Grišams Džons

Teodors Būns. Mazais advokāts

Džons Grišams

Teodors Būns. Mazais advokāts

Veltīts Šī

1.  nodaļa

Teodors Būns bija vienīgais bērns ģimenē, un šī iemesla dēļ brokastis viņš parasti ēda vienatnē. Viņa tēvam ļoti darbīgam juristam bija paradums jau agri no rītiem pazust no mājām un pulksten septiņos vienā un tajā pašā pilsētas centra kafejnīcā sastapties ar draugiem, lai padzertu kafiju un uzzinātu jaunumus. Teo māte tikpat darbīga juriste vismaz pēdējo desmit gadu laikā centās tikt vaļā no desmit mārciņām svara un tāpēc bija pārliecināta, ka brokastīs pilnīgi pietiek ar kafiju un avīzi. Tā nu zēns pie virtuves galda viens pats ēda brokastu pārslas un dzēra apelsīnu sulu, laiku pa laikam uzmezdams acis pulkstenim. Būnu mājās pulksteņi atradās visur, un tas skaidri liecināja par to, ka šeit dzīvo ļaudis, kas mēdz organizēt savu laiku.

Patiesībā Teo nebija gluži viens. Turpat pie viņa krēsla ēda arī suns, vārdā Tiesnesis. Tas bija absolūts jauktenis, īsts krancis, kura vecums, tāpat arī iespējamo sugu klātbūtne bija un palika mīkla. Pirms diviem gadiem Teo bija viņu paglābis no gandrīz drošas nāves, pašā pēdējā brīdī parādīdamies Dzīvnieku tiesā, kur tika izlemts šuneļa liktenis. Par to nu Tiesnesis bija zēnam mūžam pateicīgs. Viņam, tāpat kā Teo, vislabāk garšoja Cherious pārslas, un tās viņi abi klusēdami ēda katru rītu.

Pulksten astoņos Teo izlietnē izskaloja abu bļodiņas, ielika atpakaļ ledusskapī pienu un sulu un, iegājis atpūtas

istabā, nobučoja uz vaiga mammu. “Eju uz skolu,” viņš sacīja.

“Vai tev ir pusdienu nauda?” mamma pajautāja to pašu jautājumu, ko uzdeva piecus rītus nedēļā.

“Ir, kā jau vienmēr.”

“Vai mājasdarbi kārtībā?”

“Pilnīgā kārtībā.”

“Un kad es tevi redzēšu?”

“Pēc skolas nākšu uz biroju.” Teo pēc stundām uz advokātu biroju nāca katru dienu bez izņēmuma, tomēr Būnas kundze tik un tā vienmēr par to apvaicājās.

“Esi uzmanīgs,” viņa piekodināja. “Un neaizmirsti pasmaidīt.” Nu jau divus gadus Teo valkāja zobu skavas un nevarēja vien sagaidīt, kad tiks no tām vaļā. Savukārt mamma viņam pastāvīgi atgādināja, ka vajag smaidīt, lai dzīve būtu priecīgāka.

“Es jau smaidu, mamm.”

“Es tevi mīlu, Tedij.”

“Es tevi arī.”

Teo, joprojām smaidīdams, kaut arī tika nosaukts par Tediju, uzmeta plecos mugursomu un, pakasījis Tiesnesim galvu un pateicis atā, pa virtuves durvīm izgāja no mājas. Viņš uzlēca uz divriteņa un pēc mirkļa jau šāvās prom pa Melarda gatvi koku ieskautu šauru ieliņu pilsētas vecākajā daļā. Teo pamāja ar roku Nanerija kungam, kurš jau bija apsēdies uz savas mājas lieveņa, lai kārtējo reizi visas dienas garumā vērotu to mazumiņu kustības, kas notika šajā ieliņā. Gudlovas kundzei ielas malā Teo pabrauca garām, ne vārda neteicis, jo vecā dāma bija zaudējusi ne tikai dzirdi, bet arī lielāko tiesu no sava prātiņa.

Viņš tai gan uzsmaidīja, bet viņa pretī nepasmaidīja, jo zobus bija aizmirsusi mājās.

Bija agrs pavasaris, un gaiss bija dzestrs. Teo minās tik ātri, ka vējš svilināja vaigus. Stundas sākās astoņos četrdesmit, taču līdz tam viņam vēl bija šis tas svarīgs darāms. Teo nogriezās sānieliņā, aizšāvās pa aleju, izvairīdamies no automašīnām, un nepiebremzēja pie stopzīmes. Šis bija Teo parastais maršruts, kuru viņš veica katru dienu. Pēc četriem kvartāliem dzīvojamo māju vietā parādījās biroju un veikalu ēkas.

Apgabala tiesas nams bija lielākā ēka Stratenburgas centrā (pasts bija otrā lielākā, bet bibliotēka trešā). Tas majestātiski slējās pilsētas galvenās ielas Meinstrītas ziemeļu pusē vienādā attālumā no tilta, kas veda pāri upei, un parka, kurā netrūka paviljoniņu, putnu dzirdinātavu un pieminekļu dažādos karos kritušajiem. Teo ļoti patika tiesas nams ar tā svinīgi nopietno gaisotni un ļaudīm, kas ar svarīgu izteiksmi sejā soļoja pa gaiteņiem, tāpat arī lietišķie ziņojumu dēļi ar piespraustajām zīmītēm un sarakstiem. Taču vislabāk zēnam patika tiesas zāles. Tās bija vairākas gan nelielas, kurās tika skatītas tīri privātas lietas bez zvērināto klātbūtnes, gan galvenā tiesas zāle otrajā stāvā, kur advokāti un prokurori cīnījās kā gladiatori, bet pār visiem gluži kā karaļi valdīja tiesneši.

Savos trīspadsmit gados Teo vēl nebija īsti skaidrībā par nākotnes nodomiem. Vienu dienu viņš sapņoja kļūt par slavenu tiesas advokātu, tādu, kuram uztic pašas sarežģītākās lietas un kurš nekad nezaudē. Taču jau nākamajā dienā viņš ilgojās būt izcils tiesnesis, kura gudrību un taisnīgumu visi daudzinātu. Tā viņš svaidījās nenoteiktībā, vai katru dienu mainīdams nodomus.

Šajā pirmdienas rītā tiesas nama galvenais vestibils jau bija ļaužu pilns, it kā advokāti un viņu klienti vēlētos nedēļu uzsākt pēc iespējas agrāk. Pie lifta gaidīja pulciņš cilvēku, tāpēc Teo joza augšup pa kāpnēm un prom pa gaiteni uz ēkas austrumu spārnu, kur tika skatītas ģimenes lietas. Teo labi pārzināja šo ēkas daļu, jo viņa māte bija izslavēta laulības šķiršanas lietu advokāte, turklāt tāda, kas vienmēr pārstāv sievas intereses. Šķiršanās lietās zvērinātie nepiedalījās un tiesu sprieda tikai tiesnesis, kurš parasti nevēlējās daudzu skatītāju klātbūtni tik privātu lietu izskatīšanā, tāpēc tiesas zāle bija pavisam neliela. Pie tās durvīm, neapmierinātības izteiksmēm sejā, grozījās pāris advokātu, acīmredzami nespēdami par kaut ko vienoties. Pārlaidis skatienu gaitenim, Teo nogriezās ap stūri un ieraudzīja savu draudzeni.

Viņa vienatnē sēdēja uz veca koka sola un izskatījās maza, trausla un sanervozējusies. Ieraudzījusi Teo, viņa pasmaidīja un uzreiz piesedza muti ar roku. Teo piesteidzās klāt un nosēdās blakus tik cieši, ka abu ceļgali saskārās. Jebkurai citai meitenei Teo būtu sargājies sēdēt tuvāk par divu pēdu atstatumu un turklāt noteikti būtu izvairījies no jebkādas saskarsmes iespējamības.

Taču Eiprila Finmora nebija kura katra meitene. Četru gadu vecumā abi bija reizē sākuši apmeklēt pirmsskolas nodarbības tuvīnajā baznīcas skolā, un, kopš vien spēja sevi atminēties, Teo un Eiprila bija tuvi draugi. Tur nebija nekā no aizraušanās vai mīlestības tam viņi bija pārāk jauni. Teo nezināja nevienu no savas klases trīspadsmitgadīgajiem zēniem, kurš atzītu, ka saietas ar kādu meiteni. Gluži pretēji viņi ar tām negribēja ielaisties

nekādās darīšanās. Teo gan bija dzirdējis, ka viss varot mainīties, turklāt pavisam radikāli, taču tas nelikās ticami.

Eiprila gluži vienkārši bija draugs, un šobrīd šim draugam ļoti bija nepieciešama palīdzība. Viņas vecāki šķīrās, un Teo priecājās, ka viņa māte šajā lietā nebija iesaistīta.

Tiem, kas pazina Finmorus, šķiršanās nebija nekas negaidīts. Eiprilas tēvs bija visai ekscentrisks antīko priekšmetu pārdevējs un bundzinieks kādā vecā rokgrupā, kas joprojām spēlēja naktsklubos un devās nedēļām ilgās koncerttūrēs. Māte audzēja kazas un gatavoja kazas sieru. To viņa izvadāja pa pilsētu pārbūvētā un spilgti dzeltenā krāsā pārkrāsotā katafalkā. Uz tā bija redzams pērtiķis, kurš, sēdēdams jāšus uz bises, ēd sieru. Sieru gan diez cik labi nepirka. Būnas kundze reiz šo ģimeni bija nodēvējusi par netradicionālu, kas, pēc Teo prāta, patiesībā bija domāts kā dīvaina. Abus Eiprilas vecākus savulaik aizturēja sakarā ar narkotikām, taču cietumsods tiem nav ticis piemērots.

“Kā tu jūties?” Teo pajautāja.

“Slikti,” viņa atbildēja. “Ir tik briesmīgi šeit atrasties.”

Eiprilai bija vecākais brālis Ogists un vecākā māsa Mārča, taču abi bija jau prom no ģimenes. Ogists aizmuka nākamajā dienā pēc vidusskolas beigšanas. Mārča pameta skolu sešpadsmit gadu vecumā un aizbrauca no pilsētas, atstājot Eiprilu kā vienīgo bērnu, ko vecākiem mocīt. Teo visu tik smalki zināja tāpēc, ka Eiprila pati viņam par to stāstīja. Viņai vajadzēja tā darīt. Bija taču vajadzīgs kāds ārpus ģimenes, kam uzticēties, un Teo viņa varēja izkratīt sirdi.

“Es negribu palikt kopā ne ar vienu no viņiem,” meitene teica. Tā sacīt par saviem vecākiem nudien bija briesmīgi, taču Teo draudzeni pilnībā saprata. Viņš neieredzēja Eiprilas vecākus par viņu nekrietno izturēšanos pret meitu, par to, ka šis ģimenes dzīvē valdīja tāds haoss, par to, ka viņi Eiprilu atstāja novārtā un bija tik cietsirdīgi pret viņu. Teo bija papilnam pārmetumu Finmoru pārim. Ja viņam būtu ar tādiem cilvēkiem jādzīvo, viņš tūlīt pat aizbēgtu. Visā pilsētā viņš nepazina nevienu pašu bērnu, kurš būtu spēris soli pāri Finmoru mājas slieksnim.

Šķiršanās prāva noritēja jau trešo dienu, un Eiprila drīz vien tiks saukta liecināt. Tiesnesis viņai uzdos liktenīgo jautājumu: “Eiprila, ar kuru no vecākiem tu vēlies turpmāk dzīvot kopā?”

Taču viņa nezināja, ko atbildēt. Stundām ilgi viņa ar Teo bija par to spriedusi, bet atbildes kā nebija, tā nebija.

Zēnam mieru nedeva jautājums, kāpēc gan abi vecāki piepeši grib aizbildnību pār meitu. Abi taču vienmēr bijuši tik nevērīgi un vienaldzīgi pret viņu. Par to Teo bija dzirdējis vai simtām reižu, tomēr nekad dzirdēto nebija atstāstījis tālāk.

“Un ko tu domā teikt?” viņš jautāja.

“Teikšu tiesnesim, ka gribu dzīvot Denverā pie tantes Pegas.”

“Vai tad viņa neteica, ka tam nepiekrīt?”

“Teica gan.”

“Tad jau tu tā teikt nevari.”

“Bet ko tad es varu teikt, Teo?”

“Mana mamma teiktu, ka labāk izvēlēties dzīvot pie mātes. Es zinu, ka viņa nav tā labākā izvēle, bet labākās izvēles tev vienkārši nav.”

“Bet tiesnesis taču var darīt, ko viņš grib, vai ne?” “Tā ir. Ja tev būtu jau četrpadsmit gadu, pati varētu pieņemt izšķirošo lēmumu. Taču tev ir tikai trīspadsmit, tāpēc tiesnesis var vien ņemt vērā tavu vēlmi. Mana mamma saka, ka šis tiesnesis gandrīz nekad aizbildnību nepiešķir tēvam. Drošāk tev būs izvēlēties mammu.” Eiprila bija ģērbusies džinsos, tūristu zābakos un tumšzilā svīterī. Meiteņu drēbes viņa valkāja reti, taču neviens nekad nešaubījās par viņas dzimumu. Eiprila noslaucīja no vaiga asaru, bet tūlīt pat viņai izdevās savaldīties. “Paldies, Teo,” viņa teica.

“Kaut es varētu palikt pie tevis.”

“Bet es vēlos, kaut varētu iet uz skolu.”

Abi piespiesti iesmējās.

“Es domāšu par tevi. Nezaudē dūšu!”

“Paldies, Teo.”

Teo visaugstāk vērtētais tiesnesis bija godājamais Henrijs Gentrijs, un tagad, divdesmit minūtes pāri astoņiem, viņš gāja iekšā šī dižā vīra biroja pieņemamajā telpā.

“Labrīt, Teo,” viņam sacīja Hārdijas kundze, maisīdama kafiju un gatavodamās sākt darbadienu.

“Labrīt, Hārdijas kundze,” Teo pasmaidīdams teica. “Ar ko tad esam izpelnījušies šādu godu?” viņa apvaicājās. Teo sprieda, ka Hārdijas kundze ir drusku jaunāka par viņa mammu, turklāt.ļoti skaista. No visām tiesas nama sekretārēm viņa tam patika vislabāk. Savukārt no visām ierēdnēm viņam vislabāk patika Dženija Ģimenes lietu tiesā.

“Man vajadzētu satikt tiesnesi Gentriju,” Teo atbildēja. “Vai viņš ir iekšā?”

“Ir gan, bet viņš ir ļoti aizņemts.”

“Lūdzu! Man nevajadzēs vairāk par minūti.” Iedzērusi malku kafijas, Hārdijas kundze pavaicāja: “Vai tik tam nav kāds sakars ar lielo rītdienas prāvu?” “Jā, kundze, ir gan. Man gribētos sagādāt savai klasei iespēju noskatīties tiesas pirmo dienu. Tas mums noderētu valsts pārvaldes mācību kursam. Taču man jānodrošina, lai visiem pietiktu sēdvietas.”

“Nu, nezinu, nezinu, Teo,” saraukusi pieri un grozīdama galvu, Hārdijas kundze novilka. “Gaidāms milzīgs ļaužu pieplūdums. Ar sēdvietām būs pavisam knapi.” “Vai varu parunāties ar tiesnesi?”

“Cik tad jūs klasē esat?”

“Sešpadsmit. Man ienāca prātā, ka mēs varbūt varētu sēdēt balkonā.”

Vēl arvien pieri saraukusi, viņa paņēma telefonu un nospieda pogu. Mirkli pagaidījusi, Hārdijas kundze ierunājās: “Tiesnesi, te ieradies Teodors Būns un vēlas ar jums runāt. Es gan viņam sacīju, ka jūs esat ļoti aizņemts.” Bridi klausījusies, sekretāre nolika telefonu. “Bet labi žigli!” viņa uzsauca, norādīdama uz tiesneša kabineta durvīm.

Pēc mirkļa Teo jau stāvēja pilsētas vislielākā rakstāmgalda priekšā, kuru klāja visdažādākie papīri, aktu vāki un biezas mapes. Šis galds simbolizēja milzīgo varu, kas piederēja tiesnesim Henrijam Gentrijam, kurš šobrīd nebūt nesmaidīja. Teo bija pārliecināts, ka smaidu neiespējamu padarījis tas fakts, ka viņš, Teo, atrāvis tiesnesi no darba.

Pats Teo turpretī piespieda sevi smaidīt tik plati, ka zobu skavas metāliski mirdzēja no vienas auss līdz otrai.

“Izklāsti lietas būtību,” tiesnesis Gentrijs sacīja. Teo ne vienu reizi vien bija dzirdējis tiesnesi izsakām šo pavēli. Viņš bija redzējis, kā advokāti, labi advokāti, steigšus ceļas kājās un, stostīdamies un vārdus meklēdami, sāk runāt, apzinādamies, ka tiesnesis viņus bargi uzlūko. Šobrīd Gentrija skatiens nebūt nebija bargs un viņš nebija ģērbies melnajā mantijā, tomēr tiesnesis likās mazliet biedējošs. Kad Teo noklepojās, pirms sāka runāt, viņš pamanīja nepārprotami draudzīga smaida zibsnīti Henrija Gentrija acīs.

“Jā, ser, redziet, mans valsts pārvaldes mācību kursa skolotājs ir Maunta kungs, un viņš domā, ka skolas direktors varētu manai klasei atļaut stundu laikā noskatīties rītdienas tiesas prāvas atklāšanu.” Teo apklusa, dziļi ievilka elpu un atgādināja pats sev, ka jārunā skaidri, lēni un pārliecinoši tieši tā, kā to dara visi izcilie tiesu advokāti. “Taču mums vajadzētu iepriekš nodrošināties ar sēdvietām. Man ienāca prātā, ka mēs varētu sēdēt balkonā.”

“Ak tev ienāca prātā?”

“Jā, ser.”

“Cik cilvēku?”

“Sešpadsmit plus Maunta kungs.”

Tiesnesis paņēma kādu mapi, atvēra to un sāka lasīt, it kā pilnīgi aizmirsis, ka otrpus galdam, uzmanībā sastindzis, stāv Teo. Pagāja saspringtas piecpadsmit sekundes. Tad tiesnesis strupi ierunājās: “Septiņpadsmit vietas balkona pirmajā rindā kreisajā pusē. Pateikšu tiesu

izpildītājam, lai rīt bez desmit deviņos jūs tur nosēdina. Es sagaidu nevainojamu uzvedību.”

“Bez problēmām, ser.”

“Palūgšu Hārdijas kundzei, lai nosūta e-pasta ziņu jūsu direktoram.”

“Paldies, tiesnesi.”

“Nu vari iet, Teo. Atvaino, ka esmu tik aizņemts.” “Nekādu problēmu, ser.”

Teo jau tuvojās durvīm, kad tiesnesis vēlreiz ierunājās: “Paklau, Teo, vai Dafija kungs, tavuprāt, ir vainīgs?” Teo apstājās, pagriezās atpakaļ un bez vilcināšanās atbildēja: “Uz viņu attiecas nevainīguma prezumpcija.” “Tam es piekrītu. Bet kādas ir tavas domas par viņa vainu?”

“Es domāju, ka viņš to izdarīja.”

Tiesnesis viegli pamāja ar galvu, taču nekādi neļāva nojaust, vai viņš teiktajam piekrīt.

“Un kā jūs pats domājat?”

Beidzot tiesnesis pasmaidīja. “Teo, es esmu taisnīgs un neieinteresēts tiesnesis. Man nav nekādu iepriekšēju pieņēmumu ne par vainu, ne par nevainīgumu.”

“To jau es no jums gaidīju.”

“Redzēsimies rīt.”

Teo atvēra durvis un steidzās laukā.

Hārdijas kundze stāvēja kājās, rokas sānos iespiedusi, un bargi uzlūkoja divus satrauktus advokātus, kas pieprasīja, lai viņus ielaiž pie tiesneša. Zēnam iznākot no tiesneša Gentrija kabineta, visi trīs aprāvās. Steidzīgā solī iedams, Teo uzsmaidīja Hārdijas kundzei un pateica: “Paldies!” Tad viņš atvēra durvis un prom bija.

2.   nodaļa

>

Brauciens no tiesas nama līdz skolai prasītu piecpadsmit minūšu, ja brauktu pareizi, ievērojot satiksmes noteikumus un nešķērsojot privātas teritorijas. Un parasti tieši tā Teo arī mēdza rīkoties, izņemot vienīgi tos gadījumus, kad viņš kavēja. Pa Mārkitstrītu viņš aizšāvās pretēji atļautajam kustības virzienam, nobraucot uz ceļa apmales kādam auto tieši degungalā, pēc tam izjoņoja cauri auto stāvlaukumam, brauca pa ietvēm, kur vien bija iespējams, un visbeidzot un tas bija visnopietnākais pārkāpums izbrauca pa zālienu starp divām privātmājām Elmstrītā. Teo dzirdēja kādu no lieveņa dusmīgi uzsaucam nopakaļ, bet nu jau viņš bija ticis drošībā alejā, kas veda uz skolotāju automašīnu stāvvietu skolas aizmugurē. Viņš iemeta acis pulkstenī deviņas minūtes. Nav slikti.

Pieķēdējis divriteni pie speciālā statīva netālu no karoga masta, Teo pievienojās bariņam skolēnu, kas tikko bija izkāpuši no autobusa, un kopā ar tiem iegāja skolā. Zvans uz stundu astoņos četrdesmit noskanēja tieši tajā brīdī, kad viņš gāja iekšā klasē un padeva labrītu Maunta kungam, kurš bija ne tikai valsts pārvaldes kursa skolotājs, bet arī viņa klases audzinātājs.

“Man bija saruna ar tiesnesi Gentriju,” Teo teica, pienācis pie skolotāja galda, kas izmēros bija krietni mazāks par rakstāmgaldu, pie kura bija stāvējis tiesas namā. Klasē

valdīja parastā agra rīta kņada. Visi sešpadsmit zēni bija skolā vieni ķīvējās, citi jokojās, smējās vai lielījās. “Un?”

“Sarunāju, ka vietas mums būs. Izdarīju to jau no paša rīta.”

“Lieliski. Labi pastrādāts, Teo!”

Maunta kungs beidzot pieprasīja klusumu, pēc saraksta pārbaudīja klātesošos, pavēstīja dažus paziņojumus un pēc desmit minūtēm aizsūtīja zēnus uz spāņu valodas stundu pie madame Monikas. Gaitenī, skolēniem dodoties uz mācību kabinetiem, starp zēniem un meitenēm bija jaušama tāda kā nedroša flirtēšana. Toties mācību stundas abu dzimumu bērniem notika atsevišķi. To noteica jaunā izglītības politika, ko bija pieņēmuši viedie ļaudis, kas bija atbildīgi par visas pilsētas bērnu izglītošanu. Visā pārējā laikā zēni un meitenes drīkstēja atrasties arī kopā.

Madame Monika bija gara auguma tumšādaina dāma no Kamerūnas Rietumāfrikā. Viņa bija pārcēlusies uz Stratenburgu pirms trim gadiem, kad viņas vīrs, arī kamerūnietis, bija dabūjis darbu vietējā koledžā, kur viņš mācīja valodas. Madame Monika nebija nekāda tipiskā vidusskolas skolotāja, ne tuvu tam. Būdama Āfrikas bērns, viņa uzaugot bija runājusi savas beti cilts valodā, tāpat arī franču un angļu valodā, kas bija Kamerūnas oficiālās valodas. Viņas tēvs bija ārsts, tāpēc viņš bija varējis atļauties meitu sūtīt mācīties uz Šveici, kur viņa apguva arī vācu un itāļu valodu. Vēlāk, mācīdamās koledžā Madridē, viņa ieguva labas zināšanas spāņu valodā. Pašlaik madame Monika mācījās krievu valodu un kā nākamo

bija iecerējusi ķiniešu valodu. Klasē, kurā viņa strādāja, pie sienām karājās lielas un daudzkrāsainas pasaules valstu kartes, un viņas audzēkņi bija svēti pārliecināti, ka skolotāja ir bijusi it visur, redzējusi pilnīgi visu un prot runāt jebkurā valodā. Mācot spāņu valodu, viņa rosināja skolēnus iepazīt arī citas valodas.

Teo māte bija mācījusies spāņu valodu divdesmit gadus, un dēls jau pirmsskolas vecumā no viņas bija iemācījies daudzus vārdus un izteicienus. Mātei daļa klientu bija ieceļotāji no Centrālamerikas, un, sastapis tos advokātu birojā, Teo nelaida garām izdevību pavingrināties spāņu valodā. Apmeklētājiem tas vienmēr likās kaut kas sevišķs.

Madame Monika bija izteikusies, ka Teo ir ķēriens uz valodām, un tas zēnu iedvesmoja mācīties vēl cītīgāk. Zinātkārie audzēkņi skolotājai bieži vien lūdza pateikt kaut ko vāciski vai arī parunāt itāliski. Viņa labprāt piekrita, taču pirms tam skolēnam vajadzēja piecelties un pateikt dažus vārdus šajā valodā. Par to pie atzīmēm nāca klāt papildpunkti, un tas bija labs stimuls. Vairums zēnu Teo klasē zināja pārdesmit vārdu vairākās valodās. Arons, kura māte bija spāniete un tēvs vācietis, neapšaubāmi bija vistalantīgākais lingvists klasē. Taču Teo bija apņēmies viņu panākt. Spāņu valoda bija viņa otrais mīļākais mācību priekšmets tūlīt aiz valsts pārvaldes zinībām, un madame Monika pēc Maunta kunga otrā iemīļotākā skolotāja.

Tomēr šodien Teo bija visai grūti koncentrēties. Viņi mācījās spāņu valodas darbības vārdus tas bija garlaicīgs un apnicīgs darbiņš, un domās Teo bija kaut kur

pavisam citur. Viņš raizējās par Eiprilu un to, kā viņa pārcietīs iztaujāšanu tiesā. Viņš nespēja pat iedomāties, kā pats justos, ja vajadzētu izvēlēties vienu no abiem vacākiem. Kad prāts beidzot atbrīvojās no Eiprilas problēmām, viņš nodevās domām par slepkavības prāvu un nevarēja vien sagaidīt rītdienu, kad savas ievadrunas tiesā teiks prokurors un advokāts.

Vairums Teo klasesbiedru mēdza sapņot par to, kā dabūt biļetes uz foršu sporta spēli vai koncertu. Teo Būns dzīvoja, lai pieredzētu lielu tiesas prāvu.

Nākamā stunda bija ģeometrija pie Gārmenas jaunkundzes. Pēc tam sekoja starpbrīdis, ko drīkstēja pavadīt laukā, tad jau bija jāatgriežas klasē pie Maunta kunga, un varēja sākties jaukākā stunda dienā. Vismaz Teo tā domāja. Maunta kungam bija pāri par trīsdesmit gadiem, un senāk viņš bija strādājis par juristu kādā milzīgā firmā, kas atradās vienā no Čikāgas debesskrāpjiem. Viņa brālis bija jurists, arī tēvs un vectēvs bijuši advokāts un tiesnesis. Tomēr Maunta kungam ilgās jurista darba stundas, kas turklāt prasīja daudz nervu, sāka kļūt pārāk nogurdinošas un apnicīgas, un viņš darbu pameta. Viņš bija atteicies no lielās naudas, turpretī atradis kaut ko, kas sniedza daudz lielāku gandarījumu. Maunta kungam patika skolotāja darbs, un, kaut arī viņš sevi joprojām uzskatīja par juristu, klases telpa skolotājam šķita daudz nozīmīgāka vieta par tiesas zāli.

Tik labi pārzinādams tieslietas, Maunta kungs kopā ar skolēniem stundās bieži vien analizēja tiesas prāvas gan senāk notikušās, gan gluži svaigas, gan filmās un televīzijā rādītās.

“Tad nu tā, vīri,” viņš ierunājās, kad visi bija apsēdušies un apklusuši. Skolniekus viņš parasti uzrunāja par vīriem, un trīspadsmitgadīgajiem puikām tas bija lielākais kompliments. “Rit jums jābūt skolā astoņos piecpadsmit. Mēs brauksim ar autobusu uz tiesas namu un jau laikus tiksim mums rezervētajās vietās. Tā būs kā mācību ekskursija, ko atļāvis skolas direktors, un pārējās stundas jums nenotiks. Paņemiet līdzi pusdienu naudu, lai varam paēst Papija kulinārijā. Vai ir kādi jautājumi?” Viri priecīgā satraukumā kāri tvēra katru vārdu.

“Vai mugursomas jāņem?” kāds pajautāja.

“Nē,” Maunta kungs atbildēja. “Tiesas zālē neko ienest nedrīkst. Drošības prasības būs ļoti stingras. Tā taču mūsu pilsētā pēc ilgiem gadiem ir pirmā slepkavības prāva. Vēl kādi jautājumi?”

“Kas jāvelk mugurā?”

Visu acis, arī Maunta kunga skatiens, lēnām pievērsās Teo. Nevienam nebija noslēpums, ka Teo tiesas zālē pavadīja vairāk laika nekā dažs labs jurists.

“Teo, vai žaketi un kaklasaiti?” Maunta kungs vaicāja. “Nepavisam. Varam ģērbties tāpat kā šodien.” “Lieliski. Vai vēl ir jautājumi? Labi. Un tagad Teo pēc mana lūguma mēģinās mums izskaidrot, kas gaidāms rīt. Iepazīstinās ar tiesas zāles iekārtojumu, pastāstīs par personām, kas tajā darbojas, lai mēs jau iepriekš zinātu, kā viss notiek. Tev vārds, Teo.”

Teo klēpjdators jau iepriekš bija savienots ar projektoru. Zēns izgāja klases priekšā, nospieda taustiņu, un uz lielā digitālā ekrāna parādījās shēma. “Šī ir galvenā tiesas zāle,” Teo ierunājās īstā jurista balsī, ar sarkanu

lāzera punktiņu apvilkdams shēmā apli. “Šeit augšā pašā centrā atrodas tiesneša sēdeklis, no kura viņš vada tiesas sēdi. Nezinu, kāpēc to sauc par sēdekli, vairāk izskatās pēc troņa. Bet, lai nu kā, paliksim pie vārda “sēdeklis”. Tiesnesis būs Henrijs Gentrijs.” Teo nospieda taustiņu, un ekrānā parādījās liels tiesneša Gentrija oficiālais foto. Melna mantija, rāma seja. Samazinājis attēlu, Teo novietoja to ekrānā tur, kur atradās tiesneša sēdeklis. Pēc tam Teo turpināja. “Henrijs Gentrijs ir tiesnesis jau kādus divdesmit gadus, un viņš iztiesā tikai krimināllietas. Viņa vadībā tiesas zālē vienmēr valda stingra kārtība, un viņš ir labi ieredzēts daudzu juristu vidū.” Lāzera punktiņš pārvietojās uz zāles vidusdaļu. “Šis ir aizstāvības galds, pie kura sēdēs slepkavībā apsūdzētais Dafija kungs.” Ekrānā parādījās no avīzes ņemts melnbalts fotoattēls. “Šis ir Dafija kungs, četrdesmit deviņus gadus vecs, bijis precējies ar Dafijas kundzi, kura, kā visiem zināms, tagad ir mirusi un par kuras slepkavību Dafija kungs tiek apsūdzēts.” Attēls tika samazināts un pārbīdīts uz aizstāvības galdu. “Viņa advokāts ir Klifords Nenss, iespējams izcilākais krimināllietu advokāts šajā štata daļā.” Parādījās krāsaina fotogrāfija, kurā bija redzams Nenss tumšā uzvalkā un ar viltīgu smaidiņu sejā. Advokātam bija pagari un cirtaini iesirmi mati. Ari šis foto tika samazināts un novietots līdzās apsūdzētā fotogrāfijai. “Blakus aizstāvības galdam atrodas prokurora galds. Galvenais apsūdzētājs ir prokurors Džeks Hogans. Viņš ir arī apgabala prokurors.” Parādījis arī Hogana portretu, Teo to samazināja un aizvirzīja uz prokurora galdu.

“Kur tu dabūji šīs bildes?” kāds ievaicājās.

“Katru gadu juristu asociācija publicē ziņas par visiem tiesu juristiem un tiesnešiem,” Teo paskaidroja.

“Vai par tevi ari?” Šis jautājums izraisīja smieklus.

“Nē. Turpināsim. Pie abiem šiem galdiem būs arī citi juristi un juristu palīgi. Parasti tur ir daudz ļaužu. Bet te atrodas zvērināto loža. Tajā ir četrpadsmit krēslu divpadsmit zvērinātajiem un divi rezervistiem. Lielākajā daļā štatu vēl arvien izmanto divpadsmit zvērinātos, bet gadās arī cits skaitliskais sastāvs. Taču neatkarīgi no zvērināto skaita viņu lēmumam vienmēr jābūt vienbalsīgam, vismaz krimināllietās. Rezervisti ir nepieciešami gadījumos, kad kāds no zvērinātajiem saslimst vai kā citādi vairs nespēj piedalīties tiesas darbā. Šajā prāvā zvērinātie tika izraudzīti jau pagājušonedēļ, tāpēc to mums nevajadzēs skatīties. Tas ir diezgan garlaicīgs process.” Lāzera punkts pārvietojās uz vietu tiesneša sēdekļa priekšā. Teo turpināja: “Te sēdēs tiesas stenogrāfiste. Viņai būs tāda ierīce, ko sauc par stenogrāfu. Izskatās pēc rakstāmmašīnas, taču ir pavisam citāda. Stenogrāfistei jāpieraksta katrs vārds, kas tiesā tiek izteikts. Izklausās diezgan neiespējami, taču viņa to paveic apbrīnojami veikli. Vēlāk viņa sagatavo tā saukto stenogrammas atšifrējumu, lai visiem juristiem un tiesnesim būtu pieejams visa notiekošā pieraksts. Dažreiz šie atšifrējumi ir pat tūkstoš lappušu biezi.” Lāzera punktiņš atkal pārvietojās. “Šeit, blakus tiesas stenogrāfistei un tieši zem tiesneša vietas, atrodas liecinieku katedra. Liecinieks nāk šurp, dod zvērestu runāt patiesību un ieņem vietu.”

"Kur mēs sēdēsim?”

Sarkanais punktiņš aizvirzījās uz attēla vidusdaļu. “Šeit atrodas barjera, kas atdala skatītājus. Tiem ir

paredzētas desmit solu rindas, un pa vidu tām ir celiņš. Parasti publikai ar šīm vietām pilnīgi pietiek, taču šī prāva nav nekāda parastā.” Lāzera punktiņš tika pārvietots uz zāles aizmuguri. “Virs pāris pēdējām skatītāju rindām atrodas balkons, un tur ir trīs garas solu rindas. Mēs sēdēsim balkonā, taču neraizējieties. No turienes viss būs redzams un dzirdams.”

“Vai ir jautājumi?” Maunta kungs vaicāja.

Zēni blenza uz shēmu. “Un kā tas viss sāksies?” kāds apjautājās.

Teo ldases priekšā sāka soļot šurpu turpu. “Nu, tā kā štatam ir pienākums pierādīt apsūdzētā vainu, tad vispirms klātesošie jāiepazīstina ar apsūdzību. Tātad rīt no rīta prokurors pieies pie zvērināto ložas un tos uzrunās. To var saukt par ievadrunu. Viņš izklāstīs lietu. Pēc tam to pašu, tikai no sava viedokļa, darīs advokāts. Tad sekos liecinieku uzklausīšana. Kā jau jūs zināt, uz Dafija kungu, tāpat kā uz visiem apsūdzētajiem, attiecināma nevainīguma prezumpcija. Tas nozīmē, ka viņa vaina ir neapstrīdami jāpierāda. Dafijs sevi par vainīgu neatzīst, kas šādā situācijā parasti notiek diezgan reti. Kādi astoņdesmit procenti slepkavībās apsūdzēto savu vainu parasti atzīst, jo viņi patiešām arī ir vainīgi. Pārējie divdesmit procenti tiek tiesāti zvērināto tiesā, un deviņdesmit procentiem no šiem vainu neatzinušajiem vaina tiek pierādīta. Tātad tas ir liels retums, ja slepkavībā apsūdzēts cilvēks tiek atzīts par nevainīgu.”

“Mans tēvs domā, ka viņš ir vainīgs,” ieminējās Braiens.

“Vairums cilvēku tā domā,” Teo piekrita.

“Cik tiesas prāvu tu esi noskatījies, Teo?”

“īsti nezinu cik. Desmitiem.”

Pārējiem piecpadsmit zēniem, no kuriem neviens nebija spēris kāju tiesas zālē, tas likās kaut kas neticams. Teo turpināja: “Tiem, kas daudz mēdz skatīties televīziju, iesaku negaidīt tik aizraujošas ainas, kādas redzamas filmās. Īstenībā tiesa notiek pavisam citādi un ne tik interesanti. Parasti nav nekādu negaidītu liecinieku, sirdi plosošu atzīšanos, nav arī dūru cīņu starp advokātu un prokuroru. Un šajā konkrētajā lietā nav arī slepkavības aculiecinieku. Tas nozīmē, ka prokurors varēs celt priekšā tikai netiešos pierādījumus. Šo frāzi jūs dzirdēsiet bieži, īpaši jau no aizstāvības advokāta Kliforda Nensa. Viņš liks milzīgu uzsvaru uz to, ka štats nav spējis savākt tiešos pierādījumus, ka visi pierādījumi ir netieši.”

“Es diez ko nesaprotu, ko tas nozīmē,” kāds ierunājās. “Netiešie pierādījumi atšķiras no tiešajiem pierādījumiem. Piemēram, vai šodien uz skolu tu atbrauci ar riteni?”

“jā.”

“Un vai tu to pieķēdēji pie statīva?”

“Jā.”

“Tātad/ja pēcpusdienā pēc stundām tu ietu pie statīva un redzētu, ka ritenis ir pazudis un ķēde pārzāģēta, tev būtu netiešs pierādījums, ka kāds nozadzis tavu velosipēdu. Zagli neviens nav redzējis, tāpēc tiešo pierādījumu nav. Un pieņemsim, ka rīt policija atrod tavu nozagto riteni lombardā Rolijstrītā, vietā, kas pazīstama ar zagtu mantu uzpirkšanu. Lombarda īpašnieks policijai pasaka tā cilvēka vārdu, kas mantu atnesis, un policija

noskaidro, ka tas ir kāds tips, kurš bieži iesaistīts velosipēdu zādzībās. Un tad tiesā var pavisam pārliecinoši pierādīt, kaut arī ar netiešajiem pierādījumiem, ka šis tips ir meklētais zaglis. Redzi, kā var izmantot netiešos pierādījumus.”

Pat Maunta kungs piekrītoši māja ar galvu. Viņš bija astotās klases diskusiju pulciņa vadītājs, un Teodors Būns, protams, bija šī pulciņa spožākā zvaigzne. Skolotājam nekad iepriekš nebija bijis tik apdāvināta skolnieka.

“Paldies, Teo,” Maunta kungs sacīja. “Un paldies arī par to, ka sagādāji mums vietas rītdienai.”

“Nav par ko,” Teo atteica un apmierināts devās uz savu vietu.

Šī bija spējīga klase spēcīgā pašvaldības skolā. Džastins nenoliedzami bija labākais sportists, kaut arī peldēšanā viņš nebija gluži tik labs kā Braiens. Savukārt Rikardo visus pārspēja golfā un tenisā. Edvards spēlēja čellu, Vudijs elektrisko ģitāru, Darens bungas, bet Džerviss trompeti. Džoijs uzrādīja visaugstāko inteliģences koeficientu un saņēma teicamas atzīmes. Čeiss bija kā traks uz zinātni, un neviens nevarēja būt drošs, ka viņš neuzspridzinās laboratoriju. Arons no mātes bija mantojis spāņu valodas zināšanas, bet no tēva vācu, un, protams, viņš bija izcils ari angļu valodā. Brendons agri no rītiem izvadāja avīzes un internetā tirgojās ar akcijām, stingri nolēmis kļūt par pirmo miljonāru no savas klases.

Bez šaubām, klasē bija arī divi bezcerīgi nejēgas un vismaz viens potenciālais noziedznieks.

Toties klasē bija arī pašiem savs advokāts Maunta kunga praksē pats pirmais.

3.   nodaļa

Juridiskās firmas Būna & Būns birojs atradās vecā pārbūvētā namā Pārkstritā, trīs kvartālu atstatumā no Meinstrītas un desmit minūšu gājiena attālumā no tiesas nama. Apkārtnē strādāja diezgan daudz juristu, bet vairumā namu bija izvietoti ne tikai advokātu, bet arī arhitektu, grāmatvežu, inženieru un citu profesiju pārstāvju biroji.

Šajā firmā strādāja divi juristi Būna kungs un Būnas kundze, un viņi bija līdztiesīgi partneri visās nozīmēs. Teo tēvs Būna kungs bija ap piecdesmit gadu vecs, bet izskatījās daudz vecāks, vismaz Teo tā šķita. Viņa vārds bija Vudss, kas, pēc Teo domām, vairāk izklausījās pēc uzvārda. Taigers Vudss golferis. Džeimss Vudss aktieris. Teo nekad nebija gadījies atrast vēl kādu cilvēku, kam Vudss būtu vārds, taču viņš daudz neraizējās par šo mazo misēkli. Teo vispār centās neraizēties par lietām, kuras ietekmēt nebija viņa spēkos.

Vudss Būns. Dažkārt Teo mēģināja šos vārdus izrunāt ātri, un tad izklausījās, it kā teiktu woodspoons'. Viņš pārbaudīja vārdnīcā un konstatēja, ka tāda vārda nav, taču likās, ka vajadzētu būt. Karoti, kas taisīta no koka, pareizi sauca wooden spoon2 , nevis woodspoon. Bet kurš gan lieto

1 Woodspoons (izrunā kā vudspūns) angliski varētu saprast kā koka karotes.

2 Wooden spoons pareizais nosaukums koka karotēm angļu valodā.

koka karotes un kāpēc vispār jāraizējas par šādām smieklīgām lietām? Taču, kā jau tas mēdz būt ar ieradumiem, no kuriem nekādi nevar tikt vaļā, zēnam vārds woodspoons iešāvās prātā ikreiz, kad viņš tuvojās tēva biroja durvīm un ieraudzīja viņa vārdu iegravētu uz plāksnītes.

Tēva kabinets atradās otrajā stāvā, kurp bija jākāpj pa ļodzīgām, ar notraipītu un nomīdītu grīdsegu klātām kāpnēm. Otrajā stāvā Būna kungs strādāja viens pats, jo dāmas, kas strādāja pirmajā stāvā, viņu turp bija aizsūtījušas divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, viņš bija nevīža, un viņa kabinetā valdīja nekārtība, lai gan Teo šī darbistaba patika. Otrkārt, un tas jau bija daudz nopietnāks iemesls, Būna kungs mēdza kūpināt pīpi un darīja to, neatverot logu un neieslēdzot ventilatoru. Tā nu gaiss šajā telpā bija biezs no dūmiem un oda pēc tās tabakas, kādu viņam tajā dienā bija gadījies izvēlēties. Dūmus Teo neizjuta kā traucēkli, tomēr viņš raizējās par tēva veselību. Būna kungs necik daudz neaizrāvās ar rūpēm par sportiska auguma saglabāšanu. Viņš kustējās maz un bija itin smagnējs. Viņš strādāja ļoti daudz, taču nekad nenodarbojās ar darba problēmām mājās. Nepavisam ne tā, kā to darīja viņa biznesa partnere Teo mamma.

Būna kungs bija jurists nekustamo īpašumu jomā, un, pēc Teo domām, tā bija visgarlaicīgākā no visām jurisprudences nozarēm. Tēvam nekad nevajadzēja piedalīties tiesas prāvās, nevajadzēja strīdēties ar tiesnešiem, nevajadzēja uzrunāt zvērinātos un, šķiet, ka nekad nevajadzēja darboties ārpus sava biroja. Bieži vien viņš sevi dēvēja par kabineta juristu, un šķita, ka šāds tituls pašam ir gluži pa prātam. Protams, Teo apbrīnoja tēvu,

bet savu karjeru gan viņš neiztēlojās ieslēgtu kaut kādā birojā. Neparko. Teo tēmēja uz tiesas zāli.

Būna kungs otrajā stāvā bija viens pats, tāpēc viņa kabinets bija milzīgs. Gar divām sienām stāvēja masīvi grāmatplaukti, bet otras divas bija nokārtas ar ierāmētām fotogrāfijām, kurās bija redzams Būna kungs dažādos svarīgos brīžos sarokojamies ar politiķiem, pozējam kopā ar advokātu kolēģijas biedriem un tā tālāk; fotogrāfijas arvien papildinājās. Teo bija gadījies redzēt arī dažu citu pilsētas juristu birojus viņš bija itin okšķerīgs puika, kurš nepalaiž garām kādas pavērtas durvis, un tur pārliecinājies, ka juristiem patīk rotāt sienas ar šāda veida fotogrāfijām, diplomiem, apbalvojumiem un sertifikātiem, kas apliecina biedra statusu tajā vai citā klubā. Ego siena tā šo izrādīšanos nicīgi dēvēja Teo mamma, jo viņas pašas kabineta sienas bija gandrīz kailas, ja neņem vērā dažus neizprotamus modernās mākslas darbus.

Teo pieklauvēja un uzreiz vēra vaļā tēva kabineta durvis. Tā bija iegājies, ka viņam katru dienu pēc stundām vajadzēja atrādīties vecākiem viņu birojā, ja vien nebija aizņemts kaut kur citur. Tēvs vienatnē sēdēja pie veclaicīga, ar papīra kaudzēm nokrauta rakstāmgalda. Viņš gandrīz vienmēr kabinetā bija viens pats, jo klienti pie viņa iegriezās pavisam reti. Tie vai nu zvanīja pa telefonu, vai sūtīja dokumentus pa pastu, faksu vai e-pastu, bet pašiem nākt pēc konsultācijas uz Būnas & Būna biroju nebija nekādas vajadzības.

“Sveiks!” Teo uzsauca, atkrizdams krēslā.

“Vai skolā gāja labi?” tēvs apvaicājās diendienā vieniem un tiem pašiem vārdiem.

“Tīri labi. Direktors deva piekrišanu mūsu mācību ekskursijai rīt uz tiesas namu. Šorīt biju pie tiesneša Gentrija, un viņš apsolīja mums vietas balkonā.”

“Jauki no viņa puses. Jums paveicies. Rīt tur būs vai puse pilsētas.”

“Vai tu arī iesi?”

“Es? Nē!” tēvs teica, ar roku rādīdams uz papīra kaudzēm, it kā tām nekavējoties būtu jāķeras klāt. Teo bija dzirdējis, kā vecāki viens otram apgalvoja, ka nekādā ziņā neies uz tiesas namu klausīties šo prāvu. Viņiem pilnīgi pietika pašiem savu darbu, kur nu iet skatīties, kā citi juristi tiesā spēkojas. Taču Teo skaidri zināja, ka abi, tāpat kā visi citi pilsētā, gribētu tur būt klāt.

Aizbildināšanos ar milzum daudz darba, lai tikai nebūtu jādara kaut kas cits, izmantoja abi vecāki. Māte gan daudz retāk nekā tēvs.

“Cik ilgi šī prāva varētu vilkties?” Teo jautāja.

“Runā, ka varbūt nedēļu.”

“Man gribētos redzēt to visu.”

“Par to nemaz nesapņo, Teo. Es jau parunājos ar tiesnesi Gentriju. Ja viņš pamanīs tevi tiesas zālē laikā, kad tev jābūt skolā, viņš apturēs tiesu un liks tiesu izpildītājam tevi arestēt un aizvest projām. Es tevi nepestīšu laukā no cietuma. Varēsi dienām ilgi sēdēt kopā ar prastiem dzērājiem un bandītiem.”

To pateicis, Būna kungs paņēma pīpi, aizdedza to un uzvilka dūmu. Tēvs un dēls raudzījās viens otrā. Teo tā vien likās, ka tētis joko, taču viņa nopietnā sejas izteiksme par to neliecināja. Viņi ar tiesnesi Gentriju bija seni draugi. “Vai tu mani āzē?” Teo beidzot apvaicājās.

“Pa pusei. Droši vien es tevi censtos izdabūt no cietuma, taču ar tiesnesi Gentriju es runāju, par to vari būt drošs.”

Teo jau sāka prātot, kā, tiesneša nepamanītam, tomēr skatīties prāvu. Aizmukt no stundām tā būtu šī plāna vieglākā daļa.

“Nu, tagad taisies prom,” Būna kungs teica. “Gādā, lai mājasdarbi būtu kārtībā.”

“Labi, uz redzi.”

Pirmajā stāvā ieejas durvis sargāja dāma, kas bija gandrīz tikpat veca kā biroja ēka. Vārds viņai bija Elza. Uzvārds bija Millere, tomēr ne Teo, ne arī kāds cits to lietot nedrīkstēja. Par spīti cienījamam vecumam, kuru neviens tāpat precīzi nezināja, viņa pieprasīja, lai tiktu uzrunāta vārdā. To viņa pieprasīja arī no trīspadsmitgadīgā puišeļa. Elza bija sākusi strādāt pie Būniem jau sen pirms Teo dzimšanas. Viņa pildīja gan sekretāres, gan biroja vadītājas un lāgiem arī palīga pienākumus. Bez viņas firmas darbība nebija iedomājama, un ne vienu reizi vien viņai nācās nogludināt sīkās nesaskaņas starp juristu Būnu no otrā stāva un juristi Būnu no pirmā stāva.

Visu trīs Būnu dzīvē Elza bija ļoti nozīmīga persona. Teo viņu uzskatīja par draugu un uzticības personu.

“Sveika, Elza,” viņš teica, apstājies pie tās galda un gatavs apkampienam.

Enerģijā kūsājoša kā aizvien, viņa pielēca no krēsla un cieši apskāva Teo. Tad viņa uzlūkoja zēnu un noprasīja: “Vai šis pats krekls tev nebija mugurā jau piektdien?”

“Nē, nebija.”

“Man liekas, ka bija gan.”

“Piedod, Elza.” Viņa bieži mēdza šo to bilst par zēna apģērbu, un trispadsmitgadīgam puikam tas bija visai apgrūtinoši. Tomēr tas neļāva Teo kļūt nevīžīgam. Kāds vienmēr visu pamanīja un izteica piezīmes, un tāpēc no rītiem, steigā ģērbdamies, Teo bieži vien iedomājās, ko teiks Elza. Arī no šī traucējošā ieraduma viņš nevarēja īsti atbrīvoties.

Viņas pašas garderobe bija leģendāra. Būdama maza auguma un ļoti sīciņa kā izteicās Teo māte: “Tāda, kura var vilkt mugurā jebko,” viņa deva priekšroku apspīlētam apģērbam un spilgtām krāsām. Šodien viņa bija ģērbusies melnās ādas biksēs un ērmīgā zaļā svīterī, kas zēnam atgādināja asparāgu. īsie sirmie mati bija mirdzoši un spuraini. Briļļu ietvari kā vienmēr bija pieskaņoti apģērba krāsai, šodien zaļi. Par Elzu varētu teikt visu ko, tikai ne to, ka viņa būtu vienmuļa un garlaicīga. Iespējams, viņa tuvojās septiņdesmit gadu slieksnim, taču Elza nenovecoja klusītēm.

“Vai mamma ir iekšā?” Teo vaicāja.

