Grišams Džons

Teodors Būns un nolaupītā meitene

Džons Grišams

Teodors Būns un nolaupītā meitene

Kā viss sākās?

Lasiet šīs sērijas pirmajā grāmatā Teodors Būns un mazais advokāts

.

1.   nodaļa

Eiprilu Finmoru nolaupīja nakts melnumā laikā starp deviņiem piecpadsmit vakarā, kad Teo Būns beidza ar viņu runāt pa telefonu, un pusčetriem naktī, kad Eiprilas māte bija iegājusi meitas guļamistabā un ieraudzījusi, ka viņas tur nav. Izskatījās, ka nolaupīšana notikusi lielā steigā neko no mantām meitenes nolaupītājs nebija viņai ļāvis ņemt līdzi. Bija atstāts Eiprilas klēpjdators. Citādi itin kārtīgajā istabā tomēr mētājās daži apģērba gabali, un bija grūti pateikt, vai meitenei bijis ļauts sakravāt līdzņemšanai kaut ko no apģērba. Visdrīzāk jau ne tā vismaz uzskatīja policija. Zobu birste stāvēja savā vietā pie izlietnes, mugursoma mētājās pie gultas, bet uz grīdas bija nomesta pidžama tātad vismaz pārģērbties viņai bijis atļauts. Eiprilas māte raudāšanai un klaigāšanai pa vidu policijai pateica, ka no skapja pazudis meitas iecienītais zilbaltais svīteris. Ari viņas iemīļotās krosenes vairs neesot savā vietā.

Domu, ka meitene varētu būt pati aizmukusi no mājām, policija drīz vien noraidīja kā neiespējamu. Māte apgalvoja, ka bēgšanai no mājām nav ne mazākā iemesla, turklāt Eiprila taču neesot paņēmusi līdzi neko, kas tādā bēgšanā viņai būtu noderējis.

Mājas apskate liecināja, ka ielaušanās nav notikusi. Visi logi bija ciet, bet trīs pirmā stāva durvis aizslēgtas.

Eiprilas nolaupītājs bija parūpējies, lai durvis būtu ciet, un, izejot no mājas, tās kārtīgi aizslēdzis. Pēc stundas, kad mājas apskate bija pabeigta un Finmoras kundze uzklausīta, policija nolēma aprunāties ar Teo Būnu. Viņš taču bija Eiprilas labākais draugs, kurš vakaros pirms gulētiešanas mēdza ar Eiprilu papļāpāt vai nu pa telefonu, vai onlainā.

Būnu mājās telefons iezvanījās naktī, kad digitālais pulkstenis pie vecāku gultas rādīja 4.33. Klausuli pacēla Vudss Būns, jo viņam bija trauslāks miegs. Viņa sieva Marsella Būna pagriezās uz otriem sāniem un nobrīnījās, kas gan šajā nakts stundā varētu zvanīt. Izdzirdējusi, ka vīrs saka “jā, policista kungs”, viņa pamodās pa īstam un izkāpa no gultas. Klausoties, ko saka vīrs, Būnas kundze drīz vien noprata, ka runāts tiek par Eiprilu Finmoru, un pavisam apjuka, kad Vudss Būns pateica: “Jā, protams, pēc piecpadsmit minūtēm mēs varam būt klāt.” Kad vīrs nolika klausuli, Būnas kundze jautāja: “Kas noticis, Vuds?” “Izskatās, ka nolaupīta Eiprila Finmora, un policija grib aprunāties ar Teo.”

“Šaubos, ka viņš būtu meiteni nolaupījis.”

“Nu, ja izrādīsies, ka viņa nav savā istabā, mums varētu rasties problēma.”

Tomēr Teo bija gan savā istabā mājas augšstāvā cieši aizmidzis un telefona zvana nepamodināts. Velkot kājās džinsus un uzģērbjot džemperi, Teo pateica vecākiem, ka iepriekšējā vakarā Eiprilai zvanījis pa mobilo telefonu un abi kā parasti dažas minūtes papļāpājuši.

Pirmsausmas tumsā braucot cauri Stratenburgas pilsētiņai, Teo nespēja domāt ne par ko citu kā tikai Eiprilu un viņas nelaimīgo mājas dzīvi ar vecākiem, kas mūždien

savā starpā naidojās, par viņas brāli un māsu, kuri mājas bija pametuši, līdzko bija sasnieguši atbilstošo vecumu. Eiprila bija jaunākā no trim bērniem, kas piedzimuši diviem cilvēkiem, kuriem ģimene nenozīmēja neko. Kā Eiprila pati izteicās, abi viņas vecāki bija dulli, un Teo nevarēja viņai nepiekrist. Savulaik abus apsūdzēja par narkotiku lietošanu. Māte mazītiņā fermā ārpus pilsētas turēja kazas un no to piena gatavoja sieru; kā uzskatīja Teo pagalam draņķīgu. Sieru viņa izvadāja pa pilsētu vecā, dzelteni pārkrāsotā bēru katafalkā, kuram uz sāniem bija uzmālēts pērtiķis jāšus uz šautenes. Eiprilas tēvs bija novecojis hipijs, kurš joprojām spēlēja amatieru ansamblī kopā ar dažiem citiem līdzīgiem astoņdesmito gadu pārpalikumiem. Pastāvīga darba viņam nebija, un nedēļām ilgi viņš mēdza būt projām no mājām. Finmoru pāris atradās pastāvīgā pirmsšķiršanās stadijā, un nemitīgi tika runāts par laulības šķiršanu.

Eiprila savam draugam Teo daudz ko uzticēja, un viņš bija zvērējis nevienam to neizpaust.

Finmori mitinājās īrētā mājā un, protams, it nemaz nerūpējās par mājas uzturēšanu kārtībā. Eiprila šo māju nevarēja ciest. Tā atradās Stratenburgas vecākajā daļā, ēnainā ielā, gar kuras malām rindojās pēckara mājas, kas senāk bija pieredzējušas labākus laikus. Teo šeit bija ciemojies tikai vienu reizi, kad pirms diviem gadiem Eiprilas māte bija mēģinājusi sarīkot dzimšanas dienas ballīti, kas diemžēl bija sanākusi, saudzīgi izsakoties, vairāk nekā neveiksmīga. Vairums uzaicināto bērnu tā arī neatnāca, jo viņu vecāki to nebija atļāvuši. Tada nu reiz bija Finmoru ģimenes reputācija.

Kad Būni piestūrēja pie mājas, tās piebraucamajā ceļā stāvēja divi policijas automobiļi. Otrpus ielai no māju lieveņiem notiekošo vēroja kaimiņi.

Finmoras kundze viņas vārds bija Mēja, bet bērni bija nokrustīti par Eiprilu, Mārču un Ogistu* sēdēja dzīvojamā istabā uz dīvāna un sarunājās ar policistu, kad telpā visai nedroši ienāca Būnu ģimene. Būna kungs Finmoras kundzi iepriekš nebija sastapis, tāpēc viņi tika ātri iepazīstināti.

“Teo!” Finmoras kundze teatrāli iesaucās. “Kāds ir aizvedis Eiprilu!” Viņa izplūda asarās un izstiepa rokas, lai zēnu apskautu. Teo labprāt būtu izvairījies no skāviena, tomēr, izjūtot cieņu pret Eiprilas māti, to piecieta. Kā parasti Finmoras kundze bija ģērbusies platā, plandošā tērpā, kas ar savu gaišbrūno krāsu un maisaudeklam līdzīgo drēbi vairāk izskatījās pēc teltenes nekā pēc kleitas. Viņas garie, iesirmie mati bija saņemti zirgastē. Lai cik dulla Eiprilas māte likās, taču Teo vienmēr pārsteidza tas, cik viņa ir glīta. Pretēji Teo mātei viņa nekad necentās izskatīties pievilcīga, taču bija lietas, ko nevarēja nepamanīt. Viņai piemita arī radošs gars Finmoras kundzei patika gan gleznot, gan nodarboties ar keramiku, ne tikai gatavot kazas sieru. Eiprila no mātes bija mantojusi tieši labākos gēnus skaistās acis un māksliniecisko dvēseli.

Kad Finmoras kundze atkal apsēdās, Būnas kundze jautāja policistam: “Kas īsti notika?” Viņš atbildēja, īsumā pastāstot mazumiņu, ko līdz šim bija izdevies noskaidrot.

* Angliski May, April, March, August ir gan personvārdi, gan mēnešu nosaukumi. (Tulk. piez.)

“Vai tu vakar vakarā ar Eiprilu runāji?” policists vaicāja Teo. Policista uzvārds bija Boliks, seržants Boliks, un Teo to zināja, jo bija viņu redzējis tiesas namā. Teo pazina lielāko daļu Stratenburgas policistu, tāpat arī vairumu tiesas nama juristu, tiesnešu, dežurantu un ierēdņu.

“Jā, ser. Tas notika deviņos piecpadsmit, kā rāda mans mobilais telefons. Pirms gulētiešanas mēs gandrīz katru vakaru aprunājamies,” Teo atbildēja. Par Boliku bija zināms, ka viņš esot gudrs vīrs. Šoreiz tas Teo nebija īsti pa prātam.

“Cik jauki. Vai viņa pateica kaut ko tādu, kas mums šajā gadījumā varētu noderēt? Bija noraizējusies? Varbūt nobijusies?”

Nu Teo bija sprukās. Nedrīkstēja taču policistam melot, bet tāpat viņš nedrīkstēja atklāt uzticēto noslēpumu, kuru bija solījies neizpaust. Tā nu viņš, cenzdamies izlocīties, atteica: “Neko tādu gan neatceros.” Finmoras kundze vairs neraudāja, bet kvēlojošām acīm cieši skatījās zēnā.

“Par ko jūs runājāt?” seržants Boliks apvaicājās. Istabā ienāca privātā ģērbies detektīvs un uzmanīgi ieklausījās.

“Kā parasti par skolu, mājasdarbiem. Visu jau nevar atcerēties.” Teo bija noklausījies tik daudz tiesas prāvu, ka nu jau zināja bieži vien ir labāk, ja atbildes ir nenoteiktas. “Es neatceros” vai “man nenāk prātā” daudzos gadījumos ir vislabākā atbilde.

“Vai onlainā arī čatojāt?” detektīvs ieprasījās.

“Nē, ser, vakar vakarā ne. Tikai pa telefonu.” Viņš ar Eiprilu bieži izmantoja Facebook un e-pastu, bet Teo

zināja, ka no savas puses informācija nav jāpiedāvā. Jāatbild tikai uz uzdotajiem jautājumiem. Viņš daudzkārt bija dzirdējis māti to atgādinām saviem klientiem.

“Vai kaut kas liecina par ielaušanos?” Būna kungs apjautājās.

“It nekas,” Boliks atbildēja. “Finmoras kundze aizmigusi gulēja apakšstāva guļamistabā un neko nav dzirdējusi, bet vienubrīd piecēlusies un gājusi apraudzīt Eiprilu. Tad arī viņa konstatējusi, ka Eiprilas mājās nav.”

Teo paskatījās uz Finmoras kundzi, kas atkal cieši vērās Teo sejā. Zēns zināja patiesību, un viņa zināja, ka viņš zina. Nelaime vien tā, ka Teo patiesību nedrīkstēja izpaust, jo bija to apsolījis Eiprilai.

Un patiesība bija tāda, ka Finmoras kundze pēdējās divas naktis nebija nakšņojusi mājās. Eiprila pārbijusies bija dzīvojusi vienatnē, aizbultējusi visus logus un aizslēgusi visas durvis, ar krēslu nosprostojusi savas istabas durvju rokturi, gultas kājgalī nolikusi vecu beisbola nūju, mobilo telefonu turēdama pa ķērienam, lai vienā mirklī varētu uzspiest 911. Un neviena visā pasaulē, ar ko pārmīt kādu vārdu, atskaitot Teodoru Būnu, kurš bija nosolījies neko neizpaust nevienai dzīvai dvēselei. Tēvs ar savu orķestri bija devies kārtējā tūrē, bet māte kaut kur rija ripas un juka prātā.

“Vai pēdējās pāris dienās Eiprila nav ieminējusies par bēgšanu no mājām?” detektīvs jautāja Teo.

Kā nu ne! Nepārtraukti. Viņa grib doties uz Parīzi un studēt mākslu. Viņa grib aizbēgt uz Losandželosu pie vecākās māsas Mārčas. Viņa grib aizmukt uz Santafe un kļūt par gleznotāju. Viņa grib aizbēgt un viss.

“Neko tādu gan neatceros,” Teo atteica, un tas nebija daudz melots, jo “pēdējās pāris dienas” bija stiepjams jēdziens. Jautājums bija pietiekami nekonkrēts, tāpēc uz to varēja sniegt ari neprecīzu atbildi. To viņš neskaitāmas reizes bija noskatījies tiesas prāvās. Pēc zēna domām, seržants Boliks un detektīvs pārāk pavirši formulēja savus jautājumus. Nedz viņiem pagaidām bija izdevies neļaut Teo izlocīties, nedz Teo bija nācies samelot.

Finmoras kundze atkal nevarēja valdīt asaras un visai dramatiskā veidā atsāka raudāt. Boliks un detektīvs iztaujāja Teo par citiem Eiprilas draugiem, par viņas iespējamām problēmām, par to, kā viņai veicās mācībās, un tā joprojām. Teo atbildēja īsi un bez liekvārdības.

No augšstāva nonāca kāda policiste un apsēdās blakus Finmoras kundzei, kas atkal izskatījās bēdu satriekta. Seržants Boliks pamāja Būniem, lai tie seko viņam uz virtuvi. Viņi tā arī darīja, un līdzi nāca arī detektīvs. Boliks uzmeta skatienu Teo un klusā balsī noprasīja: “Vai meitene kādreiz ir pieminējusi radinieku, kas sēž cietumā Kalifornijā?”

“Nē, ser,” Teo atbildēja.

“Vai esi pārliecināts?”

“Protams, ka esmu pārliecināts.”

“Par ko ir runa?” iejaucās Būnas kundze, kas negrasījās palikt malā, kad viņas dēls tiek tik skarbi pratināts. Arī Būna kungs bija gatavs iejaukties.

Detektīvs parādīja melnbaltu policijas arhīva fotogrāfiju ar šaubīgu tipu, par kuru uzreiz varēja noprast, ka tas ir pieredzējis noziedznieks. Boliks sāka skaidrot: “To vīru sauc Džeks Līpers, īsts nelaimes putns. Mejas Finmoras

attāls brālēns, vēl attālāks Eiprilai. Viņš uzaudzis šajā apkaimē, pirms daudziem gadiem pametis šo vietu, kļuvis par profesionālu slepkavu, zagli, narkotiku tirgoni un tā tālāk. Pirms desmit gadiem par cilvēka nolaupīšanu Kalifornijā notiesāts ar mūža ieslodzījumu bez apžēlošanas tiesībām. Pirms divām nedēļām izbēdzis. Vakar pēcpusdienā saņēmām ziņu, ka viņš varētu būt šajā apkārtnē.” Teo palūkojās uz Džeka Līpera nelietīgo ģīmi, un viņam sametās nelabi. Ja Eiprila nonākusi šī slepkavnieka nagos, tad viņai draud nopietnas briesmas.

Boliks turpināja: “Vakar ap pusastoņiem vakarā Līpers šeit pat, mūsu pilsētā, iesoļoja korejiešu ātro uzkodu bodītē četrus kvartālus no šejienes, nopirka cigaretes un alu un iemūžināja savu ģīmi novērošanas kamerā. Nevarētu teikt, ka viņš būtu pats gudrākais blēdis pasaulē. Tā nu mēs tagad droši zinām, ka viņš atrodas mūsu apkaimē.” “Kāpēc viņam būtu jāsagūsta Eiprila?” Teo izstomīja ar izbailēs izkaltušu muti un ceļgaliem gandrīz vai ļogoties.

“Kalifornijas cietuma darbinieki ziņoja, ka viņa kamerā atrastas vairākas vēstules, ko viņam rakstījusi Eiprila. Viņa šim bijusi vēstuļu draugs, iespējams, aiz žēluma pret Džeku, ka tam visu mūžu nāksies pavadīt cietumā. Laikam tāpēc viņa uzsākusi sarakstīšanos. Esam pārmeklējuši Eiprilas istabu, bet neatradām neko, ko būtu rakstījis viņš.”

“Viņa tev šo Džeku nekad nav pieminējusi?” detektīvs jautāja.

“Nē, nekad,” Teo atbildēja. Viņš zināja, ka Eiprilas nenormālajā ģimenē noslēpumu netrūka un ka daudz ko draudzene neizpauda pat viņam.

Teo par atvieglojumu, detektīvs fotogrāfiju atkal noglabāja.

Otrreiz šo seju viņš vairs negribētu redzēt, taču stipri šaubījās, vai kādreiz spēs to aizmirst.

