītus. Tas gan varētu būt mūsu speciālais dzēriens, vai ne, vecīt?

Džeks nogrozīja galvu.

-   Zini ko? Labāk iedzersim tekilu.

-   Beidzot tu sāc runāt prātīgi.

Viņš pasniedza Džekam glāzi. Bārmenis paņēma pudeli un pielēja glāzi pilnu, līdz maza pilīte tekilas pārlija pāri malai.

Džeks pacēla glāzi, uzmanīdamies, lai vairāk no tās neizlitu, un tad pēkšņi sastinga.

-   Vai es patiešam piecēlos un nodziedāju "Dažiem puišiem ir veiksme"?

-Jā gan.

-   Kad?

-   Apmēram pēc divām stundām no šā brīža.

Džeks strauji izmeta tekilas glāzi tukšu.

-Ceru, ka, to darīdams, es pārāk nesamulsu.

PATEICĪBA

Stāstu rakstīšana ir patiešām lielisks veids, kā labāk izzināt dzīvi, un īpaši jauki ir tad, ja šajā darbā jūs atbalsta neticami talantīgi cilvēki. Jau kopš deviņdesmito gadu vidus Karolīna Marino ir bijusi mana redaktore, un šis romāns ir desmit gadu radoša darba produkts. Ari viņas asistente Dženifera Čivileto vienmēr ir bijusi uzdevumu augstumos. Tāpat esmu pateicīgs Ričardam Painam, kas jau kopš manas literārās karjeras paša sākuma ir bijis mans aģents. Un šis darbs viņam padodas vislabāk par visiem.

Pateicos arī saviem pirmajiem lasītājiem Eleonorai Reinerei un doktorei Glorijai Gripando. Gordons van Alstins neliedza man savas speciālās zināšanas šaujamieroču jautājumos. Protams, visi pārspīlējumi ir tikai mani.

Amerikas Neredzīgo federācija man ļoti daudz palīdzēja, lai es labāk izprastu neredzīgo ļaužu pasauli. Taču visvairak man palīdzēja mans tēvs Džeimss V. Gripando. Viņa moto: "Galvenais dzīvē ir attieksme, vecīt." Mums visiem vajadzētu būt tik drosmīgiem un gaisā pasistiem.

Pirms es sāku veikt pētījumus, lai uzrakstītu šo grāmatu, manas zināšanas par Argentīnu bija ļoti niecīgas. Laimīgā kārtā Dienvidfloridā dzīvo lepna un darbīga argentīniešu kopiena, un es vēlos pateikties tām daudzajām ģimenēm, kuras dalījās ar mani stāstos par savu dzivi. Tie patiešām bija aizraujoši, un īpaši es pateicos tiem, kuri tāpēc uzvandīja sāpīgas atmiņas.

Ar šo romānu es arī aizveru kādu savas dzīves lappusi. Mans "istabas biedrs" visus pēdējos deviņus gadus bija zelta retrivers Sems. Mēs abi kopā esam uzrakstījuši vienpadsmit romānu, un šis bija pēdējais. Man viņa briesmīgi pietrūkst, tā ka neesiet pārāk pārsteigti, ja kaut kad nākotnē Džeku Sviteku pavadīs kāds vēl vairāk uzticams draugs nekā Teo Naits. (Ja jūs esat dzīvnieku mīļotāji, lūdzu, izlasiet manu stāstu par Semu www.jamesgrippando.com.)

Kā jau vienmēr, nekas uz šīs pasaules nebūtu iespējams bez manas sievas Tifānijas mīlestības un atbalsta. Bieži vien cilvēki man jautā, kur es rodu idejas savām grāmatām, un es nezinu, ko atbildēt. Taču es lieliski zinu, no kurienes nāk mana iedvesma.

Un visbeidzot parasti es ļoti nomokos ar personu vārdiem, tāpēc vēlos pateikties Deividam Buā, kurš man nedaudz atviegloja šo darbu. Lai atzīmētu viņa cēlsirdīgo rīcību fonda nodibināšanā, kas atbalstīja lielāko valsts Zēnu un meiteņu klubu, esmu viņu attēlojis grāmatā "Tēvocis Rikijs".

Džeimss Gripando

FALKONA ULTIMĀTS

Redaktore Gaida Šiliņa Korektore Inguna Sudmale Opera tore Ilona Smirnova Maketētāja Ilze Kalēja Atbildīgā sekretāre Ilze Kalēja

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050, Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Apgr. formāts 130x200. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta SIA "Jelgavas Tipogrāfija", LV-3002, Jelgavā, Langervaldes ielā 1A.

Dž. Gripando

Gr 620 Falkona ultimāts/ No angļu vai. tulk. Uldis Kokts. R„ "Apgāds "Kontinents"", 2008. 384 lpp.

ISBN 978-9984-35-405-7

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese interneta:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo grāmatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

[1] quiit pro quo dots pret dotu (latīn.).

[2] swmt special Weapons and Tactics īpaša apbruņojuma taktiskā vienība.

Content

Gripando Džeimss Falkona ultimāts

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmitā nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmitā nodaļa

Trīspadsmitā nodaļa

Četrpadsmitā nodaļa

Piecpadsmitā nodaļa

Sešpadsmitā nodaļa

Septiņpadsmitā nodaļa

Astoņpadsmitā nodaļa

Deviņpadsmitā nodaļa

Divdesmitā nodaļa

Divdesmit pirmā nodaļa

Divdesmit otrā nodaļa

Divdesmit trešā nodaļa

Divdesmit ceturtā nodaļa

Divdesmit piektā nodaļa

Divdesmit sestā nodaļa

Divdesmit septītā nodaļa

Divdesmit astotā nodaļa

Divdesmit devītā nodaļa

Trīsdesmitā nodaļa

Trīsdesmit pirmā nodaļa

Trīsdesmit otrā nodaļa

Trīsdesmit trešā nodaļa

Trīsdesmit ceturtā nodaļa

Trīsdesmit piektā nodaļa

Trīsdesmit sestā nodaļa

Trīsdesmit septītā nodaļa

Trīsdesmit astotā nodaļa

Trīsdesmit devītā nodaļa

Četrdesmitā nodaļa

četrdesmit pirmā nodaļa

Četrdesmit otrā nodaļa

Četrdesmit trešā nodaļa

Č etrdesmit ceturtā nodaļa

Četrdesmit piektā nodaļa

Č etrdesmit sestā nodaļa

Č etrdesmit septītā nodaļa

Č etrdesmit astotā nodaļa

Četrdesmit devītā nodaļa

P iecdesmitā nodaļa

Piecdesmit pirmā nodaļa

P iecdesmit otrā nodaļa

Piecdesmit trešā nodaļa

P iecdesmit ceturta nodaļa

Piecdesmit sestā nodaļa

P iecdesmit septītā nodaļa

P iecdesmit astotā nodaļa

Piecdesmit devītā nodaļa

Sešdesmitā nodaļa

Sešdesmit pirmā nodaļa

S ešdesmit otrā nodaļa

Sešdesmit trešā nodaļa

Sešdesmit ceturtā nodaļa

Sešdesmit piektā nodaļa

Sešdesmit sestā nodaļa

Sešdesmit septītā nodaļa

Sešdesmit astotā nodaļa

PATEICĪBA