“Ir, un durvis ir vaļā.” Elza jau bija atpakaļ savā krēslā. Teo devās uz priekšu.

“Paldies.”

“Zvanīja viens no taviem draugiem.”

“Kurš?”

“Teica, ka esot Sendijs, varbūt vēlāk iegriezīšoties.”

“Paldies.”

Teo devās tālāk pa gaiteni. Pie vienām durvīm viņš apstājās un apsveicinājās ar Dorotiju nekustamo īpašumu nodaļas sekretāri, jauku dāmu, kas bija tikpat

neizteiksmīga kā viņas boss stāvu augstāk. Pie citām durvīm zēns piestāja, lai sasveicinātos ar Vinsu ilggadīgo Būnas kundzes palīgu.

Marsela Būna tobrīd runāja pa telefonu, kad Teo ienāca kabinetā un apsēdās. Viņas ar stiklu un hromu apdarinātais rakstāmgalds izskatījās ļoti kārtīgs un brīvs no liekiem papīriem pilnīgs pretstats vīra galdam. Aktu vāki ar lietām, pie kurām tika strādāts, bija glīti sakārtoti plauktā viņai aiz muguras. Viss atradās savā vietā, izņemot kurpes, kas nebija vis mammai kājās, bet stāvēja blakus. Kurpes bija augstpapēžu, un Teo tūlīt saprata, ka mamma tajā dienā bijusi tiesā. Arī apģērbs liecināja to pašu vīnsarkani svārki un žakete. Būnas kundze vienmēr izskatījās glīti sakopta, taču tiesas dienās viņa pie sava izskata piestrādāja īpaši rūpīgi.

“Vīriešiem tiek piedots, ja viņi izskatās nevīžīgi,” viņa mēdza teikt, “toties no sievietēm gaida, lai tās vienmēr būtu uzposušās. Kur te ir taisnība?”

Elza tad vienmēr piekrita, ka taisnības nav.

Patiesību sakot, Būnas kundzei patika tērēt naudu apģērbam un labam izskatam. Turpretī Būna kungam it nemaz nerūpēja ne mode, ne kārtīgs apģērbs. Viņš bija tikai trīs gadus vecāks par sievu, bet uzskatos un paradumos viņus šķīra gadi desmit.

Patlaban viņa sarunājās ar kādu tiesnesi, kurš, kā varēja noprast, viņai strīdējās pretī. Kad sarunas beigās māte nolika klausuli, viņas sejas izteiksme tūlīt pārvērtās. Mīļi pasmaidīdama, viņa sacīja: “Sveiks, dēliņ. Kā pagāja diena?”

“Labi, mamm. Un tev?”

“Kā jau parasti. Vai skolā kas jauns?”

“Rīt būs mācību ekskursija uz tiesu, skatīsimies prāvu. Vai tu arī iesi?”

Mamma noraidoši purināja galvu. “Rīt desmitos man ir tikšanās ar tiesnesi Senfordu. Man ir pārāk daudz darba, lai tērētu laiku, klausoties prāvas.”

“Tētis saka, ka viņš runājis ar tiesnesi Gentriju, un viņi izperinājuši plānu, kā turpmākajās dienās mani turēt pa gabalu no tiesas. Vai tu spēj tam noticēt?”

“Es ļoti ceru, ka tā arī būs. Skola ir pirmajā vietā.” “Skolā ir garlaicīgi. Man patīk tikai divi mācību priekšmeti. Viss pārējais ir tikai laika nosišana.”

“Es gan neteiktu, ka izglītošanās ir laika nosišana.” “Tiesas zālē es varu iemācīties daudz vairāk."

“Var jau būt. Reiz tev būs iespēja tur pavadīt laiku, cik tik uziet, bet pagaidām koncentrēsimies uz astoto klasi. Sarunāts?”

“Esmu nodomājis pieteikties tieslietu kursiem internetā. Tur ir viens foršs piedāvājums.”

“Teodor, mīļumiņ, tu vēl neesi gatavs tieslietu studijām. Mēs taču par to jau esam runājuši. Pašlaik svarīgas ir mācības astotajā klasē, pēc tam vidusskolā un tad tikai viss pārējais. Tu taču esi vēl tikai pusaudzis, vai ne? Izbaudi šo laiku!”

Teo tikai paraustīja plecus un neko neatbildēja. “Tagad gan ķeries pie mājasdarbiem!”

Mātes telefons atkal iedūcās Elza savienoja viņu ar kārtējo svarīgo zvanītāju. “Tagad gan atvaino mani, Tedij, un, lūdzu, neaizmirsti smaidīt.”

Teo izgāja no kabineta. Nesdams līdzi mugursomu, viņš devās cauri allaž nekārtīgajai kopētavai, pēc tam divām noliktavas telpām, kur krājās lielas kastes ar veciem dokumentiem.

Teo nešaubījās, ka viņš ir vienīgais astotklasnieks visā Stratenburgā, kam iekārtots pašam savs juridiskais birojs. Tas bija pavisam mazs būcenītis, kuru pirms gadu desmitiem kāds bija piebūvējis galvenajai ēkai. Pirms šajā telpā iekārtojās Teo, tajā tika glabātas novecojušas likumu grāmatas. Viņa darbavieta bija kāršu galds, kurš gan nebija tik ideālā kārtībā kā mātes rakstāmgalds, tomēr daudz akurātāks nekā tēva galds. Sēdeklis bija vecs grozāmais krēsls, kuru Teo bija izcēlis no prom metamo mantu kaudzes toreiz, kad vecāki bija nolēmuši atjaunināt bibliotēkas iekārtojumu.

Šajā krēslā patlaban sēdēja Teo suns Tiesnesis. Dienas laikā suns vienmēr uzturējās birojā gulēja vai arī klusītēm klīda pa telpām, cenzdamies izvairīties no cilvēkiem, jo tie taču vienmēr bija tik aizņemti. Nereti viņu padzina no telpām, kur bija paredzēts tikties ar apmeklētājiem. Pēcpusdienās viņš atgriezās Teo birojā, iekārtojās krēslā un sāka gaidīt.

“Sveiks; Tiesnesi,” Teo uzsauca, pabužinādams sunim galvu. “Vai tev bija interesanta diena?”

Suns, aiz laimes asti luncinādams, vienā rāvienā bija nost no krēsla. Teo apsēdās un mugursomu nolika uz galda. Viņš pārlaida skatienu telpai. Pie vienas sienas viņš bija piestiprinājis lielu Minesotas TWms beisbola komandas plakātu, tāpat arī tās spēļu grafiku šai sezonai. Cik Teo bija zināms, tad viņš bija vienīgais Twins fans

savā pilsētā. Minesota bija tūkstoš jūdžu attālumā, un Teo to nekad mūžā nebija apmeklējis. Par šo komandu viņš fanoja tāpēc, ka neviens cits Stratenburgā to nedarīja. Teo uzskatīja, ka būtu tikai taisnīgi, ja viņiem šajā pilsētā būs vismaz viens fans. Twins komandu viņš bija izvēlējies jau pirms pāris gadiem un tagad bija uzticīgi tai pieķēries, ko apstiprināja viņa cītīgā sekošana spēlēm visas sezonas garumā.

Pie citas sienas karājās liels zīmēts advokāta Teo Būna portrets. Teo bija attēlots uzvalkā un kaklasaitē stāvam tiesā. Viņa galvai cieši garām lidoja tiesneša āmuriņš, bet paraksts vēstīja: “Noraidīts!” Aizmugurē bija redzami zvērinātie, kas locīdamies smējās par Teo. Attēla labās puses apakšmalā bija redzams autores vārds Eiprila Finmora. Portretu Eiprila viņam bija dāvinājusi pagājušā gada dzimšanas dienā. Tagad viņa sapņoja aizbēgt uz Parīzi un atlikušo mūžu pavadīt, zīmējot un gleznojot pilsētas ainas.

Pa kambarīša ārdurvīm varēja nokļūt lievenī un no tā nelielā, grantētā pagalmiņā, ko izmantoja auto novietošanai.

Teo kā allaž izkravāja mugursomu un ķērās pie mājasdarbiem, kuriem bija jābūt pabeigtiem līdz vakariņu laikam. Tā vecāki bija noteikuši, un tā tas norisa jau kopš pirmās klases. Astmatiska klepus dēļ Teo netika ļauts piedalīties komandu sporta veidos, pēc kā viņš ilgojās, taču tas arī nodrošināja zēnam augstākās atzīmes mācībās. Gadu gaitā viņš negribīgi bija nonācis pie atziņas, ka panākumi akadēmiskajā sfērā ir itin labs aizstājējs

viņam nepieejamām sporta spēlēm. Golfu gan viņš drīkstēja spēlēt, tāpēc katru sestdienas rītu pulksten deviņos kopā ar tēvu devās uz golfa laukumu.

Pie ārdurvīm atskanēja klauvējiens. Suns, kurš bija apgūlies zem galda, klusu ieņurdējās.

Ienāca Sendijs Kou, ari astotklasnieks, tikai no paralēlklases. Teo viņu pazina visai pavirši. Sendijs bija patīkams, kluss zēns. Šoreiz viņam vajadzēja aprunāties, un Teo atnācēju aicināja istabā. Sendijs apsēdās otrā brīvajā krēslā, kuru Teo turēja kambarīša kaktā. Tagad istabiņa šķita pilna.

“Vai varam aprunāties aci pret aci?” Sendijs, izskatīdamies sakautrējies un satraucies, pajautāja.

“Protams. Kas lēcies?”

“Nu, man laikam vajadzīgs padoms. Nezinu, vai no tā būs kāda jēga, bet man vajag ar kādu parunāties.”

Teo iedrošinoši sacīja: “Apsolu, ka viss, ko teiksi, paliks pilnīgā slepenībā.”

“Labi. Redzi, pirms pāris mēnešiem manu tēvu atlaida no darba, un nu mājās klājas diezgan drūmi.” Viņš apklusa, gaidīdams, vai Teo kaut ko teiks.

“Man tiešām žēl.”

“Un vakarvakarā vecākiem virtuvē bija tāda pavisam nopietna saruna. Tā nebija domāta manām ausīm, bet es nevarēju nenoklausīties. Vai tu zini, kas ir īpašuma pārņemšana?”

“Jā.”

“Kas tas ir?”

“Pēdējā laikā tas notiek bieži. Tas nozīmē, ka cilvēks, kam pieder neizmaksāta māja, vairs nespēj veikt

hipotēkas maksājumus, un banka grasās māju pārņemt savā īpašumā.”

“Es no tā visa neko nesaprotu.”

“Redzi, tas notiek tā.” Teo paķēra kādu brošūru un nolika galda vidū. “Pieņemsim, tā ir māja, un tu vēlies to pirkt. Tā maksā simt tūkstošus dolāru. Simt tūkstošu tev nav, tāpēc tu dodies uz banku un naudu aizņemies.” Blakus brošūrai viņš nolika grāmatu. “ŠI ir banka.” “Tiktāl skaidrs.”

“Banka aizdod tev simt tūkstošus, un nu tu vari nopirkt māju no cilvēka, kas to pārdod. Tu piekriti maksāt bankai ik mēnesi, teiksim, piecsimt dolāru trīsdesmit gadus no vietas.”

“Trīsdesmit gadus?”

“Nūja. Tas ir tipisks darījums. Banka aprēķina papildu maksu par kredīta izsniegšanu to sauc par kredītprocentiem -, tāpēc katru mēnesi tu maksā daļu no šiem simt tūkstošiem plus kredītprocentus. Tāds darījums ir labs visiem. Tu dabū māju, kuru esi vēlējies, bet banka gūst peļņu no kredītprocentiem. Viss ir labi līdz tam brīdim, kad kaut kas atgadās un tu vairs nespēj veikt ikmēneša maksājumus.”

“Un kas ir hipotēka?”

“Lūk, šāda veida aizdevumu sauc par hipotekāro kredītu. Tas nozīmē, ka līdz aizdevuma atmaksāšanai tiesības uz māju pieder bankai. Ja tu kavē vai pārtrauc ikmēneša maksājumus, bankai ir tiesības iejaukties un māju pārņemt. Banka izmet tevi laukā un pati kļūst par īpašnieci. Tādā veidā notiek īpašuma pārņemšana.” Un Teo grāmatu uzlika virsū brošūrai.

“Mamma raudāja, kad viņi runāja par izvākšanos no mājas. Mēs tur dzīvojam kopš manas dzimšanas.”

Teo ieslēdza savu klēpjdatoru. “Tas ir tik briesmīgi,” viņš ierunājās. “Un pēdējā laikā ir tik daudz šādu gadījumu.”

Sendijs nokāra galvu un izskatījās pilnīgi satriekts. “Kā sauc tavu tēvu?”

“Tomass. Tomass Kou.”

“Un mammu?”

“Evelīna.”

Teo klabināja taustiņus. “Kāda ir tava adrese?” “Beningtona iela 814.”

Atkal klabēja taustiņi. Pēc brītiņa Teo iesaucās: “Ak vai!”

“Kas ir?”

“la ir Security trasta banka Meinstrītā. Pirms četrpadsmit gadiem tavi vecāki paņēmuši hipotekāro kredītu simtdivdesmit tūkstošu dolāru apjomā uz trīsdesmit gadiem. Pēdējos četrus mēnešus nav veikti maksājumi.” “Četrus mēnešus?”

“Nūja.”

“Un tas viss ir redzams internetā?”

“Jā, bet ne jau katrs to var atrast.”

“Kā tad tu atradi?”

“Ir šādi tādi ceļi. Daudzi juridiskie biroji maksā par piekļuvi zināmiem datiem. Turklāt es zinu, kā parakties mazliet dziļāk.”

Sendijs saguma vēl vairāk un pakratīja galvu. “Tātad mēs paliksim bez savas mājas.”

“Nav teikts.”

“Kā tu to domā? Tētis taču ir bez darba.”

“Ir kāds veids, kā apturēt īpašuma pārņemšanu. Tā sakot sasiet bankai rokas un uz kādu laiciņu paturēt māju savā īpašumā. Varbūt tikmēr tavs tēvs atkal dabūs darbu.”

Sendijs izskatījās pilnīgi apjucis.

“Vai esi kaut ko dzirdējis par bankrotiem?” Teo jautāja.

“Laikam gan, bet es tur maz ko saprotu.”

“Tā ir jūsu vienīgā iespēja. Taviem vecākiem vajadzēs pieteikties uz bankrota aizsardzības procesu. Viņiem būs jānoalgo advokāts, kas noformēs un viņu vārdā iesniegs vajadzīgos dokumentus Bankrotu tiesā.”

“Cik jāmaksā advokātam?”

“Tas tagad nav svarīgākais. Svarīgi ir tūlīt pat doties pie advokāta.”

“Vai tu to nevari izdarīt?”

“Diemžēl ne. Un arī mani vecāki nav advokāti bankrotu lietās. Bet pāris māju tālāk ir viens tāds vīrs Stīvs Mozingo, kas esot ļoti labs. Mani vecāki bieži sūta savus klientus pie viņa. Tiem viņš patīk.”

Sendijs steigšus pierakstīja advokāta vārdu. “Un tu domā, ka mums izdotos māju paturēt?”

“Jā, tikai taviem vecākiem jāiet pie tā vīra tūlīt pat.” “Paldies, Teo. Nemaz nezinu, ko teikt.”

“Viss kārtībā. Bija prieks palīdzēt.”

Sendijs metās uz durvīm, lai pēc iespējas ātrāk tiktu mājās ar labajām vēstīm. Teo noskatījās, kā viņš uzkāpj uz velosipēda un izbrauc no pagalmiņa.

Vēl viens apmierināts klients.

4.   nodaļa

?

Bez piecpadsmit minūtēm piecos Teo kambarītī ienāca Būnas kundze ar aktu vākiem vienā rokā un kādu dokumentu otrā. Lasāmās brilles viņai uz deguna bija pa daļai nošļukušas. “Teo,” māte ierunājās, “vai tu varētu šos nogādāt Ģimenes lietu tiesā tā, lai tos pagūtu piereģistrēt līdz pieciem?”

“Protams, mamm.”

Teo pielēca kājās un sniedzās pēc mugursomas. Viņš jau bija cerējis, ka kādam no biroja būs kaut kas nogādājams tiesas namā.

“Mājasdarbi taču ir kārtībā, vai ne?’”

“Ir, ir. Un daudz jau nebija uzdots.”

“Labi. Teo, šodien ir pirmdiena. Tu apciemosi Aiku, vai ne? Viņam tas daudz nozīmē.”

Mūždien ik pirmdienu Teo tika atgādināts, ka šī diena ir pirmdiena, un tas nozīmēja divas lietas pirmkārt, zēnam būs jāpavada vismaz pusstunda, ciemojoties pie Aika, un, otrkārt, vakariņās ģimene ēdīs itāļu ēdienus Robiljo restorānā. Robiljo apmeklējums bija daudz patīkamāks nekā ciemošanās pie Aika.

“Klausos, kundze,” Teo atteica, likdams dokumentus mugursomā. “Tiksimies pie Robiljo.”

“Jā, mīļais, septiņos.”

Vakariņas vienmēr bija septiņos. Ja tās ieturēja mājās, kas gan gadījās reti, jo mātei nepatika ēdiena gatavošana,

viņi ēda septiņos. Dodoties uz restorānu, viņi ēda septiņos. Būdami atvaļinājumā, viņi ēda septiņos. Ejot ciemos pie draugiem, viņi it kā nedrīkstētu ieteikt vakariņu laiku, bet draugiem bija zināms, cik Būnu ģimenei ir svarīgi vakariņot tieši septiņos, tāpēc tie visi labprāt pielāgojās. Tikai paretam, kad Teo palika pa nakti pie kāda drauga vai devās pārgājienā, vai kaut kāda iemesla dēļ bija ārpus pilsētas, viņš ar milzīgu prieku izbaudīja vakariņas pirms vai pēc septiņiem.

Jau pēc piecām minūtēm Teo pieslēdza divriteni pie statīva tiesas nama priekšā. Ģimenes lietu tiesa atradās trešajā stāvā tieši blakus Mantojumu lietu tiesai un netālu no Krimināllietu tiesas. Ēkā atradās arī vairākas citas tiesas Satiksmes, īpašumu, Pretenziju, Narkotiku, Dzīvnieku, Civillietu, Bankrotu un varbūt vēl pāris citu, kuras Teo vēl nebija atklājis.

Viņš cerēja ieraudzīt Eiprilu, taču viņas šeit nebija. Tiesas zāle bija tukša, tāpat arī gaitenis.

Viņš atvēra biroja stikla durvis un gāja iekšā. Skaistā Dženija jau gaidīja.

“Nu, sveiks, Teo,” viņa smaidīdama sacīja, pacēlusi acis no datora, kas atradās uz garās letes.

“Sveika, Dženij,” Teo atsaucās. Viņa bija tik skaista un jauna, ka Teo viņā bija samīlējies. Ja vien varētu, viņš būtu gatavs viņu precēt kaut rītdien, taču viņa vecums un viņas vīrs situāciju darīja visai sarežģītu. Turklāt viņa bija stāvoklī, un tas zēnu mulsināja, bet viņš par to nevienam neko neteica.

“Te ir tie papīri no manas mātes,” Teo teica, sniegdams dokumentus. Dženija tos paņēma, ieskatījās tajos un nopūtās. “Vai, vai, jau atkal šķiršanās.”

Teo tikai skatījās uz viņu.

Viņa spieda zīmogus, rakstīja un darīja to, ko parasti dara, oficiāli piereģistrējot dokumentus.

Teo turpināja skatīties.

“Vai rīt uz tiesu iesi?” viņš beidzot pavaicāja.

“Ja izdosies izbrīvēt kādu brītiņu, varētu iešmaukt zālē. Un tu?”

“Jā. Nevaru vien sagaidīt.”

“Vajadzētu būt interesanti, ko?”

Teo pieliecās mazliet tuvāk un jautāja: “Vai tu domā, ka viņš ir vainīgs?”

Dženija pieliecās vēl tuvāk un pavērās apkārt, it kā viņi runātu par nez kādiem noslēpumiem. “Noteikti. Un kā tu domā?”

“Nu, uz viņu attiecas nevainīguma prezumpcija.” “Tu pārāk daudz laika pavadi starp juristiem, Teo. Es jautāju, kādas ir tavas domas, pilnīgi neoficiāli.”

“Man liekas, ka viņš ir vainīgs.”

“Nu, tad jau mēs redzēsim, vai ne?” Aši uzsmaidījusi zēnam, viņa atkal pievērsās darbam.

“Paklau, Dženij. Tā tiesa šorīt, Finmoru lietā, vai tā jau ir cauri?”

Dženija aizdomu pilna paskatījās apkārt, jo izskatāmās lietas it kā nevajadzētu apspriest. “Tiesnesis Senfords četros pēcpusdienā pārtrauca izskatīšanu un pārcēla uz rītrītu.”

“Vai tiesas zālē tu biji klāt?”

“Nē. Kāpēc tu par to jautā?”

“Ar Eiprilu Finmoru es mācos vienā skolā. Tie ir viņas vecāki, kas šķiras. Vienkārši gribēju zināt.”

“Skaidrs,” viņa noteica, savilkusi bēdīgu sejas izteiksmi.

Teo jau atkal blenza uz Dženiju.

“Atā, Teo.”

Tiesas zāle gaiteņa galā bija aizslēgta. Netālu no galvenajām durvīm grozījās kāds tiesu izpildītājs bez ieroča, ģērbies diezgan apspīlētā un izbalējušā formas tērpā. Teo pazina visus tiesu izpildītājus, un šis pilnvarotais Gosets bija viens no īgnākajiem. Būna kungs bija skaidrojis, ka par tiesu izpildītājiem parasti tiek norīkoti gados vecākie un gausākie policisti, kam jau tuvojas karjeras beigas. Viņiem tiek piešķirts jauns tituls tiesu izpildītājs, un par viņu darbavietu kļūst tiesas nams, kur strādāt ir daudz mierīgāk un drošāk nekā uz ielas.

“Sveiks, Teo,” uzsauca pilnvarotais Gosets bez smaida sejā.

“Sveicināti, pilnvarotais Goset!”

“Kādās darīšanās esi atnācis?”

“Atnesu dokumentus no maniem vecākiem.”

“Un tas ir viss?”

“Jā, ser.”

“Vai esi drošs, ka neložņā te apkārt, lai redzētu, vai tiesas zāle ir gatava lielajai prāvai?”

“Tas arī.”

“Tā jau es domāju. Šodien jau te gāja karsti. Tikai tagad aizgāja televīzijas ziņu komanda. Droši vien būs interesanti.”

“Vai rīt jūs strādājat?”

“Protams, ka es rīt strādāju,” pilnvarotais Gosets atbildēja, mazliet izriezis krūtis, it kā tiesa nemaz neva

rētu notikt, ja viņa nebūtu klāt. “Drošības pasākumi būs stingri.”

“Kāpēc?” pajautāja Teo, lai gan pats jau to zināja. Pilnvarotais Gosets domāja, ka labi pārzina tieslietas, it kā būtu uzsūcis milzum daudz gudrības no tā vien, ka sēdējis klāt tiesas prāvās. (Jāatzīst, bieži vien viņš to darīja snauduļodams.) Un, kā jau vairums ļaužu, kas nezina tik daudz, cik paši domā zinām, pilnvarotais Gosets nebija skubināms padalīties savā gudrībā ar sliktāk informētajiem.

Viņš ieskatījās rokaspulkstenī, it kā būtu ļoti nevaļīgs, un svarīgi sacīja: “Kā nekā tā ir slepkavības lieta, turklāt ļoti nozīmīga.” Joki nav Teo nodomāja. “Nu, un slepkavības prāvas pievelk ļautiņus, kas var sagādāt problēmas drošības ziņā.”

“Piemēram, kādus?”

“Nu, Teo, es teiktu tā. Katrā slepkavībā ir upuris, un upurim ir draugi un ģimene, un šie cilvēki, dabiski, nav priecīgi, ka viņu tuvinieks ir nogalināts. Vai saproti manu domu?”

“Kā tad.”

“Un mums te ir apsūdzētais. Šajā gadījumā Dafija kungs, kurš sevi par vainīgu neatzīst. Ja tā patiešām ir, tad īstais slepkava vēl arvien ir uz brīvām kājām. Viņu šī tiesas prāva varētu ļoti interesēt.” Pilnvarotais Gosets aizdomīgi paskatījās apkārt, it kā īstais slepkava tiešām varētu būt tuvumā.

Teo gandrīz jau pavaicāja, kāds risks drošībai būtu no tā, ja īstais slepkava atnāktu uz tiesu. Ko tad viņš tur darītu? Noslepkavotu vēl kādu? Atklātā tiesas prāvā? Desmitiem liecinieku acu priekšā?

“Skaidrs,” Teo novilka. “Tad nu, vīri, turiet acis vaļā.” “Mēs visu kontrolēsim, vari būt drošs.”

“Nu tad līdz rītam!”

“Vai tad tu te būsi?”

“Kā tad!”

Pilnvarotais Gosets purināja galvu. “Nedomāju vis, Teo. Zāle būs kā piebāzta. Tu nedabūsi vietu.”

“0, es šorīt runājos ar tiesnesi Gentriju. Viņš solījās man rezervēt lieliskas vietas.” Un Teo gāja prom. Pilnvarotajam Gosetam vairs nebija, ko teikt.

Aiks bija Teo tēvocis, Vudsa Būna vecākais brālis. Kad Teo vēl nebija piedzimis, Aiks kopā ar Teo vecākiem bija dibinājis firmu Būns & Būns. Viņš bija jurists nodokļu lietās, viens no nedaudzajiem pilsētā. Pēc tās trūcīgās informācijas, kādu Teo bija izdevies iegūt, varēja spriest, ka visi trīs juristi strādājuši ražīgi un attiecības bijušas patīkamas, bet tad Aiks izdarījis kaut ko sliktu. Pavisam sliktu. Tik sliktu, ka viņam atņemta jurista licence. Teo vairākkārt bija jautājis vecākiem, ko īsti Aiks izdarījis, bet viņi ikreiz bija atteikušies paskaidrot kaut ko tuvāk. Viņi atbildēja, ka nevēlas par to runāt. Vai arī sacīja, ka paskaidros tad, kad Teo būs pietiekami liels, lai to saprastu.

Aiks joprojām darbojās nodokļu jomā, taču jau citā līmenī. Viņš vairs nebija jurists un nebija arī grāmatvedis. Lai pelnītu iztiku, viņš gatavoja nodokļu atmaksas dokumentus darba ņēmējiem un mazajiem uzņēmējiem. Aika kantoris atradās pilsētas centrā kādas vecas ēkas otrajā stāvā. Pirmajā stāvā bija delikatešu veikals, kas

piederēja kādam grieķu pārim. Aiks viņu vietā kārtoja visus nodokļu darījumus un par to tika daļēji atalgots ar brīvpusdienām piecas dienas nedēļā.

Sieva no Aika izšķīrās pēc tam, kad viņam tika atņemta jurista licence. Tagad viņš bija vientuļš un visai netīkams vīrs, tāpēc Teo ne visai patika katru pirmdienas pēcpusdienu viņu apmeklēt. Taču Aiks bija ģimenes daļa, un tas bija svarīgi, vismaz Teo vecāki tā uzskatīja, kaut gan paši ar Aiku redzējās pavisam reti.

“Sveiks, Teo!” uzsauca Aiks, ieraudzījis, ka Teo atver durvis un nāk iekšā šaurajā un nekārtīgajā telpā.

“Sveiks, Aik!” Būdams gados vecāks par Teo tēvu, Aiks tomēr vēlējās, lai viņu uzrunā vārdā. Gluži tāpat kā Elza viņš cerēja, ka tādējādi izdosies ilgāk saglabāt jaunību. Viņš bija ģērbies izbalējušos džinsos, sandalēs un T kreklā ar alus reklāmu. Ap kreisās rokas locītavu bija apliktas vairākas no krellītēm savērtas aproces. Garie, nekoptie un sirmie mati pakausī bija saņemti zirgastē.

Aiks sēdēja pie plata galda, apkrauta ar mapēm un aktu vākiem. Stereoatskaņotājā klusi skanēja mūzika. Sienas bija rotātas ar lētiem, izaicinošiem mākslas darbiem.

Teo māte bija stāstījusi, ka reiz, pirms krišanas nežēlastībā, Aiks bijis tipisks nodokļu advokāts, korporācijas biedrs, allaž ģērbies solīdā tumšā uzvalkā. Tagad viņš atgādināja novecojušu hipiju, kurš noliedz visu ko. īsts dumpinieks.

“Kā tad klājas manam mīļākajam brāļadēlam?” viņš apvaicājās, kad Teo apsēdās krēslā otrpus galdam.

“Pavisam labi.” Teo bija viņa vienīgais brāļadēls. “Kā pavadīji dienu?”

Aiks pamāja uz nekārtīgo rakstāmgaldu un atteica: “Kā jau parasti. Mēģinu tikt galā ar to cilvēku naudas problēmām, kam naudas nav. Un kas jauns Būnas & Būna birojā?”

“Viss pa vecam.” Atrazdamies tikai pāris kvartālu atstatumā, Aiks gandrīz nekad neapmeklēja Teo vecākus. Attiecības gan bija visnotaļ draudzīgas, taču pagātnes sarežģījumi tomēr traucēja.

“Kā iet pa skolu?”

“Viss kārtībā.”

“Atzīmēs vieni vienīgi A?”

“Jā. Vienīgi ķīmijā ir A ar mīnusu.”

“Es gan gribētu, lai ir tikai A.”

Tu un visi citi arī nodomāja Teo. Viņš īsti neizprata, kādā veidā un kāpēc Aiks būtu tiesīgs vērtēt viņa atzīmes, bet tad nosprieda, ka varbūt tēvoči tieši šādiem nolūkiem paredzēti. No vecāku stāstītā Teo zināja, ka Aikam piemīt spožas prāta spējas un ka koledžu viņš beidzis tikai trijos gados.

“Vai mātei klājas labi?”

“Jā, tikai viņai ir daudz darba.” Aiks nekad neapvaicājās par Teo tēvu.

“Tu droši vien ar nepacietību gaidi rītdienas prāvu?” “Jā gan. Mana klase dosies ekskursijā uz tiesu. Pavadīsim tur visu dienu. Vai tu arī iesi?” Teo jautāja, kaut gan atbildi jau zināja.

Aiks nicīgi nosprauslājās. “Ne jau nu es. No brīva prāta tiesas zālē iekšā neiešu. Turklāt man ir pārāk daudz darba.” Tipisks Būns.

“Es gan nevaru vien sagaidīt,” Teo atzinās.

“Tātad tu vēl aizvien gribi kļūt par juristu, par izcilu tiesas advokātu?”

“Un kāda vaina?”

“Itin nekāda, es domāju.” Šāda satura saruna notika katru nedēļu. Aiks gribēja, lai Teo izmācās par arhitektu vai mākslinieku, lai nodarbojas ar radošu darbu. “Bērni parasti taču sapņo kļūt par policistiem, par ugunsdzēsējiem, par izciliem sportistiem vai aktieriem. Savu mūžu neesmu redzējis nevienu, kuru tik ļoti aizrautu doma, ka jākļūst par advokātu.”

“Katram par kaut ko jākļūst.”

“Tā jau ir. Rītdienas prāvā tas Klifords Nenss aizstāvības advokāts gan ir ļoti spējīgs. Vai esi redzējis, kā viņš strādā?”

“Lielā tiesas prāvā ne. Esmu redzējis, kā viņš tiesas zālē izsaka priekšlikumus un strīdas par lietas virzību, bet nekad slepkavības prāvā.”

“Savulaik es Klifordu labi pazinu. Pirms daudziem gadiem. Varu derēt, ka šajā prāvā viņš uzvarēs.”

“Tu tiešām tā domā?”

“Pavisam noteikti. Apsūdzības lieta esot diezgan vāji sagatavota, cik nu man gadījies dzirdēt.” Lai gan viņš ar to neplātījās; Aikam bija ķēriens nez kā uzzināt baumas par tiesā gaidāmo. Teo tēvs domāja, ka informācijas avots ir pensionētie juristi, ar kuriem Aiks ik nedēļu spēlēja pokeru.

“Patiesībā taču nav pierādījumu, ka Dafija kungs būtu nonāvējis savu sievu,” Aiks teica. “Prokurors droši vien spēs izvirzīt neapgāžamu slepkavības motīvu un izraisīt aizdomas, taču neko vairāk.”

“Kāds tad ir motīvs?” Teo pajautāja, kaut gan domāja, ka atbildi jau zina. Viņš gribēja pārliecināties, cik daudz zina Aiks un cik daudz viņš ir gatavs izpaust.

“Nauda. Miljons dolāru. Pirms diviem gadiem Dafija kungs apdrošināja sievas dzīvību par miljonu dolāru. Viņas nāves gadījumā to miljonu dabū viņš. Dafijam neveicās biznesā un naudu vajadzēja kā ēst. Tāpēc ir pamats domāt, ka vārda tiešā nozīmē viņš ņēma lietas savās rokās.”

“Viņš sievu nožņaudza?” Teo bija izlasījis pilnīgi visu, ko avīzes rakstīja par šo slepkavību, un tāpēc zināja nāves cēloni.

“Tas ir iespējams. Nāves cēlonis bija nožņaugšana. Prokurors apgalvos, ka Dafija kungs nožņaudza sievu, tad savandīja māju un pievāca viņas dārglietas, radīdams iespaidu, it kā viņa būtu pārsteigusi zagli, kas viņu tūlīt nogalinājis.”

“Un ko centīsies pierādīt Klifords Nenss?”

“Viņam nekas nav jāpierāda. Viņš tikai uzstās, ka nav nekādu pierādījumu vai liecību par to, ka Dafija kungs būtu atradies slepkavības vietā. Cik man zināms, nav taču neviena liecinieka, kas to varētu apstiprināt. Apsūdzībai tā būs ļoti grūta lieta.”

“Vai tu domā, ka viņš ir vainīgs?”

Aiks noknikšķināja vismaz astoņas pirkstu locītavas un pēc tam saņēma rokas aiz galvas. Brīdi klusējis, viņš teica: “Iespējams. Varu derēt, ka Dafijs to izplānoja ļoti rūpīgi un ka viss noritēja tieši tā, kā bija plānots. Tie cilvēki mēdz darīt briesmu lietas.”

Ar vārdiem “tie cilvēki” bija domāti ļaudis, kas dzīvoja Veiverlikrīkā, bagātnieku savrupmāju rajonā, kas bija uzbūvēts pie divdesmit septiņu bedrīšu golfa laukuma un norobežots ar žogu un vārtiem. Tie bija jaunienācēji pretstatā vecajiem iemītniekiem, kas dzīvoja pilsētā un sevi uzskatīja par īstajiem Stratenburgas pilsoņiem. Frāzi “tie jau dzīvo Krikā” varēja dzirdēt itin bieži, kad vajadzēja raksturot cilvēkus, kuriem nerūpēja pilsētiņas intereses, bet tikai sava nauda. Teo gan par šo dalījumu īpaši galvu nelauzīja. Viņam bija daži draugi, kas tur dzīvoja. Arī vecākiem bija klienti no turienes. Veiverlikrīkā atradās tikai divas jūdzes uz austrumiem no pilsētas, taču attieksme pret to bija tāda, it kā tā atrastos uz citas planētas.

Būnas kundze mēdza apgalvot, ka mazpilsētu iedzīvotāji bieži vien citus uzlūko vai nu ar pārmērīgu apbrīnu, vai ar nicinājumu. Jau kopš mazotnes Teo tika mācīts, ka nav labi citus vērtēt.

Pēc tam saruna novirzījās uz beisbolu un, protams, Yankees komandu. Aiks bija dedzīgs šīs komandas fans un smalki pārzināja visu statistiku par saviem iemīļotajiem spēlētājiem. Kaut gan bija vēl tikai aprīlis, viņš jau prognozēja Yankees uzvaru nākamajā pasaules čempionātā. Teo kā parasti strīdējās pretī, bet kā Twins fanam viņam bija diezgan maz argumentu.

Pēc pusstundas viņš gāja projām, apsolīdamies nākamnedēļ atkal atnākt.

“Un uzlabo to ķīmijas atzīmi,” Aiks bargi piebilda.

5.   nodaļa

Tiesnesis Henrijs Gentrijs, sakārtojis savas garās, melnās mantijas labo piedurkni, ienāca tiesas zālē pa masīvajām ozolkoka durvīm, kas atradās tieši aiz viņa sēdekļa. Tiesu izpildītājs spalgi iesaucās: “Visiem piecelties, tiesa nāk!”

Visi skatītāji, zvērinātie, juristi, ierēdņi, ikviens tiesas dalībnieks reizē piecēlās kājās. Kamēr tiesnesis Gentrijs ieņēma savu tronim līdzīgo vietu, tiesu izpildītājs steigšus norunāja tradicionālo sakāmo: “Uzklausiet, uzklausiet Desmitā apgabala krimināltiesa godājamā Henrija Gentrija vadībā sāk darbu. Lai Dievs svētī šo tiesu!”

“Lūdzu, apsēdieties,” tiesnesis Gentrijs skaļi sacīja mikrofonā. Tikpat vienoti un strauji kā bija pielēcis kājās, pūlis atkal apsēdās. Krēsli nočīkstēja. Soli nokrakstēja. Somiņas un portfeļi tika nolikti vietā, un šķita, ka visi pārsimt cilvēki reizē izpūš aizturēto elpu. Tad viss apklusa.

Tiesnesis Gentrijs pārlaida ašu skatienu zālei. Kā jau bija gaidāms, tā bija pārpildīta. “Kā redzams, šodien esam izpelnījušies lielu uzmanību,” viņš sacīja. “Paldies par jūsu klātbūtni.” Viņš pameta skatienu augšā uz balkonu, saskatījās ar Teo Būnu un uzsmaidīja viņam visu klasesbiedru acu priekšā. Tie sēdēja plecu pie pleca, uzmanībā sastinguši.

“Izskatāmā lieta ir štats pret Pīteru Dafija kungu. Vai štats ir gatavs apsūdzībai?”

Piecēlās prokurors Džeks Hogans un paziņoja: “Jā, Jūsu Godība, štats ir gatavs.”

“Vai aizstāvība ir gatava prāvai?”

Piecēlās advokāts Klifords Nenss un svinīgi sacīja: “Mēs esam gatavi, Jūsu Godība.”

Tiesnesis Gentrijs pagriezās pa labi un, uzlūkojis zvērinātos, sacīja: “Zvērināto dāmas un kungi, jūs tikāt izraudzīti pagājušonedēļ, un tad es devu jums īpašu norādījumu ne ar vienu nerunāt par šo lietu. Es brīdināju jūs, ka, gadījumā ja kāds mēģinātu jums tuvoties, lai runātu par to, jums tas jādara man zināms. Tagad es jums jautāju vai tā ir noticis? Vai kāds mēģinājis ar jums kontaktēties šīs lietas sakarā?”

Visi zvērinātie noliedzoši pakratīja galvas.

“Labi. Visi sagatavošanās darbi ir paveikti, un tagad varam sākt. Šajā prāvas posmā abām pusēm būs iespēja vērsties pie zvērinātajiem ar lietas izklāstījumiem. Tas būs katras puses viedokļa izklāstījums par to, kas ir noticis, bez pierādījumiem un liecībām. Tā kā pierādīt vainu ir štata pienākums, tad štats arī vienmēr sāk. Hogana kungs, vai esat gatavs?”

“Jā.”

“Jums tiek dots vārds.”

Teo šorīt nebija spējis apēst brokastis. Arī gulējis viņš bija pavisam maz. Viņš bija lasījis, ka tā mēdzot gadīties ar sportistiem pirms svarīgām spēlēm. Viņi mokoties ar bažu un stresa izraisītu nemieru. Šāds stress Teo bija pārņēmis patlaban. Gaiss tiesas zālē šķita smags un

saspīlējuma pilns. Kaut ari tikai skatītājs, viņš tomēr bija stipri uztraucies. Jo šī bija liela spēle.

Džeks Hogans bija prokurors, kam Stratenburgā uzticēja vissvarīgākās apsūdzības lietas. Viņš bija gara auguma, stiegrains, plikpaurains vīrs, allaž ģērbies melnā uzvalkā. Aiz muguras bieži vien zobojās par viņa melnajiem uzvalkiem. Nevarēja taču zināt, vai viņam tāds ir tikai viens vai arī vairāki duči. Lai gan būdams cilvēks, kurš reti smaida, viņš savu runu sāka ar gluži draudzīgu “labrīt!” un iepazīstināja tiklab ar sevi, kā ar abiem palīgprokuroriem pie sava galda. Sastinguma ledus laušana viņam izdevās labi.

Tad prokurors ķērās pie lietas. Viņš nosauca upuri Mairu Dafiju un parādīja zvērinātajiem lielu šīs sievietes krāsu foto. “Viņai bija tikai četrdesmit seši gadi, kad tika noslepkavota,” viņš drūmā balsī sacīja. “Divu dēlu Viļa un Klārka māte. Abi koledžas studenti. Es palūgšu abus piecelties.” Viņš ar roku norādīja uz pirmo rindu tieši aiz prokurora galda, kur divi jauni puiši neveikli piecēlās un skatījās uz zvērinātajiem.

Teo no avīzēm zināja, ka viņu tēvs, Dafijas kundzes pirmais vīrs, bija gājis bojā lidmašīnas katastrofa, kad abi dēli vēl bija mazi. Dafijs bija viņas otrais vīrs, un viņa tam bija otrā sieva.

Ļaudīm patika uzsvērt, ka atkārtota precēšanās tiem tur, Krikā, nav nekas neparasts.

Hogana kungs nolasīja slepkavības aprakstu. Dafijas kundze tika atrasta dzīvojamā istabā lielā, modernā savrupmājā, kur viņa dzīvoja kopā ar Dafija kungu. Māja bija jauna, uzcelta pirms nepilniem trim gadiem kokiem

apaugušā gruntsgabalā, kas robežojās ar golfa laukumu. Daudzo koku dēļ māja no ielas tikpat kā nebija saskatāma, bet to pašu varētu teikt arī par gandrīz visām pārējām Veiverlikrīkas mājām. Prasība pēc privātuma un norobežošanās šeit bija vitāli svarīga.

Kad līķis tika atrasts, mājas ārdurvis bijušas puspievērtas. Drošības signalizācija bijusi atslēgta. No Dafijas kundzes skapja paņemtas viņas rotaslietas, tāpat bija pazudis Dafija kunga antīko pulksteņu komplekts un divas pistoles no atvilktnes atpūtas istabā. Pazudušo priekšmetu kopējā vērtība tika lēsta ap trīsdesmit tūkstošiem dolāru.

Nāves cēlonis bija nožņaugšana. Ar tiesneša Gentrija piekrišanu Hogana kungs piegāja pie projektora, nospieda pogu, un tieši pretī zvērinātajiem uz ekrāna parādījās krāsains attēls. Tajā bija redzama uz paklāja gulošā Dafijas kundze, ģērbusies izejamās drēbēs un ar augstpapēžu kurpēm kājās, šķietami nesavainota. Hogana kungs paskaidroja, ka slepkavības dienā, kas bija ceturtdiena, viņai bijis sarunāts pusdienlaikā tikties ar savu māsu, lai kopīgi paēstu pusdienas. Acīmredzot viņa posusies iziet no mājas, kad viņai uzbruka un viņu nonāvēja. Slepkava pēc tam izstaigājis māju, paņēmis tagad pazudušos priekšmetus un aizgājis. Viņas māsa sākusi zvanīt uz Dafijas kundzes mobilo telefonu, nākamo divu stundu laikā bijuši desmit zvani, bet tad noraizējusies braukusi uz Dafiju māju un tur atradusi māsu. Atšķirībā no citām slepkavību ainām šī izskatījusies pavisam mierpilna. Tikpat labi varēja domāt, ka Dafijas kundze tikai noģībusi. Sākumā gan māsa, gan izsauktā policija

domājusi, ka nāvi izraisījusi sirdstrieka, insults vai kāds cits dabisks cēlonis. Taču, ņemot vērā mirušās vecumu, labo veselības stāvokli un to, ka viņa nekad netika lietojusi narkotikas, drīz vien radās aizdomas.

Patieso nāves cēloni atklāja līķa sekcija. Cilvēks, kas noslepkavoja Dafijas kundzi, sagrābis viņu no mugurpuses un spēcīgi uzspiedis uz miega artērijas. Hogana kungs pielika pirkstus pats sev pie miega artērijas kakla labajā pusē. “Desmit sekunžu ilgs spēcīgs spiediens tieši īstajā vietā, un cilvēks zaudē samaņu,” viņš teica un neatlaida pirkstus, kamēr visi gaidīja, vai viņš pats nenogāzīsies uz grīdas klātesošo acu priekšā. Viņš nenogāzās, bet turpināja runāt. “Kad Dafijas kundze zaudēja samaņu, slepkava turpināja spiest arvien stingrāk, un pēc sešdesmit sekundēm upuris jau bija miris. Nav nekādu pazīmju, ka būtu norisinājusies cīņa, ne nolauztu nagu, ne skrāpējumu, it nekā. Kāpēc? Tāpēc, ka Dafijas kundze pazina vīrieti, kurš viņu nogalināja.”

Hogana kungs teatrāli pagriezās un bargi uzlūkoja Dafija kungu, kurš sēdēja starp Klifordu Nensu un vēl vienu aizstāvības advokātu.

“Viņa to pazina, jo bija ar viņu precējusies.”

Iestājās ilga, smaga pauze, jo tagad visi lūkojās uz Dafija kungu. Teo no savas vietas redzēja viņa pakausi. Šajā brīdī viņam ļoti gribējās redzēt šā vīra seju.

Hogana kungs turpināja: “Slepkavam bija iespējams tik tuvu piekļūt, jo viņa tam uzticējās.”

Hogana kungs palika stāvam pie projektora un demonstrēja vēl vairākas fotogrāfijas, sniegdams skatītājiem pilnīgu notikuma vietas ainu mājas iekšieni,

galvenās ārdurvis, mājas sētas durvis, nelielo attālumu līdz golfa laukumam. Viņš parādīja ari iebrauktuvi Veiverlikrikā ar tās masīvajiem vārtiem un sarga namiņu, un novērošanas kamerām. Viņš apgalvoja, ka ir stipri neiespējami kādam, lai cik tas būtu atjautīgs, nemanītam iekļūt šajā apsargātajā teritorijā. Protams, ja vien šis “kāds” nav vis svešinieks, bet gan šī rajona iemītnieks.

Neviens no kaimiņiem nav manījis nevienu svešu auto aizbraucam no Dafiju mājas. Neviens nav redzējis nevienu svešinieku ejam pa ielu vai skrienam prom no Dafiju mājas. Nav nekādu liecību par kaut ko neparastu. Sešu gadu laikā Veiverlikrīkā notikušas tikai divas māju aplaupīšanas. Šajā klusajā apkaimē noziegums būtu kaut kas praktiski neiedomājams.

Slepkavības dienā Dafija kungs spēlējis golfu kā allaž ceturtdienās. Kā liecina golfa kluba ēkas datorā iereģistrētais laiks, pirmo sitienu viņš izdarījis vienpadsmitos desmit priekšpusdienā. Dafija kungs spēlējis viens, kas nav uzskatāms par kaut ko neparastu, un kā parasti izmantojis personisko elektrisko golfa bagiju. Laukuma darbiniekam viņš teicis, ka plāno izspēlēt astoņpadsmit bedrītes deviņas ziemeļu un deviņas dienvidu, kas ir divi populārākie laukumi. Dafiju māja robežojas ar sesto fērveju Krika laukumā, kuru īpaši iecienījušas dāmas.

Dafija kungs bija nopietns golferis, kurš vienmēr piereģistrēja visus sitienus un nekad nekrāpās. Astoņpadsmit bedrīšu izspēle parasti prasīja kādas trīs stundas. Diena bija apmākusies, vēsa un vējaina tāda, kas vairumam ļaužu liktu atturēties no golfa spēlēšanas. Izņemot četrus cilvēkus, kas divos pāros uzsāka spēli desmitos

divdesmit, vienpadsmitos un desmit minūtēs nevienā no laukumiem nebija citu cilvēku. Vēl viena četru cilvēku grupa spēli uzsāka vienos un četrdesmit minūtēs.

Kad māsa Dafijas kundzi atrada, viņa uzreiz piezvanīja uz 911. Zvans bija reģistrēts divos četrpadsmit pēc pusdienas. Līķa sekcijā tika noteikts nāves iestāšanās mirklis apmēram vienpadsmitos un četrdesmit piecās minūtēs.

Ar asistenta palīdzību Hogana kungs uzstādīja lielu Veiverlikrikas un tās apkaimes karti. Viņš parādīja, kur atrodas golfa laukums, golfa kluba ēka, treniņlaukums, tenisa korti un citi objekti. Pēc tam viņš zvērinātajiem parādīja Dafiju mājas atrašanās vietu. Pēc apsūdzības veiktajiem testiem varēja spriest, ka sievas slepkavības brīdī Dafijs būtu varējis atrasties pie ziemeļu laukuma ceturtās vai piektās bedrītes. Braucot ar tādu pašu golfa bagiju, kāds piederēja Dafijam, no šīs vietas līdz Dafiju mājai pie sestā fērveja varēja nokļūt kādās astoņās minūtēs.

Pīters Dafijs skatījās plānā un lēni purināja galvu, it kā Hogana kungs stāstītu pēdējās muļķības. Dafijs bija četrdesmit deviņus gadus vecs, ar tumsnēju, drūmu seju un bieziem, iesirmiem matiem. Uz acīm viņam bija brilles raga ietvaros, mugurā brūns uzvalks. Itin viegli viņu varētu noturēt par vienu no juristiem.

Džeks Hogans īpaši uzsvēra to apstākli, ka Dafija kungs zinājis sieva ir mājās, iekļūšana paša mājā viņam grūtības nesagādāja, viņa rīcībā bija golfa bagijs, ar kuru līdz mājai varēja aizbraukt nedaudzās minūtēs, un apsūdzētais spēlēja golfu vienatnē, kad viss laukums

bija tikpat kā tukšs. Iespēja, ka viņu kāds būtu varējis pamanīt, bija pavisam niecīga.

“Viņš to visu bija rūpīgi izplānojis,” prokurors atkārtoja atkal un atkal.

Jau tas vien, ka slavens jurists vairākkārt apgalvo, ka Dafija kungs nogalinājis sievu, lika šai teorijai izklausīties visai ticamai. Vajag tikai kaut ko pietiekami bieži atkārtot, un ļaudis tam sāks ticēt. Skolotājs Maunta kungs vienmēr bija atbalstījis viedokli, ka nevainīguma prezumpcija mūsdienās ir tikai joks. Īstenībā iespējama ir tikai vainīguma prezumpcija. Un Teo nācās atzīt: ir grūti iedomāties, ka Dafija kungs būtu nevainīgs, vismaz prokurora runa neļāva tā domāt.

Kāpēc Dafija kungam vajadzētu sievu noslepkavot? Džeks Hogans zvērinātajiem šo jautājumu uzdeva ar tādu intonāciju, ka bija skaidri redzams prokuroram ir arī atbilde.

“Nauda, dāmas un kungi.” Ar plašu žestu viņš paņēma no galda kādu dokumentu un pavēstīja: “Šī ir dzīvības apdrošināšanas polise, kuru pirms diviem gadiem iegādājies Pīters Dafijs, apdrošinot savas sievas Mairas Dafijas dzīvību par vienu miljonu dolāru.”