Seržants Boliks ierunājās: “Mums ir aizdomas, ka Eiprila pazina to cilvēku, kas viņu nolaupīja. Kā citādi lai izskaidro faktu, ka nav notikusi ielaušanās?”

“Vai, jūsuprāt, viņš Eiprilai neko nenodarīs?” Teo jautāja.

“To nu gan, Teo, mēs nevaram zināt. Šis vīrs cietumos pavadījis lielāko daļu sava mūža. Tāda cilvēka rīcība ir neparedzama.”

“Vienīgais labums ar šo cilvēku ir tas, ka viņu vienmēr atkal noķer,” detektīvs piebilda.

Teo sacīja: “Ja Eiprila ir pie viņa, tad noteikti ar mums sazināsies. Gan viņa izdomās, kā.”

“Tad gan dari mums to zināmu.”

“Katrā ziņā.”

“Piedodiet, seržant,” ierunājās Būnas kundze. “Bet šādos gadījumos vispirms nopratina vecākus. Pazudušos bērnus visbiežāk nolaupa tieši viens no vecākiem, vai ne?” “Tā ir,” Boliks atbildēja. “Un mēs meklējam meitenes tēvu. Viņas māte mums pastāstīja, ka vakar pēcpusdienā vīrs viņai zvanījis no kādas vietas Rietumvirdžīnijā, kur uzstājoties ar savu grupu. Viņai esot diezgan droša pārliecība, ka tēvs šajā lietā nav iesaistīts.”

“Eiprila tēvu nevar ciest,” izmeta Teo un uzreiz nožēloja, ka nav turējis muti.

Vēl dažas minūtes parunājušies, visi saprata, ka nekā svarīga sakāma vairs nav. Policisti pateicās Būniem par

ierašanos un solīja vēlāk atkal sazināties. Būna kungs un kundze pateica, ka visu dienu būs atrodami savā birojā, ja pēc viņiem rastos kāda vajadzība. Teo, protams, būs skolā.

Mājupceļā Būnas kundze nopūtās. “Nabaga bērns. Izrauta pati no savas guļamistabas.”

Būna kungs, vadīdams mašīnu, atskatījās pār plecu un pajautāja: “Vai jūties labi, Teo?”

“Apmēram,” Teo atteica.

“Protams, viņš nevar justies labi, Vuds. Nupat taču nolaupīta viņa draudzene.”

“Mamm, es pats varu runāt,” Teo iebilda.

“Mīļais, protams, tu vari. Un, es ceru, Eiprilu drīz vien atradīs.”

Austrumpusē debesīs bija samanāms mazs gaišumiņš. Braucot cauri dzīvojamo māju rajonam, Teo cītīgi skatījās laukā pa logu, cerēdams pamanīt Džeka Līpera skarbo seju. Taču ielās neviena nebija. Māju logos iedegās gaisma. Pilsēta tikai tagad modās.

“Ir jau gandrīz seši,” Būna kungs ieminējās. “Kā būtu, ja mēs tagad dotos uz Ģertrūdes kafejnīcu un nobaudītu viņas pasaulslavenās vafeles? Ko saki, Teo?”

“Esmu par,” Teo atsaucās, lai gan ēstgribas viņam nebija nemaz.

“Lieliski, dārgais,” arī Būnas kundze piekrita, lai gan visi trīs zināja, ka viņa nobaudīs vienīgi kafiju.

2.    nodaļa

Ģertrūdes kafejnīca atradās Meinstrītā sešus kvartālus uz rietumiem no tiesu nama un trīs kvartālus uz dienvidiem no policijas iecirkņa. Kafejnīcas reklāmā bija apgalvots, ka šeit ceptās pekanriekstu vafeles esot pasaulslavenas, taču Teo šo apgalvojumu nopietni apšaubīja. Vai tiešām cilvēki Japānā vai Grieķijā kaut ko zināja par Ģertrūdi un viņas vafelēm? Viņš par to nebija necik drošs. Pat viņa skolā bija bērni, kas šeit pat, Stratenburgā, it neko nebija dzirdējuši par Ģertrūdes kafejnīcu. Dažas jūdzes uz rietumiem ārpus pilsētas šosejas malā atradās senatnīga koka ēka, un tās priekšā bija ne tikai benzīna sūknis, bet arī liela izkārtne, kas reklamēja Dūdlija pasaulslavenos piparmētru īrisus. Kad Teo bija mazāks, viņš, protams, bija pārliecināts, ka ikviens pilsētā ne tikai kāroja pēc šiem īrisiem, bet ari par tiem nepārtraukti runāja. Kā gan citādi tie būtu iekarojuši tādu popularitāti pasaulē? Bet tad kādu dienu klasē izvērtās diskusija par importu un eksportu. Tad nu Teo izteica domu, ka eksportā nozīmīgu ieguldījumu dod Dūdlija kungs ar saviem piparmētru īrisiem, jo tie taču ir tik slaveni. Tā skaidri un gaiši ir rakstīts uz plakāta. Teo par milzīgu izbrīnu, tikai viens no klasesbiedriem bija dzirdējis par šiem īrisiem. Pamazām Teo aptvēra, ka īrisi varbūt nemaz nav tik slaveni, kā Dūdlija kungs

apgalvo. Un tāpat pamazām viņš sāka aptvert, ka pastāv arī melīga reklāma.

Kopš tā laika Teo pret šādiem skaļiem apgalvojumiem sāka izturēties ar lielu piesardzību.

Taču šorīt viņš nespēja kavēties domās par vafelēm un īrisiem viss viens, ir tie slaveni vai nav. Viņa prātu nodarbināja domas par Eiprilu un pretīgo Džeka Līpera tēlu. Būni bija apsēdušies pie maza galdiņa ļaužu pilnajā kafejnīcā. Gaiss likās biezs no cepta bekona un kafijas smaržas un ļaužu sarunām, kuru centrālā tēma, kā Teo to drīz vien pamanīja, bija Eiprilas Finmoras nolaupīšana. Pa labi no viņiem četri policisti formastērpos skaļi sprieda, ka Džeks Līpers kaut kur tepat tuvumā vien ir. Kreisajā pusē pie galdiņa sirmi vīri ļoti pārliecināti runāja par visādām lietām, bet īpaši dedzīgi par cilvēku nolaupīšanu, un to viņi pieminēja visbiežāk.

Ēdienkarte uzturēja mītu par Ģertrūdes kafejnīcu kā “pasaulslaveno pekanriekstu vafeļu” mājvietu. Klusi protestēdams pret melīgo reklāmu, Teo pasūtīja olu kulteni un desiņu. Tētis pasūtīja vafeles. Mamma kviešu sausmaizīti.

Tiklīdz oficiante aizgāja, mamma cieši ieskatījās dēla acīs un sacīja: “Tad nu izrunāsim visu līdz galam. Ir taču vēl kaut kas, ko tu nepateici.”

Teo nekad nebeidza brīnīties, kā mamma vienmēr tik nekļūdīgi uzminēja. Ja viņš darīja zināmu tikai pusi no stāsta, mamma tūlīt pat centās izdibināt arī otru pusi. Viņš varēja samelst kaut kādus niekus kaut vai tikai joka pēc, bet viņa tūlīt metās tiem virsū tā, ka no stāstītā

nepalika ne skrandas. Viņš varēja censties izvairīties no atbildes uz tiešu jautājumu, bet mamma uz vietas izšāva vēl trīs citus. Teo prātoja, ka māte šo prasmi apguvusi ilgajos darba gados, būdama laulību šķiršanu advokāte. Mamma bieži vien mēdza apgalvot viņa nemaz necerot, ka klienti viņai teiks taisnību.

“Es domāju tāpat,” sacīja Būna kungs. Teo ne vienmēr spēja saprast tēvs tiešām piekrīt vai tikai piebalso mammai, kā diezgan bieži arī mēdza notikt. Būna kungs bija jurists nekustamo īpašumu lietās un nekad nepiedalījās tiesas prāvās, un, kaut arī daudz ko pamanīja, tomēr allaž palika soli vai divus iepakaļ sievai, kad vajadzēja tikt galā ar dēlu.

“Eiprila man piekodināja nevienam neko neizpaust,” Teo ierunājās.

Uz to viņa māte aši atcirta: “Un Eiprilai patlaban draud briesmas. Teo, ja tu kaut ko zini, tad klāj vaļā. Un nekavējoties.” Viņas acis samiedzās, bet uzacis izliecās puslokā. Teo zināja, ar ko tas beigsies, un, patiesību sakot, viņš apzinājās, ka būs vieglāk, ja vecākiem pateiks taisnību.

“Finmoras kundzes nemaz nebija mājās, kad es vakarā ar Eiprilu runāju,” Teo, galvu nodūris, sacīja, acīm šaudoties no vienas puses uz otru. “Un arī iepriekšējā naktī viņa nenakšņoja mājās. Viņa rij ripas un uzvedas kā jukusi. Eiprila paliek pilnīgi viena.”

“Kur tad ir viņas tēvs?” Būna kungs pavaicāja.

“Viņš nav bijis mājās visu nedēļu. Kaut kur dauzās apkārt ar savu grupu.”

“Vai īsta darba viņam nav?” tēvs jautāja atkal.

“Viņš uzpērk un pārdod senlaicīgas mēbeles. Eiprila saka, ka, nopelnījis pāris dolāru, viņš uz nedēļu vai divām atkal pazūd koncerttūrēs.”

“Nabaga meitene,” nopūtās māte.

“Vai jūs to pastāstīsiet policijai?” Teo bažīgi jautāja.

Abi vecāki nesteidzīgi iedzēra pa malkam kafijas un neziņā saskatījās. Beidzot tika nolemts, ka šo jautājumu apspriedīs vēlāk savā birojā, kamēr Teo būs skolā. Bija skaidrs, ka Finmoras kundze policijai melo, taču Būnu pārim negribējās tur iejaukties, jo, likās, par meitas nolaupīšanu viņa patiesi neko nezina. Un viņa jau tāpat izskatījās gana satriekta. Droši vien viņa pārdzīvoja savu vainu, ka nav bijusi klāt un nav novērsusi meitas aizvešanu.

Oficiante atnesa ēdienu un no jauna piepildīja viņu kafijas tases. Teo gan dzēra pienu.

Situācija bija patiešām sarežģīta, un Teo juta atvieglojumu, ka nu tajā bija iesaistījušies vecāki, tādējādi mazinot viņa atbildības daļu.

“Vai ir vēl kas, Teo?” tēvs noprasīja.

“Vairāk nekas nenāk prātā.”

“Vai tad, kad jūs vakarā runājāt, viņa šķita nobijusies?”

“Jā, Eiprila bija patiesi pārbijusies, bet viņa raizējās arī par māti.”

“Kāpēc tu mums neko neteici?” tēvs brīnījās.

“Tāpēc, ka viņa man lika apsolīt, ka neteikšu. Eiprilai ar daudz ko jātiek galā vienai, un viņa daudz ko patur pie sevis. Viņa ļoti kaunas par savu ģimeni, taču arī cenšas to pasargāt. Viņa visu laiku cerēja, ka māte kuru katru bridi parādīsies. Taču laikam parādījās kāds cits.”

Teo pēkšņi zaudēja ēstgribu. Viņam būtu vajadzējis rīkoties citādi. Viņam būtu vajadzējis mēģināt Eiprilu pasargāt, pastāstot par notiekošo saviem vecākiem vai varbūt kādam skolotājam skolā. Gan jau kāds būtu viņu uzklausījis. Kaut kā taču viņš būtu varējis palīdzēt. Bet Eiprila bija viņam likusi apzvērēt, ka neko par viņu nestāstīs, un turklāt apgalvojusi, ka ir pilnīgā drošībā. Durvis aizslēgtas, gaisma iedegta visā mājā un tā tālāk.

Mājupceļā Teo no aizmugures sēdekļa ieminējās: “Neesmu drošs, ka šodien spēšu iet uz skolu.”

“To jau es gaidīju,” tēvs atsaucās.

“Un kāds tad šoreiz būtu iemesls?” māte apvaicājās.

“Nu, sāksim jau ar to, ka šonakt nedabūju izgulēties. No cikiem mēs jau esam augšā no kādiem puspieciem?”

“Tātad tu vēlies doties uz mājām pagulēt?” tēvs gribēja zināt.

“Gluži tā es neteicu, tomēr neesmu drošs, ka skolā neaizmigšu.”

“Varu saderēt, ka neaizmigsi. Mēs ar mammu iesim uz darbu, un mums nav izvēles palikt nomodā vai aizmigt.”

Teo jau gandrīz iestarpināja kādu vārdu par tēva ikdienas diendusu darbavietā. īsa snauda pie rakstāmgalda aiz slēgtām durvīm, parasti ap trijiem pēcpusdienā. Visi, kas strādāja Būnas&Būna advokātu birojā, zināja, ka katru pēcpusdienu Vudss savā augšstāva kabinetā nosnaužas, kurpes novilcis, kājas uz rakstāmgalda sacēlis un telefonu uz kluso zvana režīmu noregulējis.

“Gan jau izturēsi,” tēvs vēl piebilda.

Teo pastāvīgie mēģinājumi izvairīties no skolas šobrīd viņam radīja sarežģījumus. Galvassāpes, klepus, nelaba dūša, sastiepti muskuļi, gāzes vēderā to visu Teo bija izmēģinājis neskaitāmas reizes un mēģinās atkal. Nebija jau tā, ka viņš skolu nevarētu ciest, patiesībā viņam tur gluži labi patika, ja līdz tai nokļuva. Atzīmes viņam bija labas, un skolasbiedri bija labi draugi. Bet Teo visvairāk vēlējās atrasties tiesas zālē un skatīties prāvas, klausīties prokuroru, advokātu un tiesnešu runas, papļāpāt ar policistiem, tiesas ierēdņiem un pat dežurantiem. Viņus visus Teo labi pazina.

“Ir vēl viens iemesls, kāpēc nevaru iet uz skolu,” viņš teica, labi zinādams, ka šajā kaujā neuzvarēs.

“Un tas būtu?” māte apvaicājās.

“Skaidrs, ka tūlīt sāksies cilvēka meklēšana, un man noteikti jāiet palīgā. Cik tad bieži tāda cilvēku meklēšana Stratenburgā gadās? Tas ir liels notikums, īpaši jau tāpēc, ka meklēta tiek mana draudzene. Man jāpalīdz meklēt Eiprilu. Viņa droši vien to no manis gaida. Turklāt skolā es tik un tā nespētu koncentrēties. Tā būtu tikai laika izniekošana, jo nedomāšu ne par ko citu kā tikai par Eiprilu.”

“Labs mēģinājums,” tēvs atzīmēja.

“Nav slikti,” mamma piebilda.

“Klausieties, es taču runāju nopietni. Man noteikti jāiet ielās.”

“Es kaut ko nesaprotu,” tēvs sacīja, kaut gan tā nepavisam nebija. Sarunās ar dēlu viņš bieži mēdza teikt, ka nesaprot kaut ko. “Tu esi pārāk piekusis, lai dotos uz skolu, bet tev pietiek enerģijas, lai mestos meklēt cilvēku.”

“Tik un tā. Uz skolu iet es nevaru.”

Pēc stundas Teo novietoja divriteni pie vidusskolas un negribīgi gāja iekšā, skanot zvanam astoņos piecpadsmit. Vestibilā viņam tūlīt metās klāt trīs raudošas astotās klases meitenes, kuras jautāja, vai viņš zina kaut ko jaunu par Eiprilu. Teo atbildēja, ka citu neko nezina, vien to, kas vēstīts rīta ziņās.

Varēja noprast, ka šorīt visa pilsēta bija skatījusies rīta ziņas. Tajās tika rādīta Eiprilas fotogrāfija, tāpat arī Džeka Līpera foto no policijas arhīva. Galvenā versija bija tāda, ka notikusi cilvēka sagūstīšana. Teo tas mulsināja. Cilvēka sagūstīšana parasti nozīmēja, ka tiek prasīta izpirkuma maksa. Finmoru ģimene nespēja samaksāt savus ikmēneša rēķinus un kurš gan varēja cerēt, ka viņi spēs sadabūt prāvāku naudas summu par Eiprilas atbrīvošanu? Turklāt no nolaupītāja vēl nekas nebija dzirdēts. No televīzijā redzētā Teo zināja cietusī ģimene parasti pavisam drīz uzzina, ka viņu bērns atrodas pie sliktajiem puišiem, kas pieprasa miljonu zaļo par viņa atdošanu ģimenei.

Citā rīta ziņu sižetā tika rādīta Finmoras kundze raudam savas mājas ārpusē. Policija bija mazrunīga un pavēstīja vien to, ka tiek izskatītas visas notikušā versijas. Kāds kaimiņš pastāstīja, ka ap pusnakti sācis riet viņa suns, kas allaž esot slikta zīme. Lai kā arī reportieri šorīt censtos, diemžēl stāstam par pazudušo meiteni neko jaunu viņi nespēja pievienot.