Nāves klusums. Vainas smagums kļuva aizvien nospiedošāks.

Hogana kungs pārlaida acis dokumentam, turpinādams par to runāt, un šķita, ka viņš zaudē daļu no sākotnējā spara. Beidzot viņš to nosvieda atpakaļ uz galda un uzsāka diezgan saraustītu stāstījumu par apsūdzētā biznesa problēmām. Dafija kungs bija nekustamā īpašuma projektu attīstītājs, kurš daudz riskēja un daudz

ari zaudēja, un ap sievas nāves laiku viņš bija nonācis vairāku banku ciešās spīlēs. Hogana kungs solīja zvērinātajiem, ka štats pierādīs apsūdzētais ir uz bankrota robežas.

Tātad viņam bija vajadzīga nauda. Piemēram, dzīvības apdrošināšanas nauda.

Bet tas neesot vienīgais apstāklis saistībā ar slepkavības motīvu. Hogana kungs teicās pārliecināt zvērinātos, ka Dafiju laulība nav bijusi nekāda laimīgā. Viņiem bijušas problēmas, turklāt ne mazums. Vismaz divos gadījumos viņi bijuši pašķīrušies. Abi bija noalgojuši šķiršanās lietu advokātus, tomēr pieteikums par laulības šķiršanu tā arī nav ticis iesniegts.

Apkopojot visu iepriekš teikto, Hogana kungs nostājās tik cieši klāt zvērinātajiem, cik vien iespējams, un nopietni viņus uzlūkoja. “Tā bija aukstasinīga slepkavība, dāmas un kungi. Perfekti izplānota un rūpīgi īstenota. Nekādas aizķeršanās. Nekādu liecinieku, nekādu atstātu pierādījumu. Nekas, izņemot piemīlīgu, jauku sievieti, kas brutāli nožņaugta.” Hogana kungs piepeši pievēra acis, viegli piesita ar pirkstiem pie galvas un teica: “O, es kaut ko piemirsu. Aizmirsu jums pastāstīt, ka tieši pirms diviem gadiem, kad Dafija kungs nopirka dzīvības apdrošināšanas polisi, viņš golfu sāka spēlēt vienatnē. Līdz tam viņš reti spēlēja viens, un mums būs liecinieki, kas to apstiprinās. Vai tā varētu būt sagadīšanās? Viņš to bija plānojis jau divus gadus. Neuzkrītoši pieskaņojot golfa spēli sievas dienas gaitām un gaidot. Gaidot drēgnu un vējainu dienu, kad golfa laukums būs tukšs. Gaidot piemērotu brīdi, kad atjoņot mājās, novietot bagiju

iekšpagalmā, ienākt pa pagalma durvīm, uzsaukt: “Mīļā, esmu mājās!” un sagrābt viņu aiz rīkles. Pēc minūtes sieva jau bija mirusi. Viņš to bija plānojis tik ilgi, ka labi zināja, kas darāms. Viņš pievāca sievas dārglietas, savus dārgos pulksteņus un revolverus, lai policija domātu, ka notikusi laupīšana. Pēc dažām sekundēm viņš jau bija laukā pa durvīm, atpakaļ savā bagijā un gar fērveju brāzās uz ziemeļu deviņu bedrīšu laukumu, kur paņēma ceturto nūju, kā vienmēr izdarīja skaistu sitienu un vienatnē pabeidza vēl vienu golfa spēli.”

Hogana kungs apklusa. Valdīja klusums. Paņēmis piezīmju grāmatiņu, viņš atgriezās savā vietā. Bija pagājušas deviņdesmit minūtes. Tiesnesis Gentrijs pieklaudzināja ar āmuriņu un paziņoja: “Desmit minūšu pārtraukums!”

Maunta kungs sapulcināja savu klasi otrā stāva gaiteņa galā. Zēni satraukti čaloja par tikko pieredzēto. “Te jau iet daudz foršāk nekā televīzijā!” viens iesaucās.

“Labi, labi,” Maunta kungs ieteicās. “Jūs jau dzirdējāt tikai vienas puses skatījumu uz šo lietu. Un tomēr, lai jau būtu, cik no jums domā, ka Dafija kungs ir vainīgs?” Gaisā uzšāvās vismaz ducis roku. Arī Teo būtu gribējis balsot tāpat, tomēr viņš apzinājās, ka tas būtu priekšlaicīgi.

“Un kā tad ar nevainīguma prezumpciju?” Maunta kungs pavaicāja.

“Tas bija viņš, kas to izdarīja,” apņēmīgi noteica bundzinieks Darens. Vairāki citi viņam piekrita.

“Viņš ir vainīgs,” apstiprināja peldētājs Braiens. “Viņš netiks sveikā cauri.”

“Viņš to tik perfekti izplānoja.”

“Viņš to izdarīja.”

“Nu labi,” iejaucās Maunta kungs. “Parunāsim par to vēlreiz pusdienu pārtraukumā, kad būsim uzklausījuši otru pusi.”

Otra puse iesāka ar blīkšķi. Klifords Nenss nogaidīja, līdz zāle apklust, un tikai tad izgāja zvērināto ložas priekšā. Viņš bija ap sešdesmit gadu vecs, ar iesirmiem matiem, kas nosedza ausis, varenu krūškurvi, spēcīgām rokām un bezgala pašapzinīgu izturēšanos, kas varētu liecināt, ka viņš nemēdz atteikties no cīņas ne tiesas zālē, ne ārpus tās.

“Ne miņas no pierādījumiem!” viņš nodimdināja dobjā, spēcīgā balsi, kas atbalsojās zāles sienās.

“Ne miņas no pierādījumiem!” viņš nodimdināja vēlreiz, it kā kāds būtu varējis to nesaklausīt pirmajā reizē. Teo sarāvās.

“Nav nekā! Liecinieku nav. Nozieguma vietā savāktu pierādījumu nav. Nav itin nekā, izņemot šo glīti, akurāti un raiti sacerēto stāstiņu, kuru Hogana kungs pirms brīža jums cēla priekšā, taču neviens pats vārds šajā stāstā nav pierādījums. Tā ir tikai viņa izfantazētā versija par to, kas varbūt būtu varējis notikt. Varbūt Pīters Dafijs gribēja nogalināt sievu. Varbūt viņš to rūpīgi izplānoja. Varbūt viņš golfa bagijā joņoja pa tukšo golfa laukumu. Varbūt viņš piebrauca pie savas mājas īstajā brīdī, lai kļūtu par to veiksminieku, kurš pastrādājis pasaules vēsturē nepierādāmāko noziegumu. Pēc tam viņš varbūt nozaga dažus priekšmetus, atstāja parādes durvis pusvirus, joņoja

atpakaļ uz piekto bedrīti un turpināja spēli. Varbūt tā tas noticis.”

Runādams Nensa kungs bija sācis lēni soļot šurpu turpu zvērināto priekšā, soļus rūpīgi pieskaņodams vārdu ritmam.

“Patiesībā, dāmas un kungi, Hogana kungs piedāvā jums varbūtību spēli. Varbūt notika šis. Varbūt notika tas. Viņam jūsu līdzdalība spēlē vajadzīga tāpēc, ka viņam nav pierādījumu. Viņam nav nekā. Ir tikai vīrs, kurš vienatnē spēlē golfu, prātodams pats par savām darīšanām, kamēr viņa sieva abu skaistajā mājā nepilnu jūdzi nostāk tiek nogalināta.”

Viņš pārstāja soļot un piegāja zvērinātajiem klāt. Noskatījis kādu pavecāku kungu pirmajā rindā, Nensa kungs to uzlūkoja tik saprotoši, ka šķita tūlīt viņš tam uzplikšķinās pa ceļgalu. Pieklusinājis balsi, viņš piebilda: “Patiesībā mēs nemaz nevaram vainot Hogana kungu par šo varbūtību spēli. Viņam taču nav citas izvēles, jo nav jau pierādījumu. Viņam nav nekā, vien dzīva iztēle.”

Nensa kungs pagājās uz labo pusi un cieši ieskatījās acīs kādai pusmūža mājsaimniecei. “Mūsu Konstitūcija, mūsu likumi, mūsu procedūras noteikumi tie visi balstīti uz godīguma un taisnīguma idejām. Un zināt ko? Tajos absolūti nekur nav vietas nekādiem varbūt. Mūsu likumi ir skaidri. Tiesnesis Gentrijs tos vēlāk izskaidros, bet, kad viņš to darīs, lūdzu, klausieties uzmanīgi. Nevienu pašu reizi jūs nedzirdēsiet viņu izrunājam vārdu varbūt. Tas, ko jūs patiešām dzirdēsiet, būs ļoti labi zināmais, laika pārbaudi izturējušais un vecmodīgais Amerikas likums, kurš nosaka ja štats apsūdz jūs nozieguma izdarīšanā,

štatam, izmantojot visus savus resursus izmeklētājus, policiju, ekspertus, prokurorus, nozieguma vietas izpētes analītiķus, visus šos gudros un kompetentos cilvēkus jāpierāda, neatstājot pamatotas šaubas, ka jūs patiesi esat paveicis šo noziegumu.”

Nensa kungs pavirzījās pa kreisi un tagad sirsnīgi un pārliecinoši lūkojās uz sešiem zvērinātajiem, kas sēdēja otrajā rindā.

“Neatstājot pamatotas šaubas. Neatstājot pamatotas šaubas. Štatam uzlikta smaga nasta, kura, kā izskatās, šoreiz tam nav pa spēkam.”

Viņš uz brīdi apklusa, un klausītāji atvilka elpu. Piegājis pie aizstāvības galda, advokāts paņēma piezīmju grāmatiņu, taču neieskatījās tajā. Viņš bija aktieris skatuves centrā un savu tekstu zināja no galvas. Nensa kungs noklepojās un atsāka runāt atkal pilnā balsī. “Tā nu likums saka, ka Pīteram Dafijam nav jāsniedz liecības, nav jāpieaicina liecinieki savai aizstāvībai un nav nekas jāpierāda. Bet kāpēc gan? Pavisam vienkārši. Viņu aizsargā viens no mūsu uzticamākajiem un augstāk vērtētajiem sargiem nevainīguma prezumpcija.” Nensa kungs pagriezās un norādīja uz savu klientu. “Pīters Dafijs sēž šeit kā nevainīgs cilvēks, tāds pats kā jūs, tāds pats kā es.”

Advokāts atsāka lēnā gaitā soļot, tomēr visu laiku nenolaizdams skatienu no zvērināto sejām. “Tomēr Pīters Dafijs liecību sniegs. Viņš grib liecināt. Viņš to nevar vien sagaidīt. Un, kad viņš ieņems liecinieka vietu, viņš zem zvēresta sniegs liecību un teiks jums patiesību. Patiesība, dāmas un kungi, ir kaut kas pavisam cits nekā

tas stāstiņš, ko Hogana kungs nupat uzbūra. Patiesība, dāmas un kungi, ir tā, ka tajā liktenīgajā dienā Pīters Dafijs patiešām spēlēja golfu un darīja to vienatnē, jo tā viņš paradis. Reģistrs rāda, ka pirmo sitienu viņš izdarīja vienpadsmitos un desmit minūtēs, aizbrauca no pirmā mērķa savā golfa bagijā, kuru parasti tur personiskajā garāžā gluži tāpat, kā to dara vairums viņa kaimiņu. Laukumā viņš bija viens, bet sieva tajā laikā mājās posās, lai dotos uz pilsētu pusdienās. Zaglis, kāds nezināms noziedznieks, kurš joprojām ir brīvībā un, iespējams, tur arī paliks, spriežot pēc tā, kā mums te sokas, klusītēm ielavījās mājā, kļūdaini domādams, ka tā ir tukša. Signalizācija bija atslēgta, parādes durvis un pagalma puses durvis neaizslēgtas. Šajā apkaimē tas nebija un joprojām nav nekas neparasts. Negaidot zaglis ieraudzīja Mairu Dafiju, uzbruka viņai ar kailām rokām, jo ieroča viņam nebija, un tajā brīdī viņš no zagļa pārvērtās par kaut ko citu. Viņš kļuva par slepkavu.”

Nensa kungs apklusa, piegāja pie aizstāvības galda un, paņēmis ūdens glāzi, kādu brītiņu dzēra. Visi viņu vēroja. Nekā cita, ko vērot, tajā mirklī nebija.

“Un viņš taču ir brīvībā!” advokāts negaidot iesaucās, bezmaz iebļāvās. “Viņš varētu atrasties pat šeit!” viņš turpināja, ar abām rokām plaši norādīdams uz tiesas zāli. “Ja jau mēs spēlējam varbūtību spēli, varbūt viņš tiešām ir šajā zālē un vēro tiesas gaitu. Un kāpēc gan ne? No Hogana kunga un viņa ļaudīm noziedzniekam taču nekas nedraud.”

Teo pamanīja, ka vairāki zvērinātie pamet bažīgus skatienus uz publiku.

Nensa kungs mainīja tematu, sāka runāt par dzīvības apdrošināšanas polisi un apstiprināja faktu, ka Dafīja kungs to tiešām nopircis un ka viņš sievas nāves gadījumā saņems miljonu dolāru. Bet tāda pati polise nopirkta, apdrošinot arī viņa dzīvību, un vīra nāves gadījumā arī Dafijas kundze saņemtu miljonu dolāru. Viņi vienkārši bija rīkojušies tā, kā mēdz rīkoties vairums precētu pāru. Pēc tam advokāts solīja pierādīt zvērinātajiem, ka Pītera Dafija biznesa darījumi nebūt neatradās tik kritiskā stāvoldī, kā to bija apgalvojis Hogana kungs. Viņš nenoliedza, ka Dafijiem laulībā ne vienmēr gājis gludi un pāris reižu abi pat pašķīrušies, taču nekad nebija pieteikuši laulības šķiršanu. Patiesībā viņi apņēmušies tikt pāri nesaskaņām.

Maunta kungs sēdēja balkona otrajā rindā aiz saviem audzēkņiem. Šo vietu viņš bija izraudzījies ar nolūku, lai paturētu acīs visus sešpadsmit. Līdz šim visi ar interesi klausījās abu juristu runas. Kā jau varēja gaidīt, Teo bija aizrāvies krietni vairāk nekā pārējie. Zēns taču atradās tur, kur bija viņa īstā vieta.

Kad Nensa kungs savu uzstāšanos beidza, tiesnesis Gentrijs izsludināja pusdienu pārtraukumu.

6.  nodaļa

5

Klase šķērsoja Meinstrltu un devās austrumu virzienā, uz upes pusi. Maunta kungs turējās pāris soļu zēniem iepakaļ un uzjautrināts klausījās, kā viņi pārrunāja notikušo un strīdējās, lāgiem pat lietodami frāzes un vārdus, ko nupat bija dzirdējuši no juristiem.

“Šeit jānogriežas,” skolotājs teica, un grupa devās pa kreisi šaurā sānieliņā. Visi sagāja Papija kulinārijā, kas bija pazīstama ar savu liellopu gaļu un sīpolu riņķīšiem. Bija desmit minūtes pirms divpadsmitiem, un viņi bija paspējuši tieši pirms lielākā ļaužu pieplūduma. Ātri pasūtījuši ēdamo, visi sasēdās ap garu galdu pie loga.

“Nu, kurš tad bija labāks prokurors vai advokāts?” Maunta kungs pajautāja.

Kādi desmit atbildēja uzreiz, un balsis dalījās vienādi starp Džeku Hoganu un Klifordu Nensu. Lai zēniem būtu vieglāk atbildēt, viņš tos mudināja ar jautājumiem: “Kuram no juristiem tu noticēji? Kuram tu uzticētos? Kura pusē varētu nosvērties zvērinātie?”

Tad tika atnests ēdiens, un sarunas acumirklī aprāvās. “Balsosim, paceļot rokas!” skolotājs ierosināja. “Jāpiedalās visiem vienādi vai otrādi. Paceliet roku, ja domājat, ka Dafija kungs ir vainīgs.”

Tika saskaitītas desmit rokas. “Un tagad tie, kas domā, ka viņš nav vainīgs.”

Pacēlās piecas rokas. “Teo, es teicu, ka jābalso visiem.”

“Piedodiet, bet es nevaru balsot. Es uzskatu, ka viņš ir vainīgs, bet nespēju iedomāties, kā štats varēs to pierādīt. Vienīgais, ko viņiem varbūt izdotos pierādīt, būtu motīvs.”

“Varbūtību spēle, ko?” Maunta kungs teica. “Manuprāt, to viņš izmantoja efektīgi.”

“Es piekrītu Teo,” ierunājās Ārons. “Dafijs noteikti liekas vainīgs, taču prokurors pat nespēj pienācīgi aprakstīt viņa darbības nozieguma vietā. Tur tā problēma, vai ne?” “Jā, es teiktu, ka liela problēma,” Maunta kungs atsaucās.

“Un kā ar nozagtajām dārglietām, pulksteņiem un revolveriem?” pavaicāja Edvards. “Vai tos izdevās atrast? Tas nemaz netika pieminēts.”

“To es nezinu, taču ievadrunas laika ziņā tomēr tiek ierobežotas.”

“Man gan tās likās diezgan garas.”

“To mēs uzzināsim, kad sāks nopratināt lieciniekus,” Teo piebilda.

“Kurš būs pirmais liecinieks?” noprasīja Čeiss. “Neesmu redzējis liecinieku sarakstu,” Maunta kungs sacīja. “Bet parasti jau sāk ar nozieguma vietu. Droši vien pirmais būs kāds no izmeklētājiem.”

“Forši.”

“Cik ilgi mēs šodien drīkstam palikt, Maunta kungs?” “Mums jāatgriežas skolā pusčetros.”

“Un cik ilgi notiks tiesa?”

“Tiesnesim Gentrijam,” Teo teica, “patīk strādāt vismaz līdz pieciem.”

“Vai mēs nevarētu atnākt arī rīt, Maunta kungs?”

“Domāju, ka ne. Tā ir tikai vienas dienas mācību ekskursija. Jums taču ir ari citas stundas. Neviena gan nav tik aizraujoša kā manējās, bet tā jau tikai es domāju.” Piepeši ēstuve pienāca ļaužu pilna un ārpusē sāka veidoties rinda. Maunta kungs skubināja zēnus pabeigt maltīti. Bija taču zināms, ka Papijs, kulinārijas īpašnieks, mēdza uzrūkt cilvēkiem, kas pārmēru ilgi kavējās pie galdiem pēc maltītes beigām.

Klase gāja pa Meinstrītu, kura tagad mudžēja no cilvēkiem, kas steigšus devās ieturēt pusdienas. Ne viens vien biroju darbinieks ēda skvērā pie strūklakas, pie reizes baudīdams saules starus. Mūžvecais ceļu policists Pīkoks, likdams lietā svilpi un krietni novalkātos dzeltenos cimdus, regulēja satiksmi, un viņam patiesi izdevās novērst avārijas, ko par viņu varēja teikt diemžēl ne vienmēr. Tieši skolēniem priekšā no kādas ēkas iznāca grupa vīriešu tumšos uzvalkos un devās tajā pašā virzienā, kurā viņi. Maunta kungs paskaļi nočukstēja: “Skatieties, vīri, tas ir Dafija kungs ar saviem advokātiem.”

Zēni uz mirkli palēnināja soli, lai neuzskrietu virsū no ēkas iznākušajiem. Tur bija Pīters Dafijs, Klifords Nenss, divi citi advokāti ar ļoti nopietnām sejām un vēl piektais vīrs, kuru Teo tiesas zālē no rīta nebija redzējis, bet kuru labi pazina. Viņu sauca Omārs Čīps. Jurists viņš nebija, bet juristu aprindās labi zināms. Čīpa kungs bija kādreizējais federālais aģents, kuram tagad piederēja firma, kas nodarbojās ar izmeklēšanu, novērošanu un citām lietām, kādas advokātiem laiku pa laikam ir nepieciešamas. Reiz kādā laulības šķiršanas prāvā Būna kundzei ar viņu bija iznākusi nejauka vārdu divkauja, un Teo bija dzirdējis,

ka Omāru Čīpu citi raksturo kā “bruņotu slepkavnieku” un “cilvēku, kam patīk pārkāpt likumu”. Protams, šādi komentāri nebija domāti Teo ausīm, bet birojā jau varēja saklausīt daudz ko. Viņš Čīpa kungu nekad nebija saticis, toties tiesā redzējis ne vienu reizi vien. Runāja, ka Omāra Čīpa parādīšanās tiesas prāvā liecinot par apsūdzētā smago vainu.

Omārs paskatījās tieši uz Teo. Čīps bija drukns, spēcīgas miesasbūves vīrs ar lielu, apaļu, gludi skūtu galvu. Čīps centās panākt, lai viņa izskats būtu draudīgs, un tas viņam lieliski izdevās.

Viņš aizgriezās un steigšus sekoja Dafijam.

Zēni nekārtīgā grupā soļoja pa Meinstrītu, cenzdamies neatpalikt no apsūdzētā un viņa komandas. Omāra Čīpa masīvais augums no aizmugures piesedza Pīteru Dafiju, it kā kāds grasītos uz viņu šaut. Klifords Nenss stāstīja kaut ko uzjautrinošu, un vīri skaļi iesmējās.

Pīters Dafijs smējās visskaļāk. Vainīgs. Teo pašam šī pārliecība nemaz nepatika, jo neviens liecinieks vēl taču nebija liecinājis. Turklāt Teo vienmēr bija sev iegalvojis, ka tic nevainīguma prezumpcijai.

Vainīgs Teo vēlreiz domās atkārtoja. Kāpēc gan viņš nekādi nespēja paļauties uz likumu un atvēlēt Dafija kungam nevainīguma prezumpcijas priekšrocības? Kāpēc viņš nespēja ieņemt pozīciju, kāda piederētos visiem krietniem juristiem? Šīs domas viņu nomāca, ejot nopakaļ Dafija kungam un viņa advokātiem.

Šajā tiesas lietā kaut kā trūka, un, ņemot vērā līdz šim tiesā teikto, tā vien likās, ka noslēpums paliks neatrisināts.

Zēni ieņēma savas vietas balkona pirmajā rindā un sāka gaidit. Tiesnesis Gentrijs bija izsludinājis pārtraukumu līdz pulksten vieniem, un bija atlikušas vēl kādas piecpadsmit minūtes. Viņiem pienāca klāt pilnvarotais Gosets, vecais tiesu izpildītājs, un sacīja: “Teo.”

“Jā, ser?”

“Vai tā ir tava klase?”

Kas cits gan tā varētu būt sešpadsmit skolēni ar skolotāju. “Jā, ser.”

“Tiesnesis Gentrijs vēlas jūs redzēt kabinetā pie tiesas zāles. Nekavējieties, viņš ir aizņemts cilvēks.”

Teo rādija uz sevi, nespēdams izdabūt ne vārda. “Visu klasi,” Gosets teica. “Un pasteidzieties.” Nekārtīgā bariņā sekodami pilnvarotajam Gosetam, zēni metās lejup pa kāpnēm.

Kabinets pie tiesas zāles tas bija pavisam kas cits nekā tiesneša darba kabinets viņa birojā. Tas bija mulsinoši, un Teo gribēja zēniem paskaidrot atšķirību, taču pilnvarotais Gosets jau vēra vaļā durvis uz garo, koka paneļiem apdarināto telpu, pie kuras sienām karājās veci bārdainu tiesnešu portreti. Tiesnesis Gentrijs, uzvalkā un bez mantijas, piecēlās no krēsla, apmeta loku rakstāmgaldam un panācās zēniem pretī.

“Sveiks, Teo,” viņš sacīja, likdams zēnam justies mazliet neveildi. Pārējie skolnieki aiz bijības bija kā mēmi.

“Un jūs droši vien esat Maunta kungs,” tiesnesis sarokodamies teica.

“Jā, tiesnesi, un šī ir mana astotā klase, kas mācās valsts pārvaldes kursu.”

Kabinetā nebija tik daudz krēslu, lai pietiktu visiem, tāpēc tiesnesis. Gentrijs viņus uzrunāja tāpat, kājās

stāvot. “Paldies, ka atnācāt. Ir ļoti svarīgi, lai skolēni redzētu mūsu tieslietu sistēmu darbībā. Un ko jūs domājat par jau redzēto?”

Visi sešpadsmit zēni klusēja. Ko viņiem vajadzētu teikt?

Maunta kungs nāca talkā. “Viņi apbrīno tiesas darbu,” viņš sacīja. “Pusdienas ēdot, mēs to pārspriedām, vērtējām prokurora un advokāta runas, runājām par zvērinātajiem un izteicām dažādus viedokļus par vainu un nevainīgumu.”

“Nav ko piebilst. Bet advokāts un prokurors mums ir spējīgi, vai ne?”

Visas sešpadsmit galvas piekrītoši pamāja.

“Vai tas ir tiesa, ka Teo Būns mēdz sniegt juridiskas konsultācijas?”

Daži nervozi iesmējās. Teo bija gan sakautrējies, gan lepns. “Jā, taču es to daru bez maksas,” viņš teica. Vēl daži iesmējās.

“Vai ir kādi jautājumi par tiesu?” tiesnesis Gentrijs jautāja.

“Jā, ser,” ierunājās Brendons. “Televīzijā vienmēr var redzēt, ka nez no kurienes parādās kāds negaidīts liecinieks, kurš pilnībā maina prāvas gaitu. Vai var gadīties, ka arī šoreiz parādīsies kāds negaidīts liecinieks? Ja tāda nebūs, izskatās ka štatam būs grūti pierādīt apsūdzētā vainu.”

“Tas ir labs jautājums, dēls. Tomēr atbilde ir nē. Mūsu procedūras noteikumi aizliedz negaidītu liecinieku uzklausīšanu. Televīzijā rāda lielas aplamības. īstajā dzīvē jau pirms prāvas sākuma abām pusēm jāiesniedz visu paredzēto liecinieku saraksts."

“Kas būs pirmais liecinieks?” Džerviss pajautāja. “Nogalinātās māsa sieviete, kas atrada līķi. Pēc viņas liecinās slepkavības izmeklētāji. Cik ilgi jūs šodien drīkstat palikt?”

“Skolā mums jāatgriežas pusčetros,” atbildēja Maunta kungs.

“Labi. Trijos es izsludināšu pārtraukumu, un jūs varēsiet tikt projām. Vai vietas balkonā ir labas?”

“Ļoti labas, paldies.”

“Esmu devis rīkojumu pārvietot jūs lejā uz zāli. Tur izdevās izbrīvēt jums vietas. Un vēlreiz pateicos, ka interesējaties par mūsu tieslietu sistēmu. Labā valsts pārvaldīšanā tai ir liela nozīme.” Tiesnesis Gentrijs pielika punktu sarunai. Skolnieki viņam pateicās. Tiesnesis un skolotājs paspieda viens otram roku.

Pilnvarotais Gosets izvadīja skolēnus no kabineta, ieveda tiesas zālē un pa galveno eju parādīja ceļu uz otro rindu tieši aiz prokurora galda. Viņiem priekšā sēdēja abi jaunekļi, kuri pirmīt tika stādīti priekšā kā Dafijas kundzes dēli. Prokurors ar saviem palīgiem atradās tikai pāris soļu attālumā. Ejas pretējā pusē PIteram Dafijam aiz muguras tagad sēdēja Omārs, kura melno acu skatiens nemitīgi klīda pa visu zāli, it kā teju teju kādu vajadzētu nošaut. Un atkal viņš cieši paskatījās uz Teo.

Zēni nespēja vien noticēt, ka viņi no attālajām vietām pārvietoti notikumu tiešā tuvumā. Trakais zinātnieks Čeiss, kurš sēdēja cieši līdzās Teo, nočukstēja: “Teo, vai tu nospiedi kādas pogas?”

“Nē, bet mēs ar tiesnesi Gentriju esam diezgan labi paziņas.”

“Kolosāli.”

Precīzi vienos dienā tiesu izpildītājs, piecēlies kājās, skaļi noteica: “Tiesa turpina darbu. Lūdzu, palieciet sēžam.”

Parādījās tiesnesis Gentrijs, tagad jau tērpies mantijā, un ieņēma savu vietu. Paskatījies uz Džeku Hoganu, viņš sacīja: “Štats drīkst izsaukt savu pirmo liecinieku.”

Pa sāndurvīm cits tiesu izpildītājs ieveda eleganti ģērbušos sievieti, kas devās uz liecinieku vietu. Uzlikusi roku uz Bībeles, viņa zvērēja teikt tikai patiesību. Kad sieviete bija apsēdusies un mikrofons noregulēts, Hogana kungs sāka iztaujāšanu.

Sieviete bija Mairas Dafijas māsa Emīlija Grīna. Viņa bija četrdesmit četrus gadus veca, dzīvoja Stratenburgā, strādāja par fitnesa konsultanti, un slepkavības dienā viss tiešām bija noticis tā, kā savā runā Hogana kungs bija aprakstījis. Kad māsa neieradās pusdienās, nedz arī piezvanīja. Grīnas kundze sāka raizēties, bet pēc tam viņu jau bija pārņēmis liels satraukums. Viņa atkārtoti zvanījusi uz māsas mobilo telefonu un tad steigusies uz Dafiju māju Veiverlikrīkā, kur atradusi māsu mirušu guļam uz dzīvojamās istabas grīdas.

Bija manāms, vismaz Teo par to bija pārliecināts, ka Hogana kungs ar Grīnas kundzi iepriekš rūpīgi iestudējuši viņas liecību. Liecības mērķis bija apstiprināt nonāvēšanas faktu un izraisīt līdzcietību. Pēc Grīnas kundzes nopratināšanas piecēlās advokāts Klifords Nenss un paziņoja, ka viņam nekādu jautājumu lieciniecei nav. Grīnas kundze varēja iet, un viņa apsēdās pirmajā rindā blakus saviem māsasdēliem tieši priekšā Maunta kunga skolēniem.

Nākamais liecinieks bija detektīvs Krouns no slepkavību izmeklēšanas nodaļas. Izmantojot lielo ekrānu un projektoru, viņš ar Džeka Hogana palīdzību parādīja Dafiju māju, tās apkārtni un nozieguma vietu. Tika norādīts uz vairākiem nozīmīgiem faktiem, kaut gan zvērinātajiem tie bija zināmi jau no iepriekš teiktā. Parādes durvis bijušas atvērtas, bet sētas puses durvis un durvis uz iekšpagalmu nav bijušas aizslēgtas. Drošības signalizācija nav bijusi iedarbināta.

Tika pieminēti arī daži jauni fakti. Visā mājā atrasti Dafija kunga, Dafijas kundzes un viņu mājkalpotājas pirkstu nospiedumi, bet to jau varēja sagaidīt. Nekādi citi pirkstu nospiedumi nav tikuši konstatēti ne uz durvju rokturiem, ne palodzēm, ne telefoniem, ne atvilktnēm, ne dārglietu lādītes, ne arī uz antīkās sarkankoka kārbas, kurā Dafija kungs turēja savus vērtīgos pulksteņus. To varēja izskaidrot divējādi vai nu zaglis un slepkava darbojies ar cimdiem rokās un visus nospiedumus rūpīgi noslaucījis, vai arī slepkava ir Dafija kungs vai mājkalpotāja. Slepkavības dienā mājkalpotājai bijusi brīvdiena, kuru viņa pavadījusi kopā ar savu vīru ārpus pilsētas.

Dārglietu, revolveru un pulksteņu zaglis bija arī atrāvis vaļā vairākas citas atvilktnes un skapīšus un to saturu izgāzis uz grīdas. Detektīvs Krouns, kuru bija diezgan garlaicīgi klausīties, metodiski citu pēc citas rādīja fotogrāfijas, kurās bija redzams zagļa un slepkavas radītais haoss.

Nupat tiesas gaita kļuva mokoši vienmuļa. Maunta kungs pamanīja, ka vairāki zēni sākuši nemierīgi grozīties. No zvērinātajiem dažs izskatījās pavisam miegains.

Precīzi trijos pēcpusdienā tiesnesis Gentrijs pieklaudzināja ar āmuriņu un izsludināja piecpadsmit minūšu pārtraukumu. Zāle strauji iztukšojās. Pārtraukums bija vajadzīgs visiem. Teo ar draugiem izgāja no tiesas nama, sakāpa dzeltenajā skolas autobusā un jau pēc desmit minūtēm bija atpakaļ skolā tieši uz mājās laišanas bridi.

Pirms pusstundas atstājis tiesas namu, Teo jau bija tur atpakaļ. Viņš uzjoza pa kāpnēm trešajā stāvā. No Finmoru kara tur nebija ne vēsts neviena jurista gaiteni, ne miņas no Eiprilas. Iepriekšējā vakarā viņa nebija atbildējusi uz Teo e-pasta vēstulēm un nebija ari neko ierakstījusi savā Facebook lapā. Vecāki Eiprilai neļāva iegādāties mobilo telefonu, tāpēc Teo viņai nevarēja nosūtīt īsziņas. Bet tas nebija nekas neparasts gandrīz pusei no astotklasniekiem mobilo telefonu nebija.

Teo steidzās lejā uz otro stāvu un, pilnvarotā Goseta aizdomu pilnā skatiena pavadīts, iegāja tiesas zālē un atrada brīvu vietu trešajā rindā aiz aizstāvības galda. Apsūdzētais Dafija kungs sēdēja ne vairāk kā divdesmit pēdu attālumā no Teo. Varēja dzirdēt, kā advokāti ar viņu sačukstas. Arī Omārs Čīps bija kopā ar viņiem. Viņš pamanīja Teo, kad zēns apsēdās. Pateicoties aģenta pieredzei, Omārs bija acīgs un spēja pamanīt jebkādu kustību, taču viņš to darīja uzsvērti nevērīgi, it kā viņu tas nemaz neinteresētu.

Pašlaik liecību sniedza ārsts, kurš bija veicis līķa sekciju. Viņš rādīja zvērinātajiem lielu krāsainu cilvēka ķermeņa augšdaļas shematisku attēlu, īpašu vērību veltot kakla zonai. Teo uzmanīgāk vēroja Klifordu Nensu nekā liecinieku. Viņš redzēja, ka advokāts uzmanīgi klausās

un kaut ko pieraksta, laiku pa laikam uzmezdams skatienu zvērinātajiem. Šķita, tiesas zālē viņam nekas nepaslīd garām nepamanīts. Kliforda Nensa izturēšanās bija nepiespiesta un pašpārliecināta, bet bija redzams, ka šis vīrs gatavs uzbrukt, ja būs nepieciešams.

Viņa jautājumi lieciniekam bija neizvērsti un neko jaunu nesniedza. Līdz šim Nensa kungam nekādu iebilžu apsūdzības puses lieciniekiem nebija. Kauja sāksies vēlāk.

Pulksten piecos pēcpusdienā tiesnesis Gentrijs šīsdienas tiesas sēdi beidza. Pirms atļaut zvērinātajiem iet, viņš tos atkal brīdināja, lai lietu ne ar vienu neapspriež. Kad zvērinātie izgāja, zāli pameta arī skatītāji. Teo vēl kavējās, vērodams, kā juristi savāc dokumentu mapes un grāmatas, saliek tās portfeļos, savā starpā klusināti sarunādamies. Vārdi tika pārmīti pāri ejai. Džeks Hogans kaut ko sacīja Klifordam Nensam, un abi iesmējās. Viņiem pievienojās arī pārējie juristi, un kāds ieminējās: “Kā būtu ar vienu mēriņu?”

Vienu brīdi pretinieki, bet jau nākamajā veci čomi. Teo to bija ievērojis jau agrāk. Māte to centās izskaidrot ar faktu, ka viņi tikai dara darbu, par ko viņiem maksā, un, lai šo darbu paveiktu, kā nākas, personiskās simpātijas un antipātijas jāatstāj aiz durvīm. īsti profesionāļi, kā viņa apgalvoja, nekad nezaudējot savaldību un neizrādot aizvainojumu.

Aiks gan mēdza teikt, ka tās ir pilnīgas muļķības. Vairumu no pilsētas juristiem viņš nevarēja ciest ne acu galā.

Omārs Čīps gan nesmējās, un viņš arī netika aicināts iedzert kopā ar pretiniekiem. Viņš un Pīters Dafijs ātrā solī izgāja pa sāndurvīm.

7.  nodaļa

Otrdiena tas nozīmēja, ka vakariņots tiks zupas virtuvē. Nevarēja teikt, ka tā būtu vissliktākā maltīte nedēļā. Sliktāk mēdza būt svētdienas vakaros, kad mamma sasparojās pati izcept vistu. Bet arī zupas virtuves ēdiens diez kas nebija.

Zupas virtuve tas bija tikai tāds nosaukums. Tā nemaz nebija virtuve, un arī zupas tur pasniedza pavisam reti. Tā bija liela ēdamzāle pārbūvētas baznīcas pagrabstāvā, kur pulcējās bezpajumtnieki, lai paēstu un pārnakšņotu. Ēdienu gatavoja brīvprātīgie, un parasti tika piedāvātas sviestmaizes, kartupeļu čipsi, augļi un cepumi.

“Pārtika no iepirkumu maisiņa,” tā to dēvēja Teo mamma. Ne visai veselīga.

Teo bija dzirdējis, ka Stratenburgā esot ap trīssimt bezpajumtnieku. Viņus varēja redzēt ubagojam vai guļam uz soliem Meinstrītā. Bezpajumtniekus varēja ieraudzīt arī atkritumu izgāztuvēs meklējam ko ēdamu. Pilsētniekus satrauca gan šo ļaužu lielais skaits, gan arī tas, ka patversmēs bija par maz guļvietu. Pilsētas dome diskutēja par šo problēmu vai katru nedēļu.

Arī Būnas kundze par viņiem bija noraizējusies. īpaši viņu uztrauca mātes bezpajumtnieces, tāpēc Būnas kundze uzsāka palīdzības programmu sadzīves vardarbības

upuriem sievietēm, kas bija piekautas un iebiedētas, sievietēm, kam nebija, kur dzīvot, kam nebija neviena, uz ko paļauties, sievietēm ar bērniem, kam bija vajadzīga palīdzība un kas nezināja, kur to meklēt. Būnas kundze kopā ar vēl dažām pilsētas juristēm bija uzsākušas juridiskas palīdzības sniegšanu šīm sievietēm.

Tā nu katru otrdienas vakaru Būnu ģimene no sava biroja devās uz pāris kvartālu attālumā esošo Hailendstrītas patversmi, kur pavadīja trīs stundas kopā ar dzīves pabērniem. Būni piedalījās ēdiena izsniegšanā kādam simtam ļaužu, kas šeit uzturējās, un pēc tam arī paši ātri kaut ko uzkoda.

Lai gan tas nebija domāts Teo ausīm, viņš tomēr bija dzirdējis vecākus pārspriežam, vai nevajadzētu ikmēneša ziedojumu patversmei palielināt no divsimt dolāriem līdz trīs simtiem. Vecāki nebija nekādi bagātnieki. Teo draugi viņu uzskatīja par pārtikušu, jo abi vecāki taču bija juristi, taču patiesībā viņi darbojās jomās, kas nebija necik ienesīgas. Ģimene dzīvoja pieticīgi un krāja naudu Teo izglītībai nākotnē. Taču viņiem sagādāja prieku būt devīgiem pret tiem, kam dzīvē nebija paveicies.

Pēc vakariņām Būna kungs ēdamistabas tālākajā galā iekārtoja tādu kā improvizētu biroju, un vairāki bezpajumtnieki virzījās turp. Viņš palīdzēja risināt problēmas, kas saistījās ar izlikšanu no dzīvesvietas, nesaņemtiem pārtikas taloniem vai atteikumiem sniegt medicīnisko palīdzību. Bieži vien viņš mēdza teikt, ka tie esot viņa labākie klienti. Bezpajumtnieki bija maksātnespējīgi, tāpēc nevajadzēja lauzīt galvu par samaksu. Taču šie ļaudis bija ļoti pateicīgi par visu, ko Būna kungs viņu

labā darīja. Savukārt viņam sagādāja prieku sarunas ar šiem cilvēkiem.

Būnas kundze savas klientes pieņēma mazā istabiņā augšstāvā, jo viņu problēmas nebija paredzētas svešām ausīm. Pirmā padoma lūdzēja bija kāda sieviete ar diviem maziem bērniem, bez darba, bez naudas, un patversme bija vienīgā vieta, kur viņiem pārnakšņot.

Teo pienākums bija palīdzēt patversmē mītošajiem bērniem ar mājasdarbiem. Tikai nedaudzām ģimenēm bija atļauts patversmē uzturēties visus divpadsmit mēnešus un tas bija ilgākais pieļaujamais termiņš Hailendstrītā. Pēc gada vajadzēja izvākties. Vairums tiešām atrada darbu un mitekli, taču tas prasīja laiku. Kamēr šie cilvēki dzīvoja patversmē, pret viņiem attieksme bija kā pret visiem citiem Stratenburgas iedzīvotājiem. Viņiem tika nodrošināts uzturs, apģērbs un medicīniskā palīdzība. Dažiem bija darbs, citi to meklēja. Baznīcas viņus aicināja uz dievkalpojumiem.

Patversmes iemītnieku bērni apmeklēja vietējās skolas. Vakaros patversmē ieradās brīvprātīgie no baznīcas un palīdzēja bērniem gatavot mājasdarbus. Teo pienākums bija katru otrdienu mācīt angļu valodu diviem otrklasniekiem Hektoram un Ritai, bet viņu brālim palīdzēt algebrā. Šie bērni bija no Salvadoras. Viņu tēvs mīklainos apstākļos bija pazudis, atstājot ģimeni bez pajumtes. Policija bija atradusi viņus kopā ar māti mitināmies zem tilta.

Kā vienmēr Hektoru un Ritu sajūsmināja Teo ierašanās, un viņi burtiski lipa tam klāt, kamēr viņš steigā beidza ēst savu sviestmaizi. Tad visi trīs pa koridoru devās uz palielu istabu, kur notika mācības.

“Spāniski ne vārda,” Teo kā vienmēr piekodināja. “Tikai angliski.”

Abu panākumi angļu valodā bija pārsteidzoši. Katru dienu viņi to apguva skolā un apmācīja arī māti. Atraduši brīvu galdu istabas stūrī, viņi apsēdās, un Teo sāka lasīt priekšā bilžu grāmatu par vardi, kas apmaldījusies jūrā.

Būnas kundze bija dēlu pārliecinājusi sākt mācīties spāņu valodu jau no ceturtās klases, kolīdz tas tika piedāvāts. Kad skolā mācītais sāka likties daudz par vieglu, viņa noalgoja privātskolotāju, kurš divreiz nedēļā ieradās juridiskajā birojā un mācīja Teo krietni nopietnāk. Pateicoties mātes neatlaidībai un madame Monikas iedvesmojošajam paraugam, Teo spāņu valodu apguva itin straujā tempā.

Teo nolasīja priekšā vienu lappusi, pēc tam to lasīja Rita, visbeidzot Hektors. Teo laboja viņu pieļautās kļūdas un tad lasīja tālāk. Istabā valdīja pamatīgs troksnis, jo mājasdarbus pildīja pārdesmit dažāda vecuma bērnu.

Dvīņiem bija lielāks brālis Hulio, kurš mācījās septītajā klasē un kuru Teo šad tad manīja skolas rotaļlaukumā. Hulio bija ārkārtīgi kautrīgs, bikls un neveikls. Būnas kundze prātoja, ka zēnam lielu garīgu traumu droši vien sagādājusi tēva negaidītā pazušana svešā zemē, kur nav neviena, kam lūgt palīdzību.

Ja kāds uzvedās un rīkojās neparasti, viņa vienmēr tam meklēja kādu izskaidrojumu.

Kad Teo ar Ritu un Hektoru bija pieveikuši jau otru bilžu grāmatiņu, viņiem pievienojās Hulio un apsēdās pie galda.

“Kas jauns?” apvaicājās Teo.

Hulio pasmaidīja un novērsa skatienu.

“Izlasīsim vēl vienu grāmatiņu,” pieprasīja Hektors.

“Mazliet vēlāk.”

“Es kaut ko nesaprotu algebrā,” Hulio ierunājās. “Vai varēsi palīdzēt?”

“Viņš tagad ir ar mums,” brālim kareivīgi uzsauca Rita.

Teo no plaukta paņēma divas grāmatas un nolika Hektoram un Ritai priekšā. Tad viņš sadabūja divas papīra lapas un divus zīmuļus. “Izlasiet šīs grāmatas,” viņš teica. “Skaļi izrunājiet katru vārdu, ko lasāt. Kad ieraudzīsiet kādu vārdu, ko nesaprotat, pierakstiet to. Sarunāts?”

Dvīņi steigšus ķērās pie grāmatiņām, it kā šeit notiktu sacensības.

Teo un Hulio drīz vien jau bija iegrimuši algebras pasaulē.

Desmitos vakarā Būnu ģimene mājās sēdēja televizora priekšā. Suns Tiesnesis gulēja uz dīvāna, galvu ielicis Teo klēpī. Dafija slepkavības lieta bija vienīgā jaunā ziņa Stratenburgā, un abas vietējās televīzijas par to vien runāja. Tika rādīts videomateriāls, kurā bija redzams, kā Pīters Dafijs ienāk tiesas namā, advokātu un viņu palīgu, tāpat ari citu tumšos uzvalkos ģērbtu nopietnu vīru pavadīts. Citā sižetā bija redzama Dafiju māja pie Veiverlikrīkas golfa laukuma sestā fērveja. Reportieris pie tiesas nama ieejas informēja par līdz šim uzklausītajām liecībām. Tiesnesis Gentrijs bija izsludinājis aizliegumu prāvā iesaistītajiem juristiem, policistiem un lieciniekiem sniegt jebkādas ziņas vai savu viedokli par notiekošo.

Tiesnesis tāpat bija aizliedzis tiesas zālē filmēt, tāpēc reportieriem nācās palikt ārpusē.

Teo ne par ko citu nespēja runāt, un vecāki piekrita viņa aizdomām, ka PIters Dafijs ir vainīgs. Taču to pierādīt droši vien būs tikpat kā neiespējami.

Reklāmas pauzes laikā Teo pāris reižu noklepojās. Kad vecāki tam nepievērsa nekādu uzmanību, viņš ieklepojās jau stiprāk un ieminējās: “Kakls sāk sāpēt.”

“Tu izskaties tāds pabāls,” tēvs teica. “Vai tik nebūsi saaukstējies?”

“Necik labi nejūtos.”

“Vai acis nesūrst?” tēvs pavaicāja.

“Sūrst gan.”

“Galva nesāp?”

“Sāp, bet ne stipri.”

“Vai šķaudi arī? Deguns tek?”

“Kad tas viss sākās?” jautāja mamma.

“Liekas, ka esi pavisam slims,” tēvs turpināja. “Vai tev rīt nevajadzētu palikt mājās, lai to briesmīgo infekciju neizplatītu tālāk? Varbūt vēl labāk būtu, ja tu ietu uz tiesu skatīties Dafija prāvu? Kā tu domā, mamm?”

“Viss skaidrs,” viņa atbildēja. “Pēkšņas saslimšanas gadījums.”

“Jā, viens to tiem divdesmit četru stundu ilgajiem savārgumiem, kas brīnumainā kārtā pāriet tieši tajā mirklī, kad skolā beidzas pēdējā stunda,” tēvs noteica.

“Es tiešām nejūtos labi,” Teo sacīja, gan saprazdams, ka atmaskots, tomēr joprojām mēģinot palikt pie sava.

“Iedzer aspirīnu un varbūt arī klepus zāles,” tēvs piebilda. Vudss Būns pavisam reti apmeklēja ārstu un bija

pārliecināts, ka vairums cilvēku tērē pārāk daudz naudas zālēm.

“Vai vari noklepoties vēlreiz, Teo?” māte pavaicāja. Kā jau mamma, viņa tomēr bija drusku līdzcietīgāka, pastāvot iespējai, ka dēls saslimis. Patiesībā šī nebija pirmā reize, kad Teo tēloja slimu, un parasti tas notika gadījumos, kad viņam bija darāms kas labāks par skolā iešanu.

Tēvs sāka smieties. “Tas nu gan bija visai neizdevies mēģinājums. Citreiz tev sanācis ticamāk.”

“Bet varbūt esmu tuvu nāvei,” Teo turējās pretī, pūlēdamies apvaldīt smieklus.

“Varbūt, bet ne šoreiz,” tēvs sacīja. “Un, ja rīt tu parādīsies tiesas zālē, tiesnesis Gentrijs liks tevi arestēt par skolas kavēšanu.”

“Vai tev nav padomā kāds labs advokāts?” Teo blieza pretī. Māte sāka smieties, līdz beidzot arī tēvs šajā jautājumā saskatīja humoru.

“Ej gulēt,” viņš strupi noteica.

Teo, cietis sakāvi, klumpačoja augšup pa kāpnēm, un suns vilkās viņam nopakaļ. Ielicies gultā, Teo atvēra klēpjdatoru un pārbaudīja, vai nav kāda ziņa no Eiprilas. Zēns jutās atvieglots, kad viņa atbildēja.

APRILNPARIS: Sveiks, Teo! Kā iet?

TBOONEESQ: Labi. Kur tu esi?

APRILNPARIS: Mājās, augšā savā istabā aiz slēgtām durvīm.

TBOONEESQ: Kur ir tava mamma?

APRILNPARIS: Lejā. Mēs nesarunājamies.

TBOONEESQ: Vai uz skolu tiki?

APRILNPARIS: Nē, tiesa ievilkās līdz pusdienlaikam. Laime, ka beidzot tā ir cauri.

TBOONEESQ: Kā tev gāja ar liecināšanu?

APRILNPARIS: Briesmīgi. Teo, es raudāju. Nekādi nespēju pārstāt. Es teicu tiesnesim, ka negribu dzīvot ne pie mātes, ne tēva. Viņas advokāts man visu ko jautāja. Tēva advokāts arī uzdeva jautājumus. Tas bija šausmīgi.

TBOONEESQ: Man tevis žēl.

APRILNPARIS: Nevaru saprast, kāpēc tu tā gribi kļūt par advokātu.

TBOONEESQ: Lai palīdzētu cilvēkiem tādiem kā tu. Tāpēc. Tas ir jādara labiem advokātiem. Vai tiesnesis tev patika?

APRILNPARIS: Man tur neviens nepatika.

TBOONEESQ: Mana mamma saka, ka viņš esot labs. Vai viņš jau pieņēma lēmumu par tavu aizbildnību?

APRILNPARIS: Nē. Viņš teica, ka tas notikšot pēc pāris dienām. Pagaidām esmu pie mātes, un viņas advokāts domā, ka tā arī paliks.

TBOONEESQ: Droši vien. Vai rīt skolā būsi?

APRILNPARIS: Kā tad, taču veselu nedēļu ne pirksta neesmu piedūrusi mājasdarbiem.

TBOONEESQ: Nu tad līdz rītdienai.

APRILNPARIS: Paldies, Teo.

Pagāja stunda, bet Teo vēl joprojām bija nomodā, domādams gan par Eiprilu, gan Dafija slepkavības lietu.

8.  nodaļa

5

Hulio viņu gaidīja. Teo nobremzēja riteni pie velosipēdu statīva skolas priekšā un uzsauca: “Hola, Hulio! Buenos dias.”

“Hola, Teo!”