3.   nodaļa

Pēdējās stundas beigu zvans noskanēja trijos trīsdesmit, un jau trijos trīsdesmit vienā Teo uz velosipēda šāvās prom no skolas, līkumodams pa alejām un sānieliņām, lai izvairītos no pilsētas centra satiksmes. Viņš vēja ātrumā šķērsoja Meinstrītu, pamādams policistam, kurš stāvēja ielu krustojumā, un izlikās nedzirdam viņa uzsaucienu: “Ne tik strauji, Teo!” Izbraucis cauri nelielai kapsētai, viņš nokļuva uz Parka ielas.

Teo vecāki bija precējušies jau divdesmit piecus gadus un pēdējos divdesmit gadus strādāja kopā kā partneri nelielā juristu firmā Būna&Būns, kas atradās Stratenburgas senākās daļas centrā, Parka ielā 415. Firmā savulaik bija strādājis arī trešais partneris Aiks Būns, Teo tēvocis, taču Aikam kaut kādu nepatikšanu dēļ bija nācies firmu pamest. Tagad firmā darbojās tikai divi partneri ēkas pirmajā stāvā Marsella Būna glītā, moderni iekārtotā birojā, otrajā stāvā Vudss Būns lielā, nekārtīgā, aktu vāku kaudzēm piekrautā kabinetā, gar kura sienām rindojās grāmatām piebāzti plaukti, bet pie griestiem mūžīgi viļņojās smaržīgu pīpes dūmu mutuļi. Vēl firmā strādāja Elza, kura atbildēja uz telefona zvaniem, uzņēma klientus, pārraudzīja biroju, nedaudz drukāja un pieskatīja suni Tiesnesi; tad vēl bija Dorotija nekustamo īpašumu nodaļas sekretāre, kura nodarbojās ar Būna kunga lietām

un kuras darbu Teo uzskatīja par neiedomājami garlaicīgu; un vēl firmā darbojās Vinss advokāta palīgs, kas strādāja ar Būnas kundzes lietām.

Jauktenis Tiesnesis, kurš bija gan Teo suns, gan ' ģimenes suns, gan firmas suns, dienas pavadīja birojā, lāgiem klusītiņām apstaigāja visas telpas, pieskatot tur atrodošās mantas, bieži vien sekoja cilvēkiem līdzi uz virtuvi, cerot dabūt kaut ko ēdamu, bet visvairāk laika viņš pavadīja, snauzdams mazā kvadrātveida guļamvietā Elzas pieņemamajā telpā un klausīdamies, ko viņa, klabinādama klaviatūras taustiņus, tam stāsta..

Pēdējais firmas dalībnieks bija Teo, kuru darīja laimīgu apziņa, ka viņš laikam gan ir vienīgais trispadsmitgadīgais puika visā Stratenburgā, kam ierādīts pašam savs kabinets juristu firmā. Protams, viņš bija daudz par jaunu, lai būtu reāls firmas darbinieks, taču viņa pakalpojumi firmai nereti bija ļoti vērtīgi. Viņš mēdza piegādāt Dorotijai un Vincām nepieciešamo materiālu mapes, caurskatīt garumgarus dokumentus, meklējot kādus konkrētus atslēgas vārdus vai frāzes. Teo datorprasmes bija tik izcilas, ka ļāva tam sameklēt un pētīt juridiskas problēmas vai uziet vajadzīgos faktus. Bet vislabprātāk viņš aizgādāja dokumentus uz tiesas namu. Teo apbrīnoja tiesas namu un sapņoja par dienu, kad pats varēs stāvēt šī nama otrā stāva lielajā tiesas zālē un aizstāvēt savus klientus.

Precīzi pulksten trijos un četrdesmit minūtēs Teo nokāpa no divriteņa pie Būnas&Būna biroja lieveņa un saņēmās. Katru reizi Elza viņu sveica, krampīgi apkampjot, sāpīgi iekniebjot vaigā un zibenīgi novērtējot Teo

apģērbu. Viņš atvēra durvis, iegāja iekšā un braši izturēja tradicionālo uzņemšanas rituālu. Kā jau vienmēr, zēnu bija gaidījis arī suns. Tas pielēca no savas guļvietas un metās pretī.

“Es tā pārdzīvoju par Eiprilu,” Elza nespēja valdīt emocijas. Teiktais izskanēja, it kā Elza Eiprilu pazītu personiski, taču tas tā nebija. Tagad, kā jau tas parasti mēdz būt traģiskos mirkļos, ikviens Stratenburgā Eiprilu pazina vai vismaz apgalvoja, ka pazīst, un par viņu runāja tikai visu to labāko.

“Vai ir kas jauns?” Teo pavaicāja, bužinādams suņa galvu.

“It nekā. Klausījos radio visu dienu, bet nav atklāts itin nekas. Un kā gāja skolā?”

“Briesmīgi. Mēs nedarījām neko citu kā tikai runājām par Eiprilu.”

“Nabaga, nabaga meitene.” Nu Elza nopētīja zēna kreklu, un tūlīt pat viņas skatiens pārsviedās uz Teo biksēm. Viņš uz mirkli sastinga. Katru dienu Elza ar skatienu viņu novērtēja un nekad nevilcinājās pateikt kaut ko apmēram šādu: “Vai šis krekls, tavuprāt, sader kopā ar biksēm?” vai arī: “Vai pirms divām dienām tev bija mugurā šis pats krekls?” Teo tas neizsakāmi tracināja, un viņš nereti sūdzējās vecākiem, taču šie protesti nekādu rezultātu nedeva. Elza bija gluži kā ģimenes locekle, tāda kā otra mamma, kas bija viņam tik ļoti pieķērusies, ka drīkstēja Teo pavilkt uz zoba.

Runāja, ka visu naudu Elza iztērējot par apģērbu, un viņas izskats par to arī skaidri liecināja. Par laimi, šodien viņa ar Teo drānām bija mierā. Nedodams viņai iespēju

kaut ko komentēt, Teo žigli apvaicājās: “Vai mamma ir iekšā?”

“Ir, ir. Tikai viņai ir kliente. Būnas kundze strādā.”

Tā tas bija vienmēr. Teo māte, ja vien neatradās tiesā, lielāko daļu laika pavadīja ar klientiem, no kuriem gandrīz visas bija sievietes, 1) kas gribēja šķirties, 2) kam bija vajadzīga šķiršanās, 3) kas patlaban atradās šķiršanās procesā, 4) kas pārdzīvoja pēcšķiršanās periodu. Darbs bija grūts, bet Būnas kundze bija izslavēta kā viena no izcilākajām šķiršanās lietu advokātēm pilsētā. Teo lepojās ar mātes sasniegumiem. Viņš lepojās arī ar to, ka ikvienu jaunu klienti māte mudināja vispirms vērsties pie profesionāla laulību dzīves konsultanta un mēģināt laulību saglābt. Diemžēl, kā viņš to tagad zināja, dažas laulības nebija glābjamas.

Kopā ar suni Teo uzskrēja pa kāpnēm un iemetās Vudsa Būna advokāta un juridiskā konsultanta plašajā kabinetā. Tēvs sēdēja pie galda un strādāja, vienā rokā turēdams pīpi, bet otrā pildspalvu. Visu galda virsmu klāja izsvaidīti papīri.

“Nu, sveiks, Teo,” Būna kungs sacīja, silti uzsmaidīdams dēlam. “Vai skolā gāja labi?” Viens un tas pats jautājums piecas dienas nedēļā.

“Briesmīgi,” Teo atbildēja. “Es taču zināju, ka nav vērts iet. Zemē nomests laiks.”

“Kā tad tā?”

“Neizliecies nu, tēt. Manu draudzeni, mūsu klasesbiedreni, nolaupījis izbēdzis noziedznieks, kurš ticis notiesāts tieši par cilvēka nolaupīšanu. Katru dienu šādas lietas vis nenotiek. Mums vajadzētu būt ārā, ielās,

un palīdzēt meklēšanā, taču nē mēs esam iesprostoti skolā, kur tik un tā neko citu nedarījām kā tikai runājām par Eiprilas meklēšanu.”

“Muļķības. Atstāj nu meklēšanu profesionāļiem, Teo. Mums pilsētā ir ļoti laba policija.”

“Bet viņi vēl neko nav atraduši. Varbūt tiem vajadzīga palīdzība?”

“No kā?”

Teo noklepojās un sasprindzināja žokļus. Skatīdamies tēvam tieši acīs, viņš bija gatavs teikt patiesību. Viņam bija mācīts neko neslēpt, pateikt visu, kas sakāms, neko nenoklusējot, un, lai kādas arī būtu sekas, tas būs daudz labāk nekā melošana un patiesības slēpšana. Viņš jau gribēja teikt: “Palīdzība no mums, Eiprilas draugiem, tēt. Esmu noorganizējis meklētāju komandu, kas tūlīt pat izies ielās…” bet šajā mirklī iezvanījās telefons. Tēvs paķēra klausuli un, noņurdējis savu ierasto “Vudss Būns”, sāka klausīties.

Teo apvaldīja mēli. Pēc dažiem mirkļiem, piesedzis klausuli ar plaukstu, tēvs pačukstēja: “Tas var ieilgt uz kādu brīdi.”

“Redzēsimies vēlāk,” pielēkdams kājās, Teo uzsauca un izgāja no kabineta. Kopā ar suni viņš nogāja pa kāpnēm un devās uz ēkas aizmugures daļu, kur atradās maza istabiņa, ko viņš dēvēja par savu biroju. Tur Teo izkravāja mugursomu, izlika uz galda grāmatas un burtnīcas, radīdams iespaidu, ka ir gatavs ķerties pie mājasdarbiem. Taču mācīties viņš negrasījās.

Teo izveidotā meklētāju komanda sastāvēja no kādiem divdesmit viņa draugiem. Bija izplānots, ka, sadalījušies

piecās četru velosipēdistu grupiņās, viņi izbrauks ielās. Viņiem būs mobilie telefoni un rācijas. Vudijam piederēja iPad ar Google Earth un GPS. Viss tiks saskaņots ar Teo, kurš, protams, būs operācijas vadītājs. Zēni bija nolēmuši pārmeklēt noteiktus Stratenburgas rajonus, lai atrastu Eiprilu, vēl arī izplatīt skrejlapas ar Eiprilas foto un solījumu par tūkstoš dolāru atlīdzību tam, kurš sniegs meitenes izglābšanai noderīgu informāciju. Skolā viņi bija laiduši riņķī cepuri un no skolēniem un skolotājiem savākuši gandrīz divsimt dolāru. Teo ar draugiem bija nosprieduši, ka, gadījumā ja kāds šādu svarīgu informāciju sniegtu, trūkstošo summu varētu dabūt no saviem vecākiem. Teo bija pārliecinājis pārējos, ka vecāki noteikti būs ar mieru naudu samest, ja radīsies tāda nepieciešamība. Protams, tas bija risks, taču uz spēles bija likts tik daudz, bet laika pavisam maz.

Teo izlavījās pa sētas puses durvīm, atstājot apjukušo suni vienatnē, tad devās uz ēkas galveno ieeju, kur stāvēja viņa divritenis.

4.    nodaļa

>

Pēcpusdienā dažas minūtes pirms četriem meklētāju komanda sapulcējās Trūmena parkā, kas bija lielākais Stratenburgā. Pusaudži satikās pašā parka centrā pie galvenā paviljona, kur politiķi mēdza uzstāties ar runām un garajos vasaras vakaros spēlēja orķestris, un paretam kāds pāris ari svinēja kāzas. Kopskaitā bija sanākuši astoņpadsmit piecpadsmit zēni un trīs meitenes, visi ar riteņbraucēju ķiverēm galvā un ciešu apņemšanos atrast un izglābt Eiprilu Finmoru.

Skolā zēni visu dienu bija strīdējušies par to, kā pareizi būtu jānotiek pazuduša cilvēka meklēšanai. Neviens nekad tādā nebija piedalījies, bet pieredzes trūkums netika ne pieminēts, ne arī atzīts. Gluži pretēji vairāki, tostarp arī Teo, runāja tā, it kā skaidri zinātu, kas un kā darāms. Viens no aktīvākajiem runātājiem bija Vudijs, kurš, būdams iPad īpašnieks, uzskatīja, ka viņa paustajām idejām būtu lielāks svars. Cits līderis bija Džastins labākais sportists klasē un tāpēc arī viens no pašapzinīgākajiem.

Astotajā klasē bija ari skeptiķi, kuri uzskatīja, ka Džeks Līpers kopā ar Eiprilu jau paguvis pamest šo pilsētu. Kāpēc gan lai viņš paliktu vietā, kur viņa ģīmis nemitīgi tiek rādīts televīzijā? Skeptiķi apgalvoja, ka visi pūliņi atrast klasesbiedreni izrādīsies veltīgi. Viņa

ir prom, paslēpta kādā citā štatā, varbūt pat citā valstī, jācer, vismaz dzīva.

Bet Teo un pārējie bija apņēmušies rīkoties un darīt vismaz kaut ko. Jā, iespējams, ka viņa ir prom, bet varbūt arī ne. To neviens nevarēja zināt, bet mēģināt meklēt tomēr vajag. Un, kas zina, varēja taču arī paveikties.

Vēlāk dienas gaitā meklētāji vienojās, ka vajadzētu koncentrēties uz Delmontu, veco pilsētas rajonu, kas atradās Stratena koledžas tuvumā pilsētas ziemeļrietumu daļā. Delmontā dzīvoja pieticīgi ļaudis, tur bija vairāk īrnieku nekā īpašnieku, un šo rajonu bija iecienījuši studenti un trūcīgi mākslinieki. Meklēšanas grupa nosprieda, ka jebkurš puslīdz saprātīgs cilvēku nolaupītājs izvairītos slēpties pārtikušu ļaužu apdzīvotos rajonos. Viņš vairītos arī no Stratenburgas centra ar ļaužu pilnajām ielām un ietvēm. Varēja gandrīz droši apgalvot, ka viņš izvēlētos vietu, kur bieža svešinieku parādīšanās nav nekas neparasts. Tādējādi bērni sašaurināja meklēšanas teritoriju, un, tā kā lēmums bija pieņemts, viņi nonāca pie pārliecības, ka Eiprila ir nobēdzināta kādas lētas īres mājas dibenistabā vai arī sasietām rokām un aizbāztu muti guļ kādā būcenī virs garāžas Delmontā.

Meklētāji sadalījās trīs grupās pa sešiem katrā, negribīgi iekļaujot katrā grupā arī pa vienai meitenei. Jau pēc desmit minūtēm viņi no parka bija tikuši līdz Gibsona pārtikas preču veikalam Delmontas nomalē. Vudija komanda ņēma savā pārziņā Alenstrītu, Džastina komanda Edžkomstrītu, bet Teo, kurš bija uzņēmies virsvadītāja lomu, kaut gan to nekādi neuzsvēra, savu grupu aizveda divus kvartālus tālāk līdz Trovera avēnijai. Uz stabiem viņi

sāka izlīmēt plakātiņus par pazudušās Eiprilas meklēšanu. Viņi iegāja veļas mazgātavā un izdalīja cilvēkiem skrejlapas arī tur. Viņi apstādināja gājējus uz ietves un lūdza tos vērot, vai nepamanīs kaut ko aizdomīgu. Viņi aprunājās ar sirmiem vīriem, kas šūpuļkrēslos zvilnēja uz namu lieveņiem, tāpat ari ar pavecām kundzēm, kas puķu dobēs ravēja nezāles. Pusaudži lēnām braukāja pa Trovera avēniju, nopētīdami katru savrupmāju, katru daudzdzīvokļu namu, bet laika ritumā radās sajūta, ka neko daudz viņiem nav izdevies paveikt. Ja Eiprila arī atradās kādā no mājām, kā gan lai tiek viņai uz pēdām? Mājās iekļūt nemaz nebija iespējams. Viņi taču nevarēja klauvēt pie durvīm, gaidot, ka tās atvērs Džeks Līpers. Tāpat viņi nevarēja klaigāt aiz logiem, cerot, ka Eiprila atsauksies. Teo sāka aptvert, ka prātīgāk būtu tērēt laiku, lai izlīmētu skrejlapas un piesolītu atlīdzību.

Atstājuši Trovera avēniju, bērni pārcēlās uz Vitvortstritu vienu kvartālu uz ziemeļiem. Tur iepirkšanās centrā viņi staigāja no viena veikaliņa uz nākamo, dalīdami skrejlapas gan frizētavā, gan ķīmiskajā tīrītavā, gan picērijā, gan dzērienu veikalā. Uzraksts uz dzērienu veikala durvīm gan skaidri vēstīja, ka jauniešiem līdz divdesmit viena gada vecumam ieeja stingri aizliegta, bet Teo to neņēma vērā. Kā nekā viņš te nāca iekšā, lai glābtu draugu, nevis pirktu alkoholu. Viens pats viņš droši iesoļoja veikalā, pasniedza skrejlapas diviem dīkā kvernošiem darbiniekiem pie kases aparātiem un atkal izgāja laukā, iekams kāds paguva iebilst.