Teo aplika ķēdi ap priekšējo riteni un noklikšķināja atslēgu. Ņemšanās ar ķēdi bija kaitinoša. Vēl pirms gada velosipēdi Stratenburgā bija drošībā. Nevienam nenāca ne prātā tos pieķēdēt. Tad divriteņi sāka pazust. Un zuda joprojām, tāpēc vecāki pieprasīja, lai tos pieslēdz.

“Paldies, ka vakar palīdzēji,” Hulio teica. Angliski viņš runāja gluži labi, tikai ar jūtamu akcentu. Jau tas vien, ka biklais Hulio bija pats tuvojies Teo šeit, pie skolas, un aicinājis uz sarunu, pēc Teo domām, bija liels solis uz priekšu.

“Nekādu problēmu. Vienmēr gatavs palīdzēt.”

Hulio paskatījās apkārt. Pie skolas durvīm drūzmējās skolēni, kas nupat bija izkāpuši no autobusiem. “Tu laikam labi pārzini likumus, vai ne, Teo?”

“Nūja, man abi vecāki taču ir juristi.”

“Zini par policiju, tiesām un tā tālāk?”

Teo paraustīja plecus. Viņš nekad netika noliedzis, ka likumu jomā viņa zināšanas ir vērā ņemamas. “Es tur saprotu krietni daudz,” viņš atzina. “Kāpēc tu prasi?”

“Par to lielo tiesas prāvu. Dafijs tā laikam viņu sauc?” “Jā, viņš tiek tiesāts par slepkavību. Un lieta tiešām ir no lielajām.”

“Vai varam par to parunāties?”

“Noteikti,” atteica Teo. “Bet vai drīkst jautāt kāpēc?” “Varbūt es kaut ko zinu.”

Teo ieskatījās Hulio acīs, bet viņš ātri novērsa skatienu, kā nožēlodams, ka sācis runāt. Skolas uzraugs uzsauca, lai skolēni beidz pļāpāt un iet iekšā. Teo un Hulio devās uz durvīm.

“Pusdienu starpbrīdī es tevi uzmeklēšu,” Teo apsolīja. “Sarunāts. Paldies.”

“Nav par ko.”

It kā ar līdzšinējām domām Dafija prāvas sakarā vēl būtu par maz, nu Teo nācās par to prātot vēl vairāk. Daudz vairāk. Ko gan par Mairas Dafijas noslepkavošanu varētu zināt divpadsmitgadīgs bezpajumtnieks no Salvadoras?

It neko. Tā nosprieda Teo, soļodams uz savu klasi. Padevis labrītu Maunta kungam, viņš izkravāja mugursomu. Teo jutās pavisam nelaimīgs. Tiesas prāva visnopietnākā visā Stratenburgas vēsturē atsāksies pēc pusstundas, bet Teo tur nebūs. Nu nav un nav pasaulē taisnības.

Rīta starpbrīža laikā Teo aizgāja uz bibliotēku un paslēpās vienā no lasītāju kabīnēm. Izņēmis no somas klēpjdatoru, viņš ķērās pie darba.

Dafija prāvai norīkotā tiesas stenogrāfiste bija Finnijas kundze. Kā Teo bija ne vienu reizi vien dzirdējis, viņa skaitījās vislabākā. Viņa kā vienmēr sēdēja savā vietā

tieši tiesneša paaugstinājuma priekšā līdzās liecinieku vietai. Tā bija vislabākā vieta visā zālē, un tādai tai vajadzēja būt. Finnijas kundzes uzdevums taču bija fiksēt ikvienu vārdu, ko izsaka tiesnesis, prokurors, advokāti, liecinieki un zvērinātie. Izmantojot stenogrāfa aparātu, Finnijas kundze spēja fiksēt 250 vārdu minūtē.

Vecajos laikos, kā Būnas kundze bija stāstījusi, tiesas stenogrāfistes rakstīja stenogrammas ar roku, izmantojot simbolus, kodus, saīsinājumus un citus paņēmienus, lai runas gaitā pagūtu piefiksēt teikto. Pēc tiesas sēdes viņas stenogrammu atšifrēja un pārrakstīja ar rakstāmmašīnu. Tas bija sarežģīts darbs, kura paveikšanai nācās patērēt dienas, nedēļas un dažkārt pat mēnešus.

Turpretī tagad jauno tehnoloģiju dēļ šis darbs kļuvis daudz vieglāks. Turklāt tas deva iespēju lasīt tūlītēju tiesas zālē notiekošā pierakstu. Tiesas zālē atradās vismaz četri datori viens uz tiesneša Gentrija galda, viens prokuroram, viens aizstāvībai un viens tiesas ierēdnim. Finnijas kundze piefiksēja ik vārdu, teksts acumirklī tika atšifrēts, formatēts un pieejams tīklā, uzreiz izlasāms visos četros datoros.

Tiesas sēdēs bieži mēdza izraisīties diskusijas par to, ko liecinieks ir vai nav teicis. Senāk tādos gadījumos nācās izsludināt pārtraukumu, kura laikā nabaga stenogrāfiste šķirstīja savus pierakstus, sameklēja konkrēto vietu un nolasīja piefiksēto. Tagad, protams, pieraksts tika veikts vienlaikus ar runāto un bija daudz precīzāks.

Finnijas kundzes kabinets atradās trešajā stāvā, un tajā strādāja vēl vairākas citas stenogrāfistes. Datorprogrammu, ar kuru viņas strādāja, sauca Veritas. Teo

jau senāk tajā bija dažkārt ielauzies, ja vēlējās uzzināt, kas tiesā noticis.

Tā nebija īpaši droša sistēma, jo informācija tik un tā bija pieejama atklātā tiesas sēdē. Ikviens taču drīkstēja ienākt tiesas zālē un vērot prāvas gaitu. Ikviens, izņemot tos, kas bija spiesti ievērot vidusskolas disciplīnu. Ja jau Teo nevarēja tur būt klāt, tad taču viņam kaut kā bija jāuzzina par jaunumiem.

Neko daudz jau Teo nebija palaidis garām. Otrajā dienā pirmais bija liecinājis apsardzes dienesta darbinieks, kurš apkalpoja Veiverlikrīkas galvenos iebraucamos vārtus. Vārti bija divi galvenie un dienvidpuses. Pie abiem bija sargu mājiņas, kurās augu diennakti dežurēja vismaz viens bruņots un formastērpā ģērbies sargs. Pie abiem vārtiem bija vairākas novērošanas kameras. Izmantojot videoierakstus, apsardzes darbinieks liecināja, ka slepkavības dienā Dafija kungs, pareizāk sakot, viņa auto, bija izbraucis pa galvenajiem vārtiem sešos četrdesmit astoņās minūtēs no rīta un atgriezies desmitos un divdesmit divās minūtēs.

Ieraksti apliecināja, ka sievas slepkavības laikā Dafija kunga auto atradies mājās. Tas neko jaunu nedeva, jo šis fakts bija atzīts iepriekš. Dafija kungs bija aizbraucis uz darbu, atgriezies, novietojis auto, iesēdies golfa bagijā un atkal aizbraucis, atstājot mājās sievu vēl dzīvu.

Ir nu gan nicīgi nodomāja Teo. Viņš paskatījās pulkstenī. Līdz starpbrīža beigām vēl piecas minūtes.

Apsūdzības puse bija uzskaitījusi un aprakstījusi ikvienu transportlīdzekli, kas torīt bija iebraucis Veiverlikrlkas teritorijā. Santehniķu brigādes auto bija braucis

uz kādu no mājām. Uz citu māju bija devies grīdas licēju auto. Un tā joprojām. Šķita, ka apsūdzība centās uzskaitīt visus svešiniekus, kas tajā rītā bija iebraukuši Veiverlikrīkā.

Un ko tas dod? Varbūt Džeks Hogans tādējādi centās pierādīt, ka slepkavības brīdī Veiverlikrīkā neatradās neviens transportlīdzeklis un neviens cilvēks bez dokumentēta pamatojuma. Tādu iespēju Teo pieļāva.

Viņš nosprieda, ka garām palaistā prāvas daļa bijusi visai neinteresanta. Izslēdzis datoru, Teo aizsteidzās uz klasi.

Kafetērijā Hulio nebija. Teo ātri paēda un devās viņu meklēt. Ziņkārība viņam nedeva mieru. Jo vairāk laika pagāja, jo stiprāk viņam gribējās noskaidrot, ko gan Hulio varētu zināt. Viņš iztaujāja dažus septītklasniekus. Nevienam nebija ne jausmas, kur Hulio palicis.

Teo atgriezās bibliotēkā un apsēdās tajā pašā lasītāju kabīnē. Ātri vien viņš ielauzās Finnijas kundzes datorprogrammā. Kā jau varēja gaidīt, tiesā bija pusdienu pārtraukums. Citādi viņš būtu izdomājis kādu iemeslu, lai pa garo starpbrīdi aizšautos uz pilsētas centru un savām acīm apskatītos, kas notiek.

Kā jau Teo nojauta, apsūdzības puse centās pierādīt, ka slepkavības laikā Veiverlikrīkā nebija atradusies neviena nedokumentēta automašīna. Tādējādi pēc Džeka Hogana teorijas slepkava nevarēja būt cilvēks, kurš ieradies bez pamatojuma un atļaujas. Jebkuru svešinieku apsardzes dienests būtu pamanījis. Slepkavam tātad bija jābūt kādam, kurš varēja iet un nākt, nepievēršot

sev uzmanību. Kādam, kas tur dzīvoja. Tādam kā Pīters Dafijs.

Šie apsūdzības pūliņi bija izsaukuši smagās artilērijas uguni no Kliforda Nensa puses, kurš visu rīta cēlienu bija klusējis. Advokātam skarbi un agresīvi iztaujājot apsūdzības liecinieku apsardzes dienesta darbinieku, tas bija spiests atzīt, ka Veiverlikrīkā ir 154 vienģimeņu mājas, 80 divģimeņu mājas, iedzīvotājiem pieder vismaz 477 transportlīdzekļi, teritorijā ir asfaltēts piebraucamais ceļš, kuru nenovēro ne kameras, ne sargi, vēl arī vismaz divi zemesceļi, kuri nemaz nav iezīmēti kartē.

Nensa kungs uzsvēra, ka Veiverlikrīkā aizņem kādus 1200 akrus, tās teritorijā ir vairāki strauti un strautiņi, daudzi dīķi, mežs, ielas, alejas, mājas, golfa laukums un ka to visu stingri uzraudzīt nav iespējams.

Apsardzes darbinieks teiktajam negribīgi piekrita.

Pēc tam viņš arī bija spiests atzīt, ka ir neiespējami zināt, kurš atradās un kurš neatradās Veiverlikrīkā slepkavības brīdī.

Teo nosprieda, ka nopratināšana bijusi lieliska. Vienīgi žēl, ka nevarēja to noklausīties pats savām ausīm.

“Ko tu dari?” Jautājums lika Teo satrūkties un vienā mirklī atsvieda viņu atpakaļ skolas realitātē. Tā bija Eiprila. Viņa zināja drauga slēptuves.

“Lasu, kas noticis tiesā.”

“Es gan ceru, ka neviena cita tiesa man vairs nebūs jāpiedzīvo.”

Teo aizvēra datoru, un abi pārcēlās pie maza galdiņa periodisko izdevumu nodaļā. Eiprilai vajadzēja izrunāties, un pusčukstus viņa izstāstīja par nepanesamo

liecināšanu tiesā, kad bariņš drūmu pieaugušo piesējušies katram viņas teiktajam vārdam.

Pēdējais zvans noskanēja pusčetros, un jau pēc divdesmit minūtēm Teo bija tiesas zālē. Tā bija daudz tukšāka nekā pirmajā dienā. Laimīgā kārtā viņš atrada brīvu vietu blakus Dženijai viņa lielajai mīlai no Ģimenes lietu tiesas biroja. Taču viņa tam uzplīkšķināja pa ceļgalu tā, it kā Teo būtu kāds amizants kucēns. Tas vienmēr Teo saērcināja.

Zvērināto loža bija tukša. Arī tiesnesis Gentrijs neatradās savā vietā. Laikam bija kāds pārtraukums. “Kas patlaban notiek?” viņš čukstus pajautāja.

“Visi juristi ir tiesneša kabinetā,” viņa saīgusi atčukstēja.

“Vai tu joprojām uzskati viņu par vainīgo?” Teo vaicāja vēl klusākā balsī.

“Jā. Un tu?”

“Nezinu.”

Tā viņi kādu brīdi sačukstējās, bet tad pamanīja kustību zālē. Tiesnesis Gentrijs bija atgriezies. Visi juristi ieņēma savas vietas. Tiesu izpildītājs devās pēc zvērinātajiem.

Nākamais apsūdzības liecinieks bija baņķieris. Džeks Hogans sāka ar to, ka pamatīgi iztaujāja baņķieri par Pīteram Dafijam izsniegtajiem kredītiem. Tika daudz runāts par finansēm, aizņēmumiem, saistību nepildīšanu, taču Teo no tā maz ko saprata. Vērojot zvērinātos, Teo nojauta, ka arī vairums no viņiem teiktajam diez ko nesekoja. Liecības sniegšana ātri vien kļuva monotona un apnicīga.

Ja iztaujāšanas mērķis bija pierādīt, ka Pīters Dafijs bija nonācis lielās naudas grūtībās, tad šis baņķieris kā liecinieks pēc Teo domām izrādījās visai draņķīgs.

Teo sprieda, ka apsūdzības pusei šī bijusi ne visai veiksmīga diena. Viņš pārlaida skatienu zālē sēdošajiem un ievēroja, ka ļaunu vēstošais Omārs Čīps šoreiz nav manāms. Taču varēja būt drošs, ka tepat kaut kur tuvumā viņš ir, visu vērodams un klausīdamies.

Baņķieris, visiem uzdzīdams miegu, turpināja runāt. Tagad Teo pagriezās atpakaļ un nopētīja balkonu. Tas bija gandrīz tukšs, jo tur sēdēja tikai viens cilvēks. Tas bija Hulio. Viņš sēdēja pirmās rindas pašā tālākajā galā, saliecies tā, ka pāri balkona apmalei bija redzama tikai galva, it kā zēns apzinātos, ka te viņam nav jāatrodas.

Teo pagriezās un atkal sāka skatīties uz liecinieku un zvērinātajiem, jautādams sev, kāpēc gan Hulio vajadzētu atrasties šeit.

Acīmredzot viņš kaut ko zināja.

Pēc pāris minūtēm Teo vēlreiz paskatījās uz balkonu. Hulio tur vairs nebija viens. Tieši zēnam aiz muguras sēdēja Omārs Čīps, bet Hulio pat nenojauta, ka tiek novērots.

9.  nodaļa

Tiesnesis Gentrijs atlaida tiesu tūlīt pēc pieciem pēcpusdienā, un lietā iesaistītos juristus iesauca savā kabinetā uz apspriedi. Teo izsteidzās ārā un lūkojās pēc Hulio, taču no viņa nebija ne miņas. Vēl pēc nedaudzām minūtēm Teo novietoja velosipēdu ģimenes biroja pagalmiņā un gāja iekšā. Elza pašlaik nokopa savu galdu, gatavodamās promiešanai.

“Nu, vai skolā gāja labi, Teo?” viņa apvaicājās, sirsnīgi uzsmaidīdama un zēnu apskaudama.

“Nemaz.”

“Kā tad tā?”

“Skola man ir apnikusi.”

“Skaidrs. Un vēl jo vairāk skola apnīk tad, kad tiesā norisinās interesanta prāva, vai ne?”

“Tā ir.”

“Pie mammas ir klients, bet tavs tēvs, kā dzirdēju, ripina golfa bumbiņas.”

“Viņam taču jātrenējas,” Teo noteica. “Uz redzi.” “Atā, mīļais. Līdz rītam.” Elza izgāja pa ārdurvīm, un Teo tās aizslēdza.

Vudss Būns savā kabinetā turēja golfa nūju un vairākas bumbiņas. Vingrināšanās notika uz veca Austrumu paklāja, kas visai maz līdzinājās golfa laukuma zālienam. Vairākas reizes dienā, kad “vajadzēja izstaipīt muguru”,

viņš ripināja bumbiņas iedomātā bedrītē. Kad viņš netrāpīja, kas gadījās biežāk nekā gribētos, bumbiņas no paklāja, vieglītēm grabēdamas, aizripoja pa grīdu. Protams, troksnis nebija tāds, kādu izraisa boulinga bumbas bumbotavā, bet dzirdams tas bija. Apakšstāva firmā visi tad zināja, ka neveiksmīgajam golferim atkal misējies.

“Sveiks, Teo,” Būna kungs uzsauca. Viņš neripināja bumbas, bet gan, atrotljis piedurknes un zobos iespraudis pīpi, sēdēja pie rakstāmgalda, kas nokrauts dokumentu kaudzēm.

“Sveiks, tēt.”

“Kā gāja skolā?”

“Ļoti labi.” Ja Teo žēlotos, no kā viņš dažreiz nespēja izvairīties, tad nāktos noklausīties veselu lekciju par to, cik svarīga ir izglītība un tā tālāk. “Pēc stundām aizgāju arī uz tiesas namu.”

“Tā jau es domāju. Vai bija kas interesants?”

Pāris minūšu viņi papļāpāja par tiesā notiekošo. Izskatījās, ka tēvu tas maz interesē, un to nu Teo nespēja saprast. Kā gan viens jurists spēja būt tik vienaldzīgs pret tik nozīmīgu notikumu pilsētiņas tieslietu sistēmā?

Iezvanījās telefons, un Būna kungs pacēla klausuli. Teo devās uz pirmo stāvu apskatīties, kas tur notiek.

Būnas kundzes palīgs Vinss strādāja aiz aizvērtām durvīm. Dorotija nekustamo īpašumu nodaļas sekretāre jau bija projām. Saklausījis, ka mātes kabinetā patlaban notiek nopietna saruna, Teo aizlavījās tālāk pa gaiteni. Nereti varēja dzirdēt, ka klientes mātes kabinetā raud. Sievietēm, kuras nomāca laulības dzīves problēmas, Būna kundzes palīdzība bija vairāk nekā vajadzīga.

Apzinoties mātes nozīmīgumu, Teo bija jāpasmaida. Viņš pats jau nu nemaz nealka kļūt par šāda veida juristu, tomēr ar mammu zēns ļoti lepojās.

Aizgājis uz savu istabiņu, viņš kādu brīdi parotaļājās un papļāpāja ar suni Tiesnesi, bet tad ķērās pie mājasdarbiem. Laiks ritēja uz priekšu, un sāka jau satumst. Sadzirdējis laukā kādu troksnīti, Tiesnesis ieņurdējās, un tūlīt pat atskanēja klauvējiens pie durvīm. Teo satrūcies pielēca kājās un paskatījās laukā. Tur stāvēja Hulio. Teo atvēra durvis.

“Vai varam šeit ārā drusku parunāties?” Hulio ieteicās, pamādams uz pagalmu.

“Protams,” Teo atsaucās un, iznācis laukā, aizvēra aiz sevis durvis. “Kas noticis?”

“Nemaz īsti nezinu.”

“Pirmīt es tevi redzēju tiesā. Kāpēc tu uz turieni gāji?” Hulio atkāpās pāris soļu no biroja ēkas, it kā tās iekšienē kāds varētu viņu noklausīties. “Teo, man vajadzīgs kāds, kam varētu kaut ko uzticēt,” viņš sacīja. “Kāds, kas kaut ko saprot no likumiem.”

“Man tu vari uzticēties,” Teo atbildēja, degdams nepacietībā izdzirdēt to, par ko lauzīja galvu visu dienu.

“Bet, ja es tev kaut ko pastāstīšu, tu nedrīksti to stāstīt nevienam citam, sarunāts?”

“Lai iet. Tomēr kāpēc tev man kaut kas jāstāsta, ja es par to nedrīkstu runāt ne ar vienu citu? Es nesaprotu.” “Man vajadzīgs padoms. Ir kāds, kam tas nepieciešams.”

“Kas ir nepieciešams?”

Hulio sabāza abas rokas bikšu kabatās. Viņa pleci nošļuka. Zēns izskatījās nobijies. Teo iedomājās Hulio

ģimeni māti, mazo brālīti un māsiņu. Kā viņi tur, patversmē, dzīvo tālu projām no dzimtās zemes, tēva pamesti. Droši vien viņi baidījās no visa.

“Vari man uzticēties, Hulio,” Teo sacīja.

“Nu labi.” Hulio, nespēdams ielūkoties Teo acīs, novērsa skatienu. “Man ir brālēns no Salvadoras. Viņš dzīvo šeit, Stratenburgā. Viņš ir vecāks par mani droši vien astoņpadsmit deviņpadsmit gadus vecs. Šeit viņš ir jau kādu gadu. Brālēns strādā golfa laukumā. Pļauj zāli, laista apmēram tādus darbus. Vai tu golfu spēlē?” “Jā.”

“Tad jau tu esi redzējis čaļus, kas tur strādā.”

“Jā.” Katru sestdienas rītu Teo kopā ar tēvu spēlēja Stratenburgas municipalitātes golfa laukumā. Vienmēr tur bija redzami daži strādnieki visbiežāk latīņamerikāņi, kā viņam tagad ienāca prātā, kas fērvejos un grīnos veica apkopšanas darbus.

“Kurā golfa laukumā?” Teo noprasīja. Apkārtnē tādu bija vismaz trīs.

“Tur, kur tika noslepkavota tā sieviete.” “Veiverlikrīkā?”

“Jā.”

Teo juta, ka krūtīs viņam savelkas tāds kā kamols. “Turpini,” viņš sacīja, lai gan nojauta lika manīt, ka šo sarunu vajadzētu tūlīt pat pārtraukt, mesties iekšā birojā un aizslēgt durvis.

“Redzi, slepkavības dienā viņš tur strādāja. Viņš ēda pusdienas. Pusdienu pārtraukums viņam ir no pusdivpadsmitiem līdz divpadsmitiem. Brālēns ļoti ilgojas pēc mājām un parasti aizlavās projām no pārējiem un ēd vienatnē. Viņš nēsā līdzi fotogrāfiju, kur redzama

mamma, tēvs un četri mazie brālīši. Ēdot viņš skatās šajā bildē. Tad viņš ir ļoti bēdīgs, bet tajā pašā laikā bilde atgādina, kāpēc viņš atrodas šeit. Katru mēnesi viņš tiem sūta naudu. Ģimene ir pavisam nabadzīga.”

“Kur viņš parasti ēd pusdienas?” Teo pajautāja, bet viņam jau bija radusies nojausma.

“Es neko daudz par golfu nezinu, tikai tik, cik viņš ir stāstījis. Fērvejs un doglegs1 vai tu zini šos nosaukumus?”

“Kā tad.”

“Nu, mans brālēns tātad sēdēja zem kokiem vienā tādā doglegā, drusku tā kā slēpdamies, jo pusdienlaiks ir vienīgais brīdis, kad viņš var būt vienatnē. Un tad viņš ieraudzīja to vīru, kurš ļoti ātri brauca golfa bagijā pa celiņu gar ferveju. Tam vīram bagija aizmugurē bija golfa nūju komplekts, taču viņš neapstājās un bumbiņas nesita. Viņš briesmīgi steidzās. Tad uzreiz tas vīrs nogriezās pa kreisi un apstādināja bagiju bruģētajā pagalmā pie mājas, kur tika nogalināta tā sieviete.”

Teo, kuram bija aizrāvusies elpa, izdvesa: “Ak kungs!” Hulio paskatījās uz viņu.

“Stāsti tālāk!” Teo skubināja.

“Tad tas vīrs izlēca no bagija, piegāja pie pagalma puses durvīm, ātri noāva golfa kurpes, atvēra durvis un iegāja mājā. Durvis nav bijušas aizslēgtas, un vīrs darbojies ātri, it kā skaidri zinātu, kas viņam darāms. Mans brālēns tobrīd daudz par to nav domājis, jo cilvēki, kas tur dzīvo, golfu spēlē vienā laidā. Taču tas, ka vīrs noāvis

1 Dogleg (angļu vai.) burtiski: suņa kāja. Šeit: ass pagrieziens ceļa posmā, ari golfa laukumā.

kurpes, gan viņam licies dīvaini. Un viņš izdarījis vel kaut ko savādu, par ko brālēns nobrīnījies.”

“Ko tad?”

“Tam vīram kreisajā rokā bijis balts cimds. Vai tā mēdz darīt?”

“Jā. Vairums golferu, kas ir labroči, kreisajā rokā uzvelk baltu cimdu.”

“Tā mans brālēns arī teica. Tātad tas vīrs kaut kur spēlējis golfu un nolēmis iegriezties savā mājā…”

"… un aizmirsis novilkt cimdu,” Teo turpināja.

“Varbūt, bet nu nāk pats dīvainākais. Pēc tam kad vīrs noāvis kurpes un nolicis tās pie durvīm, viņš no kabatas izvilcis otru cimdu un ātri uzvilcis to labajā rokā. Divi balti cimdi.”

Tagad kamols Teo krūtīs jau šķita tik liels kā futbolbumba.

“Kāpēc cilvēkam jāvelk rokās cimdi, pirms ver vaļā mājas durvis?” Hulio jautāja.

Taču Teo neatbildēja. Viņam acu priekšā rēgojās Pīters Dafijs kā viņš savu advokātu ielenkumā tur tiesas zālē bija sēdējis ar omulīgu sejas izteiksmi, pārliecināts, ka nemūžam netiks neatklāts tas, ka noziegumu pastrādājis viņš.

“Kurā fērvejā tas bija?” Teo noprasīja.

“Sestajā, Krika laukumā, lai gan nezinu, ko tas nozīmē.” Pie Dafiju mājas Teo nodomāja.

“Cik tālu atradās tavs brālēns?”

“Nezinu. Es jau tur neesmu bijis. Taču brālēns bija labi noslēpies. Kad vīrs atkal iznācis no mājas, viņš aizdomīgi paskatījies apkārt, lai pārliecinātos, ka neviens

viņu nav redzējis. To, ka mans brālēns visu redz, viņš pat nenojauta.”

“Cik ilgi tas vīrs bija iekšā mājā?”

“Necik ilgi. Es jau teicu, ka brālēnam tobrīd tas nemaz nelicies tik aizdomīgi. Viņš notiesājis savu ēdamo un skaitījis lūgšanu par savu ģimeni, kad vīrs atkal iznācis laukā. Kādu minūti viņš pastaigājis pa pagalmu, pakavējies, nopētījis fērveju visā garumā un, to visu darot, novilcis cimdus un iebāzis golfa somā. Tad viņš uzvilcis golfa kurpes, ielēcis bagijā un aizbraucis.”

“Kas notika pēc tam?”

“Divpadsmitos brālēns devies atpakaļ, lai ķertos pie darba. Pāris stundu vēlāk viņš pļāvis zāli Ziemeļu devītajā fērvejā, un tur kāds čoms viņam teicis, ka Krika laukumā kaut kas esot atgadījies, policistu esot ka biezs, jo esot notikusi ielaušanās mājā un noslepkavota kāda sieviete. Pēcpusdienā par notikušo runāja jau visā golfa laukumā, un mans brālēns noskaidroja, par kuru māju ir runa. Viņš braucis vienā no apkalpojošā personāla bagijiem un pie tās mājas ieraudzījis policistus. Tad viņš lielā steigā aizbraucis prom.”

“Vai viņš kādam par to kaut ko teica?”

Hulio aizspēra kādu akmentiņu un atkal apskatījās visapkārt. “Teo, mēs joprojām runājam par neizpaužamām lietām, vai ne?”

“Protams.”

“Redzi, mans brālēns ir nelegālais. Mammai ir dokumenti mums visiem trim, bet brālēnam tādu nav. Nākamajā dienā pēc slepkavības ieradusies policija iztaujāt visus darbiniekus. Tur strādā vēl divi puiši no Salvadoras, arī viņi ir nelegālie. Tad nu priekšnieks pavēlējis manam

brālēnam un tiem diviem puišiem pāris dienu nerādīties. Un tā viņi arī izdarīja. Jebkāda saskarsme ar policiju un brālēnu arestēs un aizsūtīs atpakaļ uz Salvadoru.” “Tātad viņš nevienam neko nav teicis?”

“Nē. Tikai man. Vienvakar viņš skatījies televīziju, un tur stāstīts par to slepkavību. Parādīta māja, un brālēns to pazinis. Parādīts arī tas vīrs, laikam viņu sauc Dafija kungs, ejam pa trotuāru. Brālēns teica viņš esot pavisam drošs, ka tam vīram ir tāda pati gaita kā tam, kuru viņš redzējis ieejam mājā.”

“Kāpēc viņš tev visu to stāstīja?”

“Tāpēc, ka esmu viņa brālēns un es eju skolā. Es māku angļu valodu, un mani dokumenti ir kārtībā. Viņš neko nesaprot no tiesu sistēmas un jautāja man par to. Teicu viņam, ka mēģināšu noskaidrot. Tāpēc esmu šeit, Teo.” “Ko tu gribi, lai es daru?”

“Pasaki, ko mums darīt. Viņš laikam varētu būt svarīgs liecinieks, vai ne?”

“Jā gan.”

“Tad ko lai mans brālēns dara?”

Lai mūk atpakaļ uz Salvadoru Teo nodomāja, bet skaļi to neteica. “Ļauj man apdomāties,” viņš sacīja, berzēdams zodu. Zobu skavas piepeši bija likušas žoklim iesāpēties. Viņš aizspēra akmentiņu un centās iztēloties vētru, kāda saceltos, ja tiesā Hulio brālēns liecinātu. “Vai par to pienāktos kāda atlīdzība?” Hulio vaicāja. “Vai tad viņš grib naudu?”

“Visi grib naudu.”

“Es īsti nezinu, bet, iespējams, ir jau par vēlu. Tiesa jau ir tikpat kā cauri.” Teo aizspēra vēl vienu akmentiņu, un abi zēni kādu brīdi pētīja savus apavus.

“Tas ir kaut kas neticams,” Teo noteica. Viņš bija tik apjucis, ka gluži vai sareiba galva. Taču labi saprata, ka viņam atrisināt šo jautājumu nav pa spēkam. Ar to būtu jānodarbojas pieaugušajiem.

Bija neiespējami dzirdēto paturēt noslēpumā.

“Nu?” Hulio atgādināja par sevi. Tagad viņš cieši raudzījās Teo sejā, gaidīdams, kādas gudrības tas paudīs. “Kur tavs brālēns dzīvo?”

“Kaut kur Kvērijā. Es pats tur neesmu bijis.”

Tā jau Teo likās. Kvērija bija pilsētas prastākais rajons, kur mitinājās nabadzīgi ļaudis. Vispār Stratenburga bija droša pilsēta, taču šad tad gadījās šaudīšanās, reizēm tvarstīja narkotiku tirgoņus, un vienmēr tas notika tieši Kvērijā.

“Vai es pats varētu parunāties ar tavu brālēnu?” Teo jautāja.

“Nezinu gan, Teo. Viņš jūtas ļoti nedrošs. Viņam ir svarīgi saglabāt darbu, lai varētu palīdzēt ģimenei.” “Saprotu. Tomēr man vajag noskaidrot visus faktus, pirms varu izlemt, ko darīt. Cik bieži tu tiecies ar brālēnu?”

“Vienu vai divas reizes nedēļā. Viņš atnāk uz patversmi apciemot manu mammu. Viņš ļoti ilgojas pēc mājām, un mēs esam vienīgie no ģimenes, kas viņam te ir.”

“Vai viņam ir telefons?”

“Nē, bet viņš dzīvo kopā ar citiem čaļiem, un vienam no tiem ir telefons.”

Teo, iegrimis pārdomās, sāka staigāt pa pagalmiņu. Tad viņš uzsita knipi un sacīja: “Tā. Plāns ir tāds. Es pieņemu, ka tev šovakar vajadzēs manu palīdzību algebrā.”

“Eeē… laikam gan.”

“Vienkārši pasaki jā.”

“Jā.”

“Labi. Sazinies ar brālēnu un pasaki, lai viņš apmēram pēc stundas atnāk uz patversmi. Es ieradīšos, lai palīdzētu tev mājasdarbos, un tur nejauši sastapšos ar tavu brālēnu. Pasaki viņam, ka man var uzticēties un ka es nevienam neatklāšu viņa noslēpumu, iekams viņš tam nepiekritīs. Saprati?”

“Pacentīšos. Un kas notiks pēc tam, kad būsi ar viņu parunājis?”

“Nezinu. Tik tālu vēl neesmu ticis.”

Hulio izgaisa tumsā. Teo atgriezās savā birojā, kur viņam glabājās mape ar Dafija lietas materiāliem. Tajā bija avīžu raksti, apsūdzības raksta kopija, internetā iegūtās ziņas par Pīteru Dafiju un Klifordu Nensu un pat par prokuroru Džeku Hoganu.

Visi juristi veidoja tādus materiālu apkopojumus. Trešdienās vakariņas pārnesa no ķīniešu restorāna “Zelta pūķis”. Tās vienmēr tika ēstas atpūtas istabā, visiem trim Būniem skatoties televīzijā Teo iemīļoto veco Perija Meisona šovu.

Būnas kundze joprojām runājās ar savu klienti, un caur aizvērtajām durvīm bija dzirdams, ka nabaga sieviete raud. Būna kungs grasījās doties uz “Zelta pūķi”, kad Teo viņam paziņoja, ka uz pāris minūtēm aizskries uz patversmi pie Hulio.

“Tikai nepaliec vēlu,” Būna kungs piekodināja. “Ēdīsim septiņos.”

“Nepalikšu.”.Protams, mēs ēdīsim septiņos.

Firmas ēkas pirmajā stāvā atradās bibliotēka. Telpas vidū stāvēja liels galds ar ādas krēsliem. Gar sienām atradās plaukti, pilni ar biezām grāmatām. Svarīgākās sanāksmes notika šajā telpā. Laiku pa laikam juristu grupas te noturēja sanāksmes un pretējo pušu pārrunas. Palīgam Vinsam vislabāk patika strādāt šeit. Kad birojā bija maz cilvēku, ari Teo te jutās labi. Viņam patika šeit ielavīties vēlās pēcpusdienās, kad darba laiks bija beidzies un darbinieki aizgājuši.

Kopā ar suni Teo ienāca bibliotēkā un aizvēra durvis. Gaismu viņš neieslēdza. Zēns atlaidās ādas krēslā, kājas atbalstīdams pret galdu, un pustumsā raudzījās uz grāmatu rindām. Tūkstošiem grāmatu. No gaiteņa knapi dzirdami skanēja mātes un viņas klientes attālās balsis.

Teo nezināja nevienu citu bērnu, kura vecāki strādātu kopā. Viņš nezināja nevienu citu bērnu, kurš pēc skolas uzturētos vecāku darbavietā. Vairums viņa draugu spēlēja beisbolu vai futbolu vai ari peldēja, vai tāpat vien grozījās pa māju, gaidīdami vakariņas. Bet viņš sēdēja šeit, tumšā juridiskās literatūras bibliotēkā, un prātoja par pēdējās stundas norisēm.

Viņam šī vieta patika tās bagātīgā nodeldētas ādas, vecu grīdsegu un putekļainu grāmatu smarža.

Kā tas nāk, ka viņš, Teodors Būns, zina patiesību par Dafija noziegumu? No visiem Stratenburgas iedzīvotājiem, kādiem septiņdesmit pieciem tūkstošiem, kāpēc tieši viņš? Lielākais kriminālnoziegums pilsētā kopš 1950. gada, un viņš, Teo, negaidot ir ierauts pašā notikumu virpulī.

Viņam nebija ne jausmas, ko darīt.

10.  nodaļa

5

Kad Teo novietoja divriteni, pie Hailendstrltas patversmes ieejas grozījās vairāki paskarba izskata vīrieši. Ar pieklājīgu “atvainojiet” un sastingušu smaidu lūpās viņš izgāja bariņam cauri. Baiļu viņam nebija, jo pieauguši vīrieši taču neaiztiktu bērnu. Gaisā vēdīja sastāvējusies alkohola smaka.

“Vai tev ir sīknauda, knēveli?” kāda čerkstoša balss noprasīja.

“Nē, ser,” Teo, nepalēninādams gaitu, atbildēja.

Iegājis iekšā, Teo atrada Hulio un viņa ģimeni pagrabstāvā ēdam vakariņas. Māte, kas puslīdz ciešami runāja angliski, acīmredzami bija izbrīnījusies, ka Teo ieradies trešdienas vakarā. Teo, runādams, kā viņam pašam šķita, perfektā spāņu valodā, paskaidroja, ka Hulio vajadzīga papildu palīdzība algebrā. Bija redzams, ka viņa Teo perfekto spāņu valodu diez ko nesaprot, jo jautāja dēlam, ko Teo teicis. Bet tad iečinkstējās Hektors, un māte pievērsās tam.

Ēdamzāle bija ļaužu pilna un pārkarsusi, tajā skanēja ari vairāku citu bērnu raudas. Teo un Hulio izmuka laukā un devās uz mazu augšstāva telpu, kur Teo māte palaikam pieņēma patversmes klientus.

“Vai runāji ar brālēnu?” Teo noprasīja, aizvēris durvis.

“Jā. Viņš teica, ka atnākšot, bet es nezinu. Viņš ir ļoti tramīgs, tāpēc nebrīnies, ja viņš tā arī neparādīsies.” “Labi. Tagad ķersimies pie algebras.”

“Vai mums tas jādara?”

“Hulio, tev taču ir C atzīmes. Ar to nepietiek. Jāpanāk, lai būtu B.”

Jau pēc desmit minūtēm abiem bija apnicis. Teo nespēja koncentrēties, jo prāts bija aizņemts ar domām par Hulio brālēnu un bumbas sprādziena efektu, kādu radītu viņa liecība tiesā. Savukārt Hulio jutās pārguris, jo nevarēja ciest algebru. Iezvanījās Teo telefons.

“Tā ir mamma,” Teo paskaidroja un atvāza telefonu. Mamma posās iet laukā no biroja un gribēja zināt, kur dēls atrodas. Viņš apgalvoja, ka viss kārtībā, abi ar Hulio mācoties algebru un pats pārradīšoties mājās laicīgi, lai paēstu ķīniešu ēdienu, kaut vai aukstu. Kāda starpība karsts vai auksts?

Kad Teo bija aizvēris telefonu, Hulio ieteicās: “Forši gan, ka tev ir mobilais.”

“Klasē es neesmu vienīgais, kam ir telefons,” Teo sacīja. “Un šis jau ir tikai vietējiem zvaniem, ne tālsarunām.”

“Tik un tā forši.”

“Tas jau ir tikai telefons, nevis dators.”

“Manā klasē nevienam nav mobilā.”

“Tu taču esi tikai septītajā klasē. Pagaidi, kā būs nākamgad. Kā tu domā, kur tavs brālēns tagad varētu atrasties?”

“Piezvanīsim viņam.”

Teo vilcinājās, bet tad nodomāja kāpēc gan ne? Viņš taču nevarēja visu vakaru veltīt tikai Hulio brālēnam.

Teo uzspieda numuru un pasniedza telefonu Hulio, kurš mirkli paklausījās un teica: “Balss pasts.”

Pie durvīm atskanēja klauvējiens.

Brālēnam mugurā bija haki krāsas darba apģērbs. Uz krekla muguras lieliem burtiem bija uzraksts “Veiverlikrīkas golfs”, un tāds pats uzraksts, tikai daudz mazākiem burtiņiem, rotāja krūšu kabatiņu. Arī uz cepurītes bija tas pats uzraksts. Augumā puisis nebija daudz lielāks par Teo, un pēc izskata viņam nevarēja dot ne deviņpadsmit, ne astoņpadsmit gadu. Acis viņam nemierīgi šaudījās apkārt, un, kamēr vēl nebija apsēdies, tā vien likās, ka puisis ir gatavs kuru katru mirkli mukt projām.

Ar Teo viņš nesarokojās un atteicās nosaukt savu vārdu. Steidzīgi bērdams vārdus, viņš spāniski apmainījās vairākiem teikumiem ar Hulio. Saruna bija ļoti saspringta.

“Brālēns grib zināt, kāpēc viņam vajadzētu tev uzticēties,” Hulio sacīja. Teo bija pateicīgs par tulkojumu, jo no spāniski teiktā viņš nebija sapratis gandrīz neko.

Teo teica: “Klausies, Hulio, kā tad tur īsti bija? Viņš atnāca pie tevis, tu atnāci pie manis, un tagad es esmu šeit. Ne jau es to iesāku. Ja viņš grib iet projām, tad sveiki. Es ar prieku došos mājās.” Tas bija skarbi teikts, un angliski tas izklausījās visai uzstājīgi. Hulio visu pārtulkoja spāniski, un brālēns paglūnēja uz Teo tā, it kā būtu aizvainots līdz sirds dziļumiem.

Teo negribēja iet projām. Viņš gan apzinājās, ka vajadzētu to darīt, un apjēdza, ka nebūtu prāta darbs iesaistīties. Lai arī Teo centās iestāstīt sev, ka prātīgāk būtu

visu tūlīt izbeigt, tomēr patiesībā šobrīd viņam sagādāja baudu atrasties šeit. “Pasaki brālēnam, ka man var uzticēties un ka es nevienam neteikšu, ko viņš man pastāstīs,” Teo sacīja Hulio.

Hulio pārtulkoja, un brālēns it kā atslāba.

Bija redzams, ka brālēns ir ļoti nobažījies un ka viņam vajadzīga palīdzība. Hulio turpināja bērt vārdus spāniski. Viņš cildināja Teo, un šo to Teo arī saprata.

Brālēns pasmaidīja.

Teo no Google kartes bija izdrukājis krāsainu Krika laukuma attēlu, kurā bija īpaši atzīmējis Dafiju māju. Brālēns, joprojām neizpauzdams savu vārdu, sāka stāstīt. Norādījis uz kādu vietu koku audzē pie sestā fērveja doglega, viņš steidzīgi izklāstīja, ko redzējis. Sēdēdams pie strauta uz nogāzta stumbra, viņš pusdienojis un prātojis par savām problēmām, kad ieraudzījis, ka pa mājas pagalma puses durvīm ieiet kāds vīrietis un pēc brītiņa atkal iznāk ārā. Hulio centīgi tulkoja, brālēnu bieži pārtraukdams, lai paspētu teikto atkārtot angliski. Gods kam gods, Teo, apradis ar brālēna runas veidu, spāniski sāka saprast arvien vairāk un vairāk.

Brālēns aprakstīja satraukumu golfa laukumā, kad bija ieradusies policija un sāka izplatīties baumas. Viens no viņa draugiem, puisis no Hondurasas, kurš strādāja par oficiantu golfa kluba grilbārā, bija stāstījis, ka Dafija kungs ēdis vēlas pusdienas un mazliet iedzēris, kad saņēmis ziņu par sievas nāvi. Viņš sarīkojis scēnu, izmeties ārā, ielēcis golfa bagijā un trakā ātrumā joņojis uz mājām. Draugs ieminējies, ka Dafija kungs bijis ģērbies melnā svīteri, dzeltenbrūnās biksēs un sarkanbrūnā

golfa cepurē. Tieši tāpat bija ģērbies vīrietis, kuru brālēns bija redzējis ieejam un iznākam no Dafiju mājas.

Teo izņēma no mapes četras Pītera Dafija fotogrāfijas. Tās visas bija atrastas tīmeklī, Stratenburgas dienas avīzes arhīvā, un palielinātas. Teo izlika fotogrāfijas uz galda un gaidīja. Brālēns nespēja identificēt Pīteru Dafiju. Viņš teica, ka atradies kādu sešdesmit līdz simt jardu attālumā, kad redzējis vīru. Vīrietis fotogrāfijās esot loti līdzīgs viņa redzētajam, bet, vai tas ir tas pats, to viņš nevarot pateikt. Toties precīzi varot pateikt, kas tam vīram bijis mugurā.

Ja brālēns varētu identificēt nešaubīgi, tas būtu noderīgi, tomēr ne izšķiroši svarīgi. Būtu viegli pierādīt, kā Dafija kungs tobrīd bija ģērbies, un tas fakts, ka tieši tāpat ģērbies vīrietis ieiet mājā dažas minūtes pirms slepkavības, pēc Teo domām, padarītu apsūdzību neapgāžamu.

Klausoties Hulio tulkojumu, Teo cieši vēroja brālēnu. Nebija nekādu šaubu, ka viņš stāsta patiesību. Kāpēc gan lai melotu? Melojot viņš it neko neiegūtu, bet varētu zaudēt ļoti daudz. Stāstam varēja uzticēties. Un tas perfekti iederējās apsūdzības teorijā par Dafija kunga vainu. Vienīgā nelaime tomēr bija tā, ka apsūdzībai nebija ne jausmas, ka šāds liecinieks vispār eksistē.

Teo klausījās un atkal sev jautāja, kas būtu darāms turpmāk.

Brālēns runāja arvien ātrāk, it kā būtu pārrauts kāds aizsprosts un nu viņš gribētu tikt vaļā no smagas nastas. Hulio nācās krietni papūlēties, lai visu pārtulkotu. Teo drudžaini rakstīja savā klēpjdatorā, cenšoties piefiksēt

pēc iespējas vairāk. Laiku pa laikam viņš pārtrauca stāstījumu un lūdza Hulio kaut ko atkārtot, bet pēc tam atkal turpināja.

Kad Teo neviens jautājums vairs nenāca prātā, viņš ieskatījās pulkstenī un brīnījās, ka ir jau tik vēls. Bija jau pāri septiņiem, un vecāki nebūt nepriecāsies, ka viņš nokavējis vakariņas. Teo sacīja, ka viņam laiks iet. Brālēns vaicāja, kas notiks turpmāk.

“Vēl nezinu,” Teo atbildēja. “Man vajadzīgs laiks. Ļauj man līdz rītam apdomāties.”

“Bet tu apsolīji nevienam nestāstīt,” Hulio atgādināja.

“Es nestāstīšu, Hulio. Tikai tad, kad mēs visi trīs nolemsim, kā rīkoties.”

“Ja viņš nobīsies, viņš vienkārši nozudīs,” Hulio turpināja, pamādams uz brālēna pusi. “Viņu nedrīkst noķert. Saproti?”

“Protams, es saprotu.”

Ķīniešu ēdiens bija vairāk atdzisis nekā parasti, taču Teo šoreiz ēst īsti negribējās. Būni vakariņoja atpūtas istabā televizora priekšā. Tiesnesis, kas no suņu barības bija atteicies jau kopš pirmās nedēļas, ģimenes locekļa statusā ēda no savas bļodiņas līdzās televizoram. Viņa ēstgribai nebija nekādas vainas.

“Kāpēc tu neēd?” apvaicājās mamma, ēdamos irbuļus apturējusi pusceļā līdz mutei.

“Es ēdu gan.”

“Tu izskaties par kaut ko noraizējies,” konstatēja tēvs. Viņš ēda ar dakšiņu.

“Tā izskatās gan,” mamma piekrita. “Vai patversmē kaut kas atgadījās?”

“Nē, es tikai domāju par Hulio un viņa ģimeni, un cik grūti viņiem klājas.”

“Tu esi tik mīļš zēns, Tedij.”

Ja vien tu zinātu, Teo nodomāja.

Televizorā Perijs Meisons šova melnbaltajā ierakstā nebija tālu no zaudētas lietas svarīgā tiesas prāvā. Tiesnesim vienreiz bija gana. Zvērinātie likās noskaņoti pagalam skeptiski. Prokurors šķita pārliecinošs. Piepeši Perijs uzlūkoja zālē sēdošos un izsauca iepriekš nezināma liecinieka vārdu. Liecinieks ieņēma vietu un sāka stāstu, kas pilnībā atšķīrās no tā, ko bija cēlis priekšā prokurors. Šis jaunais stāstījums jau tā juceklīgo notikumu kopainu padarīja vēl neskaidrāku. Liecinieks pārliecinoši atbildēja arī uz prokurora jautājumiem, un zvērinātie lēma par labu Perija Meisona klientam.

Vēl vienas laimīgas beigas. Vēl viena uzvara tiesas zālē.

“Tādā veidā tas nenotiek,” noteica Būnas kundze. Šos vārdus viņa mēdza izteikt vismaz reizes trīs katras sērijas laikā. “Nepieteikti liecinieki prāvā netiek pieļauti.”

Teo saskatīja iespēju sarunai. “Bet ja nu liecinieks uzrodas piepeši? Ja nu viņa teiktais būtu vitāli svarīgs patiesības noskaidrošanai? Un ja nu par viņu tiešām neviens iepriekš nav zinājis?”

“Ja neviens par viņu nezināja, kā gan viņš piepeši nonāca tiesas zālē?” Būnas kundze noprasīja.

“Varbūt viņš pats uzradās?” Teo turējās pretī. “Varbūt viņš avīzē izlasīja par prāvu vai arī redzēja televīzijā un

nolēma pats pieteikties? Neviens nezināja, ka tāds cilvēks vispār eksistē. Neviens nezināja, ka viņš bijis nozieguma aculiecinieks. Ko tad tiesnesim vajadzētu darit?” Negadījās bieži, ka Teo būtu izdevies kaut uz mirkli iedzīt strupceļā abus pārējos ģimenes juristus. Vecāki apdomāja viņa jautājumu. Dažas lietas bija skaidras jau pašā sākumā. Pirmkārt, katram būs savs viedoklis. Otrkārt, tie nemūžam nesakritīs.

Māte sāka pirmā. “Apsūdzētājs nevar izmantot liecinieku, kurš iepriekš nav pieteikts tiesai un aizstāvības pusei. Noteikumi nepieļauj šādus negaidītus lieciniekus.”

“Bet,” tēvs nepacietīgi iejaucās, acīmredzami gatavs apstrīdēt teikto, “ja apsūdzētājs par liecinieku neko nav zinājis, tad taču viņš nemaz nevar viņu pieteikt. Tiesas uzdevums taču ir noskaidrot patiesību. Liegt aculieciniekam sniegt liecību būtu tas pats, kas slēpt patiesību.” “Noteikumi paliek noteikumi.”

“Taču, ja nepieciešams, tiesnesis šos noteikumus var grozīt.”

“Apelācijā notiesājošo spriedumu tādā gadījumā pavisam droši atcels.”

“Es gan par to nebūtu tik pārliecināts.”

Tā un šitā, tā un šitā. Teo apklusa. Viņam jau gribējās vecākiem atgādināt, ka neviens no viņiem nedarbojas krimināltiesību jomā, taču tādā gadījumā viņš izsauktu uguni no abiem. Šādas diskusijas Būnu ģimenē nebija nekas neparasts. Par tieslietām Teo visvairāk bija uzzinājis tieši pie pusdienu galda, sēžot uz mājas lieveņa vai braucot kopā ar vecākiem automobilī.

Piemēram, viņš bija uzzinājis, ka viņa vecāki, būdami juristi, uzskatāmi par tādiem kā tiesas uzraugiem un kā tādiem viņu pienākums ir palīdzēt panākt taisnīgumu. Ja citi juristi pārkāpa ētikas principus vai ja policija neievēroja noteikumus, vai ja tiesnesis nesprieda taisnu tiesu, viņu pienākums bija iejaukties un atbilstoši rīkoties. Daudzi juristi šo atbildību neuzņēmās, bet ne jau nu viņa vecāki.

Teo baidījās stāstīt par Hulio brālēnu. Vecāku pienākuma apziņa liktu tiem doties taisnā ceļā pie tiesneša Gentrija. Brālēnu savāktu policija, aizstieptu uz tiesu, piespiestu sniegt liecību un tad aizturētu kā nelegālo imigrantu. Viņu ieliktu cietumā, pēc tam kādā internēto personu centrā, kur viņš mēnešiem ilgi gaidītu, līdz tiks nosūtīts atpakaļ uz Salvadoru.

Brālēna paļāvība uz Teo būtu pilnībā sagrauta. Ģimenei tiktu nodarīts posts.

Toties tiktu notiesāts vainīgais. Pretējā gadījumā Pīters Dafijs iznāks no tiesas nama kā brīvs cilvēks. Viņam par slepkavības izdarīšanu nekas nebūs.

Teo norija vēl vienu aukstās vistas gaļas kumosu.

Viņš zināja, ka miegs šonakt nenāks.

11.  nodaļa

>

Murgainie sapņi beidzās īsi pirms saullēkta, un Teo atmeta cerību kaut cik normāli atpūsties. Ilgu laiku viņš vērās guļamistabas griestos, gaidīdams, kad izdzirdēs, ka vecāki piecēlušies. Viņš padeva labrītu zem gultas guļošajam sunim.

Visā nakts garumā Teo vairākkārt bija pārliecinājis sevi, ka vienīgā izeja ir no rīta vecākiem izstāstīt par Hulio brālēnu. Un tikpat daudz reižu viņš bija pārdomājis. Beidzot, kāpdams ārā no gultas, viņš izlēma, ka nevar taču lauzt Hulio un viņa brālēnam doto solījumu. Viņš nevienam nedrīkst neko stāstīt. Un, ja noziedznieks tā rezultātā paliks uz brīvām kājām, tad tā vairs nav Teo problēma.

Bet varbūt tomēr ir?

Teo uzsāka ierasto ikrīta rituālu duša, zobi, zobu skavas, ikdienišķās mokas ar apģērba izvēli. Un, kā vienmēr, prātā iznira Elza ar savu kaitinošo paradumu žigli nopētīt viņa kreklu, bikses un kurpes, lai pārbaudītu, vai tas viss ir saskaņots un vai neviens no šiem apģērba gabaliem beidzamo trīs dienu laikā nav bijis viņam mugurā.

Dažas minūtes pēc septiņiem bija dzirdams, ka tēvs iziet no mājas. No atpūtas istabas nāca televizora skaņas tur mamma skatījās kādu rīta šovu. Precīzi

pusastoņos Teo, aizvēris vannasistabas durvis, atvāza mobilo telefonu un piezvanīja tēvocim Aikam.

Aiks nebija no agrajiem putniem. Viņa necilā karjera citu ļaužu nodokļu lietu kārtošanā neprasīja sevišķu rosību, tāpēc viņa rīts nekad nesākās ar milzīgu entuziasma uzplūdu. Viņa darbs bija garlaicīgs, kā viņš pats ne vienu reizi vien bija ieminējies Teo. Bija jau vēl viena problēma. Aiks dzēra drusku par daudz, un šī nelaimīgā paraduma sekas bija vēli un gausi rīti. Jau gadiem ilgi Teo lāgiem saklausīja pieaugušos čukstus pieminam Aika dzeršanu. Elza reiz apjautājās Vinsam kaut ko par Aiku, un Vinss bija strupi atbildējis: “Varbūt, ja vien viņš būs skaidrā.” Tas nebija domāts Teo ausīm, bet birojā viņš dzirdēja daudz vairāk, nekā pieaugušie domāja.

Telefonā beidzot atsaucās čerkstoša un īgna balss: “Vai tas esi tu, Teo?”

“Jā, Aik, labrīt. Atvaino, ka traucēju tik agri.” Teo runāja tik mīlīgi, cik vien spēja.

“Nekas, nekas, Teo. Tev laikam kaut kas svarīgs padomā?”

“Jā. Vai varam šorīt aprunāties? No paša rīta tavā birojā? Noticis kaut kas patiešām nopietns, bet ar vecākiem es par to nevaru runāt.”

“Labi, labi, Teo. Cikos?”

“Varbūt tūlīt pēc astoņiem. Stundas sākas pusdeviņos. Ja iziešu pārāk agri, mammai tas liksies aizdomīgi.” “Katrā ziņā. Man nekas nav pretī.”

“Paldies, Aik.”

Teo steidzīgi paēda brokastis, uz atvadām nobučoja mammu, pāris vārdu pateica sunim un tieši astoņos ar velosipēdu jau joņoja pa Melarda gatvi.

Aiks sēdēja pie galda, uz kura stāvēja kūpoša kafijas krūze un liela kanēļmaizīte ar biezu jo biezu glazūras kārtu. Izskatījās kārdinoši, bet Teo nupat jau bija apēdis savas brokastu pārslas. Turklāt ēstgribas viņam nebija nemaz.

“Vai kas noticis?” Aiks jautāja, kad Teo bija apsēdies uz pašas krēsla maliņas.

“Tā varētu teikt. Man vajag aprunāties ar kādu, kuram varu uzticēties un kurš kaut ko zina par likumiem.”

“Vai esi kādu nogalinājis? Aplaupījis banku?”

“Nē.”

“Tu izskaties briesmīgi saspringts,” Aiks sacīja, nokozdams milzīgu kanēļmaizītes kumosu.

“Runa ir par Dafija lietu, Aik. Iespējams, ka es zinu Dafija kungs ir vainīgs vai nav.”

Aiks turpināja košļāt, bet pats, atbalstījies uz elkoņiem, paliecās uz priekšu. Grumbiņām ap acīm savelkoties, viņš cieši raudzījās zēnā. “Turpini.”

“Ir kāds liecinieks, čalis, par kuru neviens neko nezina, kurš slepkavības brīdī kaut ko redzējis.”

“Un tu zini, kas viņš ir?”

“Jā, bet es apsolīju neko par viņu nestāstīt.”

“Un kā tad tev gadījās to puisi uziet?”

“Caur vienu zēnu skolā. Neko tuvāk es nedrīkstu teikt, Aik. Es apsolīju.”

Aiks ēzdams enerģiski kustināja žokļus, tad pagrāba kafijas krūzi un iedzēra pamatīgu malku. Viņa skatiens joprojām kavējās pie Teo. Patiesībā viņš nemaz nebija tik pārsteigts. Brāļadēls taču pazina tik daudz juristu, tiesas ierēdņu, tiesnešu un policistu kā neviens cits šajā pilsētā.

“Un tas, ko šis puisis redzēja, varētu stipri ietekmēt prāvas gaitu, vai tā?” Aiks jautāja.

“Jā.”

“Vai šis liecinieks ir runājis ar policiju vai juristiem, vai kādu citu lietā iesaistīto?”

“Nē.”

“Un viņš šobrīd nevēlas atklāties?”

“Tā ir.”

“Liecinieks no kaut kā baidās?”

“Jā.”

“Šī liecinieka liecība palīdzētu pierādīt Dafija kunga vainu vai arī viņu attaisnotu?”

“Pierādītu vainu, protams.”

“Vai esi ar šo cilvēku runājis?”

“Jā.”

“Un tu viņam tici?”

“Jā. Viņš runā patiesību.”

Vēl viens pamatīgs kafijas malks. Lūpu čāpstināšana. Likās, ka Aika skatiens izurbinās caurumus Teo sejā.

Aiks turpināja: “Šodien ir ceturtdiena, prāvas trešā diena. Cik esmu dzirdējis, tiesnesis Gentrijs nolēmis šonedēļ to pabeigt, pat ja tas nozīmētu, ka jāstrādā būs arī sestdien. Tā nu var teikt, ka tiesa ir jau pa pusei galā.”

Teo pamāja. Tēvocis nokoda vēl vienu kumosu un lēnām košļāja. Pagāja kāda minūte.

Beidzot kumoss bija norīts, un Aiks sacīja: “Tātad jautājums acīmredzot ir par to, ko varētu vai vajadzētu darīt šajā prāvas brīdī šī liecinieka sakarā?”

“Tā ir,” Teo piekrita.

“Nūja, un man tā vien liekas, ka Džekam Hoganam šāds pārsteigums patlaban ļoti noderētu. Apsūdzība sāka ar vāji sagatavotu lietu, un prāvas gaitā tā kļuvusi vēl vārgāka.”

“Man likās, ka tu šai prāvai neseko.”

“Man taču ir draugi, Teo. Savi avoti.”

Aiks uzšāvās kājās un aizgāja uz telpas tālāko galu, kur vairākos veclaicīgos plauktos stāvēja likumu grāmatas. Viņš ar pirkstu brauca pa grāmatu muguriņām, tad vienu izvilka no plaukta un sāka šķirstīt lapas. Atgriezies pie galda, viņš apsēdās, nolika grāmatu sev priekšā un kaut ko tajā meklēja. Pēc ilgāka klusuma brīža viņš beidzot sacīja: “Re, kur ir. Saskaņā ar mūsu procedūras noteikumiem tiesnesis kriminālprāvā ir tiesīgs pasludināt, ka lietas iztiesāšana tiek apturēta, ja viņš uzskata, ka pieļauts kaut kas prettiesisks. Piemēram, ja kāds no zvērinātajiem sazinājies ar kādu, kurš ir ieinteresēts prāvas iznākumā, ja kāds nozīmīgs liecinieks saslimis vai cita iemesla dēļ nevar liecināt, ja pazuduši lietiskie pierādījumi. Apmēram tādā garā.”

Par to Teo jau bija dzirdējis. “Vai tur ietilpst arī kāda neparedzēta liecinieka parādīšanās?” viņš pajautāja.

“Tas nav īpaši pieminēts, taču šis ir diezgan plaši traktējams noteikums, kas ļauj tiesnesim rīkoties tā, kā viņš uzskata par pareizu. Un arguments šajā gadījumā varētu būt tas, ka nozīmīga liecinieka klātneesamība tomēr ir pamats pasludināt iztiesāšanas apturēšanu.” “Un kas notiek pēc tam?”

“Apsūdzība netiek atcelta un tiek nozīmēta jauna tiesa citā laikā.”

“Kad?”

“To izlemj tiesnesis pats, bet domāju, ka šajā gadījumā Gentrijs ilgi nevilcināsies. Kādus pāris mēnešus. Laika pietiks, lai slepenais liecinieks sagatavotos.”

Teo galvā domas šaudījās tik ātri, ka viņš nezināja, ko teikt.

Atkal ierunājās Aiks: “Jautājums tātad ir kā tu, Teo, pārliecināsi tiesnesi Gentriju pasludināt lietas iztiesāšanas apturēšanu, pirms lieta tiek nodota zvērināto izlemšanai? Pirms vēl zvērinātie nav atzinuši Dafija kungu par nevainīgu, kad patiesībā viņš ir vainīgs.”

“To es nezinu. Tāpēc jau man ir vajadzīga tava palīdzība, Aik.”

Aiks pastūma grāmatu sāņus un nokoda vēl vienu kumosu. Košļādams viņš apsvēra situāciju. “Darīsim tā,” viņš teica, nepārtraukdams gremošanu. “Tu tagad ej uz skolu. Es aiziešu uz tiesu un paskatīšos, kā tur ir. Drusku papētīšu, varbūt aprunāšos ar pāris draugiem. Tevi es nepieminēšu. Vari man ticēt, Teo, tevi es vienmēr aizsargāšu. Vai vari man piezvanīt pusdienlaikā?”

“Noteikti.”

“Nu tad skrien.”

Kad Teo jau bija pie durvīm, Aiks pajautāja: “Kāpēc tu par to nerunāji ar vecākiem?”

“Tavuprāt, vajadzēja?”

“Vēl ne. Varbūt vēlāk.”

“Viņi abi ievēro ētikas principus, Aik. Tu taču to zini. Viņi, juzdamies kā tiesas uzraugi, varētu piespiest mani atklāt visu, ko zinu. Tas nav vienkārši.”

“Teo, trīspadsmitgadīgam puikam tas tiešām nav vienkārši.”

“Laikam jau man tev jāpiekrīt.”

“Pusdienlaikā piezvani.”

“Noteikti, Aik. Paldies.”

Starpbrīža laikā, kad Teo gribēja uzmeklēt Eiprilu, kāds viņu pasauca. Tas bija Sendijs Kou, kurš viņam skrēja pakaļ pa gaiteni.

“Teo,” viņš teica. “Vai tev ir brīdis laika?”

“Jā, kā tad.”

“Redzi, es gribēju tev pateikt, ka vecāki aizgāja pie tā bankrotu advokāta Mozingo un viņš apsolīja, ka mums nenāksies zaudēt savu māju.”

“Kolosāli, Sendij.”

“Viņš teica, ka viņiem būs jāiziet tā bankrota procedūra, kā tu man toreiz teici, bet beigu beigās mēs māju varēšot paturēt.” Sendijs parakņājās mugursomā un izņēma no tās mazu aploksnīti. “Tā ir no manas mammas. Es viņai pastāstīju, ko tu ieteici, un man liekas, ka tā ir pateicības zīmīte.”

Teo negribīgi to paņēma. “Viņai nemaz nevajadzēja to rakstīt. Tas taču bija nieks.”

“Nieks? Teo, mēs taču varēsim palikt savā mājā!”

To sakot, Sendija acīs parādījās miklums. Daudz netrūka, un viņš būtu apraudājies. Teo iebunkņīja viņu un sacīja: “Man prieks, Sendij. Ja varu vēl kādreiz tev palīdzēt, tad tikai pasaki.”

“Paldies, Teo.”

Valsts pārvaldes mācību stundā Maunta kungs palūdza, lai Teo informē klasi par jaunākajiem notikumiem Dafija prāvā. Teo izklāstīja par prokurora centieniem

pierādīt, ka Dafiju pāra laulībā briedušas lielas nesaskaņas un ka pirms diviem gadiem abi bijuši gatavi šķirties. Kā liecinieki tikuši izsaukti daži viņu draugi, bet tos samulsinājusi Kliforda Nensa ļoti skarbā iztaujāšana.

Vienubrīd Teo ienāca prātā, ka varētu atvērt klēpjdatoru un vienkārši nolasīt tiesas jaunāko stenogrammu, bet tad viņš pārdomāja. Protams, ielaušanos tiesas stenogrāfistes datorprogrammas vietnē gluži par noziegumu nevarēja uzskatīt, tomēr viņš juta, ka tā darīt īsti pareizi nebija.

Tiklīdz stunda bija beigusies un zēni joza uz kafetēriju, Teo pagāja malā un piezvanīja Aikam. Pulkstenis bija gandrīz pusviens. “Viņš izspruks sveikā,” Aiks sacīja. “Hogans nekādi nevarēs panākt notiesājošu spriedumu.” “Cik ilgi tu tur biji?” Teo jautāja.

“Visu rītu. Klifords Nenss ir pārāk spēcīgs, un Hogans ir apjucis. Es pavēroju zvērinātos. Viņiem Pīts Dafijs nepatīk, tomēr pierādījumu pret viņu nav. Viņš būs brīvs.” “Bet viņš taču ir vainīgs, Aik.”

“Ja tu tā saki, Teo. Tomēr es nezinu, ko tu zini. Neviens to nezina.”

“Ko mēs darīsim?”

“Es pie tā strādāju. Pēc skolas pienāc.”

“Sarunāts.”

12.  nodaļa

Vispopulārākā meitene astotajā klasē bija cirtaino, brūno matu īpašniece Hollija. Viņa bija ļoti izskatīga, droša un atraisīta meitene, kam patika arī flirtēt. Hollija bija karsējmeiteņu komandas kapteine un arī laba sportiste. Neviens no zēniem nevarētu viņu pieveikt tenisā, un reiz viņa bija pārspējusi Braienu 100 metru brīvā stila peldējumā un 50 metros brasā. Viņas intereses saistījās ar sportu, tāpēc Teo vieta bija Hollijas B sarakstā. Varbūt pat C.

Bet Hollijai bija suns, kas mēdza nelāgi uzvesties, tāpēc Teo bija zināmas izredzes pacelties uz labāku vietu.

Tas bija šnauceru sugas suns, kurš necieta, ka viņu uz visu dienu mājās atstāj vienu. Tas viņu tracināja. Kaut kādā veidā suns bija izmucis no mājas, izracies pa žoga apakšu un aizbēdzis. Dzīvnieku inspektori viņu bija notvēruši un aizturējuši pusjūdzi no mājām. Teo par šo notikumu uzzināja, kad ēda pusdienas. Hollija kopā ar divām draudzenēm piesēdās pie galda, kur Teo ēda, un izlēja pār viņu visu savu bēdu stāstu. Hollija bija pilnīgā izmisumā un noraudājusies. Teo nevarēja neatzīt, ka viņa izskatās kolosāli pat raudādama. Tas bija liels notikums Teo dzīvē.

“Vai agrāk kādreiz tā jau ir gadījies?” viņš vaicāja.

Hollija noslaucīja vaigus un atbildēja: “Jā, pirms pāris mēnešiem viņu vienreiz jau savāca.”

“Vai tagad viņu nogāzēs?” apvaicājās Edvards. Viņš bija starp tiem, kas patlaban bija sapulcējušies ap Teo, Holliju un viņas draudzenēm. Hollija mūždien piesaistīja zēnu pūļus. Doma par mīluļa iemidzināšanu lika meitenei raudāt vēl nevaldāmāk.

“Aizveries!” Teo uzsauca Edvardam, kurš uzvedās gluži kā tāds lempis. “Nē, viņu neiemidzinās.”

Hollija stāstīja tālāk: “Tētis ir ārpus pilsētas, bet mamma pieņem pacientus līdz vēlai pēcpusdienai. Es nezinu, ko iesākt.”

Teo pabīdīja traukus malā un atvēra klēpjdatoru. “Nomierinies, Hollij. Man jau ir gadījies to darīt.” Viņš nospieda dažus taustiņus, bet skolnieku bariņš saspiedās ciešāk ap viņiem. “Suns taču ir licencēts, vai ne?” viņš pavaicāja.

Stratenburgā pastāvēja kārtība, ka visiem suņiem jābūt licencētiem un reģistrētiem. Noklīdušie suņi tika savākti un trīsdesmit dienas turēti dzīvnieku patversmē. Ja mēneša laikā noklīdeni neviens nepaņēma, tad nabaga dzīvnieks tika iemidzināts jeb “nogāzēts”, kā tik nesaudzīgi bija izteicies Edvards. Taču patiesībā gāze nemaz netika izmantota.

Hollijas ģimene bija turīgāka nekā vairums citu. Tēvam piederēja sava kompānija, bet māte bija labi ieredzēta ārste. Viņu suns noteikti bija pienācīgi reģistrēts. “Jā,” Hollija teica, “uz mana tēva vārda.”

“Un kāds tas ir?” jautāja Teo, klabinādams taustiņus. “Volters Keršovs.”

Teo uzrakstīja. Visi gaidīja. Asaras bija mitējušās. “Kārtībā,” Teo teica, turpinādams spiest taustiņus un skatīdamies ekrānā. “Paskatīšos Dzīvnieku tiesas reģistrā. Re, kur ir. Rokijs atvests uz patversmi šorīt pusdesmitos, jo skraidījis bez pavadas. Šogad viņam tas ir jau otrais pārkāpums. Soda nauda būs divdesmit dolāru, plus vēl astoņi par dzīvnieka uzturēšanu patversmē. Trešais pārkāpums viņam maksās desmit dienas būrī un simt dolāru naudas sodu.”

“Kad es viņu varēšu dabūt?” Hollija pajautāja. “Dzīvnieku tiesa darbojas katru darbadienu, izņemot pirmdienas, no četriem līdz sešiem pēcpusdienā. Vai šopēcpusdien vari tikt uz tiesu?”

“Domāju gan. Bet vai man nav jānāk kopā ar vecākiem?”

“Nepavisam. Es taču tur būšu. Esmu to darījis jau agrāk.”

“Vai tad viņai nav vajadzīgs īsts advokāts?” noprasīja Edvards.

“Ne jau Dzīvnieku tiesā. Pat tāds murmulis kā tu tiktu ar to galā.”

“Un kā ar naudu?” vaicāja Hollija.

“Es nevaru prasīt samaksu. Man vēl nav licences.” “Ne jau tev, Teo, bet soda naudai.”

“Ak tu par to? Darīsim tā. Es intemetā aizpildīšu pieprasījumu par suņa atgūšanu. Tas nozīmēs, ka jūs atzīstat Rokija vainu noteikumu pārkāpšanā skraidīšanā bez pavadas, kas ir visai nenozīmīgs pārkāpums, un tu kā viena no suņa īpašniecēm samaksāsi soda naudu un varēsi suni izņemt no patversmes. Pēc stundām aizjoz uz

slimnīcu pie mātes, dabū naudu, un es gaidīšu tevi tiesā pulksten četros.”

“Paldies, Teo. Vai Rokijs būs tur?”

“Nē, Rokijs būs patversmē. Jūs ar mammu varēsiet viņu izņemt vēlāk.”

“Kāpēc es nevaru viņu dabūt jau tiesā?” Hollija neatlaidās.

Teo ne vienu reizi vien dabūja nobrīnīties par muļķīgajiem jautājumiem, ko draugi mēdza uzdot. Dzīvnieku tiesa bija pats zemākais no visiem tiesu līmeņiem. To bieži saukāja par minču tiesu, un pārējā tiesu sistēma pret to izturējās kā pret nevēlamu pabērnu. Par tiesnesi tur sēdēja jurists, kurš bija izsviests no visām pilsētas firmām. Viņš staigāja zilos džinsos un armijas zābakos, un zemais stāvoklis viņam likās pazemojošs. Noteikumi pieļāva, ka ikviens, kura mājdzīvnieks bija nonācis ķezā, drīkstēja ierasties tiesā bez advokāta un pats risināt savu lietu. Vairums juristu nemaz negribēja iesaistīties šīs tiesas lietās, jo tas šķita zem viņu pašcieņas. Lietu iztiesāšana notika pagrabstāva telpā, tālu projām no augstākās līgas spēlētājiem.

Vai Hollija tiešām iedomājās, ka tiesas ierēdņi katru pēcpusdienu staipīja līdzi bariņu suņu un kaķu, ko atdot to īpašniekiem? Kriminālnoziedzniekus gan atveda no cietuma un turēja aiz restēm, līdz viņiem bija jāstājas tiesas priekšā. Bet ne jau kaķus un suņus.

Teo knapi noturējās, lai nepateiktu kaut ko sarkastisku, lā vietā viņš uzsmaidīja Hollijai, kas tagad izskatījās vēl skaistāka, un sacīja: “Atvaino, Hollij, tādā veidā tas nenotiek. Taču jau šovakar tu dabūsi Rokiju sveiku un veselu.” “Paldies, Teo. Tu esi vienreizējs.”

Parastā dienā šie vārdi būtu skanējuši Teo ausīs stundām ilgi, bet šī nebija parasta diena. Viņa prātu nodarbināja Pītera Dafija lieta. Aiks atradās tiesas zālē, un visu pēcpusdienu Teo ar viņu sazinājās ar īsziņām.

Teo rakstīja: > Tu esi tur? Kas jauns?

Aiks atbildēja: > > Jā, balkonā. Daudz ļaužu. Pārtraukums līdz diviem. Labi izdevās radīt aizdomas pret šķiršanās varbūtību.

>     Pierādījumu pietiek?

>    > Nekādā ziņā. Viņš būs brīvs. Ja vien…

>     Tev plāns ir?

>    > Vēl top. Uz tiesu nāksi?

>     Varbūt. Kas notiek tagad?

>> Aizstāvības pirmais liecinieks. Dafija biznesa partneris. Garlaicīgs.

>    Jāskrien. Ķīmija. Vēlāk.

>    > Lai ķīmijā būtu A!

>     Kāda runa!

Kaut gan Dzīvnieku tiesa Stratenburgas juristu vidū kotējās zemu, garlaicīgi tur parasti nebija. Tika izskatīta lieta par boa žņaudzējčūsku, vārdā Hermanis. Šim Hermanim acīmredzot bija niķis mukt projām. Viņa piedzīvojumu alkas noteikti neradītu problēmas, ja tā īpašnieks dzīvotu kaut kur lauku apvidū. Turpretī pankam līdzīgais trīsdesmitgadīgais īpašnieks, notetovējies līdz pat kaklam, mitinājās biezi apdzīvotā daudzdzīvokļu namā kaut kur pilsētas nomalē. Hermanis bija pārbiedējis kaimiņu, kurš no rīta, grasīdamies pagatavot auzu putru, bija ieraudzījis čūsku guļam savā virtuvē uz grīdas.

Kaimiņš bija pārskaities. Čūskas saimnieks sašutis protestēja. Gaisotne veidojās ļoti saspringta. Nelielajā zālītē Teo un Hollija, sēdēdami saliekamajos krēslos, bija vienīgie skatītāji. Būnas Ј> Būna firmas bibliotēka bija plašāka un daudz patīkamāka telpa par šo.

Hermanis bija izlikts apskatei. Tas lielā stiepļu krātiņā bija novietots uz galda netālu no tiesneša Jeka, kurš kustoni rūpīgi uzmanīja. Vēl tiesu pārstāvēja padzīvojusi ierēdne, kas bija šeit strādājusi gadiem ilgi un kas tika uzskatīta par vislielāko īgņu visā tiesu namā. Viņai Hermanis nu nemaz nebija vajadzīgs. Aizvirzījusies no tā, cik tālu vien iespējams, viņa tik un tā izskatījās nobijusies.

“Kā jums tas patiktu, tiesnesi?” kaimiņš teica. “Dzīvot vienā mājā ar šito radījumu un nekad nebūt drošam, vai kādu nakti tas neielīdīs pie tevis gultā, kad būsi aizmidzis.”

“Viņš ir pilnīgi nekaitīgs,” saimnieks pretojās. “Viņš nekož.”

“Nekaitīgs? Un ja nu mani ķer trieka? Tā nedrīkst būt, tiesnesi. Jums mūs jāaizstāv.”

“Nekaitīgs viņš tiešām neizskatās,” tiesnesis Jeks piekrita, un visu acis pievērsās Hermanim, kurš, aptinies ap koka stumbeni, krātiņā nekustīgi gulēja aizmidzis, vienaldzīgs pret strīdiņa nopietnību.

“Vai sarkanastes boa čūskai viņš nav drusku par lielu?” apjautājās tiesnesis Jeks, it kā viņam ne vienu reizi vien būtu bijusi darīšana ar žņaudzējčūskām.

“Astoņdesmit sešas collas, to nu es varu pateikt,” īpašnieks lepni atbildēja. “Tāds palielāks ir.”

“Vai dzīvoklī jums ir vēl citas čūskas?” tiesnesis taujāja tālāk.

“Dažas.”

“Cik?”

“Četras.”

“Ak kungs,” izdvesa kaimiņš. Likās, viņš tūlīt noģībs.

“Visas boa?” noprasīja tiesnesis.

“Trīs boa un karaliskā kobra.”

“Vai drīkst jautāt kāpēc?”

Saimnieks pamīņājās no vienas kājas uz otru, paraustīja plecus un sacīja: “Vieniem patīk papagaiļi, citiem kāmīši, suņi, kaķi, zirgi vai kazas. Man, piemēram, patīk čūskas. Jauki mīļdzīvnieciņi.”

“Jauki mīļdzīvnieciņi,” kaimiņš nošņācās.

“Vai šī ir pirmā reize, kad kāda no čūskām ir izbēgusi?” tiesnesis Jeks jautāja.

“Jā,” atbildēja saimnieks.

“Nē,” teica kaimiņš.

“Nu, tas visu padara skaidrāku.”

Lai cik aizraujošs bija tas, kas te notika, Teo tomēr nespēja koncentrēties uz Hermaņa problēmām. Viņa uzmanību novērsa divi apstākļi. Vissvarīgākais bija tas fakts, ka Hollija sēdēja viņam cieši blakus, un tas padarīja šo mirkli par brīnišķīgāko Teo mūžā. Bet pat to aizēnoja neatrisināmais jautājums, ko iesākt saistībā ar Hulio brālēnu.

Slepkavības prāva strauji ritēja uz priekšu. Prokurors, advokāts un liecinieki savu būs paveikuši. Tiesnesis Gentrijs pavisam drīz nodos lietu izspriešanai zvērinātajiem. Pulkstenis tikšķēja.

“Jums mūs jāaizstāv, tiesnesi,” kaimiņš atgādināja.

“Ko jūs gribat, lai es daru?” tiesnesis cirta pretī. Viņa pacietībai bija robežas.

“Vai nevarat pavēlēt to iznicināt?”

“Jūs pieprasāt nāvessodu Hermanim?”

“Kāpēc ne? Mūsu mājā dzīvo ari bērni.”

“Vai nebūs drusku par šerpu?” tiesnesis Jeks novilka. Varēja noprast, ka viņš negrasās Hermani sodīt ar nāvi.

“Kādas muļķības!” čūskas īpašnieks sašutis iesaucās. “Viņš nemūžam nevienam neko nav nodarījis.”

“Vai jūs varat nodrošināt, ka čūskas netiek ārā no jūsu dzīvokļa?” tiesnesis uzdeva jautājumu.

“Jā. Dodu vārdu.”

“Tad darīsim tā,” tiesnesis Jeks paziņoja. “Vediet Hermani uz mājām. Es viņu vairs negribu redzēt. Mums dzīvnieku patversmē nav, kur viņu turēt. Mēs ari negribam viņu tur turēt. Patversmē nevienam čūska nepatīk. Vai to jūs saprotat?”

“Domāju gan,” saimnieks noņurdēja.

“Ja Hermanis vēlreiz izbēgs, ja kāda no čūskām tiks notverta ārpus jūsu dzīvokļa, tad man nebūs citas izvēles kā likt tās iznīcināt. Visas. Vai ir skaidrs?”

“Jā, Jūsu Godība. Es apsolu.”

“Es jau nopirku cirvi,” kaimiņš nikni pavēstīja. “Ar garu kātu. Mājas Depo veikalā tas man izmaksāja divpadsmit zaļos.” Tad, naidīgi izstiepis pirkstu pret Hermani, viņš turpināja: “Ja redzēšu šito vai jebkuru citu čūsku savā dzīvoklī vai vienalga kur, jums, Jūsu Godība, vairs nebūs ar šo lietu jākrāmējas.”

“Nomierinieties.”

“Es zvēru, ka viņu nogalināšu. Vajadzēja jau šoreiz to izdarīt, bet man neienāca prātā. Turklāt man vēl nebija cirvja.”

“Diezgan,” tiesnesis Jeks uzsauca. “Lieta pabeigta.”

Čūskas saimnieks metās uz priekšu, sagrāba krātiņu un saudzīgi nocēla to no galda. Hermanis nelikās traucēts. Viņu maz interesēja diskusija par paša nāvi. Kaimiņš trokšņaini izgāja no zāles. Saimnieks ar savu Hermani drusku pakavējās, tad arī aizgāja.

Kad durvis bija aizcirtušās, tiesas ierēdne atgriezās savā vietā pie galda. Tiesnesis pārskatīja kādus papīrus, tad pacēla skatienu uz Teo un Holliju. Tiesas zālē neviena cita nebija.

“Nu, sveicināts, Būna kungs,” viņš ierunājās.

“Labdien, tiesnesi,” Teo atbildēja.

“Jums šeit izskatāms kāds jautājums?”

“Jā, ser. Man jāatgūst suns.”

Tiesnesis paņēma kādu dokumentu. “Vai Rokijs?” viņš vaicāja.

“Jā, ser.”

“Ļoti labi. Varat nākt priekšā.”

Teo un Hollija pienāca pie vienīgā galda. Teo norādīja viņai, kur apsēsties, bet pats palika stāvam gluži kā īsts advokāts.

“Sāciet,” tiesnesis Jeks uzaicināja, acīmredzami uzjautrināts un saprazdams, ka jaunais Teo Būns pūlas no visas sirds, lai atstātu iespaidu uz savu izskatīgo klienti. Tiesnesim bija jāpasmaida, atceroties Teo pirmo uznācienu šajā tiesas zālē. Toreiz viņš bija nobijies puika, kurš tomēr drosmīgi cīnījās, lai paglābtu kādu noklīdušu jaukteni, kuru pēc tam aizveda uz savām mājām un nosauca par Tiesnesi.

“Jūsu Godība,” Teo cienīgi iesāka. “Rokijs ir šnaucera sugas suns, kas reģistrēts uz Voltera Keršova kunga

vārda. Keršova kungs pašreiz ir ārpus pilsētas. Viņa sieva Dr. Filisa Keršova ir pediatre un darba dēļ nevar šeit atrasties. Mana kliente ir abu meita Hollija, kura kopā ar mani mācās vidusskolas astotajā klasē.” Teo pamāja uz Hollijas pusi, kura gan bija nobijusies, tomēr pārliecināta, ka Teo zina, ko dara.

Tiesnesis Jeks uzsmaidīja Hollijai un teica: “Es saprotu, ka šis ir jau otrais gadījums.”

“Jā, ser,” Teo apstiprināja. “Pirmais noteikumu pārkāpums notika pirms četriem mēnešiem, un Keršova kungs dzīvnieku patversmē visu nokārtoja.”

“Un tagad Rokijs ir aizturēts?”

“Jā, ser.”

“Jūs nenoliedzat faktu, ka suns skraidīja bez pavadas?”

“Nē, ser, tomēr es lūdzu atsaukt prasību par soda naudu un uzturēšanās izdevumu segšanu.”

“Uz kāda pamata?”

“Ser, īpašnieki veica visu nepieciešamo, lai nepieļautu suņa izkļūšanu ārpus mājas. Kā allaž Rokijs tika atstāts drošā vietā. Māja bija aizslēgta. Signalizācija bija ieslēgta. Pagalma vārti bija ciet. Bija izdarīts viss, lai novērstu šādu atgadījumu. Rokijām ir straujš raksturs, un bieži vien viņu satrauc tas, ka tiek atstāts viens. Ja vien tiek ārā, viņš bēg projām. Saimnield to zina, un viņi nebija nevērīgi.”

Tiesnesis noņēma brilles un, dzirdēto apsvērdams, pakošļāja briļļu kājiņu. “Vai tā ir taisnība, Hollij?” viņš jautāja.

“Ak jā, ser. Mēs ļoti rūpējamies, lai Rokijs netiek ārā.”

“Jūsu Godība, šis ir ļoti gudrs suns,” Teo runāja tālāk. “Viņam izdevās pa veļas mazgātavas durvīm izkļūt slēgtajā pagalmā, kur viņš zem žoga izraka alu.”

“Pieļauju, ka viņš to varētu darīt atkal.”

“Suņa saimnieki ir apņēmušies pastiprināt drošības pasākumus, ser.”

“Ļoti labi. Es atceļu soda naudu un uzturēšanās izmaksu segšanu. Taču, ja Rokijs tiks vēlreiz noķerts, soda nauda un izmaksas tiks dubultotas. Vai sapratāt?” “Jā, Jūsu Godība.”

“Lieta ir pabeigta.”

Abiem ejot pa pirmā stāva gaiteni uz izejas pusi, Hollija ieķērās Teo elkonī. Roku rokā. Teo neviļus palēnināja soli. Kas par mirkli! “Tu esi lielisks advokāts, Teo,” viņa sacīja.

“Ne gluži. Vēl ne.”

“Kāpēc tu man kādreiz nevarētu piezvanīt?” viņa ieminējās.

Kāpēc? Tas nu gan bija labs jautājums. Varbūt tāpēc, ka Teo uzskatīja Hollija ir pārāk aizņemta, pļāpājot ar citiem puišiem. Katru otro mēnesi viņai bija cits draugs. Viņam nekad nebija nācis prātā Hollijai zvanīt.

“Gan piezvanīšu,” viņš teica, taču zināja, ka to nedarīs. Teo patiesībā vēl nemaz nemeklēja sev draudzeni, turklāt Eiprila būtu satriekta, ja viņš uzsāktu flirtu ar Holliju.

Meitenes, slepkavības prāva, noslēpumaini liecinieki. Dzīve piepeši bija kļuvusi ļoti sarežģīta.

13.  nodaļa

Pēc ilgas atvadīšanās Teo nonāca atpakaļ uz zemes. Viņš skriešus uzskrēja pa kāpnēm otrajā stāvā un tad tālāk uz balkonu, kur ieraudzīja Aiku sēžam pirmajā rindā. Bija gandrīz pieci pēcpusdienā.

Patlaban liecību sniedza apdrošināšanas aģents, kurš pirms diviem gadiem Dafijiem bija pārdevis apdrošināšanas polisi viena miljona dolāru vērtībā. Klifords Nenss, iztaujādams aģentu, pakāpeniski atklāja visas šī darījuma nianses. Advokāts īpaši uzsvēra faktu, ka tika nopirktas divas vienu miljonu vērtas polises: viena, kas apdrošināja Mairas Dafijas dzīvību, un otra par Pītera Dafija dzīvības apdrošināšanu. Abas polises aizstāja līdz šim pastāvējušās, kas viena vai otra nāves gadījumā paredzēja tikai 500 000 dolāru izmaksu. Šādā transakcijā nebija nekā neparasta. Aģents apliecināja, ka tā ir tipiska prakse, kad laulāts pāris palielina apdrošināšanas summu, lai labāk nodrošinātu viens otru pēkšņas nāves gadījumā. Abi Dafiji skaidri apzinājās, ko dara, un abi vēlējās savas polises aizstāt ar vērtīgākām.

Kad Klifords Nenss iztaujāšanu bija beidzis, viena miljona dolāru atlīdzība vairs neizklausījās tik aizdomīga kā sākumā. Džeks Hogans savukārt gan mēģināja atrast kādus vājos punktus, kas mestu aizdomu ēnu uz darījumu, bet viņam tas lāgā neizdevās. Pēc tam tiesnesis Gentrijs paziņoja, ka šai dienai pietiks.

Teo noskatījās, kā vispirms no zāles iziet zvērinātie un kā aizstāvības komanda pulcējas ap Pīteru Dafiju, kā tie apmierināti sasmaidās un spiež cits citam roku. Vēl viena ražīgi aizvadīta tiesas diena. Viņi bija ļoti pārliecināti. Omāra Čīpa šo vīru vidū nebija.

“Negribu par to runāt šeit,” Aiks klusinātā balsī ierunājās. “Vai vari atskriet pie manis uz kantori?”

“Katrā ziņā.”

“Tūlīt?”

“Sekošu tev pa pēdām.”

Jau pēc desmit minūtēm abi bija Aika birojā un aizslēdza durvis. Aiks atvēra ledusskapīti, kas stāvēja uz grīdas aiz viņa rakstāmgalda. “Man ir budveizers un spraits.”

“Budveizeru,” Teo sacīja.

Aiks zēnam iedeva spraitu, bet pats atvēra alus bundžu. “Tava izvēle ir ierobežota,” viņš sacīja, iedzerdams pamatīgu malku.

“Tā jau man likās.”

“Pirmkārt, tu neko nevari iesākt. Rīt ir piektdiena, un izskatās, ka aizstāvība savu darāmo pabeigs jau agrā pēcpusdienā. Runā, ka pēdējais liecinās Pīts Dafijs. Lietu zvērinātajiem varētu nodot jau vēlā pēcpusdienā. Ja tu neiejauksies, zvērinātie dosies pārrunāt savu spriedumu. Viņi var Dafiju atzīt vai nu par vainīgu, vai nevainīgu, turklāt domas var dalīties, un pie vienota sprieduma viņi nenonāks.”

Teo to visu jau zināja. Pēdējo piecu gadu laikā viņš bija noskatījies vairāk prāvu nekā Aiks.

Tēvocis turpināja: “Otrkārt, tu vari doties pie noslēpumainā liecinieka un pierunāt viņu tūlīt pat pieteikties.

Grūti pateikt, kā rīkotos tiesnesis Gentrijs, ja parādītos šāds liecinieks. Viņš droši vien šādā situācijā nav bijis, bet viņš ir labs tiesnesis, kas dara tā, kā ir pareizāk.” “Tas puisis nepieteiksies. Viņš ir pārāk nobijies.” “Skaidrs. Tad vēl paliek trešā iespēja. Tu vari doties pie tiesneša un, neatklājot liecinieka vārdu…”

“Viņa vārdu es nemaz nezinu.”

“Bet tu zini, kas viņš ir, vai ne?”

“Tā ir.”

“Vai zini, kur viņš dzīvo?”

“Tikai to rajonu. Adresi es nezinu.”

“Kur viņš strādā tas tev zināms?”

“Iespējams.”

Aiks, cieši skatīdamies Teo acis, iedzēra vēl vienu malku alus un pēc tam ar delnas virspusi noslaucīja lūpas. “Tātad, kā jau teicu neatklājot puiša identitāti, paskaidro tiesnesim, ka tiesā nepiedalās vitāli svarīgs liecinieks, kura trūkums, visticamāk, novedis pie aplama sprieduma. Protams, tiesnesis taujās pēc detaļām. Kas viņš ir? Kur viņš strādā? Kā gadījās, ka viņš kļuva par aculiecinieku? Ko tieši viņš redzējis? Un tā tālāk. Domāju, ka tiesnesim Gentrijam būs simtiem jautājumu un, ja uz tiem neatbildēsi, viņš var sadusmoties.”

“Neviena no trim iespējām man nepatīk,” Teo noteica. “Man jau ari ne.”

“Ko tad lai es daru, Aik?”

“Vienkārši liecies mierā. Nebāz savu degunu šajā putrā. Tā nav īstā vieta bērnam. Tā nav īstā vieta pat pieaugušajam. Zvērinātie droši vien pieņems aplamu lēmumu, taču tas balstīsies uz esošajiem pierādījumiem,

tāpēc vainot viņus nevarēs. Redzi, sistēma ne vienmēr darbojas nevainojami. Pats zini, cik daudz nevainīgu cilvēku savulaik tikuši notiesāti uz nāvi. Un cik daudz vainīgo tikuši sveikā cauri. Kļūdas mēdz gadīties. Tāpēc liecies mierā.”

“Bet kļūda jau vēl nav notikusi. To vēl var novērst.” “Neesmu drošs, ka to iespējams novērst. Maz ticams, ka tiesnesis Gentrijs apturēs jau gandrīz pabeigtu prāvu tikai tāpēc, ka padzirdēs par kaut kādu iespējamo liecinieku. Tas būtu pārspīlēti, Teo.”

Tas tiešām neizklausījās ticami, un Teo bija spiests piekrist. “Tev laikam taisnība.”

“Nu protams, ka man taisnība. Tu vēl esi tikai puika. Izstājies no šitā.”

“Labi, Aik.”

Labu bridi viņi klusēdami skatījās viens otrā, gaidīdami, kurš ierunāsies pirmais. Beidzot Aiks sacīja: “Apsoli, ka neizdarīsi kādu muļķību.”

“Ko, piemēram?”

“Piemēram, neiesi pie tiesneša. Es zinu, ka jūs abi esat čomi.”

Atkal klusums.

“Apsoli, Teo.”

“Apsolu, ka nepasākšu neko, neaprunājies ar tevi.” “Jā, tas būtu godīgi.”

Teo pielēca kājās. “Nu man jāiet. Uzdots daudz mājasdarbu.”

“Kā iet ar spāņu valodu?”

“Ļoti labi.”

“Dzirdēju, ka tā skolotāja esot diezgan izcila. Madame kā viņu sauca?”

“Madame Monika. Viņa tiešām ir laba. Bet kā tad tu zini…”

“Es sekoju notikumiem, Teo. Es nemaz neesmu tāds jucis vientuļnieks, kā dažs labs domā. Vai skolās ķīniešu valodu vēl nepiedāvā apgūt?”

“Varbūt augstskolā.”

“Domāju, ka tev uz savu roku jāķeras pie ķīniešu valodas. Teo, tā ir nākotnes valoda.”

Un atkal jau Teo bija jābrīnās, ka tēvocis uzskatīja par pienākumu dot padomus, ko neviens nelūdza un kas nevienam nebija vajadzīgi. “Es par to padomāšu, Aik. Pašlaik gan esmu jau krietni noslogots.”

“Varbūt rīt atkal skatīšos prāvu,” Aiks ieminējās. “Šodien man patika tīri labi. Raksti man.”

“Norunāts.”

Būnas & Būna birojs bija tukšs un kluss, kad Teo tur ieradās tūlīt pēc sešiem. Elza, Vinss un Dorotija jau sen bija projām. Būnas kundze mājās lasīja kārtējo draņķīgo romānu. Grāmatu draugu klubs, kurā viņa piedalījās, sanāksmi noturēs septiņos pie Esteres Gatridžas, pavakariņos, iedzers vīnu un diskutēs par visu ko, tikai ne par šomēnes lasāmo grāmatu. Klubā bija desmit sieviešu, un visas pa kārtai izvēlējās kādu grāmatu, ko lasīt. Teo nespēja atcerēties, kad mātei kāda no šīm grāmatām būtu patikusi, pat ne tā, kuru pati bija ieteikusi lasīšanai. Nebija tāda mēneša, kad viņa nežēlotos par grāmatu, kas jālasa. Pēc Teo domām, tas bija dīvains veids, kā iesaistīties kluba darbībā.

Vudss Būns patlaban kravāja portfeli, kad kabinetā ienāca Teo. Teo bieži brīnījās, kāpēc tēvs stūķē portfelī

mapes un grāmatas un katru vakaru stiepj uz mājām, it kā gatavotos strādāt līdz pusnaktij. Viņš to nekad nedarīja. Mājās viņš nekad nestrādāja un portfelim pat neskārās klāt. Tas vienmēr tika nolikts zem galda priekšnamā netālu no ārdurvīm. Un tur tas arī palika līdz rītam, kad Būna kungs jau agrumā devās uz kafetēriju brokastot un no turienes uz darbu. Tur viņš portfeli atkal izkravāja un izgāza tā saturu uz jau tā nekārtīgā galda. Teo bija aizdomas, ka portfelī vienmēr tika sastūķēts viens un tas pats.

Viņš bija ievērojis, ka juristi vispār reti kur rādījās bez portfeļa. Ja nu vienīgi pusdienās. Mamma savējo arī nesa uz mājām, tomēr viņa to vēra vaļā un kādus dokumentus arī lasīja.

“Vai skolā gāja labi?” Būna kungs apvaicājās.

“Ļoti labi.”

“Prieks dzirdēt. Klausies, Teo, mammai šovakar ir kluba sanāksme, bet man uz kādām pāris stundām jāaiziet uz tiesneša Plenkmora mājām. Vecais zēns dziest ārā, un man vajadzētu kādu brīdi pie viņa pasēdēt. Cik vairs ilgi, un būs jāiet uz bērēm.”

“Kāda runa, tēt. Nekādu problēmu.”

Tiesnesis Plenkmors bija vismaz deviņdesmit gadus vecs, un viņu sāka piebeigt daudzās kaites. Viņš bija liela autoritāte Stratenburgas tieslietu pasaulē, un vairums juristu viņu gluži vai dievināja.

“Virtuvē atradīsi vakardienas spageti, tos vari uzsildīt mikroviļņu krāsnī.”

“Viss būs kārtībā, tēt, neraizējies. Varbūt palikšu šeit kādu stundiņu un pamācīšos, tad iešu mājās. Par suni es parūpēšos.”

“Vai esi drošs?”

“Bez problēmām.”

Teo iegāja savā birojā, izkravāja mugursomu un mēģināja koncentrēties uz ķīmijas mājasdarbu, kad pie ārdurvīm atskanēja kluss klauvējiens. Bija atnācis Hulio, jau otro dienu pēc kārtas.

“Vai varam ārā parunāties?” viņš pajautāja.

“Labāk nāc iekšā,” Teo atbildēja. “Visi ir projām. Varam runāt šeit.”

“Droši?”

“Kā tad. Kas noticis?”

“Pirms stundas runāju ar brālēnu. Viņš ir ļoti satraucies. Golfa laukumā šodien bijusi policija. Brālēns domā, ka tu esi par viņu izstāstījis.”

“Nerunā muļķības, Hulio. Nevienam neesmu stāstījis. Varu to apzvērēt.”

“Tad kāpēc policija tur ieradās?”

“Kā lai es to zinu? Vai viņi gribēja runāt ar tavu brālēnu?”

“Diez vai. Viņš aizbēga, tiklīdz ieraudzīja policijas mašīnu.”

“Vai policisti bija formās?”

“Droši vien.”

“Vai tā viņu mašīna noteikti izskatījās pēc policijas auto?”

“Laikam.”

“Paklau, Hulio, es taču devu vārdu un neko policijai neesmu stāstījis. Ja viņi būtu gribējuši ar brālēnu runāt par slepkavību, tad nebūtu ģērbušies formās un noteikti nebrauktu ar auto, kam uz durvīm rakstīts “policija”.

Nekādā ziņā. Tie būtu detektīvi uzvalkos un kaklasaitēs un ierastos nemarķētā automašīnā.”

“Tu esi pārliecināts?”

“Esmu.”

“Nu labi.”

“Laikam jau tavs brālēns nervozē ikreiz, kad ierauga policiju, vai ne?”

“Tā jūtas gandrīz visi nelegālie.”

“Tieši to jau es gribu teikt. Saki brālēnam, lai nomierinās.”

“Nomierinās? Ir grūti būt mierīgam, ja kuru katru mirkli tevi var arestēt.”

“Tur man tev jāpiekrīt.”

Arī Hulio pats joprojām šķita nervozs, viņa skatiens tā vien šaudījās pa nelielo telpu, it kā viņus kāds varētu noklausīties. Krietnu brīdi zēni neteica neko, katrs gaidīdams, ka ierunāsies otrs. Beidzot Hulio sacīja: “Ir vēl kaut kas.”

“Kas?”

Ar trīcošām rokām viņš atpogāja kreklu un izvilka no azotes plastikāta maisiņu ar rāvējslēdzēju. Viņš to piesardzīgi nolika uz Teo rakstāmgalda, it kā tur būtu kaut kas tāds, kam vairs otrreiz pieskarties negribētos. Maisiņā atradās divi priekšmeti balti, oderēti un nedaudz apvalkāti.

Golfa cimdi.

“Tos man iedeva brālēns,” Hulio teica. “Divi golfa cimdi, kas bija rokās vīram, kurš iegāja mājā, kur tika nogalināta tā sieviete. Viens labajai rokai, otrs kreisajai. Labās rokas cimds ir kā jauns. Kreisās rokas cimds ir pavalkāts.”

Teo blenza uz maisiņu ar cimdiem un mirkli nespēja ne pakustēties, ne parunāt. “Kur viņš tos atrada?”

“Kad tas virs iznāca no mājas, viņš cimdus novilka un ielika golfa somā. Vēlāk pie četrpadsmitās bedrītes viņš šos cimdus izmeta atkritumu urnā. Brālēnam urnas ir jāiztīra divreiz dienā. Viņš redzēja, ka vīrs cimdus tur izmet, un brīnījās, ka tiek izsviesti pavisam labi cimdi.” “Vai tas vīrietis viņu redzēja?”

“Nedomāju vis. Ja būtu redzējis, tad taču viņš cimdus tur neatstātu.”

“Un tas ir tas pats vīrietis, kurš tiek tiesāts par slepkavību?”

“Domāju gan. Mans brālēns par to ir pārliecināts. Viņš to ir redzējis televīzijā.”

“Kāpēc brālēns cimdus paturēja?”