Teo grupa patlaban devās prom no iepirkšanās centra, kad satraucies piezvanīja Vudijs. Alenstrītā viņus

aizturējusi policija, jo tā esot nemierā ar bērnu darbošanos. Teo ar savējiem tūlīt devās ceļā un jau pēc dažām minūtēm bija notikuma vietā. Tur stāvēja divas policijas mašīnas un trīs formās tērpušies policisti.

Teo uzreiz redzēja, ka nevienu no policistiem nepazīst.

“Ko jūs šeit īsti darāt?” noprasīja viens no policistiem, kad Teo tuvojās. Uzšuve uz viņa krūtīm vēstīja, ka policistu sauc Bārds. “Mēģināsim uzminēt jūs palīdzat meklēšanā?” Bārds izsmējīgi apvaicājās.

Teo pastiepa sveicienam roku un sacīja: “Es esmu Teo Būns.”

Viņš īpaši uzsvēra savu uzvārdu, cerot, ka varbūt kādam no policistiem tas varētu būt pazīstams. Teo zināja, ka vairums policistu pazina lielāko daļu advokātu, un varēja cerēt, ka vismaz viens no policistiem apjēgs, ka Teo vecāki ir labi pazīstami advokāti. Taču tas nenostrādāja. Stratenburgā taču bija tik daudz advokātu.

“Jā, ser, mēs cenšamies jums palīdzēt sameklēt Eiprilu Finmoru,” Teo ārkārtīgi laipni atbildēja policistam Bārdām, smaidīdams tik plati, ka zobu skavas mirdzēja vien.

“Vai tu esi šīs bandas vadonis?” Bārds strupi noprasīja.

Teo uzmeta skatienu Vudijam, kurš bija zaudējis visu pašapziņu un nu izskatījās tik izbijies, it kā būtu sajutis drīza cietuma vai pat iekaustīšanas draudus. “Es tā domāju,” Teo sacīja.

“Tad nu, puiši un meitenes, kas jūs ir lūdzis piedalīties meklēšanā?”

“Patiesību sakot, ser, lūdzis nav neviens. Eiprila ir mūsu draudzene, un mēs par viņu raizējamies.” Teo

centās runāt ļoti savaldīgi, tā, lai atbildē būtu jūtama cieņa pret policistu, bet tajā pašā laikā viņš bija pārliecināts, ka viņu rīcībā nav nekā peļama.

“Cik mīļi!” Bārds izsmējīgi noteica un smīnēdams paskatījās uz abiem pārējiem policistiem. Bet tad viņš paplivināja skrejlapu, ko turēja rokā, un bargi uzsauca Teo: “Un kas nodrukāja šitos te?”

Teo vislabprātāk būtu atcirtis: “Ser, tā nu nepavisam nav jūsu darīšana, kas skrejlapas drukāja.” Taču tāda atbilde padarītu vēl ļaunāku jau tā saspringto situāciju. “Mēs tās nodrukājām šodien skolā.”

“Un tā ir Eiprila?” Bārds pajautāja, rādīdams uz smaidošo meitenes seju lapas vidū.

Un atkal Teo tā vien gribēja teikt: “Nē, ser, tā ir pavisam citas meitenes fotogrāfija, ko mēs izmantojam, lai meklēšanu padarītu grūtāku un visiem sajauktu galvu.” Eiprilas seja taču bija visās ziņu pārraidēs un avīzēs. Bārds viņu noteikti pazina.

Tā vietā Teo tikai vienkārši pateica: “Jā, ser.”

“Un kas jums, sīkajiem, deva atļauju lipināt šīs lapas pie pilsētas sabiedriskā īpašuma?”

“Neviens.”

“Vai jūs zināt, ka tā ir pilsētas iekšējās kārtības noteikumu ignorēšana, likuma pārkāpšana? Vai to jūs apjēdzat?” Bārds televīzijā bija saskatījies pārāk daudz kriminālšovu ar skarbajiem policistiem un nu ar bērnu iebiedēšanu stipri šāva pār strīpu.

Notikuma vietai tagad tuvojās arī Džastins ar savu grupu un klusu nostājās pārējo riteņbraucēju aizmugurē. Nu konflikta zonā bija astoņpadsmit bērnu, trīs policisti

un vairāki garāmgājēji, kuri piestāja, lai redzētu, kas notiek.

Šajā situācijā Teo būtu varējis tēlot samulsumu un pazemīgi atzīt, ka nezina pilsētas iekšējās kārtības noteikumus, taču to viņš nekādi nespēja. Tā vietā viņš ar lielu cieņu atteica: “Nē, ser, skrejlapu piestiprināšana pie elektrības un telefona stabiem nav pilsētas iekšējās kārtības noteikumu pārkāpšana. Vēl šodien es internetā par to pārliecinājos.”

Bija acīm redzams, ka policists Bārds vairs nezina, ko teikt. Viņš bija pieķerts maldināšanā. Viņš paskatījās uz kolēģiem, bet tie abi izskatījās visai uzjautrināti un nemaz negrasījās viņu atbalstīt. Knēveļi skatījās uz viņu un smīkņāja. Nu viņš bija viens pret visiem.

Bet Teo neatlaidās: “Likums skaidri norāda, ka atļaujas nepieciešamas tikai politisko plakātu un skrejlapu, kā arī darba meklētāju sludinājumu izvietošanai, bet nekam citam. Šīs skrejlapas ir likumīgi izvietotas, un tās jānovāc desmit dienu laikā. Tā saka likums.”

“Zeņķi, man nepatīk tava attieksme,” Bārds deva pretī, izriezdams krūtis un pārvietodams roku uz revolvera maksti. Teo pamanīja šo kustību, taču nebaidījās, ka policists uz viņu varētu šaut. Bārds mēģināja tēlot skarbo kruķi, bet diez cik labi tas viņam neizdevās.

Kā divu juristu vienīgajam bērnam Teo bija izveidojies veselīgs aizdomīgums pret cilvēkiem, kuri iedomājās, ka viņiem pieder vairāk varas nekā citiem, tostarp arī pret policistiem. Zēnam bija mācīts ar cieņu izturēties pret visiem pieaugušajiem, īpaši jau amatpersonām, bet tajā pašā laikā vecāki viņā bija ieaudzinājuši arī vēlmi pēc

taisnības un godīguma. Ja kāds cilvēks pieaugušais, pusaudzis vai bērns nebija godīgs, ar viņa blēdīgumu vai meliem nedrīkstēja samierināties.

Tagad visi skatījās uz Teo un gaidīja viņa atbildi, tāpēc viņš norija siekalas un rāmi teica: “Ar manu attieksmi, ser, viss ir kārtībā. Pat ja mana attieksme būtu slikta, arī tad tas nebūtu likuma pārkāpums.”

Bārds izrāva no kabatas pildspalvu un piezīmju bloknotu un noprasīja: “Kāds ir tavs vārds un uzvārds?” Pirms trim minūtēm es jums to pateicu, Teo nodomāja, bet skaļi sacīja: “Teodors Būns.”

Bārds ar plašu žestu to sāka rakstīt tā, it kā šeit fiksētais kādudien būs vitāli svarīgs pierādījums tiesas prāvā, kas neapšaubāmi notiks. Visi gaidīja. Beidzot viens no pārējiem policistiem paspēra pāris soļu tuvāk un pavaicāja: “Vai tavs tētis ir Vudss Būns?” Birkā pie viņa krūtīm bija rakstīts “Snīds”.

Nu tad beidzot, Teo nodomāja. “Jā, ser.”

“Un tava mamma arī ir advokāte, vai ne?” policists Snīds turpināja.

“Jā, ser.”

Bārda pleci manāmi nošļuka, kad viņš pārtrauca rakstīšanu. Viņš izskatījās samulsis, it kā domātu: Nu gan forši. Šitas zeņķis zina likumus, bet es ne. Turklāt abi viņa vecāki ir tādi, kas mani var mierīgi iesūdzēt tiesā, ja izdarīšu ko aplam.

Snīds centās kolēģim palīdzēt izkļūt no neveiklās situācijas, pilnīgi lieki apjautājoties: “Vai jūs, bērni, dzīvojat te tuvumā?”

Darens lēnām pacēla roku un teica: “Es dzīvoju dažu kvartālu attālumā Emitstrītā.”

Situācija bija nonākusi tādā kā strupceļā, kad neviena no pusēm īsti nezināja, ko darīt tālāk. Tad no velosipēda nokāpa Siblija Teilore un, pienākusi pie Teo, nostājās tam līdzās. Uzsmaidījusi Bārdām un Snīdam, viņa ierunājās: “Es nesaprotu, kāpēc mēs nevarētu darboties kopā. Eiprila ir mūsu draudzene, un mēs par viņu esam noraizējušies. Policija viņu meklē. Mēs arī viņu meklējam. Mēs nedarām neko sliktu. Tad kur te ir problēma?”

Ne Bārds, ne Snīds nespēja uzreiz atbildēt uz tik vienkāršiem jautājumiem, kaut arī atbildes uz tiem bija skaidrākas par skaidru.

Katrā klasē vienmēr gadās pa bērnam, kurš vispirms runā un tikai tad domā vai arī skaļi pasaka to, ko domā visi, bet baidās teikt. Meklētāju komandā šis bērns bija Arons Hellebergs, kurš prata runāt angliski, vāciski un spāniski un mēdza iekulties ķezā visās trīs valodās. Arons izspēra: “Vai jums, vīri, labāk nevajadzētu meklēt Eiprilu, nevis tramdīt mūs?”

Policists Bārds ierāva vēderu, it kā būtu saņēmis pa to belzienu, un likās, ka viņš teju teju izšaus ar savu revolveri, bet šajā mirklī iejaucās Snīds: “Labi, sarunāsim tā. Jūs drīkstat izsniegt skrejlapas, bet nedrīkstat aplipināt ar plakātiem pilsētas īpašumu stabus, autobusu pieturvietu solus un tā tālāk. Pulkstenis ir jau gandrīz pieci. Es gribu, lai sešos jūs būtu prom no ielām. Vai tā derēs?” Beidzamo teikumu sakot, viņš uzlūkoja Teo.

Teo paraustīja plecus un noteica: “Derēs.” Bet godīgi tas tomēr nebija. Viņiem bija tiesības līmēt plakātus uz stabiem, turklāt visu diennakti. (Taču ne uz soliem.) Policijai nebija tiesību grozīt pilsētā pieņemtos noteikumus

un likumus, nedz arī aizliegt bērniem uzturēties uz ielām jau pēc pulksten sešiem.

Bet šobrīd kompromiss bija vajadzīgs, un Snīda ierosinājums nemaz nebija tik slikts. Meklējumi turpināsies, bet policija varēs teikt, ka likusi bērniem ievērot kārtību. Konfliktsituāciju iespējams atrisināt tad, ja mazliet piekāpjas abas puses, arī to Teo bija mācījies no saviem vecākiem.

Meklētāju komanda aizbrauca atpakaļ uz Trūmena parku un tur mazliet pārgrupējās. Četriem pusaudžiem bija kaut kas cits darāms, un viņi aizbrauca prom. Divdesmit minūtes pēc šķiršanās no Bārda un Snīda Teo ar savu komandu bija jau piepilsētas rajonā Morihilā, kas atradās Stratenburgas dienvidaustrumu daļā. Visi gribēja atrasties pēc iespējas tālāk no Delmontas. Morihilā pusaudži izdalīja desmitiem skrejlapu, pārbaudīja dažas tukšas ēkas, aprunājās ar vietējiem iedzīvotājiem un tieši sešos devās prom.

5.   nodaļa

Būnu ģimenes vakariņošanas paradumi bija tikpat stabili un iepriekšparedzami kā pulksteņa gaita. Pirmdienās viņi ēda vecā itāliešu restorānā Robiljo, kas atradās pilsētas centrā netālu no viņu biroja. Otrdienu vakaros viņi ēda zupu un sviestmaizes bezpajumtnieku patversmē, kur visa ģimene veica brīvprātīgo darbu. Trešdienās Būna kungs atveda līdzņemamo ēdienu no ķīniešu restorāna un viņi ēda mājās, televizora priekšā. Ceturtdienās Būnas kundze no turku kulinārijas veikala atnesa ceptu vistu un to viņi ēda ar humusu un maizi. Piektdienās Būni ēda zivis populārajā restorānā Maluf, kurš piederēja pavecam libāniešu pārim, kas savā starpā sarunājās tikai kliedzot. Sestdienās katrs no trim Būniem rindas kārtībā izvēlējās, ko un kur ēst. Teo parasti izvēlējās picu un filmas skatīšanos. Svētdienās Būnas kundze beidzot pati ķērās pie ēdiena gatavošanas, un šī no visām nedēļas maltītēm Teo likās visnegaršīgākā, bet viņam pietika prāta to neizpaust. Ēdiena gatavošana Marsellai nepatika. Viņa ilgas stundas daudz un cītīgi strādāja birojā, tāpēc nebija ne mazākās vēlēšanās traukties mājās, lai atkal ķertos pie darba šoreiz virtuvē. Turklāt Stratenburgā bija tik daudz dažādu tautu restorānu un kulinārijas veikalu, un prātīgāk taču bija ļaut ēdienu gatavot profesionāliem pavāriem vismaz tā uzskatīja Marsella Būna. Teo pret

to neiebilda, un ari tēvs piekrita. Bet reizēs, kad māte tiešām gatavoja ēdienu, virtuvi pēc tam nācās sakopt vīram un dēlam, un abi vīrieši labprātāk izvairījās no trauku mazgāšanas.

Vakariņoja allaž precīzi septiņos, un arī tas lieku reizi apliecināja, ka šajā mājā dzīvo organizēti cilvēki, kas dienas darbu ritumā ar vienu aci neaizmirst ielūkoties pulkstenī. Teo novietoja uz paplātes papīra šķīvi ar vistas gaļu saldskābajā garneļu mērcē un apsēdās dīvānā televizora priekšā. Vienu mazāku šķīvīti viņš nolika uz grīdas, kur suns jau nepacietīgi gaidīja. Tiesnesim ķīniešu ēdiens garšoja, un viņš bija pārliecināts, ka tas jāēd viesistabā kopā ar cilvēkiem. Suņu barību viņš uzskatīja par dziļāko apvainojumu.

Pēc pāris kumosiem Būna kungs apvaicājās: “Nu, Teo, vai ir kādi jaunumi par Eiprilu?”

“Nav nekā. Tikai visvisādas baumas skolā.”

“Nabaga bērns,” Būnas kundze sacīja. “Skolā noteikti visi ļoti pārdzīvo.”

“Par to vien jau mēs runājam. Bet tā ir tīrā laika izniekošana. Rīt man vajadzētu palikt mājās un palīdzēt meklēšanā.”

“No tā gan nebūtu nekāda labuma,” Būnas kundze iebilda.

“Vai jūs abi policijai pastāstījāt par Finmoras kundzi un to, ka viņa melo, sacīdama, ka bijusi mājās kopā ar Eiprilu? Ka viņas nebija mājās ne pirmdienas, ne otrdienas naktī? Ka viņa ir nojūgusies, lieto narkotikas un atstāj novārtā meitu?”

Klusums. Vairākas sekundes neviens neko neteica, tad Būnas kundze ierunājās: “Nē, Teo, mēs nestāstījām. Mēs ar tēti apspriedāmies un nolēmām nogaidīt.”

Ierunājās tēvs: “Policijai tas tik un tā nepalīdzētu atrast Eiprilu. Mēs domājam pāris dienu nogaidīt un tad par to apspriesties atkal.”

“Tu taču nemaz neēd, Teo,” mamma ieteicās.

Tā bija taisnība. Viņam nebija ēstgribas. Likās, ka kumoss iestrēgst pusceļā, kur visu bija pārņēmušas trulas, pulsējošas sāpes. “Man negribas ēst,” Teo atteica.

Vēlāk, pārtraucot raidījumu “Likums un kārtība”, tika parādīts jaunāko vietējo ziņu izlaidums. Turpinājās Eiprilas Finmoras meklēšana, bet policija joprojām palika tikpat mazrunīga. Tika parādīta Eiprilas fotogrāfija, pēc tam viens no plakātiem, ko bija izplatījis Teo ar draugiem. Tam sekoja tas pats Džeka Līpera attēls, kurā viņš izskatījās pēc sērijveida slepkavas. Reportieris ziņoja: “Policija pārbauda versiju, ka Džeks Līpers pēc izbēgšanas no cietuma varētu būt ieradies Stratenburgā, lai satiktos ar savu vēstuļu draudzeni Eiprilu Finmoru.” Policija pārbauda daudz ko, Teo nodomāja. Taču tas nenozīmē, ka versija varētu atbilst īstenībai. Visu dienu viņš bija prātojis par Līperu un nācis pie atziņas, ka Eiprila nemūžam tādam nelietim nebūtu atvērusi durvis. Viņš atkal un atkal bija atgriezies pie domas, ka šī nolaupīšanas teorija varētu būt viena liela sagadīšanās: Līpers izbēg no cietuma, atgriežas Stratenburgā, jo senāk te dzīvojis, veikalā viņu fiksē videonovērošanas kamera tieši tajā laikā, kad Eiprila izlēmusi bēgt no mājām.

Teo Eiprilu labi pazina, taču viņš saprata, ka daudz ko par viņu nemaz nezina. Un ari negrib zināt. Vai būtu iespējams, ka draudzene aizbēg, viņam nepasakot ne vārda? Pamazām viņš bija spiests atzīt, ka atbilde varētu būt “jā”.

Teo bija atgūlies dīvānā zem segas ar suni cieši pie krūtīm, un tad kādā brīdī abi aizmiga. Zēns bija nomodā kopš puspieciem rītā, un sevi lika manīt gan miega trūkums, gan fiziskā un emocionālā pārslodze.

6.    nodaļa

9

Stratenburgas pilsētas austrumu robežu veidoja Jansī upes līkums. Pāri upei uz kaimiņu apgabalu veda vecs tilts, kas tika izmantots gan dzelzceļa, gan auto satiksmei. Tiltu gan izmantoja visai reti, jo ceļot uz kaimiņu apgabalu īsti nebija vajadzības. Viss svarīgākais atradās uz rietumiem no Stratenburgas, un tāpēc gandrīz visi, kas brauca ārā no pilsētas, devās rietumu virzienā. Senākos gados Jansī upe bijusi nozīmīgs kokmateriālu un labības transportēšanas ceļš, un Stratenburgas jaunības gados rosīgais rajons “pie tilta” bijis slavens ar saviem krodziņiem, nelegālajām spēļu zālēm un citām sliktas uzvedības vietām. Kad upes transports piedzīvoja norietu, vairumu no šīm vietām slēdza un to šaubīgie apmeklētāji pārvācās uz citurieni. Tomēr daļa arī palika uz vietas, tādējādi saglabājot šai apkaimei raksturīgo zemo reputācijas līmeni.

Nosaukums “pie tilta” drīz vien pārtapa vienkārši par “tiltu”, un no šīs pilsētas daļas godīgi ļaudis vairījās. Tā bija tumša vieta. Dienā to mūžīgi apēnoja garā un stāvā krasta krauja, bet naktīs ieliņas bija tikpat kā neapgaismotas un satiksmes tur nebija gandrīz nekādas. Te atradās bāri un citas skarbas vietas, kur varēja sameklēt vienīgi nepatikšanas. Nameļi nebija nekas cits kā būdas, kas būvētas uz pāļiem, lai izsargātos no

upes paliem. Šeit dzīvojošos ļautiņus dažkārt mēdza dēvēt par “ūdensžurkām”, un viņi tādu apsaukāšanos uztvēra kā milzīgu apvainojumu. Reizēs, kad šie cilvēki strādāja, viņi upē ķēra zivis un lomu pārdeva suņu un kaķu konservu fabrikai. Bet strādāt viņi strādāja gaužām maz. Tie bija laiski ļaudis tuvu pie upes, bet tālu no labklājības, un viņi mazākā nieka dēļ naidojās savā starpā, tādējādi godam nopelnīdami savu kašķīgo dīkdieņu reputāciju.

Ceturtdien agri no rīta pazudušās meitenes meklētāji ieradās pie tilta.

Viens no “ūdensžurkām”, vārdā Basters Šells, trešdienas vakara lielāko daļu bija pavadījis savā iecienītajā bārā, dzerdams savu iecienīto lēto alu un spēlēdams pokeru uz mazām likmēm. Kad nauda bija cauri, viņam neatlika nekas cits kā vilkties uz mājām pie mūžam īgnās sievas un trim šmulīgajiem bērniem. Ejot pa vienu no šaurajām, nebruģētajām ieliņām, viņš uzgrūdās kādam vīrietim, kas steidzīgā solī bija nācis pretī. Abi apmainījās pāris sulīgiem vārdiem, kā jau te bija pieņemts, taču svešais neizrādīja nekādu vēlmi izkauties, uz ko Basters gan bija gatavs.

Basters atsāka soļot, bet tad sastinga kā iemiets. Viņš taču to ģīmi bija jau redzējis! Un tikai pirms pāris stundām! Tas bija tā vīra ģīmis, ko meklēja policija. Kā tad viņu sauca? Basters, dzērumā grīļodamies, stāvēja ielas vidū un sita knipjus, pūlēdamies savās smadzenēs kaut ko sameklēt.

“Līpers,” viņš beidzot iesaucās. “Džeks Līpers.”

Ap šo laiku gandrīz visi Stratenburgā jau zināja, ka policija apsolījusi piectūkstoš dolāru atlīdzību par informāciju, kas palīdzētu noķert un arestēt Džeku Līperu. Basters gluži vai saoda naudas smaržu. Viņš palūkojās apkārt, bet vīrs jau bija pačibējis. Lai nu kā, bet Līpers un Basters nešaubījās, ka tas tiešām ir Džeks Līpers, tagad atradās kaut kur te, pie tilta. Šī pilsētas daļa bija Bastera teritorija, vieta, kur policija vairījās iegriezties, vieta, kur “ūdensžurkām” bija pašiem savi likumi.

Nepagāja ne desmit minūtes, kad Basters jau bija sapulcinājis mazu, bet labi bruņotu grupiņu pusduci vīru apmēram tādā pašā dzēruma pakāpē kā pats. Maisam gals bija vaļā. Baumas, ka izbēgušais cietumnieks atrodas kaut kur tepat, acumirklī izplatījās pa visu apkaimi. Savā starpā upes ļaudis pastāvīgi naidojās un kāvās, bet, cīnoties ar ārējo ienaidnieku, saspiedās mugurām kopā.

Pavēles deva Basters, bet tām tāpat neviens neklausīja, tāpēc jau no sākta gala ar meklējumiem veicās kā pa celmiem. Bija nopietnas domstarpības stratēģijas jautājumos katram vīram bija pielādēts ierocis, tāpēc nesaskaņas varēja novest pie bēdīgām sekām. Ar laiku tomēr visi vienojās, ka vajadzētu apsargāt vienīgo galveno ielu, kas no krastmalas veda augšā prom uz pilsētu. Kad tas bija darīts, Līperam vienīgā iespēja aizmukt būtu vai nu nočiept kādu laivu, vai arī mesties upē peldus.

Stundas ritēja. Basters ar saviem vīriem apstaigāja visas mājas, rūpīgi pārbaudot tukšumus zem pāļu būdām, katru būceni, mazās bodītes un veikaliņus, biezokņus un krūmājus. Meklētāju komandas locekļu skaits auga

augumā, un Basters sāka raizēties, kā gan varēs sadalīt atlīdzības naudu, ja iesaistīts tik daudz cilvēku. Kā lai panāk, ka lielāko atlīdzības tiesu saņem viņš? Viegli tas nebūs. Piectūkstoš dolāru sadalīšana starp tādu baru pie tilta var izraisīt kārtīgu karinu.

Tālu austrumpusē caur mākoņiem jau varēja manīt rītausmu. Meklēšana sāka zaudēt sparu. Bastera rekrūši pagalam pagura, un zuda ari viņu entuziasms.

Etele Bārbera bija astoņdesmit piecus gadus veca sieviete, kas kopš vīra nāves pirms vairākiem gadiem tagad dzīvoja viena. Viņa bija viena no nedaudzajiem tilta apkaimes iedzīvotājiem, kas nožēloja, ka dzīve vairs nav tik aizraujoša un satraukuma pilna kā senākos gados. Kad viņa, piecēlusies sešos no rīta, devās uz virtuvi vārīt kafiju, pie četristabu mājiņas virtuves ārdurvīm saklausīja tādu kā grabināšanos. Virtuves skapīša atvilktnē viņai glabājās pistole. Vecā sieviete to paķēra un tūdaļ iededza virtuvē gaismu. Tāpat kā Basters, viņa nonāca aci pret aci ar vīru, kas bija redzēts vietējās televīzijas ziņās. Viņš patlaban mēģināja noņemt durvju loga sietu, lai iekļūtu virtuvē. Eteles kundze pacēla pistoli un tēmēja uz durvju logu. Džekam Līperam atkārās žoklis un acis izbīlī iepletās. No viņa lūpām atskanēja neskaidrs pārsteiguma izsauciens, kuru vecā dāma gan lāga nespēja uztvert, jo kā nekā jau pasen bija zaudējusi daļu dzirdes. Līpers apsviedās apkārt un muka projām. Eteles kundze paķēra telefonu un uzgrieza 911.

Jau pēc desmit minūtēm tilta tuvumā lidinājās policijas helikopters, bet pa mazajām ieliņām klusi virzījās speciālo uzdevumu vienības policisti.

Par atrašanos publiskā vietā dzēruma stāvoklī, nelikumīgu ieroča nēsāšanu un pretošanos policijai tika arestēts Basters Šells. Viņu saslēdza rokudzelžos un aizveda uz pilsētas cietumu, uz mūžīgiem laikiem izgaisinot sapni par atlīdzības naudu.

Drīz vien tika aizturēts arī Džeks Līpers. Viņš bija slēpies aizaugušā grāvī pie ielas, kas veda uz tiltu. Acīmredzot viņš bija griezies atpakaļ nolūkā pamest šo pilsētas nomali. Kāpēc viņš vispār bija uz turieni devies tas palika neskaidrs.

Viņu pamanīja no helikoptera. īpašo uzdevumu vienībai paziņoja par bēgļa atrašanās vietu, un jau pēc nedaudzām minūtēm iela bija pilna ar policijas automašīnām, visu veidu bruņotiem vīriem, snaiperiem un policijas suņiem. Bija atbraukusi pat neatliekamā palīdzība. Helikopters samazināja augstumu. Neviens negribēja palaist garām šo izrādi. Klāt bija arī televīzijas ziņu brigāde, kas notiekošo rādīja tiešraidē.

Teo skatījās pārraidi. Viņš bija piecēlies agri, jo visu nakti tikpat kā nebija spējis gulēt, grozījies no vieniem sāniem uz otriem, lauzīdams galvu par Eiprilu. Tagad viņš sēdēja pie virtuves galda, niekodamies ap brokastu pārslu bļodiņu un kopā ar vecākiem skatīdamies mazajā televizora ekrānā uz virtuves letes. Kad sāka tuvplānā rādīt, kā speciālo uzdevumu vienība no grāvja velk laukā vīrieti, Teo nosvieda karoti, paķēra tālvadības pulti un pastiprināja skaņu.

Džeks Līpers izskatījās drausmīgi. Drēbes bija saplēstas un dubļiem notašķītas. Seja dienām ilgi neskūta.

Biezie, melnie mati spurojās uz visām pusēm. Viņš bija nikns un izaicinoši izturējās pret policistiem, un pat nospļāvās reportiera kameras virzienā. Kad Līpers bija izvests uz ielas un viņu aplenca vēl vairāki policisti, reportieris uzsauca: “Hei, Līper! Kur ir Eiprila Finmora?” Uz to Līpers nejauki noņirdzās un atcirta: “Viņu jūs nemūžam neatradīsiet.”

“Vai viņa ir dzīva?”

“Jūs viņu neatradīsiet.”

“Ak Dievs,” Būnas kundze nočukstēja.

Teo juta, ka sirds viņam sastingst un elpa ķeras. Viņš noskatījās, kā Līperu iestumj policijas auto aizmugures sēdeklī un aizved projām. Tagad ekrānā kaut ko runāja reportieris, bet Teo neko nedzirdēja. Zēns paslēpa seju plaukstās un sāka raudāt.

7.    nodaļa

5

Pirmā stunda bija spāņu valoda. Teo tā bija otra mīļākā nodarbība tūlīt aiz valsts pārvaldes zinībām, ko pasniedza Maunta kungs. Spāņu valodu mācīja madame Monika jauna, skaista un eksotiska dāma no Kamerūnas Rietumāfrikā. Spāņu bija tikai viena no daudzajām valodām, ko viņa prata. Parasti visiem sešpadsmit Teo klases zēniem šīs stundas diezgan labi patika, un viņus nemaz nevajadzēja īpaši mudināt noskaņoties nodarbībai.

Turpretī šodien skolā visi bija kā apstulbināti. Vēl vakar gaiteņos un klasēs satraukti runāja par Eiprilas pazušanu. Vai viņa nolaupīta? Varbūt pati aizbēgusi? Kas ir ar viņas pusdullo māti? Kur šobrīd atrodas meitenes tēvs? Visu cauru dienu šie un daudzi citi jautājumi ļoti dedzīgi tika uzdoti un apspriesti. Bet šodien pēc Džeka Līpera apcietināšanas un viņa teiktā par Eiprilu, ko nebija iespējams izdzēst no prāta, gan skolēni, gan skolotāji jutās izbaiļu un bezcerības pārņemti.

Madame Monika labi izprata situāciju. Arī Eiprilai viņa mācīja spāņu valodu, tikai klases meiteņu grupā, kam tā bija ceturtā stunda. Tagad skolotāja nesekmīgi pūlējās zēnus iesaistīt pārrunās par meksikāņu ēdieniem, bet viņu prāts un domas bija pavisam citur.

Otrās stundas laikā visus astotklasniekus sasauca uz sapulci skolas zālē. Piecas meiteņu un piecas zēnu

grupas ar visiem skolotājiem. Šajā vidusskolā jau trešo gadu ritēja eksperiments, kura laikā stundas zēniem un meitenēm notika šķirti, taču ārpusstundu laiku visi pavadīja kopā. Līdz šim eksperiments deva labus rezultātus. Taču lielāko daļu laika meitenes un zēni pavadīja atsevišķi, tāpēc, sanākot kopā starpbrīžos, pusdienu pārtraukumā, sporta nodarbībās vai sapulcēs, gaiss ap pusaudžiem šķita kā elektrizēts, un tikai pēc krietna brīža visi nomierinājās. Taču šodien bija citādi. Visi bija ļoti nospiesti nekādas izrādīšanās, flirtēšanas, saskatīšanās vai satrauktas tarkšķēšanas. Skolēni rāmi un klusi apsēdās vietās.

Skolas direktore Gladvelas kundze centās iedvest bērnos ticību, ka ar Eiprilu varbūt nekas ļauns nav noticis, policija cer, ka viņu drīz vien izdosies atrast, un Eiprila atgriezīsies skolā. Direktores balss skanēja mierinoši, vārdi bija pārliecinoši, un astotklasnieki labprāt pieķērās jebkurai cerīgai domai. Bet tad gaisā virs skolas atskanēja ne ar ko citu nesajaucamā skaņa zemu lidojoša helikoptera pukšķināšana, un visu domas zibenīgi atgriezās pie klasesbiedrenes meklēšanas. Vairākas meitenes sāka berzēt acis.

Vēlāk, pēc pusdienām, kad Teo ar draugiem skolas sporta laukumā negribīgi mētāja lidojošo šķīvīti, pāri galvām atkal aizlidoja helikopters, bet šoreiz krietni steidzīgāk. Pēc tā krāsojuma un marķējuma varēja spriest, ka tas pieder kādai likumsargāšanas vienībai. Spēle aprāvās; zēni skatījās gaisā, līdz helikopters izzuda skatieniem. Tad noskanēja zvans, vēstīdams, ka pusdienu pārtraukums beidzies, un pusaudži klusējot atgriezās klasēs.

Dienas gaitā skolā dažbrīd Teo un draugiem kaut uz mirkli izdevās gandrīz vai aizmirst par Eiprilu. Taču katru reizi šajos patiesi retajos brīžos viņus atgrieza īstenībā kāda helikoptera riņķošana virs Stratenburgas, kad tas, izskatīdamies pēc milzīga kukaiņa, dūkdams un pukšķinādams lidinājās debesīs.

Visa pilsēta dzīvoja uzvilktiem nerviem, gatavi visļaunākajām ziņām. Kafejnīcās, veikalos un pilsētas centra birojos darbinieki un apmeklētāji sarunājās klusinātās balsīs un atkārtoja ikvienu pēdējās pusstundas laikā dzirdēto baumu. Tāpat arī tiesas namā, kas allaž bija dāsns tenku avots, juristi un ierēdņi pie kafijas automātiem un dzeramā ūdens tvertnēm apmainījās ar jaunāko informāciju. Vietējā televīzija katru pusstundu raidīja tiešajā ēterā. Parasti gan tiešraidēs nekā jauna nevēstīja, vien atkal kāds reportieris, šoreiz stāvēdams upmalā, izklāstīja apmēram to pašu, kas bija jau teikts iepriekš.

Stratenburgas vidusskolā astotklasnieki rātni aizvadīja mācību stundas, bet lielākā daļa no viņiem visvairāk ilgojās pēc iespējas drīzāk tikt mājās.