“Puiši, kas tur strādā, parasti sašķiro atkritumus un šad tad atrod kaut ko noderīgu. Brālēns paņēma cimdus, bet pēc pāris dienām viņam radās aizdomas. Laikam golfa laukumā daudz tika runāts par noslepkavoto sievieti. Tāpēc brālēns cimdus noslēpa. Tagad viņš ir pārbijies un domā, ka policija viņu izseko. Ja cimdus atrastu pie viņa, kurš zina, kas notiktu? Viņš baidās, ka neiekuļas nepatikšanās.”

“Taču policija viņu nemaz neizseko!”

“Tā arī viņam pateikšu.”

Atkal iestājās klusums, un pēc ilgāka brīža Teo pamāja uz cimdu pusi, baidīdamies tiem pieskarties. “Un ko darīsim ar šitiem te?”

“Es tos pie sevis neturēšu.”

“Es jau baidījos, ka tu tā teiksi.”

“Bet tu, Teo, taču zini, ko darit?”

“Nevaru iedomāties. Pašreiz es brīnos, kā tas gadījās, ka esmu ieķēpājies tādā situācijā.”

“Vai nevar tos vienkārši nodot policijas iecirknī?” Teo iekoda mēlē, lai nepateiktu kaut ko tādu, kas Hulio liktos izsmējīgs vai nežēlīgs, vai varbūt abējādi. Nevarēja taču gaidīt, lai Hulio izprastu tieslietu sistēmu. Sak’, kā tad, Hulio, tūlīt pat aizskriešu līdz policijas iecirknim, iedošu dežurantei maisiņu ar golfa cimdiem, pateikšu, ka tie bijuši rokās tam jaukajam vīrietim, kurš tiek tiesāts par sievas slepkavību un kurš patiesībā sievu arī nogalināja, jo es Teo Būns zinu patiesību, man taču gadījās runāt ar galveno aculiecinieku, par kuru neviens cits neko nezina, un, lūdzu, dežurantīt, aiznesiet tos cimdus detektīvam Slepkavību izmeklēšanas nodaļā, tikai nesakiet, kur tos ņēmāt.

Nabaga Hulio.

“Nē, Hulio, tā nevarēs vis. Policijā uzdos ļoti daudz jautājumu, un tavam brālēnam var sanākt nepatikšanas. Vislabāk būs, ja ņemsi šos cimdus līdzi, un es izlikšos, ka nekad tos neesmu redzējis.”

“Neparko, Teo. Tagad tie pieder tev.” To pateicis, Hulio pielēca kājās, nospieda durvju rokturi un ar vienu kāju jau bija laukā no istabas, kad pār plecu vēl izmeta: “Neaizmirsti, ka solīji nevienam nestāstīt!”

Teo metās viņam pakaļ: “Protams.”

“Tu devi vārdu!”

“Protams.”

Un Hulio pagaisa tumsā.

14.  nodaļa

Suns izēda savu spageti bļodiņu vienā rāvienā, bet Teo savējai tikpat kā nepieskārās. Viņš ielika traukus mazgājamā mašīnā, pēc tam aizslēdza ārdurvis un gāja uz savu istabu, uzvilka pidžamu un, paņēmis līdzi klēpjdatoru, ierāpās gultā. Eiprila bija tiešsaistē, un abi kādu brīdi papļāpāja. Arī viņa esot gultā, bet viņas istabas durvis kā vienmēr esot aizslēgtas. Tagad viņa jūtoties daudz labāk. Ar māti bijusi picērijā, un esot pat kopā par kaut ko pasmējušās. Liekoties, ka tēva pašlaik neesot pilsētā, un tas vienmēr atvieglojot dzīvi. Abi novēlēja viens otram labu nakti, Teo izslēdza datoru un paņēma sporta avīzes jaunāko numuru. Taču viņš nespēja koncentrēties lasīšanai. Viņš jutās pavisam samiegojies, jo iepriekšējā naktī bija maz gulējis, un nu, kaut arī nobažījies un pat sabijies, zēns drīz vien iegrima miegā.

Būna kungs mājās atgriezās pirmais. Viņš klusītēm uznāca pa kāpnēm un atvēra Teo istabas durvis. Durvju eņģes kā vienmēr iečīkstējās. Tēvs ieslēdza gaismu un pasmaidīja, ieraugot mierpilno skatu ar aizmigušo dēlu. “Arlabunakti, Teo,” viņš nočukstēja un atkal izslēdza gaismu.

Durvju iečīkstēšanās pamodināja zēnu, un jau pēc mirkļa viņš gulēja uz muguras, skatīdamies tumšajos griestos un domādams par baltajiem cimdiem, kas bija

paslēpti viņa istabiņā birojā. Bija kaut kas pilnīgi nepieņemams Aika dotajā padomā izstāties no spēles, ignorēt faktu, ka eksistē nozieguma aculiecinieks, turēt muti un ļaut, lai tieslietu sistēma sašķobās.

Tomēr solījums paliek solījums, un Teo bija devis vārdu Hulio un viņa brālēnam, ka abu noslēpums pie viņa būs drošībā. Bet ja viņš vārdu tomēr neturētu? Kas notiktu, ja rīt no rīta viņš taisnā ceļā dotos pie tiesneša Gentrija, nomestu uz viņa galda tos cimdus un visu izstāstītu? Brālēns būtu sprukās. Džeks Hogans sadzītu viņam pēdas, un policija viņu aizturētu. Viņa liecība paglābtu apsūdzību no izgāšanās. Paziņotu, ka lietas iztiesāšana tiek pārtraukta. Izsludinātu jaunu tiesas prāvu. Tas viss parādītos avīzēs un televīzijā. Brālēns kļūtu par dienas varoni, taču tūlīt pēc tam viņu arestētu kā nelegālo imigrantu.

Bet vai viņš, brālēns, nevarētu noslēgt darījumu ar policiju un prokuroru? Vai tie nevarētu šoreiz uz viņu skatīties drusku caur pirkstiem, jo viņš taču tiem ir vitāli nepieciešams? Teo to nezināja. Varbūt jā, bet varbūt arī nē. Katrā ziņā tas būtu ļoti riskanti.

Tad Teo iedomājās par Dafijas kundzi. Viņa mapītē bija no avīzes izgriezts Dafija sievas foto. Ļoti izskatīga sieviete blondīne ar tumšām acīm un nevainojamiem zobiem. Bija briesmīgi iedomāties, kā viņa jutās brīdī, kad ar šausmām aptvēra, ka pašas vīrs ar golfa cimdiem rokās nav atgriezies mājās tāpat vien, bet gan ir ieradies pēc viņas dzīvības.

Teo sirds atkal sāka dauzīties straujāk. Viņš atmeta segu un apsēdās uz gultas malas. Dafijas kundze bija tikai pāris gadu jaunāka par Teo mammu. Kā viņš justos, ja mammai kāds grasītos tik nežēlīgi uzbrukt?

Ja zvērinātie Dafija kungu attaisnos, viņš par izdarīto slepkavību tiks sveikā cauri. Turklāt par šo noziegumu otrreiz tiesāt viņu vairs nevarēs. Teo šo principu zināja par to pašu noziegumu cilvēku nevar tiesāt otru reizi, ja pirmajā reizē zvērinātie apsūdzēto atzinuši par nevainīgu. Citu aizdomās turamo šoreiz vairs nebija, tāpēc slepkavība paliks neatklāta.

Dafija kungs saņems savu miljonu. Varēs vēl vairāk nodoties golfa spēlei. Varbūt sameklēs sev citu, jaunāku sievu.

Teo atkal apgūlās, apsedzās ar segu un pūlējās turēt acis ciet. Viņam radās ideja. Pēc tiesas, kad Dafija kungs tiks attaisnots un pametīs tiesas namu, Teo kādas nedēļas vai mēnešus nogaidīs un tad nosūtīs viņam golfa cimdus. Sūtījums būs anonīms, varbūt vienīgi ar klātpieliktu zīmīti: “Mēs zinām, ka jūs viņu nogalinājāt. Mēs jūs vērojam.”

Bet ko tas dotu? Teo to nezināja. Vispār diezgan stulba ideja.

Bet domas nedeva mieru. Nozieguma vietā asiņu taču nebija. Tātad arī uz cimdiem to nebūs. Bet kā ar matiem? Iespējams, kāds sīks un nemanāms Dafijas kundzes matiņš tomēr kaut kā būs pielipis pie cimda. Mati viņai nebija īsi, bet līdz pleciem. Teo nebija saņēmies atvērt plastikāta maisiņu un papētīt cimdus, tāpēc viņš nezināja, vai tiem kas pielipis. Sievietes mats diezgan droši norādītu, ka viņu nogalinājis pašas vīrs.

Teo centās novirzīt domas uz savu triumfu dzīvnieku tiesā Hollijas savas klientes un potenciālās sirdsdraudzenes acu priekšā. Taču tās nemitīgi atgriezās pie

slepkavības. Pēc laiciņa zēnam tomēr izdevās nomierināties un aizmigt.

Marsella Būna atgriezās mājās īsi pirms vienpadsmitiem. Viņa ielūkojās ledusskapi, lai redzētu, ko Teo ēdis vakariņās. Tad pārbaudīja trauku mazgājamo mašīnu, vai trauki ir tīri. Pēc tam nedaudz parunājās ar Vudsu, kurš atpūtas istabā lasīja grāmatu. Beidzot Būnas kundze kāpa augšup uz otro stāvu, un soļu troksnis pamodināja Teo jau otro reizi pēdējās stundas laikā. Zēns, lai gan dzirdēja mammas tuvošanos, izlikās aizmidzis, kamēr notika ikvakara rituāls. Neiedegusi gaismu, viņa noskūpstīja dēlu uz pieres, nočukstēja: “Labu nakti, mīļo Tedij,” un izgāja no istabas.

Pagāja stunda, bet Teo vēl arvien bija nomodā, raizēdamies, vai ir izvēlējies īsto slēptuvi cimdiem.

Kad pusseptiņos no rīta noskanēja mobilā telefona modinātāja signāls, Teo nevarēja īsti saprast, vai bijis nomodā vai gulējis, vai varbūt kaut kur pa vidu starp šiem stāvokļiem. Nebija pārliecības, vai viņš šonakt vispār bijis aizmidzis. Vienu gan viņš apzinājās skaidri to, ka ir noguris un saērcināts un ka gaidāma gara un grūta diena. Slogs, kas bija uzvēlies viņa pleciem, nepavisam nebija piemērots trīspadsmitgadīgam zēnam.

Mamma stāvēja pie plīts Būnas kundzei diezgan neierastā vietā un cepa desiņas un pankūkas, ko nemēdza darīt biežāk kā divreiz gadā. Jebkuru citu rītu Teo uzreiz būtu sajutis ēstgribu un ar prieku notiesājis bagātīgas brokastis. Un tāpēc viņam nebija dūšas pateikt, ka ēst nemaz negribas.

“Vai labi izgulējies, Tedij?” māte apjautājās, uzspiezdama dēlam uz vaiga buču.

“Diez cik labi ne,” Teo atbildēja.

“Kāpēc ne? Tu izskaties noguris. Vai tik netaisies saslimt?”

“Nē, es jūtos labi.”

“Iedzer apelsīnu sulu. Tā ir ledusskapī.”

Brokastis tika ēstas, lasot rīta avīzi. “Izskatās, ka tiesa ir jau pie beigām,” māte, nolaidusi lasāmbrilles uz deguna, ierunājās. Viņa vēl bija rītakleitā, jo piektdienās parasti atlicināja laiku nagu sakopšanai.

“Ak tā? Es īsti nezinu jaunumus,” Teo atsaucās.

“Tam nu gan es neticu. Acis tev pavisam apsarkušas, un tu izskaties noguris.”

“Es taču teicu, ka slikti gulēju.”

“Bet kāpēc?”

Tāpēc, ka tētis mani pamodināja desmitos, bet tu vienpadsmitos. Taču Teo nevarēja vainot vecākus. Bezmiegam bija cits cēlonis. “Šodien paredzēts nopietns kontroldarbs,” viņš teica, un tas nebija daudz melots. Matemātikas skolotāja bija draudējusi ar pārbaudes darbu ģeometrijā.

“Tu uzrakstīsi pavisam labi,” mamma noteica un atkal pievērsās avīzei. “Apēd desiņu.”

Mammai par prieku Teo pacentās apēst gana daudz pankūku un arī desiņu. Pateicies par lieliskajām brokastīm, Teo, cik ātri vien. bija iespējams, atvadījās no mammas, noglaudīja galvu sunim un brauca projām ar divriteni. Pēc desmit minūtēm viņš jau joza augšup pa kāpnēm uz Aika biroju, kur saīgušais tēvocis viņu jau

otro reizi divu beidzamo dienu laikā pašā rīta agrumā gaidīja uz tikšanos.

Piektdienas rītā Aiks izskatījās vēl saburzītāks nekā parasti. Acis bija pietūkušas un apsarkušas, un garie, sirmie mati šorīt nebija ķemmēti. “Es ceru, ka tev sakāms kas svarīgs,” viņš noņurdēja.

“Ir jau arī,” Teo atbildēja, nostājies rakstāmgalda priekšā.

“Apsēdies.”

“Es labāk pastāvēšu.”

“Kā vēlies. Kas tad ir noticis?”

Teo izklāstīja visu par Hulio un abiem golfa cimdiem plastikāta maisiņā, kas tagad bija paslēpts aiz šķiršanās lietu mapēm Būnas & Būna biroja veco dokumentu noliktavā ēkas pagrabstāvā, kuru neviens nebija apmeklējis gadus desmit. Viņš neizlaida neko, izņemot, protams, Hulio un viņa brālēna identitāti. Pāris minūšu laikā viss bija izstāstīts.

Aiks klausījās ļoti uzmanīgi. To darīdams, viņš kasīja bārdu, noņēma brilles, berzēja acis, pastrēbās no kafijas krūzes un, kad Teo bija beidzis, nomurmināja: “Kaut kas neticams.”

“Ko iesāksim, Aik?” Teo izmisis jautāja.

“Nezinu. Cimdus vajadzētu pārbaudīt laboratorijā. Tur varētu būt pieķērušās ādas daļiņas, es domāju Dafijas kundzes ādas, vai arī kāds viņas mats, bet varbūt pat DNS no Dafija kunga sviedriem.”

Par sviedriem Teo nebija iedomājies.

“Cimdi varētu būt izšķirošais pierādījums,” Aiks, bārdu atkal berzēdams, skaļi teica.

“To taču mēs nedrīkstam ignorēt, vai ne, Aik?” “Kāpēc tu tos cimdus paņēmi?”

“Patiesībā jau es viņus neņēmu. Draugs tos vienkārši atstāja pie manis. Viņš ir nobijies. Viņa brālēns ir pārbijies. Arī man ir bail. Ko lai mēs tagad darām?”

Aiks piecēlās kājās un izstaipījās, tad iedzēra vēl malku kafijas. “Vai uz skolu iesi?”

Ko citu piektdienas rītā varētu darīt? “Kā tad. Es jau kavēju.”

“Tad tik ej. Es pats aiziešu uz tiesas namu. Kad kaut ko izdomāšu, nosūtīšu tev īsziņu.”

“Paldies, Aik. Tu esi vienreizīgs!”

“Par to nu es nekā nezinu.”

Teo ienāca klasē ar piecu minūšu novēlošanos, bet Maunta kungs bija labā noskaņojumā, un skolnieki vēl nebija apklusuši. Ieraudzījis Teo, skolotājs pavilka viņu sāņus un ieteicās: “Paklau, Teo, man ienāca prātā, ka tu varētu mums pastāstīt, kādi jaunumi ir tiesā. Vēlāk, valsts pārvaldes mācības stundā.”

Runāt par tiesā notiekošo Teo tagad vēlējās vismazāk, taču negribējās ari skolotājam atteikt. Turklāt bija zināms, ka piektdienas stundām Maunta kungs parasti nebija necik pamatīgi sagatavojies, un tāpēc Teo līdzdalība viņam labi noderētu.

“Labi,” Teo piekrita.

“Paldies. Vienkārši pastāsti jaunāko, minūtes piecpadsmit, ne vairāk. Šodien laikam lietu nodos zvērinātajiem, vai tā?”

“Droši vien.”.

Maunta kungs paklaudzināja pa galdu un tad pēc saraksta pārbaudīja, vai visi ieradušies skolā. Viņš pavēstīja, kas nu pienākas klases audzinātājam, sniedza paziņojumus un informāciju. Kad noskanēja zvans uz pirmo starpbrīdi, zēni metās uz durvīm. Gaitenī Teo noķēra kāds zēns, vārdā Vudijs. Pēc zēna sejas izteiksmes Teo noprata, ka tam kaut kas atgadījies.

“Teo, man vajadzīga palīdzība,” Vudijs, apkārt skatīdamies, paklusu ierunājās. Vudijam mājās diez cik labi neklājās. Abiem vecākiem šī bija otrā vai trešā laulība, un zēnam tika veltīts maz vērības. Viņš spēlēja elektrisko ģitāru kādā pašdarbības orķestrītī, jau smēķēja, ģērbās kā klaidonis, un klīda runas, ka uz dibena viņam esot tetovējums. Protams, Teo, tāpat kā citus zēnus, interesēja tetovējums, tomēr par to pārliecināties viņam nebija nekādas vēlēšanās. Par spīti sarežģītajiem apstākļiem, sekmes Vudijam turējās B līmenī.

“Kas noticis?” Teo pavaicāja. Viņam tā vien gribējās Vudijam pateikt, ka šis nav īstais brīdis lūgt juridisku konsultāciju. Teo netrūka pašam savu problēmu.

“Tu taču to paturēsi pie sevis, vai ne?” Vudijs jautāja.

“Noteikti.” Kolosāli. Tieši tas, kā Teo vēl trūka. Vēl viens noslēpums.

Garām gāja Hollija, uz mirkli palēnināja soli un žilbinoši uzsmaidīja Teo, bet, sapratusi, ka Teo ir aizņemts, devās tālāk.

“Teo, pagājušonakt arestēja manu brāli,” Vudijs sacīja, un viņa acīs parādījās asaras. “Policija ieradās mājās pēc pusnakts, saslēdza viņu roku dzelžos un aizveda. Tas bija briesmīgi. Tagad viņš ir cietumā.”

“Par ko viņu apsūdz?”

“Narkotikas. Par glabāšanu un, iespējams, ari par izplatīšanu.”

“Ir milzīga atšķirība starp glabāšanu un izplatīšanu.” “Vai vari mums palīdzēt?”

“Šaubos gan. Cik viņam gadu?”

“Septiņpadsmit.”

Teo bija par Vudija brāli šo to dzirdējis, un nekāda labā slava viņam nebija. “Vai tā ir pirmā aizturēšana?” Teo jautāja, kaut gan nojauta, ka atbilde būs noliedzoša.

“Nē, pirmā reize bija pagājušogad, kad viņu aizturēja par glabāšanu. Pieķēra pie rokas.”

“Taviem vecākiem jānoalgo advokāts. Tas ir pavisam vienkārši, Vudij.”

“Nemaz nav vienkārši. Viņiem taču nav naudas. Pat ja būtu, advokātam viņi to netērētu. Mājās noris karadarbība. Bērni pret vecākiem. Un neviens netiek saudzēts. Patēvs cīnās pret brāli saistībā ar narkotikām, un simtām reižu viņš ir apgalvojis, ka nekustinās ne pirksta, ja kruķi brāli savāks.”

Noskanēja skolas zvans. Gaitenis strauji tukšojās. Teo sacīja: “Pārķer mani garajā starpbrīdī. Neko daudz ieteikt es nevaru, bet darīšu, ko varēšu.”

“Paldies, Teo.”

Zēni devās uz madame Monikas stundu. Teo apsēdās, atvēra mugursomu un aptvēra, ka nav izpildījis mājasdarbu. Bet šobrīd tas viņam bija vienalga. Viņš iedomājās, cik labi ir dzīvot klusā un omulīgā mājā kopā ar lieliskiem vecākiem, kas reti paceļ balsi. Nabaga Vudijs. Pēc tam Teo sāka domāt par cimdiem.

15.  nodaļa

Ģeometrijas stunda jau bija pāri pusei. Gārmenas jaunkundze deva mājienus par gaidāmo pārbaudes darbu, bet Teo raudzījās sienā un pūlējās palikt nomodā, kad iečerkstējās virs durvīm novietotais skaļrunis, iztrūcinot bērnus.

“Gārmenas jaunkundz, vai Teo Būns ir stundā?” Tā bija skolas ilggadīgās sekretāres Glorijas jaunkundzes spalgā balss.

“Jā, ir,” Gārmenas jaunkundze atbildēja.

“Lūdzu, sūtiet viņu lejā. Viņam ir atnākuši pakaļ.”

Teo savāca mantas, sabāza tās somā un jau joza uz durvīm, kad Gārmenas jaunkundze piekodināja: “Teo, ja mums būs pārbaudes darbs, tu to varēsi paveikt pirmdien.”

Nu ko, paldies par pūlēm Teo nodomāja, bet skaļi pateica: “Gaidu ar nepacietību.”

“Lai tev laba nedēļas nogale, Teo,” viņa sacīja.

“Jums tāpat.”

Tikai ticis gaitenī, viņš atvilka elpu un sāka prātot, kas un kāpēc atnācis viņam pakaļ. Varbūt viņa nogurušās sejas un apsarkušo acu dēļ mamma sākusi raizēties un nolēmusi aizvest viņu pie ārsta. Laikam tomēr ne. Mamma nekad neizrādīja pārspīlētas rūpes un pie ārsta dēlu parasti veda vien tad, kad viņš vairs knapi turējās

uz kājām. Bet varbūt tēvs par viņu apžēlojies un nolēmis atļaut Teo noskatīties pēdējo tiesas dienu. Taču diez vai. Vudsam Būnam tāds gājiens nebūtu ienācis prātā.

Bet varbūt notiek kaut kas daudz ļaunāks. Varbūt kāds viņu nosūdzējis, un tagad ieradušies policisti ar kratīšanas orderi, lai sameklētu cimdus. Noslēpumi atklāsies, un viņš, Teo Būns, nonāks lielās nepatikšanās.

Zēns pagausināja soli. Gaiteņa līkumā viņš palūrēja pa lielo logu, no kura bija redzama skolas priekšpuse. Policijas auto tur nebija. Nekas neliecināja par briesmām. Viņš turpināja soļot, taču vēl lēnākā gaitā.

Viņu gaidīja Aiks. Kad Teo ienāca pieņemamajā telpā, Aiks pļāpāja ar Glorijas jaunkundzi.

“Šis cilvēks saka, ka esot tavs tēvocis,” viņa smaidīdama sacīja.

“Laikam jau ir gan,” Teo novilka.

“Un tev jādodas uz bērēm Vīksburgā?”

Aiks vaikstīdamies mēģināja pateikt priekšā: “Jā, jā!” Teo vilcinājās tikai sekundi un tad pamāja, piebilzdams: “Ciest nevaru bēres.”

“Un šodien atpakaļ tu neatgriezīsies?” viņa vaicāja, paņemdama papīra lapu.

“Nē, jo bēres notiks pusdivos,” Aiks sacīja. “Visa diena pagalam.”

“Paraksties šeit,” Glorijas jaunkundze norādīja.

Teo parakstījās, un abi izgāja no telpas. Aika auto bija vismaz trīsdesmit gadus vecs un krietni nolietots divvietīgs Triumph Spitfire. Tāpat kā it viss Aika dzīvē, tas knapi turējās kopā, un varēja priecāties, ka tas vispār kustas uz priekšu.

Tiekot kvartāla attālumā no skolas, Teo ierunājās: “Bēres, ko neteiksi? Tas bija forši.”

“Bet tas nostrādāja.”

“Un kurp tad mēs braucam?”

“Tu man lūdzi palīdzību. Es iesaku doties uz Būnas Ј> Būna biroju, sadabūt tavus vecākus kopā vienā telpā un visu viņiem izstāstīt.”

Teo dziļi ievilka elpu. Viņš neatļāvās runāt pretī, jo problēmas, kurās bija iesaistījies, viņa spēkiem bija pārāk sarežģītas.

Ienākot pa parādes durvīm, viņi pamatīgi pārsteidza Elzu. Tā pielēca kājās un iesaucās: “Kas noticis?”

“Labrīt, Elza,” Aiks sacīja. “Jūs kā vienmēr izskatāties tik eksotiska.” Elzai mugurā bija ķirbju oranžs svīteris, arī briļļu ietvari un lūpukrāsa bija tajā pašā tonī.

Atstādama Aika teikto bez ievērības, viņa pievērsās Teo: “Ko tu šeit dari?”

“Esmu bērēs,” Teo atsaucās un devās uz bibliotēkas pusi.

“Lūdzu, vai jūs varētu pasaukt Vudsu un Marsellu? Mums bibliotēkā jānotur ģimenes apspriede.”

Parastos apstākļos Elza būtu apvainojusies, ja kāds viņai norādītu, kas darāms, bet šoreiz viņa saprata, ka lieta ir nopietna. Laimīgā kārtā Būnas kundze savā kabinetā bija viena, bet Būna kungs augšstāvā pa galdu stumdīja papīrus. Abi viens pēc otra atsteidzās uz bibliotēku, un, tiklīdz durvis bija aizvērušās, Būnas kundze ieskatījās dēlam sejā un vaicāja: “Vai tev viss kārtībā?” Būna kungs, paskatījies uz Teo, noprasīja: “Kas šeit notiek? Kāpēc tu neesi skolā?”

“Nomierinieties,” Aiks ierunājās. “Apsēdīsimies un parunāsim.”

Visi apsēdās, un vecāki skatījās uz Teo tādām acīm, it kā viņš būtu izdarījis kādu noziegumu.

“Tad nu tā,” Aiks sacīja. “Es iesākšu, bet pēc tam aizvēršos, un Teo pats varēs pastāstīt tālāk. Trešdien, tas ir, pirms divām dienām, Teo bijusi saruna ar vienu no skolasbiedriem. Šī saruna novedusi pie kādas citas sarunas, un tādā veidā Teo uzzinājis informāciju, kura varētu dramatiski iespaidot Dafija prāvas iznākumu. Vārdu sakot, ir kāds liecinieks, par kuru neviens pat nenojauš. Ne policija, ne prokurors, ne aizstāvība, neviens, izņemot Teo un viņa draugu. Teo nezināja, ko iesākt, un tāpēc atnāca pie manis. Arī es neesmu drošs par to, kā vajadzētu rīkoties, tāpēc mēs esam šeit.”

“Kāpēc tu neteici mums?” Būnas kundze izmeta. “Tagad viņš jums saka,” Aiks atcirta.

“Es biju nobijies,” Teo atzinās. “Esmu vēl joprojām, turklāt apsolīju draugam, ka nevienam neteikšu.”

“Ko šis liecinieks zina?” Būna kungs jautāja.

Teo ar Aiku saskatījās. Klāj vaļā! Aika skatiens teica. Teo noklepojās un uzlūkoja māti. “Nu, slepkavības brīdī šis liecinieks atradās mežiņā pie Dafija mājas. Viņš redzēja, kā Dafija kungs piebrauc golfa bagijā, noauj kurpes, uzmauc arī labajā rokā golfa cimdu, ieiet iekšā mājā un pēc dažām minūtēm atkal iznāk laukā. Tas notika tieši slepkavības laikā. Dafija kungs uzāvis kurpes, golfa cimdus iebāzis somā un ātri aizbraucis, it kā nekas nebūtu bijis.” “Kā tu zini, ka tas noticis tieši slepkavības laikā?” Būnas kundze jautāja.

“Patologs tiesā liecināja, ka nāve iestājusies apmēram vienpadsmitos un četrdesmit piecās minūtēs. Lieciniekam bijis pusdienu pārtraukums, kas sākās pusdivpadsmitos.”

“Un Dafijs to liecinieku nav redzējis?” apprasījās Būna kungs.

“Nē, tas cilvēks ēda pusdienas koku aizsegā. Viņš strādā golfa laukumā.”

“Vai tu zini, kā viņu sauc?” vaicāja Būnas kundze. “Nē, bet es zinu, kas viņš ir.”

“Vai tu esi ar viņu runājis?” jautāja Būna kungs. “Jā.”

“Kur tas notika?” Būna kungs jautāja atkal.

Teo jutās gluži kā liecinieks tiesā jautājumu krustugunīs. Viņš vilcinājās ar atbildi, un atkal iejaucās Aiks. “Viņš negribētu atklāt ne liecinieka, ne sava drauga vārdus. Ja uzdosiet pārāk daudz jautājumu, viņu identitātes var atklāties.”

“Es taču devu solījumu,” Teo lūdzošā balsī teica. “Patiesībā es apsolīju vispār ne ar vienu par šo lietu nerunāt. Es nezinu, ko darīt.”

“Tā nu viņš vispirms atnāca pie manis,” Aiks stāstīja. “Pēc padoma. Jūs abus viņš negribēja apgrūtināt, bet nu šim stāstam vēl ir turpinājums. Tā ir, Teo?”

Abi vecāki pievērsa skatienus dēlam. Teo saguma krēslā un sāka ar pirkstiem bungot pa garā ozolkoka galda virsmu.

“Klāj vaļā, Teo,” Aiks viņu skubināja.

“Pastāsti mums,” māte teica.

Teo izstāstīja par cimdiem.

“Un tagad tie ir pie tevis?” Būnas kundze vaicāja, kad dēls bija beidzis.

“Jā.”

“Un kur tie tagad atrodas?”

“Lejā, aiz kastes ar veciem laulību šķiršanas dokumentiem.”

“Šeit lejā? Mūsu birojā?”

“Jā, mamm. Šeit. Tieši zem mums.”

Būna kungs iesvilpās un novilka: “Ak kungs!”

Iestājās ilgs klusuma brīdis, kura laikā visi četri Būni apsvēra situāciju un prātoja, kādi likumi un kādas procedūras būtu piemērojamas šai neparastajai faktu kombinācijai. Lai gan Teo pateica vairāk nekā bija gribējis, viņš tomēr jutās atvieglots, ka smagais slogs vairs nespiež viņu vienu. Gan jau vecāki zinās, kas darāms. Arī Aiks palīdzēs ar padomu. Trim pieaugušajiem būs pa spēkam tikt ar visu galā.

“Avīzē bija rakstīts, ka šodien tiesa varētu beigties,” ierunājās Būnas kundze.

“Es tieši nāku no tiesas nama,” Aiks sacīja. “Pēcpusdienā liecību sniegs Dafija kungs, un viņš ir pēdējais liecinieks. Pēc noslēguma runām lieta tiks nodota zvērinātajiem.”

“Kafejnīcā šorīt dzirdēju, ka tiesnesis Gentrijs tiesu noturēšot arī rīt, lai sagaidītu zvērināto lēmumu,” Būna kungs teica.

“Sestdienā?”

“Tā baumoja.”

Saruna atkal uz ilgāku laiku aprāvās. Tad Būnas kundze uzlūkoja dēlu un vaicāja: “Ko, tavuprāt, Teo, mums tagad vajadzētu darīt?”

Teo bija cerējis, ka pieaugušie paši zinās, ko darīt. Viņš sagrozījās krēslā un beidzot teica: “Man liekas, ka vislabāk būtu visu izstāstīt tiesnesim Gentrijam.”

“Es piekrītu,” mamma smaidīdama teica.

“Es arī,” pievienojās Aiks.

Nebija nekāds brīnums, ka tēvs gan nepiekrita. “Bet ko tad, ja mēs tiesnesim Gentrijam pastāstīsim, un viņš spiedīs Teo atklāt liecinieka vārdu vai identitāti? Un ja Teo atteiksies to atklāt? Ko tad? Tiesnesis to var pasludināt par necienīgu izturēšanos pret tiesu.”

“Es īsti nesaprotu, ko tas nozīmē,” Teo nomurmināja. “Tas nozīmē nepatikšanas,” tēvs atcirta.

“Tas nozīmē, ka viņš var tevi ielikt cietumā, iekams tu nepateiksi, ko viņš prasa,” Aiks skaidroja, nejauki smīnēdams, it kā viņam tas liktos varen jocīgi.

“Uz cietumu es nu gan negribētu,” Teo nočukstēja. “Nekļūsti smieklīgs, Vuds,” Būnas kundze iejaucās. “Henrijs Gentrijs jau nu gan neliks Teo cietumā.”

“Par to nu nevar būt tik drošs,” Vudss deva pretī. “Ir svarīgs liecinieks, kura liecība varētu potenciāli mainīt prāvas iznākumu, un ir cilvēks, kurš zina šo aculiecinieku. Un šis cilvēks ir Teo. Ja Teo atsakās tiesnesim klausīt, viņš nudien var sadusmoties. Un tiesnesi par to nemaz nevarētu vainot.”

“Es patiešām negribu uz cietumu,” Teo atkārtoja. “Ne uz kādu cietumu tev nebūs jāiet,” Būnas kundze stingri noteica. “Neviens tiesnesis, kurš ir pie pilna prāta, nekādā ziņā neapcietinās nevainīgu trīspadsmit gadus vecu bērnu.”

Atkal iestājās klusums.

Tad ierunājās Būna kungs: “Teo, bet kas ļauns notiktu, ja liecinieka identitāte kļūtu zināma?”

“Viņš ir nelegālais imigrants, tēt. Viņam šeit nav jāatrodas, tāpēc viņš baidās. Ja policija uzzinātu šī cilvēka vārdu un sadzītu viņam pēdas, tad ieliktu cietumā. Un tā būtu tikai mana vaina. Taču, ja viņu nenoķers, viņš vienkārši nozudīs.”

“Tad nesaki mums, kas viņš ir,” Būnas kundze teica. “Paldies, mamm. Es jau arī netaisījos teikt.”

“Nesaki nevienam pašam.”

“Skaidrs. Bet tagad jūs zināt, ka viņš ir nelegālais imigrants un strādā golfa laukumā. Nu jau vairs nebūtu grūti viņu atrast.”

“Bet kā tu par šo cilvēku uzzināji?” Būna kungs painteresējās.

“Skolā mācās viņa brālēns, un viņš lūdza man palīdzību.”

“Tāpat kā visi citi bērni skolā,” Aiks piebilda.

“Ne jau nu visi, bet lielākā daļa gan.”

Visi ievilka elpu, un Būna kungs pasmaidīdams palūkojās uz dēlu. “Tā taču ir tā ģimene no patversmes, vai ne? Hulio, tavs draugs, kuram tu māci matemātiku. Un viņa mamma, kā viņu sauca?”

“Karola,” māte atbildēja.

“Pareizi Karola. Esmu ar viņu vairākas reizes runājis. Viņai ir divi mazāki bērni un Hulio. Viņi ir no Salvadoras. Hulio brālēns ir tas noslēpumainais aculiecinieks. Vai tā ir, Teo?”

Teo pamāja. Jā, tēt, tu to atšifrēji. Un dīvainā kārtā Teo jutās atvieglots. Uzticēšanos viņš nebija pievīlis, bet patiesību kādam taču vajadzēja uzzināt.

16.  nodaļa

>

Iedams nopakaļ vecākiem un Aikam, Teo iedomājās, ka ši laikam ir pirmā reize, kad viņš tiesas namā ieiet bezmaz negribīgi. Parasti viņam patika šeit atrasties, redzēt tiesas ierēdņus un juristus ar aizņemtām un nopietnām sejām, izbaudīt iespaidu, kādu atstāja majestātiskais, ar marmoru apdarinātais foajē, no kura griestiem nokarājās senlaicīgs kroņlukturis, bet sienas rotāja kādreizējo, nu jau sen mirušo tiesnešu portreti. Tiesas nams viņam vienmēr bija sagādājis patiku, turpretī šoreiz tādas sajūtas zēnam nebija. Teo biedēja gaidāmie notikumi, taču viņš nespēja iztēloties, kādi tie varētu būt.

Viņi devās augšup pa kāpnēm uz otro stāvu, kur tiesas zāles durvis bija ne tikai aizvērtas, bet arī tika apsargātas. Tiesu izpildītājs, uzvārdā Snodgrāss, viņiem pavēstīja, ka patlaban notiek prāva un durvis līdz pārtraukumam netiks atvērtas. Tā nu visi Būni devās tālāk pa gaiteni uz godājamā Henrija L. Gentrija kabineta priekštelpu, kur strādāja viņa sekretāre Irma Hārdijas kundze.

“Labrīt, Irma,” Būnas kundze sveicināja.

“A, labrīt, Marsella, un Vuds, un sveiks, Teo.” Hārdijas kundze piecēlās un noņēma brilles, acīmredzami pārsteigta, ka visa Būnu ģimene piepeši nolēmusi uzrasties pie viņas rakstāmgalda. Viņa uzmeta aizdomu pilnu skatienu Aikam, it kā viņu ceļi būtu krustojušies jau senāk un ne tuvu ideālos apstākļos. Aiks bija ģērbies džinsos,

baltās sporta kurpēs un T kreklā, bet, paldies Dievam, bija uzvilcis ari pavecu, brūnu vējjaku, kas viņa izskatu vērta mazliet nopietnāku.

“Aiks Būns,” viņš sacīja, izstiepdams roku. “Vudsa brālis, Teo tēvocis. Savulaik darbojos šeit kā jurists.”

Hārdijas kundze izspieda mākslotu smaidiņu, it kā viņa nupat būtu atcerējusies šo vārdu, un paspieda pasniegto roku.

“Redziet, Irma,” Būnas kundze iesāka, “mums neatliekami jārunā ar tiesnesi Gentriju kādā svarīgā jautājumā. Es zinu, ka pašreiz viņš ir tiesas sēdē prāvā pret PIteru Dafiju, un tieši tāpēc mēs esam šeit. Esmu pārliecināta, ka ir vitāli svarīgi, lai viņš mūs pieņemtu.”

Būna kungs sievu pārtrauca: “Cikos būs pusdienu pārtraukums?”

“Ap divpadsmitiem, kā jau parasti, bet pārtraukuma laikā viņš tiksies ar visiem iesaistītajiem juristiem,” Hārdijas kundze atbildēja, ieskatīdamās sejā katram no četriem atnākušajiem. “Jūs jau zināt, ka viņš ir ārkārtīgi aizņemts.”

Teo paskatījās uz lielo pulksteni pie sienas aiz Hārdijas kundzes galda. Tas rādīja desmit minūtes pāri vienpadsmitiem. •

“Ir kategoriski nepieciešams, ka tiesnesis mūs uzklausa pēc iespējas drīzāk,” Būnas kundze uzsvēra, pēc Teo domām, mazliet par daudz uzstājīgi. Bet māte taču ir laulību šķiršanas lietu advokāte, turklāt ne tā biklākā.

Taču šeit bija Hārdijas kundzes valstība, un viņa nebija no tām, kas ļautu sevi izrīkot. “Vai nebūtu labāk, ja jūs man pateiktu, par ko ir runa?” viņa ierosināja.

“Baidos, ka ne, jo tā ir konfidenciāla lieta,” pieri saraucis, atteica Būna kungs.

“Piedodiet, Irma, bet to mēs nekādā ziņā nevaram,” piebilda Būnas kundze.

Pie istabas pretējās sienas zem vēl dažu mirušu tiesnešu portretiem atradās daži krēsli. Hārdijas kundze, norādīdama uz tiem, sacīja: “Varat pagaidīt šeit. Līdzko sāksies pārtraukums, es informēšu tiesnesi.”

“Paldies, Irma,” teica Būnas kundze.

“Paldies,” pateica Būna kungs.

Visi atviegloti uzelpoja un pasmaidīja, bet Būni devās pie krēsliem.

“Teo, kāpēc tu neesi skolā?” Hārdijas kundze pavaicāja.

“Tas ir ļoti garš stāsts,” Teo atbildēja. “Gan jau kādudien pastāstīšu.”

Visi četri Būni apsēdās, bet jau pēc piecpadsmit sekundēm Aiks cēlās kājās, teikdams, ka ies uzsmēķēt, Būnas kundze mobilajā telefonā runāja par kādu svarīgu problēmu ar Elzu viņu birojā, bet Būna kungs pētīja kādu dokumentu no līdzpaņemtās mapes.

Teo iedomājās par Vudiju un viņa brāļa arestu. Izņēmis no mugursomas klēpjdatoru, viņš sāka pārskatīt Krimināltiesas iztiesājamo lietu sarakstu un arestu reģistru. Šāda informācija nebija publiski pieejama, taču Teo kā allaž izmantoja Būnu firmas pieejas kodu, lai atrastu sev nepieciešamo.

Vudija brālis Tonijs bija ievietots Stratenburgas nepilngadīgo aizturēšanas centrā, kas patiesībā bija cietums tiem, kam vēl nebija astoņpadsmit. Toniju apsūdzēja par

marihuānas glabāšanu nolūkā to pārdot. Par šādu noziegumu varēja piespriest desmit gadus cietumā. Tonijam bija tikai septiņpadsmit, tāpēc viņam būtu iespējams darījums: viņš atzīst sevi par vainīgu un kādā citā nepilngadīgo aizturēšanas iestādē pavada tikai divus gadus. Protams, ja vien viņš ir ar mieru atzīt sevi par vainīgu. Ja ne, tad jāstājas zvērināto priekšā, kas var piespriest arī daudz bargāku sodu. Vispār nepilngadīgie, apsūdzēti saistībā ar narkotikām, līdz zvērināto tiesai nonāk mazāk nekā divos procentos gadījumu.

Ja vecāki un audžuvecāki atteiktos palīdzēt, kā bija ieminējies Vudijs, brālim tiktu norīkots sabiedriskais aizstāvis. Stratenburgā sabiedriskie aizstāvji bija ļoti spējīgi un ar šādām narkotiku lietām nodarbojās vai katru dienu.

Teo visu to uzrakstīja e-pasta vēstulē un nosūtīja Vudijam. Viņš nosūtīja e-pastu ari Maunta kungam, paskaidrodams, ka vairs neatrodas skolā un nevarēs piedalīties viņa stundā. īsu sveicienu viņš nosūtīja arī Eiprilai.

Pulkstenis pie sienas likās kā sastindzis. Hārdijas kundze cītīgi kaut ko rakstīja. Visi mirušie tiesneši no portretiem šķita raugāmies lejup uz Teo, neviens no tiem nesmaidīja, visi blenza dzedriem un aizdomu pilniem skatieniem, it kā vaicādami: “Dēls, ko tu te dari?” Tēvs bija izgājis gaitenī parunāt pa telefonu kādā nekustamo īpašumu lietā. Māte klabināja sava klēpjdatora taustiņus tik aizrautīgi, it kā no tā būtu atkarīga viņas dzīvība. Aiks droši vien joprojām stāvēja pie kāda atvērta loga, pūzdams laukā dūmus.

Teo izgāja apstaigāt telpas. Viņš uzkāpa pa kāpnēm uz Ģimenes lietu tiesas biroju cerībā sastapt Dženiju, bet

viņas tur nebija. Tad Teo nogāja lejā uz Dzīvnieku tiesu, taču telpa bija tukša. Tad viņš uzkāpa pa vecām, tumšām kāpnēm, kuras neviens neizmantoja un par kurām tikai retais zināja, un pa trešā stāva krēslaino gaiteni klusiem soļiem aizgāja uz kādu pamestu istabu, kas reiz bija kalpojusi kā juridiskās literatūras bibliotēka. Tagad to izmantoja kā noliktavu, piekrautu ar kastēm un no ierindas izgājušiem datoriem. Visu klāja bieza putekļu kārta, un uz grīdas palika Teo apavu zoļu nospiedumi. Viņš iegāja mazītiņā būcenītī un aizvēra aiz sevis durvis. Iekšā bija tik tumšs, ka nevarēja saskatīt savas rokas. Lejā pie pašas grīdas bija plaisa, tāds kā caurums, un pa to bija redzama stāvu zemāk esošā tiesas zāle. Skatpunkts atradās tieši virs zvērināto galvām. Šo lielisko vietu Teo atklāja pirms gada, kad liecību sniedza cietusī tik šausmīgā lietā, ka tiesnesis Gentrijs no zāles bija izraidījis visus skatītājus. Viņas liecība zēnam bija uzdzinusi tādu nelabumu, ka viņš tūkstoškārt nožēloja, ka slepus to noklausījies. No tiesas zāles sprauga panelī nebija redzama. To daļēji aizsedza biezie samta aizkari virs zvērināto ložas.

Patlaban liecināja viens no Dafija kunga golfa partneriem, un, lai gan nevarēja īsti labi dzirdēt, kaut kādu nebūt priekšstatu par liecības saturu Teo guva. Runātājs apgalvoja, ka Dafija kungs esot nopietns golferis, kurš jau vairākus gadus visbiežāk spēlē vienatnē. Tas nebija nekas neparasts. Daudzi golferi, īpaši nopietnākie, pilnveido meistarību, spēlējot vienatnē.

Tiesas zāle bija ļaužu pilna. No Teo vietas balkonu nevarēja redzēt, bet viņš nosprieda, ka arī tas droši vien

ir pilns. Skaidri bija saskatāms Dafija kungs, kurš savu advokātu vidū sēdēja pie aizstāvības galda. Viņš izskatījās pašpārliecināts, gandrīz pilnīgi drošs, ka prāva norit viņam par labu un zvērinātie atzīs viņu par nevainīgu.

Teo vēroja dažas minūtes, tad juristi sāka klaigāt, un viņš izlavījās laukā no būcenīša. Kāpdams lejup pa kāpnēm, viņš pamanīja zemāk kāpņu laukumiņā kaut ko sakustamies. Tur ēnā kāds stāvēja. Teo sastinga un uzreiz sajuta dūmu smaku. Kāds vīrietis smēķēja cigareti, kas bija pret noteikumiem, jo ēkā smēķēt nebija atļauts. Vīrietis izpūta milzīgu dūmu mākuli un iznāca laukumiņa vidū. Tas bija Omārs Čīps, tagad skaidri varēja saskatīt viņa gludo galvu un melnās acis. Viņš pavērās augšup uz Teo un, neko neteicis, pagriezās un aizgāja.

Teo nevarēja saprast, vai ticis izsekots vai ari Omārs vienkārši izvēlējies šo vietu, lai uzsmēķētu. Visapkārt mētājās cigarešu gali. Varbūt vēl kāds cits nāca šurp uzsmēķēt. Lai gan nojauta teica, ka šī sastapšanās diez vai bija nejauša.

Bija jau gandrīz viens, kad tiesnesis Gentrijs atrāva vaļā sava biroja durvis un nāca taisnā ceļā bie Būniem, kuri sēdējā kā nogrēkojušies skolēni direktora kabinetā. Tiesnesis jau bija noģērbis gan mantiju, gan žaketi. Mugurā viņam bija krekls ar atrotītām piedurknēm un vaļīgāk palaistu kaklasaiti, un tiesnesis izskatījās kā cilvēks, kuram darāms grūts un saspringts darbs. Viņš it nemaz nepasmaidīja un bija nepārprotami saērcināts.

Būni pielēca kājās. Nebija nekādu sveicienu. Tiesnesis Gentrijs norūca:. “Ceru, ka tas tiešām ir kas svarīgs.”

“Piedodiet, tiesnesi,” Būna kungs ierunājās pirmais. “Mēs saprotam, kas pašreiz notiek un ka esat ļoti aizņemts.”

“Mēs atvainojamies, Henrij,” sacīja Būnas kundze. “Bet runa ir par svarīgu jautājumu, kas var iespaidot prāvas iznākumu.”

Uzrunājot Gentriju par Henriju, nevis par tiesnesi vai kādā citā oficiālā vārdā, Būnas kundzei izdevās situāciju mazliet atslābināt. Lai cik ērcīgs un noraidošs tiesnesis izskatījās, viņa it nemaz nejutās iebiedēta.

“Tikai piecas minūtes,” viņa sacīja, paņemdama rokassomiņu.

Tiesnesis Gentrijs paskatījās uz Teo tādām acīm, it kā puika būtu kādu nošāvis. Tad viņš pievērsa skatienu Aikam, aprauti uzsmaidīja un teica: “Sveiks, Aik. Ilgs laiciņš pagājis.”

“Ir gan, Henrij,” Aiks atbildēja.

Smaids pazuda, un tiesnesis Gentrijs noskaldīja: “Dodu jums piecas minūtes.”

Visi steidzīgi sekoja tiesnesim viņa kabinetā, un, durvīm aizveroties, Teo pameta skatienu atpakaļ uz Irmu Hārdiju, kura turpināja klabināt taustiņus, it kā viņu nemaz neinteresētu, par ko kabinetā tiks runāts. Teo nosprieda, ka pēc pusstundas viņa visu jau zinās.

Visi četri Būni sasēdās krēslos vienā malā garajam apspriežu galdam, kas atradās plašā kabineta vienā stūrī. Tiesnesis Gentrijs nosēdās galda pretējā pusē. Teo sēdēja starp māti un tēvu un jutās pasargāts, kaut arī satraucies.

Māte sāka runāt pirmā: “Henrij, mums ir pamats uzskatīt, ka Mairas Dafījas slepkavībai ir aculiecinieks.

Liecinieks, kurš slēpjas. Liecinieks, par kuru nezina ne policija, ne apsūdzība, ne arī, protams, aizstāvība.”

“Vai drīkst jautāt, kāpēc te ir klāt Teo?” tiesnesis noprasīja, saraukdams uzacis. “Man liekas, viņam šobrīd vajadzētu atrasties skolā. Šī nu gluži nav tā reize, kad bērnam būtu jāpiedalās.”

Pirmkārt, Teo patiesi šoreiz labprātāk būtu atradies skolā. Otrkārt, nudien nebija patīkami, ka viņu nosauca par bērnu. Teo lēni ierunājās: “Tāpēc, tiesnesi, ka es zinu, kas ir šis liecinieks. Viņi nezina, bet es gan.”

Tiesneša Gentrija acis bija apsarkušas, un viņš izskatījās pārguris. Tagad viņš izpūta elpu, gari un pamatīgi, it kā iekšpusē kāds ventilis būtu atbrīvojis pārmērīgo spiedienu. Dziļās grumbas viņa pierē izlīdzinājās un atslāba. Tad viņš pavaicāja: “Un kāda šajā notikumā ir tava loma, Aik?”

“Ak, es jau esmu tikai viņa juridiskais konsultants.” Aiks bija domājis pajokot, bet neviens to tā neuztvēra.

Klusums. Tad tiesnesis sacīja: “Labi, tad sāksim no paša sākuma. Es gribētu zināt, ko tad šis liecinieks it kā redzējis. Kurš var man to pastāstīt?”

“Es varu,” Teo atsaucās. “Bet esmu apsolījis neatklāt viņa vārdu.”

“Kam tu to apsolīji?”

“Lieciniekam.”

“Tātad tu ar viņu esi runājis?”

“Jā, ser.”

“Un tu tici, ka viņš stāstīja patiesību?”

“Ticu, jā, ser.”

Vēlreiz tika izpūsta elpa. Tiesnesis paberzēja acis. “Labi, Teo. Es klausos. Sāc visu pēc kārtas.”

Kad Teo bija beidzis, telpā iestājās klusums. Tiesnesis Gentrijs lēnām pasniedzās pēc telefona, nospieda pogu un teica: “Hārdijas kundze, lūdzu, paziņojiet tiesu izpildītājam, ka es pusstundu aizkavēšos. Lai zvērinātie paliek savā telpā.”

Sausa balss atsaucās: “Jā, ser.”

Tiesnesis atgāzās krēslā. Visi četri Būni cieši vēroja viņu, taču tiesnesis izvairījās tos uzlūkot.

“Un tev tie cimdi ir?” daudz klusākā un rāmākā balsi viņš pavaicāja.