Džeks Līpers, tagad ieģērbts oranžā kombinezonā ar melnu uzrakstu Pilsētas cietums pār krūtīm un muguru, tika aizvests uz Stratenburgas policijas nodaļas nopratināšanas telpu ēkas pagrabstāvā. Istabas vidū atradās neliels galds un saliekamais krēsls pratināmajam. Galda pretējā pusē sēdēja divi izmeklētāji Sleiters un Kepšovs. Formās tērpušies policisti, kas bija Līperu atveduši, noņēma viņam roku un kāju dzelžus, tad pagājās nostāk un nostājās pie durvīm. Tas tika darīts drošības apsvērumu dēļ,

lai gan pēc tā lielas vajadzības nebija. Sleiteram un Kepšovam patiesībā nekāda aizsardzība īsti nebija vajadzīga.

“Apsēdieties, Līpera kungs,” sacīja detektīvs Sleiters, pamādams uz saliekamā krēsla pusi. Līpers gausi apsēdās. Viņš bija nomazgājies, taču bārda bija palikusi neskūta, tāpēc vīrs joprojām izskatījās kā pusjucis kāda kulta līderis, kas vismaz mēnesi pavadījis mežā.

“Es esmu detektīvs Sleiters, un šis ir mans partneris detektīvs Kepšovs.”

“Patiess prieks, puiši, ar jums iepazīties,” Līpers iesprauslodamies izsmējīgi atteica.

“0 nē, prieks ir mums,” Sleiters ar tādu pašu sarkasmu atbildēja.

“Patiess gods,” piebilda Kepšovs, un tā bija viena no nedaudzajām reizēm, kad viņš vispār ierunājās.

Sleiters bija augstākā līmeņa pieredzējis detektīvs, vislabākais Stratenburgā. Viņš bija stiegrains vīrs ar gludi skūtu galvu un vienmēr valkāja tikai melnus uzvalkus ar melnu kaklasaiti. Pilsētā ārkārtīgi reti atgadījās varmācīgi noziegumi, bet, ja tādi tomēr tika izdarīti, tad tieši detektīvs Sleiters ķērās pie izmeklēšanas un nodeva ļaundari tiesas rokās. Viņa partneris Kepšovs bija tikai tāds kā novērotājs, piezīmju veicējs un labvēlīgākais no abiem izmeklētājiem, ja tiem nācās iejusties labā un sliktā policista lomā.

“Mēs gribētu jums uzdot dažus jautājumus,” Sleiters sacīja. “Vai esat ar mieru runāt?”

“Varbūt.”

Kepšovs pasniedza Sleiteram papīra lapu. Sleiters iesāka: “Tātad, Līpera kungs, kā jau no savas ilgās pro

fesionāla noziedznieka karjeras zināt, mums vispirms jūs jāinformē par jūsu tiesībām. To taču jūs atceraties, vai ne?”

Līpers paglūnēja uz Sleiteru tā, it kā būtu gatavs pāri galdam sagrābt viņu aiz rīkles, taču Sleiters saglabāja pilnīgu mieru.

“Esat taču dzirdējis par Mirandas tiesībām, Līpera kungs?” viņš turpināja.

“Jā gan.”

“Protams, ka esat. Esmu pārliecināts, ka šādās nopratināšanas telpās gadu gaitā esat pabijis daudzreiz,” Sleiters pasmīnēdams noteica. Līpers gan nesmaidīja nemaz. Kepšovs jau rakstīja piezīmes.

Sleiters turpināja: “Vispirmām kārtām jums nav pienākuma ar mums runāt. Un punkts. Vai skaidrs?”

Līpers piekrītoši pamāja.

“Bet, ja jūs tomēr ar mums runājat, tad viss jūsu teiktais tiesā var tikt izmantots pret jums. Skaidrs?”

“Kā tad.”

“Jums ir tiesības uz advokātu. Sapratāt?”

“Kā tad.”

“Un, ja jūs tādu nevarat atļauties, par ko esmu stipri pārliecināts, tad štats jums advokātu nodrošinās. Saprotat mani?”

“Kā tad.”

Sleiters pabīdīja lapu uz Līpera pusi un sacīja: “Ja parakstīsieties šeit, tad apstiprināsiet, ka esmu jums izskaidrojis jūsu tiesības un jūs no tām labprātīgi atsakāties.” Tad viņš uz lapas nolika pildspalvu. Līpers nesteidzīgi izlasīja rakstīto, pagrozīja pildspalvu pirkstos un

tad beidzot parakstījās. “Vai varu dabūt kafiju?” viņš pavaicāja.

“Ar krējumu vai cukuru?” Sleiters pajautāja.

“Melnu bez nekā.”

Sleiters pamāja vienam no policistiem, un tas izgāja no telpas.

“Tātad mums ir daži jautājumi, kurus gribam jums uzdot,” Sleiters sacīja. “Vai esat gatavs runāt?” “Varbūt.”

“Pirms divām nedēļām jūs atradāties cietumā Kalifornijā, kur izcietāt mūža ieslodzījumu par cilvēka nolaupīšanu. Kopā ar sešiem citiem ieslodzītajiem jūs pa pazemes eju izbēgāt un tagad atrodaties šeit, Stratenburgā.” “Vai ir kāds jautājums?”

“Jā, Līpera kungs, man ir jautājums. Kāpēc jūs ieradāties Stratenburgā?”

“Nu, kaut kur taču man bija jāiet. Nevarēju tak grozīties apkārt turpat pie cietuma, ja spējat to saprast.” “Laikam gan. Kādreiz jūs šeit dzīvojāt, vai tā?”

“Kad biju puika. Laikam kādā sestajā klasē. Vienu gadu tur nomācījos arī skolā, bet tad mēs pārcēlāmies.”

“Vai jums šeit ir kādi radinieki?”

“Tādi pavisam attāli.”

“Starp šiem radiniekiem ir arī Imelda Mēja Andervuda, viņas mātei bija trešās pakāpes brālēns, vārdā Rubijs Dels Bats, kura tēvs bija Frenklins Bats, kas, strādājot Meseja dzirnavās, labāk bija pazīstams ar iesauku “Pālis” Bats, un “Pālim” bija pusbrālis, vārdā Vinsteds Līpers, ko saīsināti dēvēja par Vinkiju, un tas, manuprāt, bija jūsu tēvs. Nomiris pirms kādiem desmit gadiem.”

Līpers lēnām apsmadzeņoja dzirdēto un beidzot pateica: “Jā, Vinkijs Līpers bija mans tēvs.”

“Tā nu visu šo daudzo šķiršanos un pārprecēšanos rezultātā jūs esat iznācis kādas desmitās pakāpes brālēns Imeldai Mejai Andervudai, kura apprecējās ar Tomasu Finmoru, tagad tiek saukta par Mēju Finmoru un ir Eiprilas māte. Vai tas, jūsuprāt, atbilst īstenībai, Līpera kungs?”

“Nekad neesmu ģimeni noniecinājis.”

“Viņi ar jums arī laikam ļoti lepojas.”

Atvērās durvis, un ienāca policists, nolikdams Līperam priekšā uz galda papīra glāzi ar kūpošu melnu kafiju. Tā bija vēl par karstu dzeršanai, tāpēc Līpers vienkārši gaidīja un skatījās uz kafiju. Sleiters uz brīdi pieklusa, bet tad turpināja: “Mums ir piecu vēstuļu kopijas. Eiprila šīs vēstules rakstījusi jums uz cietumu. Kā jau bērns viņa jums jutusi līdzi un gribējusi būt jums par vēstuļu draugu. Vai jūs viņai atbildējāt?”

“Jā gan.”

“Cik bieži?”

“īsti neatceros. Droši vien vairākas reizes.”

“Vai jūs atgriezāties Stratenburgā, lai sastaptu Eiprilu?” Līpers beidzot paņēma glāzi un iedzēra malku. Tad viņš nesteidzīgi atteica: “Diez vai es gribu atbildēt uz šo jautājumu.”

Sleiters pirmoreiz šķita mazliet aizkaitināts. “Kāpēc jūs baidāties no šī jautājuma?”

“Man uz jūsu jautājumu nav jāatbild. Tā taču teikts tajā papīrā. Es varu mierīgi iet prom, ja gribu. Es zinu likumus.”

“Vai jūs te ieradāties, lai sastaptu Eiprilu?”

Līpers iedzēra vēl vienu malku, un krietnu bridi nekas netika runāts. Visi četri policijas darbinieki skatījās uz viņu, bet Līpers skatījās uz kafijas glāzi. Beidzot viņš ierunājās: “Redziet situācija ir tāda. Jūs kaut ko gribat. Es ari kaut ko gribu. Jūs gribat atgūt meiteni. Es gribu panākt vienošanos.”

“Kāda veida vienošanos, LIper?” noprasīja Sleiters. “Vēl pirms brīža bija Līpera kungs. Tagad vienkārši Līpers. Vai es jums sagādāju vilšanos, detektīv? Ja tā, man ļoti žēl. Paklausieties, kas man ir padomā. Es zinu, ka būs jāiet atpakaļ cietumā. Bet Kalifomija man ir pagalam apnikusi. Cietumi ir skarbas vietas pārpildīti, tajos darbojas bandas, notiek vardarbība, dod draņķīgu ēdienu. Jūs taču zināt, ko es ar to domāju, detektīv Sleiter?” Sleiters iekšpus cietuma sienām nekad nebija bijis, bet, lai pasteidzinātu notikumus, sacīja: “Protams.”

“Es vēlos savu laiku atsēdēt te, kur ķurķis ir drusku labāks. Es to zinu, jo paguvu to kārtīgi apskatīt.”

“Līper, kur ir meitene?” Sleiters prasīja. “Ja esat nolaupījis viņu, jums pienāksies vēl viens mūža ieslodzījums. Ja viņa ir mirusi, tad tiksiet tiesāts par slepkavību un jūs gaida nāvessods.”

“Kāpēc lai es būtu darījis pāri savai mazajai māsīcai?” “Kur viņa ir, LIper?”

Vēl viens nesteidzīgs kafijas malks, un tad Līpers sakrustoja rokas pār krūtīm un ņirdzīgi uzsmaidīja detektīvam Sleiteram.

“Jūs spēlējat spēlītes, LIper,” ierunājās detektīvs Kepšovs.

“Var jau būt, bet varbūt arī ne. Vai ir paredzēta kāda atlīdzības nauda?”

“Ne jau jums,” Sleiters atteica.

“Kāpēc gan ne? Jūs man iedodat naudu, es jūs aizvedu pie meitenes.”

“Tādā veidā tas nenotiks.”

“Piecdesmit tūkstoši zaļo, un varat saņemt meiteni.” “Ko tad jūs, Līper, iesāksiet ar piecdesmit tūkstošiem dolāru?” Sleiters vaicāja. “Visu atlikušo mūžu jūs taču pavadīsiet cietumā.”

“Ak, naudiņa cietumā vienmēr noder. Jūs pagādājat man naudu un nodrošināt, ka sodu izcietīšu šeit, un darījums var notikt.”

“Jūs esat dumjāks, nekā es domāju,” Sleiters sapīcis noteica.

Arī Kepšovs tūlīt piebilda: “Un jau pirms šīs sarunas mēs domājām, ka diez cik gudrs vis neesat.”

“Izbeidziet, puiši. Tā jūs nekur netiksiet. Tad darījums būs vai nebūs?”

“Nekādu darījumu, Līper,” Sleiters atbildēja.

“Žēl gan.”

“Darījuma nebūs, bet es jums kaut ko apsolīšu. Ja meitenei būs kaut kas nodarīts, es jūs vajāšu līdz kapa malai.”

Līpers skaļi iesmējās un pateica: “Kā man patīk, ka policisti sāk draudēt! Viss cauri, puiši. Vairāk es jums neko neteikšu.”

“Kur ir meitene, Līper?” Kepšovs jautāja.

Līpers tikai nosmīkņāja un papurināja galvu.

8.   nodaļa

>

Pēc stundām Teo nevēlējās palikt skolā un skatīties meiteņu futbola spēli. Pats viņš futbolu nespēlēja, bet ne jau tāpēc, ka negribētu. Astmas izpausmju dēļ viņam bija jāatturas no fiziskas piepūles. Taču Teo šaubījās, vai viņam maz patiktos spēlēt futbolu, pat ja astmas nebūtu. Viņš to jau bija izmēģinājis sešu gadu vecumā, pirms vēl astma sākās, bet nekādu prieku tas nebija sagādājis. Deviņu gadu vecumā beisbola spēles laikā Teo pie trešās bāzes bija saļimis, un tas pielika punktu viņa karjerai komandu sporta veidos. Viņš uzsāka spēlēt golfu.

Turpretī skolotājam Maunta kungam gan patika futbols, viņš to bija spēlējis arī savos koledžas laikos un nu piešķīra papildu kredītpunktus tiem skolēniem, kas aktīvi interesējās par futbolu. Turklāt Stratenburgas vidusskolā pastāvēja nerakstīts likums, ka meitenes uzmundrināja zēnu komandu spēlētājus un otrādi. Jebkurā citā reizē Teo labprāt būtu sēdējis tribīnēs un vērojis varbūt ne tik daudz spēli, cik visas divdesmit divas meitenes laukumā un arī tās, kas sēdēja malā. Taču ne šoreiz. Viņš vēlējās atrasties citur braukāt ar divriteni, izplatot skrejlapas, un reāli piedalīties Eiprilas meklēšanā.

Šī bija paglam nepiemērota diena jebkādai spēlei. Stratenburgas bērni bija apmulsuši un izklaidīgi. Enerģijas trūka gan spēlētājām, gan viņu faniem. Nospiesta

likās pat pretinieču komanda no četrdesmit jūdžu attālās Elksburgas. Kad desmit minūtes pēc spēles sākuma pāri galvām aizlidoja kārtējais helikopters, visas meitenes uz mirkli apstājās un skatījās debesis.

Kā jau bija gaidāms, Maunta kungs palēnām sāka virzīties kādas sieviešu grupiņas virzienā. Skolā vispārzināms noslēpums bija tas, ka Maunta kungs met aci uz Hailenderes jaunkundzi satriecoši daiju septītās klases matemātikas skolotāju, kas tikai pirms diviem gadiem bija beigusi koledžu. Septītajā un astotajā klasē it visi zēni bija viņā slepeni ieķērušies, un acīmredzot arī Maunta kungu viņa valdzināja. Vecumā pāri par trīsdesmit, neprecējies un nenoliedzami foršākais skolotājs skolā, tāpēc visi sešpadsmit viņa grupas zēni uzskatīja, ka šāda vīrieša tuvināšanos Hailenderes jaunkundzei vēlams veicināt.

Kad Maunta kungs uzsāka kustību, sarosījās arī Teo. Zēns pamatoti pieņēma, ka skolotāja uzmanība drīz būs koncentrējusies tikai uz vienu cilvēku, tāpēc patlaban ir īstais brīdis klusiņām pazust. Teo kopā ar trim citiem zēniem aizlavījās no futbola laukuma un pavisam drīz ar divriteņiem šāvās prom no skolas. Šoreiz meklētāju komanda bija samazinājusies, bet tas bija darīts ar nolūku. Vakardienas komandā bija pārāk daudz dalībnieku, pārāk daudz atšķirīgu viedokļu un pārāk daudz rosības, tāpēc viņu darbība bija piesaistījusi policistu, tostarp, piemēram, Bārda, uzmanību. Turklāt šodien, kad Teo un Vudijs skolā sāka atkal organizēt meklētājus, gribētāju piedalīties bija krietni mazāk. Daudzi no klasesbiedriem nejuta tādu urdošu vēlmi steidzami rīkoties,

kāda nedeva mieru Teo. Jā, protams, viņi raizējās, tomēr vairums uzskatīja, ka bērnu braukāšana apkārt ar velosipēdiem ir tikai laika izniekošana. Policijai taču bija īpašo uzdevumu vienība, helikopteri, suņi un pietiekami daudz cilvēku. Ja viņi nespēj Eiprilu atrast, tad cita veida meklēšana ir bezcerīga.

Teo kopā ar Vudiju, Aronu un Čeisu atkal aizbrauca uz Delmontu, pabraukāja pa ielām, lai redzētu, vai nav manāmi policisti. Neviena nebija, tāpēc zēni sāka izdalīt skrejlapas un līmēt pie stabiem plakātus. Viņi ari pārmeklēja dažas pamestas ēkas, ielūkojās daudzdzīvokļu māju pagalmos, izstaigāja kādu aizaugušu grāvi un pārbaudīja divas patiltes, bet tad pa mobilo telefonu piezvanīja Vudija vecākais brālis. Vudijs kā sastindzis noklausījās sacīto un tad pavēstīja pārējiem: “Kaut ko ir atraduši upē.”

“Ko?”

“Vēl nevar zināt. Bet brālis saka, ka visiem policistiem pavēlēts doties turp.”

Teo nevilcinoties noteica: “Ejam.”

Lielā ātrumā zēni brauca prom no Delmontas, garām Stratena koledžai, cauri pilsētas centram un, tuvojoties Meinstrītas austrumu galam, ieraudzīja policijas automašīnas un desmitiem policistu. Iela bija nobloķēta, teritorija lejā pie tilta norobežota. Gaisā bija jaušams sasprindzinājums. Arī troksnis virs upes grozījās divi helikopteri. Uz ietvēm bija iznākuši veikalnieki un pircēji un skatījās pa gabalu, gaidīdami, kas notiks tālāk. Satiksme tika novirzīta projām no tilta un upes.

Zēniem, tā stāvot un skatoties, līdzās apstājās vēl viens policijas auto. Tā vadītājs nolaida lejā logu un

uzsauca: “Ko tad jūs, puikas, te darāt?” Tas atkal bija policists Bārds.

“Vienkārši braukājam ar riteņiem,” atbildēja Teo. “Tas nav pretlikumīgi.”

“Būn, neesi nu pārgudrs. Puiši, ja redzēšu jūs upes tuvumā, tad, zvēru, saņemšu jūs ciet.”

Teo iešāvās prātā vairākas trāpīgas atbildes, bet tās visu tikai sarežģītu. Tāpēc viņš tikai nošņirkstināja zobus un pieklājīgi atteica: “Jā, ser.”

Bārds pasmīnēja un aizbrauca tālāk tilta virzienā. “Sekojiet man,” Vudijs teica, kad zēni atsāka mīt pedāļus. Vudijs dzīvoja piepilsētā, ko sauca par īstblafu un kas atradās pie upes nelielā uzkalnā. Tālāk lejā pletās upmalas pļavas. Šajā rajonā bija daudz šauru ieliņu, ēnainu aleju, strautiņu un strupceļu. Šo pilsētas daļu uzskatīja par samērā drošu, kaut gan netrūka košu nostāstu par šeit notikušiem dīvainiem atgadījumiem. Vudija tēvs bija izslavēts mūrnieks, kas visu savu mūžu nodzīvojis īstblafā. Ģimene bija kupla ar daudzām tantēm un onkuļiem, kas dzīvoja tepat tuvumā.

Desmit minūtes pēc saskriešanās ar policistu Bārdu zēnu velosipēdi jau ripoja pa šauru un smilšainu taciņu, kas paralēli upei līkumoja pa pakalna sānu īstblafā. Vudijs minās kā traks, un pārējiem bija grūti tikt viņam līdzi. Šī bija viņa trase, pa kuru viņš mēdza braukāt jau kopš sešu gadu vecuma. Lai šķērsotu grantētu ceļu, kas bija izrakts kalnā, pa stāvu nogāzi bija jānobrauc lejā un otrā pusē atkal augšā. Bija ko turēt, līdz viņi atkal nokļuva uz taciņas. Teo, Aronam un Čeisam tas likās visai bīstami, tomēr satraukums dzina viņus uz priekšu un neļāva

piebremzēt. Un nedrīkstēja taču atpalikt no Vudija, no kura varēja sagaidīt arī kādu zobgalību, ja viņi sabītos. Beidzot visi apstājās nelielā zāles laukumā, no kurienes cauri kokiem varēja saskatīt upi. “Nāciet līdzi,” Vudijs nokomandēja. Zēni atstāja divriteņus un, pie vīnstīgām turēdamies, rāpās pa krauju lejāk līdz kādam akmeņainam laukumiņam, no kura Jansī upe bija redzama kā uz delnas.

Kādu jūdzi uz ziemeļiem bija redzamas nelielo nameļu rindas, kuros mitinājās “ūdensžurkas”, un turpat bija arī tilts, pilns ar policijas automašīnām. Upes otrā krastā pie tilta patlaban apstājās neatliekamās palīdzības auto. Upē peldēja laivas ar policistiem, no kuriem daži bija nirēju tērpos. Situācija izskatījās ļoti saspringta, visi drudžaini rīkojās, sirēnas kauca, policisti skraidīja šurpu turpu, un helikopteri bija nolaidušies pavisam zemu, lai būtu labāk redzams.

Kaut kas tur bija atrasts.

Kraujas malā zēni nosēdēja diezgan ilgi. Meklēšana vai glābšana, vai pārvietošana jo nevarēja jau zināt, kas tas īsti bija, vedās gausi. Visi četri domāja vienu un to pašu viņi redz nozieguma vietu, bet upuris ir viņu draudzene Eiprila Finmora, kas noslepkavota un atstāta piekrastes ūdenī. To, ka viņa ir mirusi, varēja noprast no tā, ka neviens nesteidzās izcelt viņu no ūdens un vest uz slimnīcu. Piebrauca vēl daži policijas auto, un juceklis pieņēmās spēkā.

Tad, nevienu īpaši neuzrunājot, Čeiss ieminējās: “Vai tā varētu būt Eiprila?”

Uz ko Vudijs strupi atteica: “Kas gan cits? Katru dienu līķi pa mūsu upi vis nepeld.”

“Vēl jau nav zināms, kas tas ir,” iebilda Ārons. Viņš parasti centās uzreiz nepiekrist Vudijam, kuram savukārt par visu vienmēr bija ātrs spriedums.

Teo kabatā iedūcās mobilais telefons. Paskatījies tajā, Teo redzēja, ka zvans ir no mātes. “Mamma zvana,” viņš nervozi ieteicās un tad atsaucās telefonā: “Sveika, mamm.”

“Kur tu tagad esi, Teo?” māte jautāja.

“Nupat aizgāju no futbola spēles,” viņš atbildēja, pamirkšķinādams draugiem. Lai gan visai tālu no patiesības, tomēr pilnīgi meli tie nebija.

“Redzi, šķiet, ka policija upē atradusi līķi, otrā krastā pie tilta,” viņa teica. Viens no helikopteriem sarkandzelteni krāsots un ar lielu uzrakstu 5. kanāls uz sāniem acīmredzot sniedza tiešo translāciju televīzijā, un visa pilsēta tagad to skatījās.

“Vai tas jau ir identificēts?” Teo pavaicāja.

“Nē, vēl ne. Bet, Teo, labas ziņas tās nevar būt.” “Šausmīgi.”

“Kad tu būsi birojā?”

“Pēc kādām divdesmit minūtēm.”

“Labi, Teo. Tikai esi piesardzīgs.”

Neatliekamās palīdzības auto no upmalas uzbrauca uz tilta, kur policijas mašīnas izveidoja tādu kā eskortu. Visa procesija uzņēma ātrumu, un gaisā to pavadīja helikopteri.

“Ejam,” Teo noteica, un zēni, uzrāpušies pa krauju, uzsēdās uz divriteņiem un aizbrauca.

Būnas&Būna firmas ēkas pirmajā stāvā bija iekārtota plaša juridiskās literatūras bibliotēkas zāle. Tā atradās līdzās pieņemamajām telpām, kur strādāja Elza, pārraudzīdama visu birojā notiekošo. No visām ēkas telpām bibliotēka Teo bija vismīļākā. Viņam patika biezie grāmatu sējumi, lielie ādas krēsli un garais sarkankoka apspriežu galds. Šo telpu izmantoja dažādām sanāksmēm pārrunām par vienošanos panākšanu, dažādu liecību dokumentālai apliecināšanai, bet Būnas kundze to izmantoja arī pirmstiesas sagatavošanās procesam. Viņa laiku pa laikam piedalījās laulības šķiršanu tiesas prāvās. Turpretī Būna kungs uz tiesu nekad negāja. Viņš bija jurists nekustamo īpašumu lietās un gandrīz nekad nepameta savu kabinetu ēkas otrajā stāvā.

Teo vecāki un Elza bibliotēkā gaidīja zēnu, skatīdamies ziņas lielajā plakanā ekrāna televizorā. Kad Teo ienāca, mamma viņu uzreiz apskāva, un arī Elza viņu apskāva. Zēns apsēdās televizora priekšā vidū starp mammu un Elzu. Abas mierinoši glāstīja viņa ceļgalus, it kā Teo nupat būtu izglābies no drošas nāves. Ziņās tika vēstīts tikai par līķa atrašanu upē un tā pārvešanu uz pilsētas morgu, kur eksperti veiks visu nepieciešamo, kas tādās reizēs vajadzīgs. Reportiere par morgā notiekošo nebija informēta, un viņai arī neizdevās sameklēt nevienu liecinieku, kurš vēlētos izteikties, tāpēc viņa vienkārši turpināja malt to pašu jau zināmo, kā jau televīzijas ļaudis mēdz darīt.

Teo tā vien gribējās pastāstīt, ka viņš no attāluma redzējis norises pie upes, bet šāds paziņojums varētu izraisīt tikai sarežģījumus.

Reportiere pastāstīja, ka policija strādājot kopā ar speciālistiem no štata kriminālās laboratorijas, un izteica cerību, ka jau pēc pāris stundām varētu saņemt jaunas ziņas.

“Nabaga meitene,” Elza jau kuro reizi noteica.

“Kāpēc jūs tā sakāt?” Teo jautāja.

“Piedod.”

“Nav taču zināms, ka tā vispār ir meitene. Nav zināms, vai tā ir Eiprila. Vēl taču mēs neko nezinām, vai ne?”

Pieaugušie saskatījās. Abas sievietes turpināja glaudīt Teo ceļgalus.

“Teo ir taisnība,” Būnas kundze teica, dēlu mierinādama.

Tad atkal tika parādīts Džeka Līpera foto nu jau kādu simto reizi un īsumā pārstāstīts viņa dzīves gājums. Bija redzams, ka patlaban nekā jauna nebūs, un skatītāji zaudēja interesi. Būna kungs devās uz savu kabinetu. Būnas kundzi vestibilā gaidīja kliente. Elzai bija jāatbild uz telefona zvaniem.

Teo devās uz savu “kabinetu” ēkas aizmugures daļā. Suns gāja līdzi, un Teo labu laiku bužināja tam galvu un runājās. Abiem tas ļāva justies mazliet labāk. Sacēlis kājas uz galda, Teo pārlaida skatienu mazajai telpai, un tas apstājās pie pretējās sienas, kur kāds zīmējums vienmēr lika viņam pasmaidīt. Zīmējumā bija redzams jaunais advokāts Teodors Būns tiesas zālē, ģērbies uzvalkā ar kaklasaiti, un viņam gar galvu lido tiesneša āmuriņš, bet bildē redzamie zvērinātie smieklos lokās. Uzraksts bildes malā vēstīja “Iebildums noraidīts”. Zīmējuma apakšējā labajā stūrī bija mākslinieces paraksts Eiprila Finmora.

Zīmējums bija dāvināts Teo pagājušā gada dzimšanas dienā.

Vai Eiprilas karjera bija jau cauri, vēl nesākusies? Vai Eiprila bija mirusi jaukā, trīspadsmit gadus vecā meitene brutāli nolaupīta un nogalināta, jo nebija neviena, kas par viņu rūpētos? Rokas zēnam drebēja un mute izkalta. Viņš aizvēra un aizslēdza durvis, tad piegāja pie zīmējuma un maigi pieskārās meitenes vārdam. Acīs sakāpa valgums, un Teo sāka raudāt. Viņš noslīga uz grīdas un raudāja ilgu laiku. Suns Tiesnesis nosēdās blakus un bēdīgām acīm vērās zēnā.

9.    nodaļa

Aizritēja stunda, un sāka satumst. Teo sēdēja pie mazā rakstāmgalda, kas sākotnēji bijis kāršu galdiņš, un uz tā atradās juristam atbilstoši piederumi darbu plānotājs, digitālais galda pulkstenis, pildspalvu komplekts un koka plāksnīte ar iegrebtu Teodora Būna vārdu. Uz galda gulēja atvērta algebras mācību grāmata. Viņš jau ilgi tajā skatījās, nespēdams ne lasīt, ne pāršķirt lapas. Arī burtnīca bija atvērta, bet atšķirtā lappuse bija tukša.

Teo nespēja domāt ne par ko citu kā tikai par Eiprilu un to, kā policija bija cēlusi viņas ķermeni laukā no Jansī upes ūdeņiem. Ķermeni viņš gan patiesībā nebija redzējis, toties redzēja, kā policisti un nirēji aplenc kaut ko un drudžaini pūlas to izcelt. Tas noteikti bija līķis. Miris cilvēks. Citādi kāpēc gan lai tur būtu policisti un kāpēc tie būtu darījuši to, ko darīja? Stratenburgā pēdējās nedēļas laikā neviens cits nebija pazudis un arī pēdējā gada laikā ne. Sarakstā bija tikai viens vārds, un Teo bija pārliecināts, ka Eiprila ir mirusi. Viņu nolaupījis, nogalinājis un upē iemetis Džeks Līpers.

Teo vēlējās, lai Līperu pēc iespējas ātrāk tiesātu. Viņš cerēja, ka tikai pāris kvartālu attālajā tiesas namā tas notiks pavisam drīz. Šo prāvu viņš skatīsies visā pilnībā, kaut arī tāpēc būtu jākavē skola. Varbūt viņš tiks uzaicināts par liecinieku. Viņš pagaidām nespēja iedomāties,

ko sacīs no liecinieku tribīnes, bet to gan zināja, ka teiks visu nepieciešamo, lai tiktu pierādīta Līpera vaina, lai viņš tiktu notiesāts un uz mūžiem aizsūtīts projām no šejienes. Tas būs ievērojams mirklis Teo, izsaukts kā liecinieks, ienāks pārpildītajā tiesas zālē, uzlicis roku uz Bībeles, zvērēs teikt tikai un vienīgi patiesību, ieņems vietu liecinieku tribīnē, uzsmaidīs tiesnesim Henrijam Gentrijam, pārliecinoši uzlūkos izbrīnītās zvērināto sejas, pārlaidīs skatienu publikai un tad bezbailīgi un iznīcinoši ieskatīsies tieši sejā nelietīgajam Džekam Līperam. Jo vairāk Teo prātoja par šo ainu, jo vairāk tā viņam patika. Visticamāk, ka tieši Teo ir pēdējais cilvēks, kurš runājis ar Eiprilu pirms viņas nolaupīšanas. Viņš liecinās, ka viņa bija pārbijusies un pārsteidzošā kārtā atstāta viena pati. Iekļūšana mājā! Jā, tā bija liela problēma. Kā gan uzbrucējs varēja tikt iekšā mājā? Iespējams, Teo bija vienīgais, kurš zināja, ka viņa aiz bailēm bija noslēgusi visas durvis un logus un pat nosprostojusi visus durvju kliņķus ar krēsliem. Nekādu ielaušanās pazīmju nebija, tāpēc skaidrs, ka Eiprila bija pazinusi savu nolaupītāju. Viņa pazina Džeku Līperu. Kaut kā tam bija izdevies viņu pierunāt atvērt durvis.

Pārdomājot savu pēdējo sarunu ar Eiprilu, Teo nešaubījās, ka izmeklēšana tiešām viņu aicinās liecināt. Vēl dažus mirkļus viņš iztēlojās sevi tiesas zālē, un tad pēkšņi tas pagaisa no prāta. Atgriezās šoks par notikušo traģēdiju, un zēns juta, ka acīs atkal sariešas asaras. Kakls viņam aizžņaudzās un iesāpējās vēders. Teo saprata, ka viņam vajadzīga kāda cilvēka klātbūtne. Elza bija jau aizgājusi, tāpat arī Dorotija un Vinss. Māte sēdēja savā

kabinetā aiz aizvērtām durvīm kopā ar klienti. Tēvs bija augšstāvā, stumdīdams pa rakstāmgaldu papīrus un pūlēdamies pielikt punktu kādam lielam darījumam. Teo piecēlās, pārkāpa sunim un skatījās Eiprilas dāvinātajā zīmējumā. Un atkal viņš pieskārās meitenes vārdam.

Viņi abi bija satikušies bērnudārzā, bet Teo nemaz neatcerējās, kad un kā īsti tas toreiz notika. Četrgadīgi bērni nemēdz iepazīties. Viņi vienkārši satiekas un tad ir kopā. Eiprila gāja ar viņu vienā grupā. Skolotāja bija Sansingas kundze. Pirmajā un otrajā klasē Eiprila bija citā grupā, un Teo viņu tikpat kā neredzēja. Nonākot trešajā klasē, bērniem bija pienācis tas periods, kad zēni neliekas ne zinis par meitenēm un otrādi. Teo tikai neskaidri atcerējās, ka uz pāris gadiem Eiprila bija aizbraukusi kaut kur prom. Viņš, tāpat kā vairums klasesbiedru, pilnīgi aizmirsa par Eiprilu. Toties viņš atcerējās to dienu, kad Eiprila atgriezās. Otrajā skolas nedēļā viņš sēdēja Henkokas kundzes stundā sestajā klasē, kad atvērās durvis un ienāca Eiprila. Viņu pavadīja direktora vietniece, kas stādīja viņu priekšā un pastāstīja, ka Eiprilas ģimene nupat atgriezusies Stratenburgā. Pievērstās uzmanības dēļ meitene likās sakautrējusies un apmulsusi. Apsēdusies solā līdzās Teo, viņa tam uzsmaidīja un pateica: “Sveiks, Teo.” Teo atsmaidīja pretī, bet neko nespēja pateikt.