“Tie ir šeit, šajā kabinetā,” atsaucās Būna kungs. “Labprāt atdosim tos jums.”

Tiesnesis Gentrijs kā atvairīdamies pacēla abas rokas. “Nē, nē, ne jau tagad. Varbūt vēlāk, varbūt nekad. Ļaujiet man bridi apdomāties.” To pateicis, viņš piecēlās un aizgāja pie loga telpas otrā galā. Labu bridi viņš tur stāvēja, skatīdamies laukā, lai gan nekā daudz jau tur nebija, ko redzēt. Viņš šķita aizmirsis, ka gaiteņa galā ir ļaužu pilna tiesas zāle, kas ar nepacietību gaida viņa parādīšanos.

“Vai es pareizi visu izdarīju?” Teo čukstus prasīja mammai. Viņa pasmaidīdama paplikšķināja viņam pa roku un atbildēja: “Pavisam pareizi, Tedij. Neaizmirsti smaidīt.”

Tiesnesis atgriezās savā vietā pie galda. Uzlūkodams Teo, viņš vaicāja: “Kāda iemesla dēļ šis cilvēks nevēlas pieteikties?”

Teo vilcinājās ar atbildi, jo baidījās pateikt kaut ko tādu, pēc kā Hulio brālēnu varētu identificēt. Aiks nolēma nākt talkā. “Tiesnesi, liecinieks ir nelegālais imigrants, viens no tiem, kādu šeit ir daudz. Viņš slēpjas, un viņu par

to nevar vainot. Jebkāds mājiens par draudošām briesmām, un viņš acumirklī noies pagrīdē, un mēs viņam nekad vairs netiksim klāt.”

“Viņš baidās nonākt aiz restēm, ja pieteiksies.”

“Un Teo tam puisim apsolīja nevienai dzīvai dvēselei neko neizpaust,” Aiks piebilda.

“Turpretī Teo uzskata, ka ir svarīgi tiesai darīt zināmu, ka tiesā nepiedalās liecinieks, kura liecība varētu būt izšķirošā,” no savas puses piebilda Būna kungs.

“Tomēr tajā pašā laikā aizsargājot liecinieka identitāti,” uzsvēra Būnas kundze.

“Labi, labi,” teica tiesnesis Gentrijs un ieskatījās pulkstenī. “Es nevaru apturēt prāvu šajā brīdī. Esam tuvu tam, lai nodotu lietu zvērinātajiem izvērtēšanai. Ja tagad parādītos negaidītais liecinieks, būtu grūti panākt atjauju viņa liecības sniegšanai. Un mums taču šī liecinieka nemaz nav. Ir tikai iedomu tēls. Nē, es nevaru prāvu apturēt.”

Šie vārdi atbalsojās telpā un smagi novēlās pār klātesošajiem. Vienīgais, par ko šobrīd spēja domāt Teo, bija tas, kā Dafija kungs tagad sēž savu advokātu ielenkumā, apmierināts, omulīgs un pārliecināts, ka par slepkavību viņam nedraud it nekas.

“Tiesnesi, vai drīkstu kaut ko ieteikt?” pajautāja Aiks. “Noteikti, Aik. Palīdzība man šoreiz noderētu.” “Runā, ka jūs tiesu noturēšot arī rīt, sestdienā, lai sagaidītu zvērināto spriedumu.”

“Tā ir.”

“Vai labāk nebūtu zvērinātos līdz pirmdienai sūtīt mājās, kā tas prāvās visbiežāk tiek darīts? Lai viņi lietas

apspriešanu sāk pirmdien. Šī taču ir tiesas prāva, nevis neatliekamās palīdzības ķirurģija. Nekas nav jāsasteidz.” “Un kāds tad būtu jūsu plāns?”

“Plāna man vēl nav. Bet tas dotu mums laiku izdomāt, vai nevar šim lieciniekam kaut kā palīdzēt. Vēl nezinu. Vienkārši nebūtu pareizi steidzināt spriedumu, sevišķi jau tāpēc, ka šis spriedums visdrīzāk būs aplams.” “Aplams?”

“Jā. Esmu noskatījies daļu no šīs prāvas. Jau no paša sākuma apsūdzības lieta bija vāji sagatavota, un nu tā kļuvusi vēl vārgāka. Pīts Dafijs būs uz brīvām kājām.” Tiesnesis Gentrijs viegli pamāja, it kā piekrizdams, bet teikt neko neteica. Tā vietā viņš sāka savest sevi kārtībā, lai atgrieztos tiesas zālē, sapogāja aproces, sakārtoja kaklasaiti, piecēlās un paņēma melno mantiju.

“Es to apdomāšu,” viņš beidzot sacīja. “Paldies par jūsu… ē…”

“Ielaušanos,” Būna kungs iesmiedamies pabeidza. Arī Būni cēlās kājās.

“Nē, nepavisam, Vuds. Tas man sagādā pavisam unikālu situāciju, kaut ko tādu, ar ko neesmu saskāries nekad agrāk. Bet katra prāva jau ir atšķirīga no citām. Un paldies tev, Teo.”

“Jā, Jūsu Godība.”

“Vai prāvas turpinājumu skatīsieties?”

“Mēs jau nedabūsim vietas,” Teo atbildēja.

“Nu, paskatīšos, kā varu līdzēt.”

17.  nodaļa

>

Kad zvērinātie bija ieņēmuši savas vietas, publika zālē apklususi un visu acis pievērsušās tiesnesim Gentrijam, viņš sacīja: “Nensa kungs, cik man zināms, jums ir vēl viens liecinieks.”

Klifords Nenss piecēlās, stalti un iespaidīgi saslējās un teatrāli ierunājās: “Jūsu Godība, aizstāvība aicina pašu Pīteru Dafija kungu.”

Kamēr apsūdzētais tika līdz liecinieku vietai, spriedze zālē šķita pieaugam. Pēc četrām garām prāvas dienām apsūdzētais beidzot no sava viedokļa pastāstīs par notikušo. Bet, to darot, viņš sevi pakļaus pratināšanai, ko veiks prokurors. Teo zināja, ka 65 procentos gadījumu slepkavībās apsūdzētie liecības nesniedz, un viņš arī zināja, kāpēc. Pirmkārt, parasti viņi patiešām ir vainīgi slepkavībā un neiztur viltīgu un agresīvu pratināšanu, ko veic prasmīgs prokurors. Otrkārt, viņiem parasti ir jau uzkrāta noziedzīgu nodarījumu vēsture, kas nopratināšanas laikā lielākoties nāk gaismā. Ikvienā prāvā tiesnesis izskaidro zvērinātajiem, ka apsūdzētais drīkst nesniegt liecību, drīkst neteikt neko un ka viņam nav jāgādā sev liecinieki. Viņa vainu pierādīt ir štata uzdevums.

Bet Teo zināja arī to, ka zvērinātie mēdz ar aizdomām uzlūkot apsūdzēto, kurš, savu ādu glābdams, liecību nesniedz. Vai viņi tur aizdomās Pīteru Dafiju to

gan viņš nezināja. Zvērinātie Dafiju vērīgi nopētīja, kad viņš ieņēma vietu liecinieka krēslā un, pacēlis labo roku, zvērēja teikt tikai patiesību.

To visu Teo varēja redzēt tāpēc, ka, pateicoties tiesnesim Gentrijam, viņš sēdēja starp Aiku un tēvu zāles otrajā rindā aiz aizstāvības galda. Mātei bija darīšanas birojā. Viņa bija teikusi, ka nevarot atļauties tērēt laiku, skatoties prāvu, taču trim pārējiem Būniem bija skaidrs, ka viņa to gribētu gan.

Klifords Nenss noklepojās un lūdza apsūdzēto nosaukt savu vārdu nepieciešama, taču diezgan muļķīga prasība, ņemot vērā situāciju. Katrs šajā zālē ne tikai pazina Pītu Dafiju, bet arī diezgan daudz par viņu zināja. Nensa kungs sāka ar vairākiem gluži vienkāršiem jautājumiem. Viņš nesteidzīgi iztaujāja Dafija kungu, lai noskaidrotu viņa ģimenes vēsturi, izglītību, darbavietas, biznesa attīstību, to, ka viņam nav kriminālas pagātnes, un tā tālāk. Abi vīri ne vienu vien stundu bija pavadījuši, izmēģinot šo dialogu, un liecinieks uzvedās mierīgi. Atbildot viņš bieži uzlūkoja zvērinātos, tādējādi cenzdamies panākt, lai izskatās, ka šī ir vienkārši saruna. Tā vien likās, ka Dafijs grib pateikt zvērinātajiem: Ticiet man. Viņš bija izskatīgs vīrietis modernā uzvalkā, un tas Teo likās mazliet dīvaini, jo no vīriešu dzimuma zvērinātajiem neviens nebija uzvalkā un kaklasaitē. Teo bija lasījis rakstus, kuros bija aprakstīta advokātu un viņu klientu ģērbšanās stratēģija.

Nenozīmīgo jautājumu un atbilžu vietā beidzot nāca kaut kas nopietnāks, kad Nensa kungs skāra jautājumu par Mairas Dafijas dzīvības apdrošināšanas polisi viena

miljona dolāru vērtībā. Liecinieks paskaidroja, ka viņš ir cilvēks, kurš saprot, cik svarīga ir dzīvības apdrošināšana, ka, būdams vēl jauns precēts vīrietis ar sievu un maziem bērniem, viņš allaž atlicinājis naudu gan savas, gan sievas dzīvības apdrošināšanai. Apdrošināšanas polises esot vērtīgi rīki, ar kuru palīdzību pasargāt ģimeni priekšlaicīgas nāves gadījumā. Vēlāk, apprecējies ar otro sievu Mairu, viņš atkal uzstājis, ka abu dzīvības jāapdrošina. Un Maira piekritusi. Patiesībā tā bijusi Mairas ideja, ka polises vērtība jāpalielina līdz vienam miljonam. Viņa gribējusi nodrošināties, ja kaut kas notiktu ar vīru.

Dafija kunga teiktais izklausījās ļoti ticami, kaut arī bija manāms, ka viņš ir mazliet sasprindzis. Zvērinātie klausījās uzmanīgi. Tāpat darīja Teo, pie reizes sev atgādinādams, ka skatās nozīmīgāko prāvu Stratenburgas vēsturē. Turklāt viņš šajā laikā drīkstēja nebūt skolā.

Tālāk Nensa kungs sarunu novirzīja uz Dafija biznesa sfēru. Arī šeit liecinieks ar atbildēm tika galā labi. Viņš atzina, ka daži no nekustamā īpašuma darījumiem cietuši neveiksmi, ka dažas bankas turējušas viņu kā spīlēs, ka viņš zaudējis dažus partnerus, tāpat arī pieļāvis dažas kļūdas. Viņa pazemība bija aizkustinoša, un tā Dafija kunga uzstāšanos padarīja vēl ticamāku. Zvērinātie viņa sacīto uztvēra ar izpratni. Viņš kategoriski noliedza, ka pastāvētu kādi bankrota draudi, un izvērsti klāstīja, kādus pasākumus veic, lai mazinātu parādus un saglābtu noguldījumus.

Daudz ko no stāstītā Teo nespēja saprast, un viņam bija aizdomas, ka ari starp zvērinātajiem dažs jutās visai

apmulsis. Taču tam nebija nozīmes. Klifords Nenss savu klientu bija teicami sagatavojis.

Saskaņā ar apsūdzības izvirzīto teoriju slepkavības motīvs bijusi nauda un alkatība. Šī teorija sāka izskatīties arvien nepārliecinošāka.

Pēc tam Nensa kungs pievērsās delikātajam Dafiju laulības problēmu jautājumam, un arī šajā jomā liecinieks pastrādāja nevainojami. Jā, viņš atzina, ir bijuši sarežģījumi. Jā, viņi gājuši pie laulības jautājumu konsultantiem. Jā, viņi konsultējušies katrs ar savu šķiršanās lietu advokātu. Jā, bijušas nesaskaņas, bet ne galējas. Un, jā, vienu reizi viņš pat aizgājis no mājām, tas bijis nelaimīgs mēnesi ilgs laikposms, pēc kura viņš vēl jo stingrāk apņēmies visu vērst par labu. Laikā, kad sieva tikusi nogalināta, viņi dzīvojuši saticīgi un laimīgi un kaluši nākotnes plānus.

Vēl viens trieciens apsūdzības uzbūvētajai teorijai.

Pēcpusdienas turpinājumā Klifords Nenss aizvirzīja liecību uz golfa spēles jomu, un šeit nu abi izrunājās krietnu brīdi. Pārāk ilgi pēc Teo domām. Dafija kungs nelokāmi palika pie apgalvojuma, ka vienmēr devis priekšroku spēlei vienatnē un darījis tā jau gadu desmitiem. Nensa kungs demonstrēja mapi ar sava klienta spēles reģistra lapām, kas bija sakrājušās divdesmit gadu laikposmā. Vienu no šīm lapām advokāts pasniedza lieciniekam, un viņš to atzina par savu. Tā bija četrpadsmit gadu veca, izsniegta golfa laukumā Kalifornijā. Tur viņš bija spēlējis vienatnē.

Reģistra lapas sekoja cita citai, un liecība drīz vien izvērtās par ekskursiju pa Savienoto Valstu golfa

laukumiem. Pīters Dafijs tiešām bija spēlējis daudz. Viņš bija nopietni vērtējams golferis. Pierakstus viņš bija saglabājis. Un parasti spēlējis vienatnē. Protams, viņš piebilda, ka spēlējis ari ar draugiem, ar biznesa partneriem un ari ar savu dēlu, kad vien radās izdeviba. Bet vislabprātāk viņš spēlējis viens tukšā laukumā.

Kad šī ekskursija bija galā, vairs neatlika vietas šaubām, ka vēl viena no apsūdzības izvirzītajām teorijām ir apgāzta. Vairs nelikās ticami, ka Pīters Dafijs pirms diviem gadiem iecerējis veikt slepkavību un tāpēc pasācis spēlēt vienatnē, lai slepkavības brīdī tuvumā nebūtu liecinieku.

Teo domāja šajā pārpildītajā tiesas zālē ir tikai četri cilvēki, kas zina patiesību. Es, Aiks, tētis un Pīters Dafijs.

Aiks domāja tas virs tiks sveikā cauri, un mēs neko nevarēsim iesākt. Nepierādāma slepkavība.

Vudss Būns domāja kā lai sadabū rokā to noslēpumaino liecinieku un atved šurp, pirms vēl nav par vēlu?

Pēdējā rezultātu reģistra lapa bija no spēles slepkavības dienā. Viņš vienatnē bija izspēlējis astoņpadsmit bedrītes. Protams, pierakstus bija veicis viņš pats, tāpēc to precizitāti kāds varētu ari apšaubīt.

(Teo bija nācies pieredzēt, ka golfā vairums reģistra lapu mēdz atspoguļot nevis patieso sitienu skaitu, bet pavisam ko citu.)

Pēc tam Nensa kungs krietni pieklusinātā un iejūtīgākā tonī sāka Dafiju iztaujāt par notikumiem slepkavības dienā, un atbildes sekoja ļoti pārliecinošas. Dafija kunga balss bija kļuvusi klusāka, sāpju pilna un tāda kā ierūsējusi, kad viņš stāstīja par savas sievas varmācīgo nāvi.

Nez vai viņš nesāks raudāt Teo sev vaicāja, lai gan pat viņu šī liecība bija aizkustinājusi.

Pīters Dafijs, apspiezdams asaras, izteiksmīgi aprakstīja šausmīgo mirkli, kad viņam pavēstīts par notikušo, par to, kā bagijā joņojis uz mājām un tur priekšā ieraudzījis policistus. Sievas līķis nav bijis pārvietots, un, ieraugot to, viņš saļimis, un izmeklētājam nācies viņam palīdzēt. Vēlāk Dafijs nonācis ārsta aprūpē, kas viņam iedevis zāles.

Kas par meli! Teo nodomāja. Kāda izlikšanās! Tu pats nonāvēji savu sievu. Ir taču liecinieks. Un man birojā glabājas tavi cimdi.

Pīters Dafijs pastāstīja par mokām, ko sagādāja zvanīšana sievas ģimenei, saviem tuviniekiem, abu draugiem, tāpat arī bēru plānošana un pašas bēres. Vientulība. Tukšuma sajūta un pārdzīvojums, ka jāturpina dzīvot tajā pašā mājā, kurā nogalināta viņa mīļotā sieva. Tagad viņš domājot par mājas pārdošanu un pārcelšanos uz dzīvi citur. Ikdienas gājieni uz kapsētu.

Tālāk nākušas šausmas, kad apjēdzis, ka pats tiek turēts aizdomās, sekojusi apsūdzība, aizturēšana un arests un nu tiesa. Kā gan viņu vispār var turēt aizdomās, ka noslepkavojis sievieti, kuru tik kvēli mīlējis un dievinājis?

Dafijs vairs neizturēja, un viņam izlauzās elsas. Tomēr viņš uzreiz centās savaldīties, slaucīja asaras un vairākkārt noteica: “Man tik ļoti žēl. Tik žēl.” Izskatījās ļoti aizkustinoši, un Teo vēroja zvērināto sejas. Absolūta līdzcietība un ticība teiktajam. Dafijs raudāja, lai glābtu sev dzīvību, un tas iedarbojās teicami.

Kamēr klients pūlējās saņemt sevi rokās, Klifords Nenss nolēma, ka panākts jau pietiekami daudz. Viņš paziņoja: “Jūsu Godība, vairāk jautājumu nav. Pasaudzēsim liecinieku.”

Tūlīt pat piecēlās Džeks Hogans: “Jūsu godība, vai drīkst palūgt īsu pārtraukumu?” Pārtraukums mazliet izlādētu atmosfēru un ļautu zvērinātajiem attapties pēc tikko noklausītās ļoti emocionālās liecības. Turklāt pulkstenis jau bija pāri pusčetriem. Pārtraukumu vajadzēja visiem.

“Piecpadsmit minūtes,” paziņoja tiesnesis Gentrijs. “Pēc tam jautājumus uzdos apsūdzība.”

Piecpadsmit minūtes sen bija aizritējušas, un tuvojās jau trīsdesmit. “Viņš stiepj laiku,” Aiks ieteicās. “Ir piektdienas pēcpusdiena. Visi ir noguruši. Viņš sūtīs zvērinātos mājās un sasauks atkal pirmdien.”

“Nezinu gan,” atbildēja Vudss Būns. “Varbūt viņš gribēs noslēguma runas jau šopēcpusdien.”

Viņi stāvēja gaitenī pie atspirdzinošo dzērienu automātiem. Netālu bija sastājušās arī citas ļaužu grupiņas, kas laiku pa laikam uzmeta acis sienas pulkstenim. Pie viena no automātiem pienāca Omārs Čīps. Iemezdams automātā sīknaudu un izvēlēdamies dzērienu, viņš pārlaida skatienu arī Būniem, tad paņēma skārdeni un aizgāja.

Aiks turpināja runāt: “Hogans viņam neko nepadarīs, pārāk jau glums.”

“Nepaies ne stunda, un zvērinātie atzīs viņu par nevainīgu,” Vudss noteica.

“Nekas viņam nebūs,” Teo piebilda.

“Man tiešām jāatgriežas birojā,” ieminējās Vudss. “Man jau ari,” piebilda Aiks. īsti Būnu stilā.

Taču neviens no brāļiem pat nepakustējās, jo abiem gribējās redzēt, ar ko beigsies prāva. Teo savukārt priecājās, ka abi ir kopā un sarunājas, kas gadījās pavisam reti.

Ļaudis gaitenī sakustējās un sāka virzīties uz zāles pusi. Daži gan pārtraukuma laikā bija aizgājuši prom. Kā nekā bija taču piektdienas pēcpusdiena.

Kad visi bija sanākuši, apsēdušies un apklusuši, tiesnesis Gentrijs ieņēma savu vietu un pamāja ar galvu uz Džeka Hogana pusi. Bija pienācis laiks prokuroram uzdot jautājumus apsūdzētajam. Tas parasti nebija nekāds jaukais skats, jo prokuroram bija tiesības sarunu virzīt diezgan agresīvā manierē.

Džeks Hogans piegāja pie liecinieku krēsla un iedeva Pīteram Dafijam kādu dokumentu. “Vai šo jūs pazīstat, Dafija kungs?” Hogans jautāja, un aizdomas vai pilēja no katras viņa teiktās zilbes.

Dafijs nesteidzīgi pārlapoja dokumentu uz priekšu un atpakaļ un beidzot sacīja: “Jā.”

“Lūdzu, pasakiet zvērinātajiem, kas tas ir.”

“Tas ir brīdinājums par īpašuma pārņemšanu.”

“Par kāda īpašuma?”

“Riksroudas iepirkšanās centrs.”

“Šeit, Stratenburgā?”

“Jā.”

“Un Riksroudas iepirkšanās centrs pieder jums?”

“Jā, man un partnerim.”

“Un pagājušā gada septembri banka jums atsūtīja šo brīdinājumu, jo jums bija kavēti hipotēkas maksājumi. Vai es pareizi saku?”

“Tā banka apgalvoja.”

“Vai jūs tam nepiekrītat, Dafija kungs? Vai gribat zvērinātajiem teikt, ka pagājušā gada septembrī jums nebija hipotekārā kredīta maksājumu kavējumi par šo īpašumu?” Džeks Hogans, to jautājot, pavicināja gaisā vairākus papīrus, it kā viņam būtu papilnam pierādījumu.

Dafija kungs kavējās ar atbildi, tad piespiesti pasmaidīja un teica: “Jā, mums bija kavējumi maksājumos.” “Un cik lielu kredītu banka jums par šo īpašumu bija izsniegusi?”

“Divsimt tūkstošus dolāru.”

“Divsimt tūkstoši dolāru,” Hogans atkārtoja, paskatīdamies uz zvērinātajiem. Tad viņš piegāja pie galda, nolika šos papīrus un paņēma citus. “Tagad, Dafija kungs, pasakiet, vai jums pieder noliktava Vulfstrītas industriālajā parkā šeit, Stratenburgā?”

“Jā, ser. Kopā ar diviem partneriem.”

“Un jūs šo noliktavu pārdevāt, vai ne?”

“Jā, mēs to pārdevām.”

“Un pārdošana notika pagājušā gada septembrī, vai tā?”

“Ja jūs tā sakāt. Esmu pārliecināts, ka jūsu rīcībā ir dokumenti.”

“Ir gan. Un dokumenti liecina, ka šī noliktava tika piedāvāta pārdošanai vairāk nekā gadu un ka prasītā cena bija sešsimt tūkstoši dolāru, hipotēka štata bankā

bija piecsimt piecdesmit tūkstoši un, visbeidzot, jūs ar partneriem to pārdevāt tikai par nedaudz vairāk kā četrsimt tūkstošiem.” Hogans, pavicinādams papīrus gaisā, noprasīja: “Vai piekrītat, Dafija kungs?”

“Izklausās pareizi.”

“Tātad jūs šajā darījumā zaudējāt žūksni naudas, Dafija kungs?”

“Tas nebija no maniem labākajiem darījumiem.”

“Vai jums izmisīgi vajadzēja pārdot šo noliktavu?” “Nē.”

“Vai jums vajadzēja skaidru naudu?”

Liecinieks mazliet neveikli pamīņājās no vienas kājas uz otru. “Nu, man un partneriem šī noliktava bija jāpārdod.”

Vēl minūtes divdesmit Hogans noņēmās ar Pītera Dafija un viņa partneru finansiālo neveiksmju atklāšanu. Dafijs atteicās atzīt, ka situācija būtu bijusi izmisīga. Bet, nopratināšanai kļūstot arvien saspringtākai, kļuva skaidrs, ka liecinieks, vienu savu darījumu mēģinādams saglābt, pamatīgi izgāzies kādā citā. Hogans bija sarūpējis daudz dokumentu. Viņš parādīja divus prasības pieteikumus tiesā, ko pret Pīteru Dafiju bija iesnieguši viņa bijušie partneri. Dafijs kategoriski noliedza savu vainu un uzsvēra, ka neviena no šīm prasībām tiesā nav tikusi apmierināta. Viņš piekrita, ka bizness nav veicies gludi, taču nelokāmi palika pie apgalvojuma, ka bankrots viņam nav draudējis.

Džeks Hogans meistarīgi atklāja, ka Dafijs savos darījumos bijis mahinators, kuram allaž trūcis naudas un kurš tikai par mata tiesu apsteidzis savus kreditorus.

Taču sasaistīt viņa problēmas ar slepkavības motīvu tomēr diez kā nesekmējās.

Mainot tematus, Hogans gatavojās vēl vienam iznīcinošam uzbrukumam. Pieklājīgā manierē viņš sāka interesēties par Dafiju laulības problēmām un pēc dažiem vienkāršiem jautājumiem apvaicājās: “Dafija kungs, jūs liecinājāt, ka reiz faktiski aizgājāt no mājām. Vai tā bija?” “Bija gan.”

“Un šī šķirtā dzīvošana turpinājās vienu mēnesi?” “Es to nesauktu par šķirtu dzīvošanu. Mēs to par tādu neuzskatījām.”

“Un kā tad jūs to saucāt?”

“Mums nebija svarīgi nosaukt to kādā vārdā.”

“Jums taisnība. Kad jūs aizgājāt no mājām?” “Neesmu pierakstījis, bet tas bija pagājušā gada jūlijā.”

“Kādus trīs mēnešus pirms sievas slepkavības?” “Apmēram tā.”

“Kur jūs dzīvojāt, kad izvācāties no mājas?”

“Es negribētu teikt, ka tā bija izvākšanās no mājas, ser. Es vienkārši paņēmu dažus apģērba gabalus un aizgāju.”

“Labi. Un uz kurieni jūs devāties?”

“Dažas naktis pārlaidu Mariota viesnīcā tepat šajā pašā ielā. Pēc tam reizumis pārnakšņoju pie viena no biznesa partneriem. Viņš ir šķīries un dzīvo viens. Tas bija stipri nejauks mēnesis.”

“Tātad jūs mētājāties pa dažādām vietām? Apmēram mēnesi?”

“Tā ir.”

“Tad jūs atgriezāties mājās, izlīgāt ar Dafijas kundzi, salāpījāt savu laulību un bijāt gatavi turpmāk dzīvot ilgi un laimīgi, kad viņa pēkšņi tika noslepkavota?”

“Vai tas ir jautājums?”

“Pareizi. Tāpēc, Dafija kungs, jautājums būs šāds.” Džekam Hoganam rokā atkal bija papīri. Dokumentu viņš pasniedza lieciniekam, un, uzmetis tam skatienu, Pīters Dafijs nobālēja.

“Vai pazīstat šo?”

“Ēēē, neesmu īsti drošs,” Dafijs izstomīja, lapas šķirstīdams, cenzdamies izvairīties no tiešas atbildes.

“Tad atļaujiet man jums palīdzēt. Tas ir nomas līgums uz četrām lappusēm par dzīvokļa iznomāšanu trīsdesmit jūdžu attālajā Vīksburgā. Līgums ir par jauka divu guļamistabu mēbelēta dzīvokļa nomu elegantā ēkā par divtūkstoš dolāriem mēnesī. Vai sāk ataust atmiņā, Dafija kungs?”

“Tā īsti ne. Es… ēēē…”

“Noma uz vienu gadu, sākot ar pagājušā gada jūniju.” Dafijs paraustīja plecus, kā neko nesaprazdams. “Es to neesmu parakstījis.”

“Nē, bet jūsu sekretāre gan, kāda Džūdita Meiza, sieviete, kas kopā ar vīru vienā un tajā pašā adresē šeit pat Stratenburgā dzīvo jau divdesmit gadu. Vai tā ir, Dafija kungs?”

“Ja jau jūs tā sakāt. Viņa ir mana sekretāre.”

“Kāpēc viņai būtu jāparaksta līgums par šāda dzīvokļa nomu?”

“Nav ne jausmas. Varbūt labāk būtu to pajautāt viņai pašai?”

“Dafija kungs, vai jūs patiesi gribat, lai izsaucu viņu par liecinieci?”

“Kā tad. Uz priekšu!”

“Vai jūs šo dzīvokli esat redzējis, Dafija kungs?” Dafijs bija samulsināts un apjucis, un acīmredzami jutās kā uz slidena ledus. Pametis skatienu uz zvērināto ložu, viņš neveikli pasmaidīja un atbildēja: “Jā, pāris reižu esmu tur bijis.”

“Viens pats?” Hogans ar neslēptām aizdomām bargi noprasīja.

“Protams, es biju viens pats. Man Vīksburgā bija darīšanas, kas ievilkās vēlu vakarā, tāpēc paliku tajā dzīvoklī pa nakti.”

“Cik parocīgi. Un kurš tad maksā nomas maksu?” “Nezinu. Jums jājautā Meiza kundzei.”

“Tātad jūs, Dafija kungs, apgalvojat zvērinātajiem, ka neesat nomājis šo dzīvokli un par to nemaksājat?” “Taisnība.”

“Un jūs tur esat palicis tikai pāris reižu?”

“Tā ir.”

“Un šī dzīvokļa nomāšana nekādā veidā nav saistīta ar tām problēmām, kas bija radušās jūsu un Dafijas kundzes laulībā?”

“Nē. Atkārtoju es neesmu nomājis dzīvokli.”

Teo, kurš zināja patiesību, apšaubīja arī šo Pītera Dafija atbilžu patiesumu. Likās nepārprotami skaidrs, ka par dzīvokli viņš melo. Ja cilvēks melo vienā jautājumā, kāpēc lai viņš to nedarītu arī citos?

Acīmredzot Džekam Hoganam nebija izdevies iegūt pierādījumus par to, cik bieži Dafijs izmantojis šo

dzīvokli. Tad viņš pievērsās ar golfu saistītajiem jautājumiem, un pratināšana zaudēja sparu. Dafijs par golfu zināja daudz vairāk nekā prokurors, un abi strīdējās un stīvējās gandrīz stundu.

Pulkstenis bija jau gandrīz seši, kad Džeks Hogans beidzot apsēdās. Tiesnesis Gentrijs nekavējās ar ļ aziņojumu zvērinātajiem: “Esmu nolēmis prāvu rīt nenoturēt. Manuprāt, zvērinātajiem nepieciešama atelpa. Novēlu jums brīvajās dienās klusi un mierīgi atpūsties, un redzēsimies šeit atkal pirmdien deviņos no rīta. Tad notiks noslēguma runas, un beidzot lieta tiks nodota jums izspriešanai. Atgādinu jums parastās instrukcijas. Ne ar vienu neapspriediet šo lietu. Ja kāds sazinās ar jums un mēģina par to runāt, nekavējoties dariet to man zināmu. Paldies par darbu. Tiksimies pirmdien.”

Tiesu izpildītāji izvadīja zvērinātos pa sāndurvīm. Kad tie bija prom, tiesnesis Gentrijs, uzlūkojis abus juristus, pavaicāja: “Kungi, vai būtu vēl kas?”

Džeks Hogans piecēlās un atbildēja: “Šobrīd nekas, Jūsu Godība.”

Klifords Nenss arī piecēlās un noraidoši papurināja galvu.

“Ļoti labi. Prāva tiek pārtraukta līdz pulksten deviņiem pirmdienas rītā.”

18.  nodaļa

>

Pirmo reizi pēc vairākām tikpat kā negulētām naktīm Teo izgulējās labi. Viņš pamodās vēlu sestdienas rītā un, kopā ar suni nosteberējis pa kāpnēm lejā uz virtuvi, redzēja, ka tur notiek tāda kā ģimenes sanāksme. Tēvs stāvēja pie plīts un gatavoja olu kulteni. Māte, joprojām ģērbusies rītakleitā, sēdēja vienā galda galā, klabinādama datora taustiņus un raudzīdamās ekrānā. Bet pretējā galda galā, izklājis sev priekšā avīzi, sēdēja Aiks, kurš, cik Teo bija zināms, visus trīspadsmit viņa mūža gadus nebija šajās mājās rādījies. Viņš pētīja sludinājumus un šo to pierakstīja. Mugurā Aikam bija pabalojis oranžs sporta tērps, galvā veca Yankees cepure. Gaisā vēdīja ēdiena smarža un pārtrauktas un nepabeigtas sarunas gaisotne. Suns taisnā ceļā devās pie plīts un uzsāka savu ierasto ēdiena diedelēšanu.

Vairākos variantos izskanēja “labrīt”. Teo piegāja pie plīts un nopētīja ēdienu. “Visas olas ir kultenī,” tēvs paziņoja. Viņš ēdienu gatavoja vēl retāk nekā mamma, un olas izskatījās drusku pajēlas, vismaz Teo vērtējumā. Viņš ielēja sev greipfrūtu sulu un apsēdās pie galda.

Neviens neko neteica, līdz beidzot ierunājās Aiks: “Te ir viens divu guļamistabu dzīvoklis Milmontā. Seši simti mēnesī. Tas nav slikts rajons.”

“Milmontai nav ne vainas,” Būna kungs atsaucās.

“Viņa pelna septiņus dolārus stundā un strādā trīsdesmit stundu nedēļā,” Būna kundze, nepaceldama skatienu, sacīja. “Pēc nodokļu nomaksas un nepieciešamajiem izdevumiem viņa labākajā gadījumā par Iri var atļauties maksāt trīssimt dolāru. Viņai tas ir par dārgu. Tāpēc jau viņi dzīvo patversmē.”

“Kur gan, tavuprāt, mēs atradīsim dzīvokli par trīssimt zaļajiem mēnesī?” Aiks ar vieglu izaicinājumu balsī noprasīja. Jāsaka gan, ka arī viņš nepacēla skatienu. Patiesībā šobrīd neviens no visiem trim nepārmija skatienus.

Teo tikai klausījās un vēroja.

Būna kungs sacīja: “Var jau būt, ka dzīvokļa īpašnieks nemaz negribētu to izīrēt salvadoriešiem vai jebkuram citam, kas nav vietējais.” Uzlicis uz šķīvja kulteņa porciju un pievienojis apgrauzdētu kviešu maizes šķēli, viņš nolika ēdienu Teo priekšā, kurš klusā balsī noteica: “Paldies.” Arī suns beidzot dabūja savā bļodiņā daļu kulteņa.

Teo nokoda kumosu un, lēni košļādams, klausījās klusumā. Viņu mazliet aizskāra tas, ka neviens necentās viņu iesaistīt sarunā, kas te neveikli tika risināta.

Beidzot viņš ierunājās: “Meklējam dzīvokli, vai ne?”

“Aha,” Aiks par atbildi tikai noņurdēja.

Salvadorieši. Dzīvo patversmē. Nu jau lieta kļuva skaidrāka.

“Vuds,” ieteicās Būnas kundze, nepārtraukdama rakstīšanu. “Niks Vecels ievietojis sludinājumu, ka strādā ar viesstrādniekiem. Vai viņš ir cik necik respektabls jurists? Nekad neesmu viņu sastapusi.”

“Viņš ievieto daudz sludinājumu,” atteica Būna kungs. “Kādu laiku televīzijā viņš aicināja piedāvāt sadauzītas mašīnas. Es no viņa turētos pa gabalu.”

“Vispār tikai divi juristi sludinājumos min, ka strādā ar imigrantiem,” māte turpināja.

“Parunā ar viņiem abiem,” Aiks ieteica.

“Tā ari būs jādara,” viņa piekrita.

“Ko mēs darām?” Teo beidzot neizturēja.

“Mums, dēls, šodien būs daudz darāmā,” tēvs, sēzdamies pie galda ar kafijas krūzi rokā, atbildēja. “Mums abiem būs ļoti svarīga golfa spēle.”

Teo nevarēja nepasmaidīt. Parasti viņi spēlēja gandrīz katru sestdienu, bet pēdējo dienu notikumi bija likuši par spēli pilnīgi aizmirst. Viņš, tāpat kā pārējie pilsētnieki, bija domājis, ka prāva turpināsies arī sestdien, un tāpēc bija plānojis laiku pavadīt tiesas zālē.

“Forši. Kad?”

“Pēc kādas pusstundas vajadzētu doties ceļā.”

Pēc trīsdesmit minūtēm viņi jau iekrāva golfa nūjas Būna kunga automašīnas aizmugurē un pļāpāja par jauko pavasara laiciņu. Bija aprīļa vidus, debesīs neviena mākonīša, temperatūra bija gaidāma līdz septiņdesmit grādiem pēc Fārenheita, ziedēja acālijas, un kaimiņi jau rosījās ap puķu dobēm.

Pēc dažām mitūtēm Teo apjautājās: “Tēt, kurp mēs braucam?” Bija skaidri redzams, ka viņi nebrauc uz Stratenburgas municipālo golfa laukumu vienīgo, kurā abi mēdza spēlēt.

“Šodien izmēģināsim jaunu laukumu.”

“Kuru tad?” Šajā apkārtnē Teo zināja tikai trīs.

“Veiverlikrīkā.”

Teo bridi apsvēra dzirdēto un tad noteica: “Iespaidīgi. Nozieguma vietā.”

“Gandrīz vai. Man tur dzīvo viens klients, un viņš uzaicināja. Pats viņš gan nepiedalīsies. Tikai mēs divatā. Spēlēsim Krika laukumā, tas droši vien būs tukšāks.”

Pēc desmit minūtēm viņi jau brauca iekšā pa varenajiem Veiverlikrīkas vārtiem. Gar ceļa malu slējās masīva mūra siena. Smagie vārti lika braucamajiem apstāties. Kad Būna kungs nobremzēja auto un nolaida loga stiklu, no sarga namiņa viņiem tuvojās vīrietis uniformā.

“Labrīt,” sargs pasmaidīdams sveicināja.

“Labrīt. Esmu Vudss Būns. Atbraucām uzspēlēt golfu. Sāksim desmitos un četrdesmit minūtēs. Maksa Kilpatrika viesi.”

Sargs, ieskatījies savos pierakstos, sacīja: “Laipni lūgts, Būna kungs. Šo pielieciet pie vējstikla.” Viņš pasniedza spilgti dzeltenu kartīti un piebilda: “Lai jums trāpīgi sitieni!”

“Paldies,” teica Būna kungs, un vārti sāka vērties vaļā.

Teo reiz jau bija gadījies šeit pabūt pirms pāris gadiem uz kāda drauga dzimšanas dienu, bet nu jau tas šeit vairs nedzīvoja. Teo atminējās lielās savrupmājas, garās piebrauktuves, šikos automobiļus un nevainojami koptos zālienus māju priekšā. Tagad viņi virzījās pa vecu koku apēnotu šauru ceļu un pabrauca garām vairākiem fērvejiem un grīniem. Laukuma zāle bija tik perfekti nofrizēta kā golfa žurnālu bildēs. Šur un tur bija redzami golferi, kas vai nu ievingrinājās vēzienu izdarīšanā, vai arī bija noliekušies pār savām golfa nūjām. Teo sāka justies neomulīgi. Viņam vislabāk patika izspēlēt astoņpadsmit bedrītes kopā ar tēti pustukšā laukumā, bet nekas

nevarēja būt nejaukāks kā sist pa bumbiņu bridi, kad no aizmugures tevi nepacietīgi vēro vēl vairāki spēlētāji.

Kluba ēka bija ļaužu pilna. Šajā jaukajā dienā desmitiem golferu bija nolēmuši doties laukumā. Būna kungs piereģistrējās, dabūja bagiju, un viņi sāka ar iesildīšanos treniņlaukumā. Teo nevarēja atturēties, nenopētījis laukumu, jo cerēja ieraudzīt Hulio brālēnu. Nebija izslēgts, ka izdotos pamanīt pašu Pītu Dafiju, kas pēc smagās nedēļas tiesā varbūt tagad kopā ar pāris draugiem gribētu izvēdināt galvu. Aresta dienā viņš uzreiz bija iemaksājis drošības naudu un cietuma kamerai nebija bijis ne tuvumā.

Un, spriežot pēc prāvas gaitas, viņš tur arī nenonāks.

Taču ne vienu, ne otru Teo nemanīja. Tas, ka viņš tagad domāja par šiem cilvēkiem, nozīmēja, ka viņš nemaz nedomā par golfa vēzieniem. Viņš aizsita vairākas bumbiņas un beidzot nopietni sāka koncentrēties spēlei.

Pirmo izsitienu viņi izdarīja paredzētajā laikā, Būna kungs no zilajiem T kociņiem, bet Teo no baltajiem mazliet tālāk fērvejā. Viņa sitiens bija knapi simt jardu tāls. “Galvu turi zemāk noliektu,” tēvs pamācīja, kad viņi jau brauca bagijā. Dienas gaitā bija gaidāmi vēl daudzi citi padomi. Būna kungs spēlēja jau trīsdesmit gadus un bija vidusmēra golferis, un, kā jau vairums golferu, bieži vien nespēja atturēties, nepamācījis citus, īpaši paša dēlu. Teo par to neļaunojās. Viņam palīdzība noderēja.

Viņiem priekšā bija divi spēlētāju pāri, bet aiz muguras neviens. Krika laukums bija īsāks un šaurāks, tāpēc

nebija īpaši iecienīts. Tas būtībā atkārtoja Veiverlikrīkas strauta līkumoto gultni. Strauts bija ļoti gleznains, taču nodevīgs, jo tajā bija pazudušas neskaitāmas golfa bumbiņas. Ziemeļu un dienvidu laukumi bija ļaužu pilni, bet ne Krika laukums.

Sēžot bagijā un gaidot, kad priekšējie golferu pāri izspēlēs trešo bedrīti, Būna kungs ierunājās: “Redzi, Teo, mums ir tāds plāns. Aiks meklē dzīvokli Penjas ģimenei. Kaut ko nelielu, ko viņi varētu atļauties. Ja īres maksai viņiem drusku pietrūktu, mēs ar mammu varētu kādu nieku piesviest. Par to mēs esam domājuši jau vairākus mēnešus, tā ka nekas jauns tas nebūtu. Arī Aiks grib palīdzēt, jo viņam ir plaša sirds, bet diemžēl ļoti ierobežots budžets. Ja pietiekami ātri izdotos atrast piemērotu vietu, varbūt Karola varētu pierunāt māsasdēlu, Hulio brālēnu, dzīvot kopā ar viņiem. Tā būtu daudz stabilāka dzīve viņiem visiem. Pašreiz Aiks ar to nodarbojas, bet mamma runā ar imigrācijas ierēdņiem. Federālajos likumos vajadzētu būt iespējai nelegālam imigrantam legalizēties, ja viņu sponsorē kāds ASV pilsonis un ja viņam ir darbs. Sitīsim nu!”

Viņi izdarīja pa sitienam, iekāpa atpakaļ bagijā un sāka braukt. Abu sitieni bija ieraidījuši bumbiņas rafā.

Braukdams Būna kungs turpināja stāstīt. “Mēs ar mammu gribam atbalstīt Hulio brālēnu. Es varētu viņam sameklēt labāku un legālu darbu, un, ja viņš dzīvotu kopā ar tantes ģimeni, varbūt jau divu gadu laikā varētu iegūt legālu statusu. Pilna pilsonība, protams, ir cits jautājums.”

“Un kur te āķis?” Teo pajautāja.

“Nekāda āķa nav. Mēs vienkārši vēlamies palīdzēt Penjas ģimenei tikt projām no patversmes, un to mēs darīsim neatkarīgi no tā, kas notiks ar brālēnu. Tomēr mums vajag pierunāt viņu saņemt dūšu un pieteikties, lai varētu zvērinātajiem pastāstīt patiesību par to, ko viņš redzēja.”

“Bet kā mēs viņu par to pārliecināsim?”

“Nu, tieši šī plāna daļa vēl nav izdomāta.”

Teo bumbiņa bija nokritusi braucamā ceļa malā, pietiekamā attālumā no fērveja. Viņš izdarīja labu sitienu ar piekto dzelzi, un bumbiņa apstājās piecdesmit jardu attālumā no grīna.

“Labs sitiens, Teo.”

“Dažreiz jau man paveicas.”

Sestā bedrīte atradās vietā, kur bija doglegs pagrieziens pa kreisi, fērvejs te bija platāks, un tam no labās puses pieslējās skaistas savrupmājas. No izsitiena vietas 150 jardu attālumā bija redzama Dafija mājas aizmugure. Kaimiņmājas zālājā dārznieks patlaban pļāva zāli. Teo nodomāja ar tādiem sitieniem kā manējie šis vīrs ir apdraudēts.

Taču dārzniekam netrāpīja neviens no abu Būnu sitieniem. Viņi virzījās tālāk pa braucamo celiņu. Būna kungs ieminējās: “Vai tu neteici, ka tev esot aerofotogrāfijas kartes no šīs teritorijas?”

“Jā, ser. Birojā.”

“Kā tu domā, vai varētu sameklēt to vietu, kur mūsu liecinieks toreiz slēpās?”

“Droši vien. Tā atrodas tur.” Un Teo norādīja uz koku audzi fērveja pretējā pusē. Viņi aizbrauca līdz mežiņa

malai, izkāpa un sāka bradāt pa zāli, kā to golferi dara, meklējot pazudušu bumbiņu. Cauri audzei līkumoja izsusējusi strauta gultne, un tās vienā malā bija sakrauta baļķēnu grēdiņa. Ideāla vieta, kur paslēpties, lai vienatnē un klusumā paēstu.

“Tas varētu būt šeit,” Teo sacīja, rādīdams ar roku. “Viņš stāstīja, ka esot sēdējis uz koka stumbra un no turienes māja bijusi labi redzama.”

Teo un Būna kungs apsēdās uz baļķiem. Nekas neaizsedza skatu uz Dafija māju. “Cik tālu tā varētu būt?” Teo pajautāja.

“Simt jardu,” tēvs nevilcinoties atbildēja, precīzi novērtējis attālumu kā jau īsts golferis. “Lieliska slēptuve. Neviens nepamanītu viņu šeit sēžam. Nevienam nenāktu ne prātā šurp skatīties.”

“Kartē bija redzama apkopes tehnikas noliktava tur, otrpus mežam.” Un Teo pamāja ar roku prom no fērveja. “Pēc brālēna teiktā, strādnieki tur sanākot pusdienlaikā, kas sākas pusdivpadsmitos. Gandrīz vienmēr viņš aizlavījies prom, lai paēstu vienatnē. Laikam jau parasti nācis šurp.”

“Man līdzi ir fotoaparāts. Uzņemsim dažas bildes.” Būna kungs no somas izņēma mazu digitālo kameru. Ar to viņš nofotografēja koku audzi, strauta gultni, baļķu grēdiņu, bet pēc tam arī fērveju un mājas tā malā.

“Kam tev vajadzīgas tās bildes?” Teo gribēja zināt.

“Var noderēt.”

Vairākas minūtes viņi pavadīja fotografējot, tad iznāca no meža un bija jau gandrīz pienākuši pie bagija, kad Teo paskatījās pāri fērvejam. Tur uz savas mājas

lieveņa stāvēja Pīts Dafijs un binokli raudzījās uz viņiem. Tuvumā citu golferu nebija. “Tēt,” Teo klusu ieteicās.

“Es redzu viņu,” Būna kungs atsaucās. “Sitīsim nu.”

Izdarot savus otros sitienus, viņi centās neievērot Dalīju, taču bumbiņas nenokrita grīnam ne tuvumā. Abi ielēca bagijā un brauca tālāk. Pīters Dafijs, nenolaizdams binokli, noskatījās tiem pakaļ.

Divu stundu laikā viņi izspēlēja deviņas bedrītes un nolēma pabraukāt apkārt un apskatīt gan ziemeļu, gan dienvidu laukumu. Veiverlikrīkas plānojums bija iespaidīgs. Gar dažiem fērvejiem bija uzbūvētas izcili skaistas mājas, dārgu māju virtene ieskāva arī nelielu ezeriņu, bija atpūtas parks bērniem, velotrases un skrējēju celiņi un pats svarīgākais skaisti ferveji un grīni.

Kad viņi tuvojās četrpadsmitajai bedrītei, tur patlaban sitienus izdarīja divi spēlētāju pāri. Golfa etiķete prasa tādā brīdī ievērot klusumu, un Būna kungs apstādināja bagiju pirms golferi būtu viņus pamanījuši. Kad svešie golferi devās tālāk, Būna kungs piebrauca pie izsitiena vietas. Tur, bagiju celiņa malā pie bukšu rindas, atradās arī ūdens dzesētājs, atkritumu tvertne un bumbiņu tīrītājs.

Teo sacīja: “Hulio stāstīja, ka brālēns redzējis vīru izmetam cimdus atkritumu tvertnē pie četrpadsmitās bedrītes. Tas būtu šeit.”

“Brālēns pats tev to nestāstīja?” tēvs vaicāja.

“Nē. Ar brālēnu esmu runājis tikai vienreiz trešdienas vakarā patversmē. Nākamajā vakarā Hulio atnāca uz mūsu biroju ar cimdiem.”

“Tātad mēs nezinām, kur brālēns tobrīd atradās un kā viņam gadījās ieraudzīt, ka vīrietis aizmet prom cimdus?”

“Laikam jau ne.”

“Tāpat mēs nezinām, kāpēc brālēnam ienāca prātā tos cimdus pievākt?”

“Hulio stāstīja, ka puiši, kas šeit strādā, vienmēr izšķiro atkritumus un derīgo pievāc.”

Ātri uzņēmuši dažas fotogrāfijas, viņi devās projām, jo tuvojās atkal cits golferu četrinieks.

19.  nodaļa

Pēc golfa spēles Teo ar tēvu piestāja Hailendstritas patversmē, lai paskatītos, kā klājas Hulio un viņa mazajam brālim un māsai. Karola Penja bija trauku mazgātāja pilsētas centra viesnīcas virtuvē, un sestdiena viņai bija darbadiena. Tas nozīmēja, ka visi trīs bērni dzīvojās pa patversmi. Tur mītošajiem bērniem gan bija sagādātas rotaļlietas un spēles, bet Teo zināja, ka sestdienas viņiem nebija no patīkamākajām. Visvairāk bērni tad skatījās televīziju, palaikam nelielajā rotaļlaukumā paspārdīja bumbu un retu reizi, ja patversmes pārzinim izdevās sadabūt naudu, baznīcas busiņā tika aizvesti uz kino.

Golfa spēles laikā Teo un tēvam bija radusies ideja. Stratenburgā atradās Stratenas koledža neliela privāta skola, dibināta pirms simt gadiem. Tās futbola un basketbola komandas nekādā ziņā nespēja konkurēt ar lielo skolu komandām, turpretī koledžas beisbola komanda trešajā divīzijā bija viena no stiprākajām. Un šodien pulksten divos notiks šis komandas spēle.

Būna kungs patversmes pārzinim pieteica, ka aizvedis Penjas ģimenes bērnus uz spēli. Nebija nekāds brīnums, ka Hulio, kam bija jāpieskata dvīņi Hektors un Rita, aiz priekiem par iespēju tikt projām no patversmes lēca vai gaisā. Visi trīs bērni skriešus aizskrēja uz auto un ielēca aizmugures sēdeklī. Pēc pāris minūšu brauciena Būna

kungs apstādināja auto pie viesnīcas un teica: “Ieskriešu pateikt Penjas kundzei, ko mēs taisāmies darīt.” Pēc mirkļa viņš jau bija atpakaļ un, plati smaidīdams, ziņoja: “Jūsu māte domā, ka tā esot lieliska ideja.”

“Paldies, Būna kungs,” teica Hulio. Dvīņi bija tik satraukti, ka neko nespēja pateikt.

Stratenas koledžas komandas spēles notika Rotari parkā jaukā, vecā stadionā pilsētas centra pašā malā, tieši blakus koledžas teritorijai. Rotari parka stadions bija gandrīz tikpat vecs kā koledža, un savulaik tas bijis par mājvietu vairākām zemākās līgas komandām, kuru mūžs diemžēl nebija ilgs. Slavu šim stadionam sagādāja tas, ka vienu sezonu 1920. gadā pirms pārcelšanās uz Cardinals komandu šeit bija spēlējis Slavas zālē ierakstītais Dakijs Medviks. Pie ieejas vārtiem joprojām bija goda plāksne, kas faniem atgādināja par Dakija īslaicīgo darbošanos Stratenburgā, taču Teo nekad nebija redzējis, ka kāds to lasītu.

Biļešu kase atradās būdiņā ar vienu logu, un biļetes tur pārdeva vecs vīrs, kas šķita saglabājies vēl no Dakija laikiem. Būna kungs nopirka biļetes visiem. Trīs dolāri pieaugušajam, viens dolārs katram bērnam. “Vai nevajadzētu arī popkornu?” apjautājās Būna kungs, skatīdamies Hektora un Ritas aizrautības pilnajās sejiņās. Piecas popkorna tūtas, pieci burbuļūdeņi vēl divdesmit dolāru. Viņi uzkāpa tribīnēs un ieņēma vietas netālu no mājinieku komandas pirmās bāzes. Vietu bija daudz, bet skatītāju maz, tāpēc vietu ierādītājiem bija vienalga, kur katrs apsēžas. Vispār vietu bija diviem tūkstošiem, un ilggadīgie iedzīvotāji mēdza plātīties, ka senos laikos

gan skatītāju pūļi bijuši milzīgi. Teo katru sezonu noskatījās kādas piecas sešas Stratenas koledžas spēles, un ne reizi viņš nebija piedzīvojis, ka stadions būtu kaut puspiepildīts. Tomēr viņam šī vieta bija mīļa ar vecmodīgo centrālo tribīni, ko sedza nokarens jumts, koka soliem un sludinājumiem izraibināto sienu, kas norobežoja laukuma tālāko daļu. Sludinājumos tika piedāvāts itin viss sākot no kaitēkļu iznīcināšanas līdzekļiem un vietējā alus līdz juridiskajiem pakalpojumiem visiem dzīves gadījumiem.

Pilsētā netrūka ļaužu, kas stadionu labprāt nojauktu. Vasarā pēc mācību gada beigām tas parasti stāvēja tukšs, un bija saklausāma sūrošanās, cik daudz izmaksājot tā uzturēšana. Teo par to brīnījās, jo, paraugoties visriņķī, bija grūti pamanīt, kur tad “uzturēšanas” nauda būtu ieguldīta.

Visi piecēlās kājās, jo tika atskaņota valsts himna, un tūliņ pēc tam laukumā iznāca Stratenas koledžas komanda. Visi četri bērni sēdēja kopā, bet Būna kungs bija apsēdies vienu rindu viņiem aiz muguras, klausīdamies bērnu sarunas. “Tagad tā,” priekšnieka tonī sacīja Teo. “Runāsim tikai angliski, sarunāts? Šī mums būs gluži kā mācībustunda.”

Protams, Penju bērni aizmirsušies savā starpā pļāpāja spāniski, taču pēc Teo aizrādījumiem katru reizi pārslēdzās atkal uz angļu valodu. Hektors un Rita bija astoņus gadus veci un par beisbolu nezināja gandrīz neko. Teo viņiem skaidroja, kas spēlē notiek.

Trešās piespēles kārtas laikā ieradās arī Būnas kundze ar Aiku un apsēdās pie Būna kunga, kurš bija pārsēdies

nedaudz tālāk no bērniem. Teo centās saklausīt, par ko viņi savā starpā sačukstas. Aiks bija sameklējis dzīvokli par piecsimt dolāriem mēnesī. Būna kundze vēl nebija par to runājusi ar Karolu Penju, jo viņa joprojām atradās savā darbavietā viesnīcā. Viņi pārrunāja vēl šo to, ko Teo vairs nespēja īsti saklausīt.

Beisbols astoņus gadus veciem bērniem ātri var apnikt, ja nesaprot tā būtību, un tāpēc piektās piespēles laikā Hektors un Rita mētāja popkorna tūtas un rāpās pa soliem. Būnas kundze apjautājās, vai viņi negrib saldējumu, un abi bija gatavi gājēji pēc tā. Kad mazie bija prom, sāka rīkoties Teo. Viņš piedāvāja Hulio iet pavērot spēli no soliem, kas atradās tuvāk laukuma centram. Hulio piekrita, un abi pameta tribīni un pārvietojās uz citu sektoru. Tur viņi bija gluži vieni.

“Man patīk skats, kas paveras no šejienes. Turklāt te nekad nav cilvēku.”

“Man ari patīk,” apstiprināja Hulio.

Taču Teo drīz vien mainīja sarunas tematu. “Klau, Hulio, mums jāparunā par tavu brālēnu. Nevaru atcerēties viņa vārdu. Taisnību sakot, man liekas, nekad neesmu to zinājis.”

“Bobijs.”

“Bobijs?”

“Patiesībā Roberto, bet viņš grib, lai viņu sauc par Bobiju.”

“Lai iet. Vai arī viņa uzvārds ir Penja?”

“Nē. Viņa mamma un mana mamma ir māsas. Viņa uzvārds ir Eskobars.”

“Bobijs Eskobars.”

“Si. Jā.”

“Vai viņš vēl arvien strādā golfa laukumā?”

“Jā.”

“Un joprojām dzīvo Kvērijā?”

“Jā. Kāpēc tu jautā?”

“Viņš ir kļuvis par ļoti svarīgu personu, Hulio. Viņam vajadzētu pieteikties un policijai pastāstīt visu, ko redzēja tajā dienā, kad tika nogalināta tā sieviete.”

Hulio paskatījās uz Teo tā, it kā tas būtu pilnīgi jucis. “Viņš taču to nevar darīt!”

“Varbūt tomēr var. Ja nu viņam garantētu aizsardzību? Nekāda aresta. Nekāda cietuma. Vai tu zini, ko nozīmē vārds imunitāte?”

“Nezinu.”

“Nu, juridiskajā terminoloģijā tas nozīmē, ka viņš ar policiju noslēdz vienošanos. Ja viņš pieteiktos un sniegtu liecību, tad policija viņu vairs netramdītu. Viņš būtu imūns. Un viņam būtu pat iespējams iegūt legālus dokumentus.”

“Vai tu esi runājies ar policiju?”

“Nekādā ziņā, Hulio.”

“Vai tu kādam esi stāstījis?”

“Esmu paturējis noslēpumā viņa identitāti. Viņš ir drošībā. Bet man ar viņu vajag aprunāties.”

Pretinieku komandas spēlētājs nupat trāpīja bumbai, kas bija atlēkusi no laukuma labās puses sienas. Teo paskaidroja draugam, kāda atšķirība ir tad, ja bumba pārlido pāri sienai, un tad, ja tā atsitas pret sienu. Hulio teica, ka Salvadorā beisbolu tikpat kā nespēlē. Lielākoties tikai futbolu.

“Kad tu atkal redzēsi Bobiju?” Teo jautāja. “Iespējams, ka rīt. Svētdienās viņš parasti atnāk uz patversmi, un tad mēs kopā ejam uz baznīcu.”

“Vai nevar izdarīt tā, lai es varētu parunāties ar viņu jau šovakar?”

“Nezinu gan. Es taču nevaru zināt, ko viņš katrreiz dara.”

“Hulio, šoreiz ir vitāli svarīgi nezaudēt laiku.”

“Ko nozīmē vitāli?”

“Ārkārtīgi nozīmīgi. Pirmdien tiesas prāva beigsies. Ir svarīgi, lai Bobijs pastāstītu, ko viņš redzēja slepkavības dienā.”

“Es tā nedomāju.”

“Hulio, abi mani vecāki ir juristi. Tu viņus pazīsti. Uz viņiem var paļauties. Viņi varētu sameklēt dzīvokli tavai ģimenei, ieskaitot Bobiju, kādu jauku mājokli tikai jums vien, un tajā pašā laikā mani vecāki palīdzēs Bobijam, lai viņš varētu legalizēties. Iedomājies tikai! Vairs nekādas slēpšanās no policijas. Nekādas negaidītas kontroles no imigrācijas dienesta puses. Jūs visi varētu dzīvot kopā, un Bobijam būtu papīri. Vai tad tas nebūtu forši?”

Hulio skatījās tukšumā, pūlēdamies aptvert dzirdēto. “Tas būtu vienreizīgi, Teo.”

“Tad rīkosimies tā. Vispirms pasaki, ka piekriti iesaistīt manus vecākus. Viņi darbosies jūsu labā. Viņi ir juristi.” “Labi, piekritu.”

“Kolosāli. Tālāk tev jāsatiek Bobijs un jāpārliecina, ka viņam tas ir izdevīgs darījums. Pārliecini viņu, ka mums var uzticēties. Vai varēsi to izdarīt?”

“Nezinu.”

“Vai tavai mammai viņš ir stāstījis, ko toreiz redzēja?” “Jā. Viņa jau Bobijam ir kā paša māte.”

“Labi. Vajag panākt, lai ari tava mamma parunā ar viņu. Viņa Bobiju varētu pārliecināt.”

“Vai vari apsolīt, ka Bobijs nenonāks cietumā?” “Apsolu.”

“Bet viņam būs jārunā ar policiju?”

“Ar policiju droši vien ne, ja nu vienīgi ar kādu, kas iesaistīts tiesas prāvā. Varbūt ar tiesnesi. Es vēl nezinu. Bet ir svarīgi, lai Bobijs pieteiktos. Viņš ir vissvarīgākais liecinieks šajā slepkavības lietā.”

Atspiedis elkoņus uz ceļiem, Hulio saņēma rokās galvu. Viņa pleci saguma zem Teo vārdu un plānu smaguma. Ilgāku laiku neviens neko neteica. Teo pa gabalu skatījās, kā Hektors un Rita, saldējumu ēzdami, pļāpā ar viņa mammu. Vudss ar Aiku bija dziļi iegrimuši sarunā. Tādu skatu reti varēja redzēt. Beisbola spēle turpinājās. “Kas man tagad jādara?” Hulio beidzot jautāja. “Parunā ar savu mammu. Pēc tam abi runājiet ar Bobiju. Un mums visiem vajadzētu sanākt kopā.”

“Labi.”

20.   nodaļa

>

Atpūtas istabā Teo skatījās kabeļtelevīzijā filmu, kad viņam kabatā ievibrējās mobilais telefons. Bija sestdienas vakars, astoņi un trīsdesmit piecas minūtes, un zvanīts tika no patversmes. Teo atvāza telefonu un atsaucās: “Hallo.”

Hulio balss, kuru nevarēja sajaukt ne ar vienu citu, jautāja: “Teo?”

“Jā, Hulio, ko teiksi?” Teo nogrieza televizora skaņu. Tēvs šajā brīdī kabinetā lasīja kādu romānu, bet mamma zvilnēja guļamistabā gultā, dzerdama zaļo tēju un lasīdama darba dokumentus.

“Es satikos ar Bobiju,” Hulio stāstīja, “un viņš bija pārbijies. Kvērijā šodien bijis policijas reids, dokumentu pārbaude un tamlīdzīgi. Paņemti ciet divi puiši no Gvatemalas, abi nelegālie. Bobijs ir pārliecināts, ka meklēts tieši viņš.”

Teo, sarunu nepārtraucot, aizgāja uz kabinetu pie tēva. “Klausies, Hulio, ja arī policija meklētu Bobiju, tad ne jau sakarā ar to slepkavības lietu. To es varu apsolīt pavisam droši.” Teo nostājās blakus tēvam, kurš aizvēra grāmatu un uzmanīgi ieklausījās.

“Policisti bijuši mājā, kur Bobijs mitinās, bet viņš bija noslēpies citur tajā pašā ielā.”

“Vai tu parunāji ar viņu? Vai pastāstīji, ko mēs šodien apspriedām spēles laikā?”

“Jā.”

“Un ko viņš teica?”

“Pašreiz viņš ir pārāk sabijies. Viņš nesaprot, kā te viss notiek. Ieraugot policistu, viņš uzreiz iedomājas visļaunāko. Tu taču zini! Viņš domā, ka nonāks cietumā, zaudēs darbu, paliks bez naudas un tiks aizsūtīts atpakaļ uz mājām.”

“Hulio, klausies, ko saku,” Teo sacīja, ar acīm rādīdams zīmes tēvam. “Viņam ar policiju nebūs nekādu darīšanu. Ja Bobijs paļausies uz mani un maniem vecākiem, viņš būs daudz lielākā drošībā. Vai to tu viņam paskaidroji?”

“Jā.”

“Vai viņš to saprata?”

“Nezinu, Teo. Bet viņš grib ar tevi runāt.”

“Ļoti labi. Es ar viņu aprunāšos.” Teo pamāja ar galvu tēvam, un viņš atmāja pretī. “Kad un kur?”

“Nu, šovakar viņš mētājas apkārt un uz savu mitekli nenāks. Viņš baidās, ka policija var ierasties nakts vidū un viņu savākt. Bet es varu viņu dabūt rokā.”

Teo jau gandrīz paspruka Kā? -, bet tad viņš attapās. “Man liekas, ka aprunāties vajadzētu jau šovakar,” Teo teica. Tēvs atkal pamāja.

“Labi. Ko lai viņam saku?”

“Pasaki, lai mani kaut kur sagaida.”

“Kur?”

Teo uzreiz nevarēja iedomāties nevienu piemērotu vietu, bet tēvs pasteidzās pirmais. “Trūmena parkā, pie karuseļa,” viņš pačukstēja.

Teo teica telefonā: “Kā būtu ar Trūmena parku?”

“Kur tas ir?”

“Tas ir lielais parks Meinstritas galā, kur ir tās strūklakas un skulptūras, un tamlīdzīgas lietas. Trūmena parku ir viegli atrast.”

“Sarunāts.”’

“Pasaki viņam, lai atnāk uz turieni pusdesmitos. Tas ir apmēram pēc stundas. Satiksimies pie karuseļa.”

“Kas ir karuselis?”

“Nu, tas, kur koka zirdziņi iet uz riņķi, kur vizinās bērneļi un spēlē skaļa mūzika.”

“Esmu to redzējis.”

“Norunāts. Pusdesmitos.”

Vēlajā sestdienas vakarā karuselis joprojām lēni griezās. Skaļruņos skanēja dziesma “Šī pasaule ir maza”, bet sarkanajos un dzeltenajos koka zirdziņos sēdēja daži mazuļi kopā ar mammām. Turpat līdzās bija kiosks, kur pārdeva cukurvati un limonādi. Apkārt grozījās bariņš pusaudžu, kuri smēķēja un centās izskatīties pēc skarbajiem džekiem.

Vudss Būns pārlaida skatienu apkaimei un nosprieda, ka te būs droši diezgan. “Es gaidīšu tur,” viņš sacīja, norādīdams uz augstu bronzas pieminekli kādam aizmirstam kara varonim. “Tu mani neredzēsi.”

“Ar mani viss būs kārtībā,” Teo atteica. Par drošību viņš neraizējās, jo parks bija labi apgaismots un cilvēku tajā bija diezgan daudz.

Pēc desmit minūtēm no ēnas iznāca Hulio kopā ar Bobiju Eskobaru. Viņi ieraudzīja Teo, pirms viņš tos

pamanīja. Bobijs bija ļoti sanervozējies un baidījās, ka kāds policists varētu viņu ieraudzīt, tāpēc viņi aizgāja uz parka otru malu un apsēdās uz kāda vasaras paviljona kāpnēm. Tēvu Teo neredzēja, bet bija pārliecināts, ka viņš tos vēro.

Teo apvaicājās Bobijam, vai viņš šodien bijis darbā, un pastāstīja, ka pats kopā ar tēvu spēlējis Krika golfa laukumā. Nē, Bobijs šodien neesot strādājis, bet visu dienu pavadījis, izvairīdamies no kruķiem. Saruna pavērsās vēlamajā virzienā, un Teo to izmantoja. Angļu valodā viņš sāka skaidrot, ka Bobijam ir iespēja lielām pārmaiņām dzīvē. No nelegāla svešinieka viņš varētu kļūt par likumīgu imigrantu, kas saņemtu palīdzību un iespēju tikt pie atbilstošiem dokumentiem.

Hulio visu tulkoja spāniski, bet Teo no tulkojuma maz ko saprata.

Viņš izstāstīja, ka vecāki Bobijam piedāvā iespēju, kuru nekādā ziņā nevajadzētu laist garām. Labāku mitekli, kur dzīvot kopā ar ģimeni, iespēju tikt pie labāka darba un drīzu noformēšanos par legālu šīs valsts iedzīvotāju. Vairs nekādas slēpšanās no policijas. Nekādu baiļu, ka viņu varētu aizsūtīt atpakaļ uz mājām.

Hulio atkal tulkoja. Bobijs klausījās ar neizteiksmīgu, gluži vai pārakmeņojušos seju.

Nesaņēmis nekādu atbildes reakciju, Teo tomēr neatlaidās. Bija svarīgi turpināt runāt, jo izskatījās, ka Bobijs ir gatavs laisties projām. “Izskaidro viņam, ka viņš ir ļoti svarīgs liecinieks slepkavības prāvā,” Teo teica Hulio. “Un nenotiks nekas ļauns, ja viņš aizies uz tiesu un pastāstīs, ko redzējis.”

Hulio pārtulkoja. Bobijs pamāja. Viņš to bija dzirdējis jau senāk. Bobijs kaut ko pateica, un Hulio pārtulkoja: “Viņš tur negrib iesaistīties. Tā neesot viņa problēma.”

Parka malā piebrauca policijas auto. Ne jau nu pie paviljona, bet tomēr tik tuvu, ka varēja to redzēt. Bobijs skatījās ar izbailēm sejā, gatavs, ka viņu nupat ņems ciet. Viņš kaut ko pačukstēja Hulio, un tas kaut ko nomurmināja pretī.

“Policija nemeklē Bobiju,” Teo teica. “Pasaki viņam, lai atslābst.”

No automašīnas izkāpa divi policisti un devās uz parka centru karuseļa virzienā. “Skatieties,” Teo ierunājās. “Tas resnais ir Remzijs Ross. Viņš to vien dara kā izraksta soda kvītis par auto nepareizu novietošanu. Otru gan nepazīstu. Taču mēs viņus it nemaz neinteresējam.”

Hulio dzirdēto pateica spāniski, un Bobijs atkal atsāka elpot.

“Kur viņš šonakt pārnakšņos?” Teo apjautājās.

“Es nezinu. Viņš prasīja, vai nevarētu palikt patversmē, bet tur nav vietas.”

“Viņš varētu palikt manā mājā. Mums ir viena lieka guļamistaba. Tu arī vari nākt līdzi. Tētis pa ceļam paņems mums picu.”

Pusnaktī visi trīs zēni vēl dzīvojās pa atpūtas istabu un klaigādami spēlēja televizorā videospēli. Apkārt mētājās spilveni un segas. Uz grīdas bija nomestas divas lielas picas kārbas, un suns mielojās ar pārpalikumiem.

Laiku pa laikam istabā ieskatījās Marsella un Vudss Būni. Viņi brīnījās, ka Teo itin raiti sazinās spāniski, drusku gan atpalikdams no Hulio un Bobija, bet apņēmības pilns runāt labāk.

Savulaik viņi bija vēlējušies vairāk bērnu, taču daba nebija gribējusi piepalīdzēt. Un dažreiz viņiem nācās atzīt, ka ar Teo jau ir vairāk nekā diezgan.

21.   nodaļa

5

Tiesnesis Gentrijs nogaidīja, kad sakrēslos svētdienas vakars, un devās garā pastaigā. Viņš dzīvoja dažu kvartālu attālumā no tiesas nama vecā mājā, kas bija mantota no vectēva savulaik izcila tiesneša. Agri no rītiem un vēlu vakaros Henrijs Gentrijs bieži pastaigājās pa Stratenburgas centra ielām. Šovakar viņam vajadzēja gan svaigu gaisu, gan laiku pārdomām. Domas par Dafija prāvu bija vajājušas viņu visu nedēļas nogali. Stundām ilgi tiesnesis bija racies cauri likumu krājumiem, meklēdams atbildi, bet tā kā nedevās, tā nedevās rokā. Pretrunīgas domas rosījās viņa galvā. Kāpēc viņam vajadzētu pārtraukt prāvu, kas risinās likumam atbilstošā veidā? Nekas nepareizs taču tajā nav noticis. Neviens likums vai noteikums nav pārkāpts. Visas ētikas normas ir ievērotas. Prāva, kurā kā vienmēr aizstāvība cīnās pret apsūdzību, notiek atbilstoši likumiem.

Savos pētījumos viņam nebija izdevies konstatēt nevienu līdzīgu gadījumu.

Būnas & Būna biroja logos vēl dega gaisma. Tieši pusastoņos, kā bija runāts, tiesnesis Gentrijs uzkāpa uz lieveņa un pieklauvēja pie durvīm.

Tās atvēra Marsella Būna, sacīdama: “Sveicināts, Henrij. Nāciet iekšā.”

“Labvakar, Marsella. Vismaz divdesmit gadu neesmu šeit bijis.”

“Tad jau jums jāiegriežas biežāk,” Marsella teica, aizvērdama aiz viņa durvis.

Tiesnesis Gentrijs nebija vienīgais, kurš bija devies vakara pastaigā. Arī kāds vīrs, vārdā Pako, klīda pa ielām. Pako bija ģērbies tumšā sporta tērpā un krosa kurpēs, un līdzi viņam bija radio. Viņš ievēroja distanci, taču tiesnesim ne prātā nenāca, ka viņu kāds varētu izspiegot, tāpēc sekot tam nemaz nebija grūti. Viņi bija izstaigājuši Stratenburgas centru, viens vīrs dziļi domās iegrimis un neko sev apkārt nemanīdams, otrs kvartāla attālumā vakara krēslā slepus lavīdamies viņam nopakaļ. Kad Henrijs Gentrijs iegāja Būnu birojā, Pako skrējēja riksī lēnām paskrēja garām ēkai, iegaumēja mājas numuru un uzrakstu pie durvīm un turpināja skrējienu, līdz nogriezās ap stūri. Tur viņš nospieda rācijas pogu un sacīja: “Viņš iegāja iekšā pie Būniem.”

“Skaidrs. Es esmu tepat tuvumā.” Atbilde nāca no Omāra Čīpa.

Pēc pāris mirkļiem Čīps uzņēma Pako savā mašīnā un nogriezās uz Pārkstrītu. Kad kļuva redzams Būnas &Būna birojs, viņšklusītēm iebrauca stāvvietā gabaliņu tālāk un izslēdza gaismas un motoru. Nolaidis loga stiklu, lai uzsmēķētu, Čīps apvaicājās: “Vai tu redzēji, ka viņš ieiet iekšā?”

“Nē,” Pako atbildēja. “Es redzēju, ka viņš nogriežas no ietves un dodas uz durvīm. Es zinu, ka viņš ir tur. Tas ir vienīgais birojs, kurā šodien ir kāds cilvēks.”

“Ļoti dīvaini.”

Kā jau svētdienas vakarā, visas biroju ēkas bija tumšas un tukšas. Dzīvība bija manāma vienīgi Būnu firmā. Pirmajā stāvā visi logi bija apgaismoti.

“Ko viņi tur, tavuprāt, dara?” Pako brīnījās.

“Kas to lai zina? Piektdien Būni pilnā sastāvā ieradās tiesas namā pie Gentrija, un tas šķita vairāk nekā savādi, jo Gentrijs bija ļoti aizņemts. Tu jau zini, ka viņi kā juristi ar krimināllietām nenoņemas. Viņš darbojas nekustamā īpašuma jomā, bet viņa laulību šķiršanas lietās, tāpēc nav nekāda pamata, kāpēc viņiem vajadzētu uzbāzties Gentrijam kriminālprāvas laikā. Un vēl tas knēvelis, to nu es nekādi nespēju saprast. Kāpēc lai vecāki izņemtu puiku no skolas un stieptu pie Gentrija? Un tas sīkais te šiverē apkārt pa tiesu visu nedēļu.”

“Tas, kuru sauc Teo?”

“Kā tad. Viņš iedomājas, ka ir pārākais advokāts. Pazīst katru kruķi, katru tiesnesi, katru tiesas ierēdni. Vazājas apkārt pa tiesas zālēm. Varbūt likumus pārzina labāk par dažu juristu. Viņš ar Gentriju ir lielos čomos. Un nu viņš kopā ar vecākiem aiziet pie Gentrija, un šis piepeši nolemj tiesas sēdi sestdienā nenoturēt, kaut gan visu nedēļu to tikpat kā solīja. Pako, te kaut kas notiek. Un ne jau mums par labu.”

“Vai ar Nensu vai Dafija kungu jau runāji?”

“Nē, vēl ne. Man gribētos tagad aizsūtīt tevi paložņāt ap māju, palūrēt iekšā, kas tur notiek, bet tas ir pārāk riskanti. Viņi var tevi ieraudzīt, saprast, ka viņus izspiego, un pārtraukt pasākto. Varbūt pat izsauks kruķus. Tur taču kā nekā piedalās pats tiesnesis Gentrijs. Var sanākt ziepes. Tāpēc labāk darīsim tā. Izsaukšu Gasu ar

autofurgoniņu. Novietosim to tuvāk pie ielas un, kad šie nāks ārā, nofotografēsim. Es gribu zināt, kas tie ir par cilvēkiem.”

“Un kas, tavuprāt, tur notiek?”

“Nezinu, Pako, bet varu saderēt uz simt zaļajiem, ka tiesnesis ne jau ričuraču tur spēlē ar Būnu ģimeni. Tur kaut kas tiek perināts, un man tas nepatīk.”

Tiesnesis Gentrijs aizgāja uz bibliotēkas telpu, kur viņu jau gaidīja Būna kungs, Aiks un Teo. Lielais galds bija noklāts ar grāmatām, kartēm un piezīmju grāmatiņām, liecinot, ka te norit nopietns darbs. Visi sasveicinājās un sarokojās. Pārmijuši pāris frāžu par laiku, viņi uzreiz ķērās pie nopietnām runām.

“Man jums nav jāatgādina,” tiesnesis iesāka, kad visi bija apsēdušies, “ka šī nelielā sanāksme nav jāafišē. Protams, mēs nedarām neko nepieļaujamu, jo jūs tiesas prāvā neesat iesaistīti. Tomēr, ja kāds par to uzzinās, neizbēgami sekos visvisādi jautājumi. Vai sapratāt?”

“Protams, Henrij,” noteica Būnas kundze.

“Nekādu problēmu,” atsaucās Aiks.

“Nevienam ne vārda,” apsolīja Būna kungs.

“Jā, ser,” apstiprināja Teo.

“Labi. Jūs pirmīt sacījāt, ka jums esot man kaut kas parādāms.”

Trīs pieaugušie Būni paskatījās uz Teo, kurš uzreiz pielēca kājās. Priekšā uz galda atradās klēpjdators. Viņš nospieda taustiņu, un uz liela digitālā ekrāna pie pretējās sienas parādījās palielināts fotoattēls. Teo virzīja pa ekrānu sarkano lāzera punktiņu. “Šī ir Krika golfa

laukuma sestā fērveja aerofotogrāfija. Šeit ir Dafiju māja, bet tur ir doglegs, kur koku audzē bija noslēpies un ēda pusdienas liecinieks.” Viņš nospieda taustiņu, un parādījās cits attēls. “Šo bildi mēs nofotografējām vakar no rīta, kad bijām tajā golfa laukumā. Liecinieks bija sēdējis uz šiem baļķiem pie izžuvušā strauta gultnes, pilnīgi neredzams citu acīm. Tomēr,” atkal jauns attēls “kā varat redzēt, no šīs vietas pavērās lielisks skats uz mājām fērveja pretējā pusē apmēram simt jardu attālumā.”

“Un tu pilnīgi droši zini, ka viņš atradās tieši šajā vietā?”

“Jā, ser.”

“Vai vari apstiprināt arī laiku?”

“Jā, Jūsu Godība.”

“Pagaidām, Teo, mēs to “Jūsu Godības” būšanu varam nolikt pie malas.”

“Lai iet.” Vēl viens aerofoto. Teo ar lāzerpunktiņu norādīja uz kādu ēku. “Šī ir apkopes inventāra noliktava, netālu no sestā fērveja, tikai jāiziet cauri mežiņam. Pusdienu pārtraukums sākās pusdivpadsmitos. Precīzi pusdivpadsmitos, jo strādnieku priekšnieks neļauj stiept gumiju, tāpēc puišiem jāierodas ne minūti agrāk, žigli jāpaēd un tieši divpadsmitos jābūt atpakaļ katram pie sava darba. Mums zināmajam cilvēkam labāk patika aizlavīties no citiem, lai vienatnē paēstu, noskaitītu lūgšanu un aplūkotu fotogrāfiju ar mājās palikušo ģimeni. Viņš ļoti ilgojas pēc mājām. Kā redzat, cauri koku audzei ir pavisam īss ceļš līdz viņa iecienītajai pusdienošanas vietai. Viņš domā, ka bija pusdienlaika vidus, kad ieraudzīja Dafiju mājā ieejam to vīrieti.”

“Tātad apmēram vienpadsmitos un četrdesmit piecās?” tiesnesis Gentrijs precizēja.

“Jā, ser. Un, kā jau jūs zināt, patologs kā nāves iestāšanās brīdi norādīja laiku ap vienpadsmitiem un četrdesmit piecām minūtēm.”

“To es zinu. Un tas vīrs, kurš iegāja mājā, no tās atkal iznāca, iekams tavs liecinieks vēl nebija beidzis pusdienu pārtraukumu?”

“Jā, ser. Liecinieks saka, ka viņš vienmēr steidzas atpakaļ uz noliktavu dažas minūtes pirms divpadsmitiem. Un tajā dienā viņš redzējis vīrieti iznākam no mājas, pirms vēl pārtraukums bija beidzies. Pēc viņa domām, vīrietis mājā uzkavējies nepilnas desmit minūtes.”

“Man ir viens svarīgs jautājums,” tiesnesis ieteicās. “Vai tas liecinieks redzēja, ka vīrietim, iznākot no mājas, līdzi būtu bijusi soma vai kāds maiss, kurā varētu būt saliktas nozagtās mantas? Liecībās tika norādīts, ka pazuduši vairāki priekšmeti divas mazas pistoles, upura dārglietas un vismaz trīs dārgi rokaspulksteņi. Vai liecinieks redzēja, ka šīs mantas tiek aiznestas?”

“Es domāju, ka ne,” Teo drūmi noteica. “Par to esmu prātojis stundām ilgi. Varēju izdomāt vienīgi to, ka pistoles viņš aizbāza aiz siksnas, pāri pārvilkdams svīteri, un visu pārējo sabāza kabatās.”

“Kāda veida pistoles?” apvaicājās Būna kungs. “Viena deviņu milimetru un viena strupdeguna trīsdesmit astotā,” tiesnesis Gentrijs atbildēja.

“Un kādi bija pulksteņi un dārglietas?”

“Daži gredzeni un kaklarotas, un trīs rokaspulksteņi ar ādas siksniņām. Visu itin viegli varētu salikt bikšu kabatās.”

“Un tās mantas netika atrastas?” Būna kungs jautāja.

“Nē.”

“Visdrīzāk tās tagad guļ ezeriņa dibenā golfa laukuma teritorijā,” Aiks nicīgi piebilda.

“Tev droši vien taisnība,” visiem par pārsteigumu tiesnesis Gentrijs noteica. Tiesnesis ar parasti neizdibināmo sejas izteiksmi, kurš nekad nenosvērās vienam vai otram viedoklim par labu, nupat bija gandrīz atklāti paudis savu pārliecību. Viņš uzskatīja, ka PIters Dafijs laikam tomēr ir vainīgs.

“Un kas ir ar cimdiem?” viņš jautāja.

Teo nolika uz galda mazu, brūnu kārbiņu un izņēma no tās plastikāta maisiņu ar diviem golfa cimdiem. Maisiņu viņš nolika tiesneša Gentrija priekšā, un kādu mirkli visi uz lietisko pierādījumu skatījās tādām acīm, it kā tas būtu asiņains miesnieka nazis. Teo nospieda taustiņu, un ekrānā parādījās vēl viens attēls. “Šī ir dienvidu laukuma četrpadsmitās bedrītes izsitiena vieta. Liecinieks bija labojis ūdens smidzinātāja galviņu netālu no šīs vietas, mazā uzkalniņā, no kurienes tā labi pārskatāma, kad ieraudzījis, ka tas pats iepriekš redzētais vīrietis no somas izņem šos divus golfa cimdus un iemet atkritumu tvertnē.”

“Jautājums,” tiesnesis Gentrijs viņu pārtrauca. “Vai tajā brīdī, kad vīrietis meta projām šos cimdus, viņam rokās bija uzvilkti citi cimdi?” Būni saprata, ka tiesnesis vērīgi sekojis katrai stāsta detaļai.

“Neesmu viņam to jautājis,” Teo atzina.

“Tā varētu gan būt,” ieminējās Vudss. “Golferiem bieži vien somā ir rezerves cimdu pāris.”

“Vai tam būtu kāda nozīme?” jautāja Būnas kundze.

“Nav ne jausmas. Man vienkārši gribētos to zināt, Marsella.”

Krietnu bridi valdīja klusums, it kā visi klātesošie domātu par vienu un to pašu, taču neviens negribētu ierunāties pirmais. Visbeidzot Teo sacīja: “Tiesnesi, varat jau to pajautāt lieciniekam pašam.”

“Tātad viņš ir te?”

“Jā, ser.”

“Viņš ir manā kabinetā, Henrij,” Būnas kundze teica. “Tagad viņu pārstāv Būnu juridiskā firma.”

“Vai tajā ietilpst ari Teo?” tiesnesis Gentrijs pajautāja, un visiem tas šķita mazliet jocīgi.

“Henrij, jums jāapsola, ka viņš netiks ne arestēts, ne ari par kaut ko vajāts,” teica Būna kungs.

“Dodu jums vārdu,” tiesnesis Gentrijs atbildēja.

Bobijs Eskobars sēdēja pretī tiesnesim otrpus galdam. Pa kreisi no viņa sēdēja Hulio, viņa brālēns un tulks, bet labajā pusē tante Karola. Hektors un Rita šajā laikā Būnas kundzes birojā skatījās televīziju.

Teo sāka Bobija iztaujāšanu, parādot to pašu aerofoto, kur bija redzams sestais fērvejs Krika golfa laukumā. Izmantojot sarkano lāzerpunktiņu, viņš un Bobijs norādīja vietu, kur Bobijs bija ēdis pusdienas. Teo mainīja fotoattēlus, apdomīgi uzdeva precīzus jautājumus un deva Hulio pietiekami laika, lai visu pārtulkotu. Stāsts atklājās nevainojami.

Vudss, Marsella un Aiks notiekošo vēroja ar milzīgu lepnumu, bet visi trīs bija gatavi uzķert ikvienu kļūdu, ja tāda rastos.

Tagad, kad bija noskaidrots, ko tieši Bobijs bija redzējis, un nu viņš bija pierādījis sevi kā liecinieku, kuram ir pamats ticēt, tiesnesis Gentrijs sacīja: “Tagad parunāsim par identificēšanu.”

Bobijs Pīteru Dafiju tuvumā nebija redzējis, tāpēc viņš nevarēja apgalvot, ka tieši Dafijs bijis tas cilvēks, kas todien iegāja mājā. To gan viņš teica, ka tam cilvēkam bijis melns svīteris, dzeltenbrūnas bikses un sarkanbrūna cepure un tieši tā bija ģērbies Pīters Dafijs laikā, kad notika slepkavība. Teo parādīja vairākas no avīzēm ņemtas Pītera Dafija fotogrāfijas. Par katru Bobijs sacīja, ka tajā redzamais cilvēks noteikti atgādina vīrieti, kuru viņš bija redzējis. Teo nospieda citu taustiņu un parādīja trīs kopā samontētus īsus video, kuros bija redzams Pīters Dafijs ejam iekšā tiesas namā un arī nākam no tā laukā. Un atkal Bobijs pavēstīja viņš esot gandrīz pārliecināts, ka tas ir tas pats vīrietis.

Un tad nāca izšķirošais pierādījums. Apsūdzība bija lietai pievienojusi divdesmit divus foto no nozieguma vietas, tāpat arī mājas un apkārtnes uzņēmumus. Viena no fotogrāfijām ar 15. numuru bija fotografēta no ferveja puses. Tajā bija redzama Dafiju mājas aizmugure, lievenis, logi, sētas puses durvis, un attēla labajā malā varēja samanīt divus policistus formas tērpos stāvam pie golfa bagija. Bagijā sēdēja Pīts Dafijs, izskatīdamies apstulbis un samulsis. Acīmredzot foto ticis uzņemts mirklī, kad viņš bija steigšus atbraucis no golfa kluba bāra.

Teo bija ieguvis šo attēlu, apmeklējot tiesas reportiera interneta vietni. Ja tiesnesis Gentrijs jautātu, kā viņš to dabūjis, Teo jau bija sagatavojis atbildi: “Tiesnesi,

šis attēls taču tika demonstrēts atklātā tiesas procesā un pievienots pierādījumu materiāliem. Tātad nekāds noslēpums tas nav, vai ne?”

Tomēr tiesnesis Gentrijs neko neteica. Viņš šo attēlu bija redzējis neskaitāmas reizes un tam vairs nepievērsa uzmanību. Turpretī Bobijs to nekad nebija redzējis, un viņš uzreiz kaut ko steidzīgi pateica Hulio.

“Tas ir viņš,” Hulio pārtulkoja, rādīdams uz attēlu. “Vīrietis bagijā tas ir viņš.”

“Jāieraksta protokolā, Jūsu Godība, ka aculiecinieks nupat ir identificējis apsūdzēto Pīteru Dafija kungu.” “Skaidrs, Teo,” Gentrijs sacīja.

22.   nodaļa

Pirmdienas rītā skatītāji bija sapulcējušies, lai noraudzītos izrādes finālā. Zvērinātie ieradās ar svinīgām sejām, apņēmības pilni paveikt darbu līdz galam. Juristi bija uzģērbuši glaunākos uzvalkus un izskatījās mundri, it kā ar nepacietību gaidītu sprieduma pasludināšanu. Arī apsūdzētais izskatījās labi atpūties un mierīgs. Ierēdņi un tiesu izpildītāji šaudījās apkārt rīta enerģijas pilni. Tad, desmit minūtes pēc deviņiem, visi apklusa un aizturēja elpu. Visi piecēlās, un zālē ienāca tiesnesis Gentrijs, melnajai mantijai nopilvojot aiz muguras. Viņš pateica: “Lūdzu, sēdieties,” un nemaz nepasmaidīja. Viņš izskatījās norūpējies un ļoti noguris.

Tiesnesis pārlaida skatienu zālei, pamāja ar galvu stenogrāfistei, viegli paklanījās zvērinātajiem, uzlūkoja publiku un tad pievērsa ciešu skatienu trešajai rindai labajā pusē. Tur, iespiests starp tēvu un tēvoci, sēdēja Teo Būns, atkal kavēdams skolu. Tiesneša Gentrija un Teo skatieni sastapās. Tad tiesnesis paliecās tuvāk mikrofonam un noklepojies teica vārdus, kādus neviens nebija gaidījis.

“Labrīt, dāmas un kungi. Tiesas prāvā pret Pīteru Dafija kungu šobrīd mums būtu paredzēts uzklausīt prokurora un advokāta noslēguma runas. Tomēr tas nenotiks. Zināmu iemeslu dēļ, kurus tagad neizskaidrošu, es pasludinu, ka lietas iztiesāšana tiek pārtraukta.”

Zāle sakustējās, noelsās, visu sejās parādījās pārsteiguma un šoka pilnas izteiksmes. Teo vēroja Dafiju, kurš ar pavērtu muti pagriezās pret Klifordu Nensu. Abu pušu juristi izskatījās tā, it kā būtu dabūjuši pa pieri, un nu pūlējās saprast, ko tikko dzirdējuši. Tieši aiz aizstāvības galda pirmajā rindā sēdošais Omārs Čīps pagriezās atpakaļ un paskatījās tieši uz Teo, kurš sēdēja trešajā rindā. Viņš neblenza, skatiens nebija pat pārāk draudīgs, bet tas runāja skaidru valodu “Tu to izdarīji. Es to zinu. Bet vēl viss nav galā.”

Zvērinātie nesaprata, kas notiks tālāk, tāpēc tiesnesis Gentrijs viņiem to izskaidroja: “Cienījamie zvērinātie, lietas iztiesāšanas pārtraukšana nozīmē, ka prāva ir galā. Apsūdzība pret Pīteru Dafija kungu tiek atcelta, bet tikai uz laiku. Apsūdzība atkal tiks izvirzīta, un vistuvākajā nākotnē notiks jauna prāva, bet ar citu zvērināto sastāvu. Ikvienā kriminālprāvā tiesnesim ir absolūta rīcības brīvība pasludināt lietas iztiesāšanas pārtraukšanu, ja viņš ir pārliecināts, ka noticis kaut kas tāds, kas var kaitēt taisnīga sprieduma pieņemšanai. Šis ir tieši tāds gadījums. Pateicos jums par kalpošanu valstij. Mūsu tiesību sistēmā jūs esat loti nozīmīgi. Tagad varat būt brīvi.” Zvērinātie bija pilnīgi apjukuši, un tikai daži sāka apjaust, ka pilsoņa pienākumu pildīšana viņiem šoreiz ir beigusies. Tiesu izpildītājs izvadīja viņus pa sāndurvīm. Tiem izejot, Teo ar bijību uzlūkoja tiesnesi Gentriju. Šajā mirklī viņš nolēma, ka kļūs par ievērojamu un dižu tiesnesi, kāds ir viņa apbrīnotais varonis tur augšā, tiesneša krēslā. Tiesnesis, kurš ne vien pārzināja likumus līdz pēdējam sīkumam un nešaubīgi ticēja taisnīgumam un

godīgumam, bet kurš ari spēja izšķirties par smagiem un skarbiem lēmumiem.

“Nu, vai es neteicu?” pačukstēja Aiks. Protams, Aiks nebija šaubījies, ka lietas iztiesāšana tiks pārtraukta, bet tāpat jau bija domājuši arī pārējie Būni.

Zvērinātie bija prom, bet neviens cits vēl negāja laukā no zāles. Visi bija neziņā un gribēja dzirdēt vairāk informācijas. Džeks Hogans un Klifords Nenss vienlaikus lēnām slējās kājās un jautājoši skatījās uz tiesnesi Gentriju. Pirms viņi paguva ierunāties, tiesnesis sacīja: “Kungi, patlaban es savu rīcību neskaidrošu. Rīt no rīta pulksten desmitos tiksimies manā kabinetā, un es darīšu jums zināmus manus apsvērumus un motīvus. Es arī vēlos, lai apsūdzība tiktu atjaunota pēc iespējas ātrāk. Atkārtotu lietas iztiesāšanu noteikšu uz jūnija trešo nedēļu. Apsūdzētais paliks brīvībā pret drošības naudu un ar dažiem ierobežojumiem. Tiesa tiek atlikta.” Viņš uzsita ar āmuru, piecēlās un devās laukā.

Tiesnesis un zvērinātie bija prom, tāpēc arī pārējiem te vairs īsti nebija, ko darīt. Skatītāji palēnām cēlās kājās un virzījās uz zāles izeju.

“Mudīgi uz skolu,” Būna kungs strupi uzsauca Teo.

Ārā pie tiesas nama Teo atslēdza pieķēdēto velosipēdu.

“Vai pēcpusdienā iegriezīsies?”Aiks viņam jautāja.

“Kā tad,” Teo atteica. “Ir taču pirmdiena.”

“Mums būs daudz, ko pārrunāt. Šī bija traki gara nedēļa.’”

“Jā, bija gan.”

Pie tiesas nama galvenās ieejas bija kņada un tāda kā drūzmēšanās, kad visi vienlaikus centās tikt no ēkas ārā. Pīts Dafijs savu advokātu un atbalstītāju ielenkumā steigšus metās projām, kad vairāki reportieri tam nopakaļ izkliedza savus jautājumus. Uz jautājumiem neviens neatbildēja. Omārs Čīps no grupas gāja beidzamais un vienu reportieri atgrūda ar spēku. Viņš jau gribēja sekot savam klientam, kad ieraudzīja Teo, kurš, uzsēdies velosipēdam, vēl nebrauca projām, bet kopā ar Aiku vēroja šo izrādi. Čīps sastinga un uz mirkli nevarēja izšķirties, ko darīt. Steigties un aizsargāt Dafija kungu vai varbūt doties klāt Teo un pateikt pāris draudīgu vārdu?

Teo un Čīps raudzījās viens otrā no piecdesmit pēdu attāluma, tad Čīps pagriezās un skriešus metās prom. Likās, ka Aiks šo starpgadījumu nemaz nepamanīja.

Arī Teo seigšus brauca projām uz skolu. Vien tad, kad tiesas nams bija palicis tālu aiz muguras, zēns sāka atslābt. Bija grūti noticēt, ka atkal ir pirmdiena. Tik daudz notikumu iepriekšējās septiņās dienās! Lielākā tiesas prāva pilsētas vēsturē bija pienākusi un pagājusi, tomēr tā nebija noslēgusies. Pateicoties Teo, bija izdevies novērst aplama sprieduma pieņemšanu. Taisnīgums bija saglābts, vismaz pagaidām. Tagad viņš mazliet atpūtīsies no pienākumiem, bet jau drīz vien slepeni tiksies ar Bobiju Eskobaru un Hulio. Par to nav nekādu šaubu. Teo taču būs jāuzņemas Bobija apmācīšana un trenēšana, lai sagatavotu viņu trīs stundu ilgai pratināšanai liecinieka krēslā jau pavisam drīz jūnijā.

Bet tagad Omārs Čīps visu padarīja daudz sarežģītāku. Interesanti, cik lielā mērā viņš, viņa klients un Klifords Nenss saprata, kas bija noticis? Jautājumi, jautājumi. Teo bija neziņā, tomēr arī patīkami satraukts.

Tad viņam ienāca prātā Eiprila. Rīt, otrdien, tiesnesis paziņos, pie kura no vecākiem viņai būs jādzīvo. Tiesā Eiprilas klātbūtne šoreiz nebūs vajadzīga, bet satriekta viņa būs tik un tā. Teo nāksies atlicināt viņai mazliet laika. Viņš nosprieda, ka pusdienu starpbrīdī abi varētu kaut kur nolīst un izrunāties.

Vēl viņš iedomājās par Vudiju, kura brālis bija cietumā un tur laikam arī paliks. Teo pieslēdza velosipēdu pie statīva un iegāja skolā, kad pirmā stunda jau bija pusē. Viņam bija mammas rakstīta attaisnojuma zīme, un, kad viņš to sniedza Glorijas jaunkundzei skolas kancelejā, Teo ievēroja, ka viņa nesmaida. Parasti Glorija vienmēr smaidīja.

“Apsēdies, Teo,” viņa sacīja, norādīdama uz koka krēslu pie sava galda.

Kāpēc gan? Teo brīnījās. Nav taču nekas sevišķs, tikai stundas kavējums.

“Kā gāja bērēs?” viņa, vēl arvien nepasmaidījusi, pavaicāja.

Teo apjuka. Viņš neko nesaprata. “Kā, lūdzu?”

“Tās bēres piektdien, uz kurām tēvocis tevi veda…” “Ak tās bēres! Tās bija lieliskas. Patiešām kolosālas.” Glorija nervozi paskatījās apkārt un pielika pie lūpām rādītājpirkstu, tā norādīdama, lai Teo runā klusāk. Netālu atradās kabinets, kura durvis bija pavērtas.

“Teo,” viņa gandrīz čukstus sacīja. “Vakar vakarā tika aizturēts mans brālis par braukšanu reibumā. Viņu aizveda uz cietumu.” Glorijas skatiens atkal apmeta loku, lai pārliecinātos, ka viņi ir vieni.

“Man ļoti žēl,” Teo noteica. Viņš jau zināja, kas sekos. “Viņš nav nekāds dzērājs. Viņš ir pieaudzis vīrietis ar sievu un bērniem un labu darbu. Viņam nekad nekas tāds nav atgadījies, un mēs nezinām, ko iesākt.”

“Kāds viņam bija ASA?”

“Kas?”

“Alkohola saturs asinis.”

“Ak tas. Vai nulle, komats, deviņi ir pietiekami?”

“Jā. Robeža ir nulle, komats, astoņi, tā ka viņam ir ziepes. Vai pirmais pārkāpums?”

“Augstā debess, jā, Teo. Viņš taču nav dzērājs. Viņš bija izdzēris labi ja divas glāzes vīna.”

Divas glāzes. Vienmēr tikai divas glāzes. Lai cik piedzēruši, grīļīgi vai agresīvi viņi būtu, neviens nekad nebija izdzēris vairāk par divām glāzēm.

“Policists teica, ka viņam varot piespriest desmit dienas aresta,” viņa turpināja. “Tas ir tik apkaunojoši.” “Kurš kruķis?”

“Kā lai es to zinu?”

“Ir daži kruķi, kuriem patīk pabiedēt cilvēkus. Jūsu brālis nedabūs desmit dienas. Viņš samaksās sešsimt dolāru soda naudu, uz sešiem mēnešiem zaudēs braukšanas tiesības, viņam nāksies apmeklēt braukšanas skolu, un pēc gada viņa sodāmība var tikt dzēsta. Vai cietumā viņš pavadīja visu nakti?”

“Jā. Es nespēju iedomāties…”

“Tad vairāk cietumsoda viņam nebūs. Pierakstiet šo vārdu.” Glorija jau turēja pildspalvu rokā. “Teilors Beskins,” Teo nodiktēja. “Tas ir jurists, kurš nodarbojas ar dzērājiem, kas…”

“Viņš taču nav dzērājs!” viņa mazliet par skaļu iesaucās. Abi atskatijās, vai kāds to nav dzirdējis. Neviena nemanīja.

“Atvainojiet. Teilors Beskins ir jurists, kurš strādā ar lietām par braukšanu dzērumā. Jūsu brālim jāzvana viņam.”

Glorijas jaunkundze pierakstīja.

“Tagad man jāiet uz klasi,” Teo sacīja.

“Paldies tev, Teo. Lūdzu, tikai nevienam nestāsti.” “Kāda runa! Vai tagad varu iet?”

“Ak jā, protams. Un paldies, Teo.”

Viņš joza projām, atstādams aiz muguras vēl vienu apmierinātu klientu.

Content

Grišams Džons Teodors Būns. Mazais advokāts

1.  nodaļa

2.   nodaļa

3.   nodaļa

4.   nodaļa

5.   nodaļa

6.  nodaļa

7.  nodaļa

8.  nodaļa

9.  nodaļa

10.  nodaļa

11.  nodaļa

12.  nodaļa

13.  nodaļa

14.  nodaļa

15.  nodaļa

16.  nodaļa

17.  nodaļa

18.  nodaļa

19.  nodaļa

20.   nodaļa

21.   nodaļa

22.   nodaļa