Lielākā daļa bērnu viņu atcerējās, un, kaut arī Eiprila bija klusa, gandrīz vai bikla, viņai nebija grūti atjaunot veco draudzību ar meitenēm. Viņa nekļuva par vienu no populārajām meitenēm, jo necentās tāda būt. Taču viņa

ari netika ignorēta, jo pēc dabas bija jauka un saprotoša un uzvedās daudz saprātīgāk nekā vairums klasesbiedru. Viņa bija ari visai neparasta un daudziem palika neatminēta mīkla. Eiprila ģērbās gandrīz kā zēns, un viņas mati bija ļoti īsi apcirpti. Viņu neinteresēja ne sports, ne televīzija, ne internets. Toties viņa gleznoja un interesējās par mākslu, un stāstīja, ka vēlētos dzīvot vai nu Parīzē, vai Santafē, lai nodarbotos tikai un vienīgi ar gleznošanu. Viņai patika mūsdienu māksla, kas mulsināja gan skolēnus, gan skolotājus.

Ar laiku izplatījās valodas par Eiprilas dīvaino ģimeni, par māsu un brāli, kas nosaukti mēnešu vārdos, par savādnieci māti, kas izvadāja paštaisītu kazas sieru, par mūždien promesošo tēvu. Jau sestajā un vēlāk arī septītajā klasē Eiprila arvien vairāk ierāvās sevī un bieži likās sliktā omā. Klasē viņa runāja pavisam maz un kavēja tik daudz stundu kā neviens cits.

Kad pusaudžos sarosījās hormoni un sāka brukt siena starp dzimumiem, zēni pasāka izvēlēties sev draudzenes. Izskatīgākajām un populārākajām meitenēm bija liela piekrišana, bet ne Eiprilai. Viņa neizrādīja nekādu interesi par zēniem un nereaģēja, ja kāds ari mēģināja flirtēt. Viņa it kā stāvēja savrup, iegrimusi pati savā pasaulē. Viņa patika Teo, turklāt jau diezgan sen, taču zēns bija pārāk kautrīgs un bikls, lai tuvotos. Viņš jau ari nezināja, kā to darīt, turklāt Eiprila likās nepieejama.

Tas notika sporta stundā aukstā, sniegotā pēcpusdienā februāra beigās. Divas septītklasnieku grupas bija tikko sākušas stundu ilgas mocības jauna fizkultūras skolotāja Bārta Tailera kunga vadībā, kurš bērnus komandēja tā, it

kā būtu jūras kara flotes instruktors. Gan zēni, gan meitenes nupat bija beiguši nežēlīgi ātrus sprinta skrējienus, kad Teo piepeši uznāca elpas trūkums. Viņš aizsteidzās pie savas mugursomas sporta zāles stūrī, izņēma inhalatoru un iepūta mutē dažas zāļu devas. Tā šad un tad gadījās, un, kaut arī bērni par to vairs nebrīnījās, Teo šādās situācijās allaž sakautrējās. Patiesībā viņš no nodarbībām sporta zālē bija atbrīvots, taču pats vienmēr vēlējās piedalīties.

Tailera kungs, pienācīgi izrādīdams rūpes, aizveda Teo līdz sēdvietai tribīnēs. Zēns jutās pazemots. Tailers devās atpakaļ uz laukumu, iepūta svilpē un atkal sāka klaigāt, kad Eiprila Finmora, pametusi bērnu pulciņu, atnāca un apsēdās Teo blakus. Cieši blakus.

“Kā tu jūties?” viņa pavaicāja.

“Viss kārtībā,” Teo atbildēja, un viņam ienāca prātā, ka galu galā astmas lēkme varbūt nemaz nav tik slikta. Meitene uzlika plaukstu viņam uz ceļgala un ļoti norūpējusies ieskatījās acīs.

Atskanēja skaļš uzbļāviens: “Hei, Eipril, kas nu notiek?” Tas bija Tailera kungs.

Viņa mierīgi pagriezās un atteica: “Es paņēmu pārtraukumu.”

“Ak tā gan! Es kaut kā neatceros, ka būtu izsludinājis pārtraukumu. Nāc atpakaļ ierindā!”

Uz to viņa nesatricināmā mierā atbildēja: “Es jau teicu, ka paņēmu pārtraukumu.”

Likās, ka Tailera kungs vairs nezina, ko teikt, bet tad tomēr noprasīja: “Un kāpēc tad tā?”

“Tāpēc, ka man ir astmas lēkme gluži tāpat kā Teo.”

Neviens tobrīd nezināja, vai Eiprila saka taisnību, taču pat Tailera kungs negribēja to noskaidrot. “Nu labi, labi,” viņš tikai noteica un tad vēlreiz iepūta svilpē, dodams komandu pārējiem bērniem. Pirmo reizi mūžā Teo priecājās, ka viņam ir astma.

Visu atlikušo stundu Teo un Eiprila plecu pie pleca nosēdēja tribīnēs, skatīdamies, kā citi svīst un sten, ķiķinādami par nesportiskākajiem, izmēdīdami Tailera kungu, aprunādami nejaukākos klasesbiedrus un tāpat vien pļāpādami par dzīvi. Tajā vakarā viņi pirmoreiz sazinājās Facebook.

Negaidīts klauvējiens pie durvīm lika Teo satrūkties, un atskanēja tēva balss: “Teo, atver durvis.”

Teo aši devās pie durvīm, atslēdza un atvēra tās. “Vai tev viss kārtībā?” Būna kungs jautāja.

“Protams, tēt.”

“Redzi, ir atnākuši divi policisti, un viņi gribētu ar tevi aprunāties.”

Teo bija pārāk apmulsis, lai atbildētu. Tēvs turpināja: “īsti nezinu, ko viņi grib, varbūt kaut ko noskaidrot par Eiprilas pagātni. Runāsimies ar viņiem bibliotēkā. Mēs ar mammu arī būsim klāt.”

“A, labi.”

Viņi devās uz bibliotēku. Abi detektīvi Sleiters un Kepšovs stāvēja kājās un nopietnām sejām runāja ar Būnas kundzi, kad Teo ienāca telpā. Pēc iepazīstināšanas visi apsēdās. Teo jutās drošībā, jo abās pusēs viņam bija vecāki un juristi vienlaikus. Kā jau ierasts, runāja Sleiters, bet Kepšovs pierakstīja.

Sleiters iesāka: “Piedodiet, ka tā ielaužamies, bet jūs droši vien esat dzirdējuši, ka šopēcpusdien no upes tika izcelts līķis.”

Visi trīs Būni pamāja. Teo prātā nenāca atklāt, ka viņš policijas darbības vērojis no pretējā krasta kraujas. Viņš negrasījās teikt neko vairāk, kā nepieciešams.

Sleiters turpināja: “Kriminālizmeklēšanas laboratorijas ļaudis patlaban mēģina līķi identificēt. Atklāti sakot, tas nav tik viegli, jo līķis ir, tā sakot, sadalīšanās stāvoklī.” Mezgls Teo krūtīs sažņaudzās ciešāk. Iesāpējās kakls, zēnam cenšoties apspiest raudas. Eiprila sadalīta? Viņam gribējās tikt mājās, savā istabā, aizslēgt durvis, apgulties gultā, skatīties griestos, tad ieslīgt komā un atmosties tikai pēc gada.

“Esam runājuši ar viņas māti,” Sleiters saudzīgi un iejūtīgi turpināja, “un viņa teica, ka tu esot Eiprilas labākais draugs. Jūs daudz esot runājušies un daudz laika pavadījuši kopā. Vai tā ir?”

Teo pamāja, jo nespēja parunāt.

Sleiters paskatījās uz Kepšovu, un tas paskatījās pretī, rakstīšanu nepārtraukdams.

“Redzi, Teo, mums ļoti vajadzīga informācija par to, kāds apģērbs Eiprilai varētu būt bijis mugurā, kad viņa pazuda,” Sleiters sacīja. Kepšovs piebilda: “Līķim kriminālizmeklēšanas laboratorijā ir kaut kādas apģērba atliekas. Tāpēc mums šīs ziņas palīdzētu identificēšanai.” Tikko Kepšovs apklusa, Sleiters turpināja: “Ar meitenes mātes palīdzību esam veikuši viņas apģērbu inventarizāciju. Viņa teica, ka pāris apģērba gabalu meitenei esot iedevis tu. It kā kaut kādu beisbola jaku.”

Teo norija siekalas un centās runāt pēc iespējas skaidrāk: “Jā, ser. Pagājušajā gadā es Eiprilai iedevu Twins komandas beisbola jaku un Twins cepuri.”

Kepšovs rakstīja vēl steidzīgāk. “Vai vari aprakstīt to jaku?” Sleiters vaicāja.

Teo paraustīja plecus un atbildēja: “Protams. Tā bija tumšzilā krāsā ar sarkanu apmalojumu Minesotas krāsās un ar uzrakstu TWINS uz muguras, ar sarkanbaltiem burtiem.”

“Āda, audekls, kokvilna, sintētika?”

“īsti nezinu. Laikam sintētika. Domāju, ka odere bija no kokvilnas, bet neesmu pārliecināts.”

Abi detektīvi zīmīgi saskatījās.

“Vai drīkst jautāt, kāpēc tu viņai to iedevi?” Sleiters pajautāja.

“Kāpēc ne? To es laimēju Twins mājaslapas konkursā. Divas trīs Twins jakas man jau ir, tāpēc šo es atdevu Eiprilai. Man tā bija par mazu vidējais, bērnu izmērs.” “Vai viņa ir beisbola fane?” pajautāja Kepšovs. “Patiesībā nē. Viņai sports nepatīk. Uzdāvināju joka pēc.”

“Vai viņa to bieži valkāja?”

“Viņai mugurā to nekad neesmu redzējis. Domāju, ka ari cepuri viņa nevalkāja.”

“Kāpēc tieši Twins?” Kepšovs brīnījās.

“Vai tas tiešām ir tik svarīgi?” pāri galdam noprasīja Būnas kundze. Kepšovs sarāvās, it kā būtu saņēmis pliķi.

“Nē. Atvainojiet.”

“Ko jūs gribat noskaidrot?” Būna kungs noprasīja.

Abi detektīvi reizē nopūtās un tad atkal ievilka elpu. Sleiters sacīja: “Šādu jaku neesam atraduši ne viņas skapī, ne istabā, ne arī visā mājā. Domāju, varam pieņemt, ka šī jaka viņai bija mugurā, kad Eiprila pameta māju. Gaisa temperatūra bija tikai ap 60 grādiem*, un tāpēc viņa, iespējams, paķēra to jaku, kas bija pa rokai.”

“Un kāds apģērbs bija līķim?” pajautāja Būnas kundze.

Abi detektīvi izvairīgi klusēja un tad saskatījās. Beidzot Sleiters noteica: “To mēs šobrīd vēl nevaram pateikt, Būnas kundze.” Varbūt detektīviem bija aizliegts kaut ko izpaust, taču viņu ķermeņu valoda, pēc Teo domām, bija daiļrunīga. Viņš bija pārliecināts, ka tā jaka, ko nupat pats bija raksturojis, droši vien atbilda līķa apģērbam.

Vecāki māja ar galvu, it kā pilnībā saprastu teikto, turpretī Teo nesaprata vis. Viņam būtu vai desmit jautājumu, ko uzdot policistiem, taču zēns juta, ka viņam vairs nav spēka.

“Un kā ir ar ierakstiem zobārsta kartītē?” Būna kungs apvaicājās.

Detektīvi sarauca pieri un purināja galvu. “Nav iespējams,” Sleiters atteica. Šāda atbilde atkal rosināja visšausmīgākās iztēles ainas. Tātad ķermenis ir tik drausmīgi sakropļots, ka tam trūkst žokļa.

Būnas kundze iejaucās ar savu jautājumu: “Un DNS tests?”

“Tas tiek veikts,” Sleiters atbildēja, “bet tas prasīs vismaz trīs dienas.”

* +60 grādu pēc Fārenheita atbilst +16 grādiem pēc Celsija. (Tulk. piez.)

Kepšovs aizvēra piezīmju grāmatiņu un lēni bāza kabatā pildspalvu. Sleiters ielūkojās pulkstenī. Piepeši izrādījās, ka detektīviem laiks iet projām. Nepieciešamo informāciju viņi bija dabūjuši, bet, paliekot ilgāk, vajadzētu uzklausīt Būnu ģimenes jautājumus. Taču uz šiem jautājumiem viņi atbildēt negribēja.

Viņi pateicās Teo, izteica nožēlu par viņa draudzenes pazušanu un atvadījās no Būnas kundzes un Būna kunga.

Teo palika sēžam pie galda, neko neredzošām acīm skatīdamies sienā. Prātu bija pārņēmis baiļu, bēdu un bezcerības juceklis.

10.   nodaļa

5

Arī Čeisa Vipla māte bija juriste. Viņa tēvs pārdeva datorus un bija uzstādījis sistēmu Būnu juridiskajā firmā. Abas ģimenes draudzējās, un mātes šopēcpusdien bija nospriedušas, ka dēliem jāpiedāvā kaut kas tāds, kas novērstu uzmanību no drūmajām domām. Patiesībā tas šajā laikā būtu vajadzīgs visiem.

Cik vien Teo sevi atcerējās, vecāki vienmēr bija iegādājušies sezonas biļetes uz visām basketbola un futbola spēlēm, kurās Stratenburgā piedalījās vietējās koledžas komandas. Stratenas koledža bija neliela, visai liberāla trešās kategorijas mācību iestāde, kas atradās astoņus kvartālus no pilsētas centra. Bija vairāki iemesli, kāpēc biļetes tika pirktas: pirmkārt, atbalstīt vietējo komandu; otrkārt, lai redzētu kādu no spēlēm, kaut arī Būna kungam futbols nepatika un arī bez basketbola varēja gluži labi iztikt; treškārt, lai sagādātu prieku koledžas ļoti sportiskajam direktoram, dedzīgam vīram, kurš pats meklēja savām komandām fanus un atbalstītājus. Mazā pilsētiņā tā mēdz notikt. Ja uz kādu no spēlēm Būni paši netika, biļetes tika atdotas klientiem. Tas bija itin labs darījums.

Būni ar Vipliem satikās pie 20. gadsimta 20. gadu stilā celtās sporta zāles biļešu kases studentu pilsētiņas centrā. Viņi devās iekšā un sameklēja savas vietas desmitajā rindā. Spēle bija sākusies pirms trim minūtēm,

un Stratenas koledžas studenti jau auroja pilnā kaklā. Teo sēdēja blakus Čeisam pašā rindas galā. Abas mātes laiku pa laikam viņus uzlūkoja, it kā zēni šajā briesmīgajā dienā būtu īpaši pieskatāmi.

Čeisam, tāpat kā Teo, sports patika, bet vairāk gan kā skatītājam, nevis dalībniekam. Čeiss bija kā traks uz zinātni, dažās jomās gluži vai ģēnijs. Ar vienu no saviem pārdrošajiem ķīmijas eksperimentiem viņš nodedzināja šķūnīti mājas pagalmā, bet ar kādu citu gandrīz uzlaida gaisā ģimenes garāžu. Viņa eksperimenti bija leģendāri, un Stratenburgas vidusskolas ķīmijas un fizikas skolotāji viņu allaž paturēja acīs. Ja laboratorijā bija Čeiss, ne par ko nevarēja būt drošs. Turklāt zēns bija arī datoru specs, tehnoloģiju pielūdzējs un izcils hakeris, un tas dažkārt viņam sagādāja arī problēmas.

“Kādas ir prognozes?” Teo čukstus pajautāja.

“Stratenai dod astoņus punktus priekšā.”

“Kur tas teikts?”

“Grīnšītā.” Parasti trešās līgas basketbola spēles totalizatora izlozēs nepiedalījās, taču dažās interneta vietnēs tomēr likmes varēja pieteikt. Ne Teo, ne Čeiss, ne ari kāds no viņu paziņām totalizatorā nespēlēja, bet bija taču interesanti uzzināt, kurai komandai tiek dota priekšroka.

“Es dzirdēju, ka jūs, čaļi, bijāt pie upes, kad tur atrada līķi,” Čeiss ierunājās tik klusu, lai apkārt neviens to nedzirdētu.

“Kas tev to teica?”

“Vudijs. Viņš visu izstāstīja.”

“Nu, līķi jau mēs neredzējām, skaidrs? Kaut kas tur bija, bet mēs bijām pārāk tālu.”

“Tomēr tam bija jābūt līķim, vai ne? Policija taču atrada līķi, un jūs to visu redzējāt.”

“Čeis, runāsim par kaut ko citu, labi?"

Līdz šim Čeiss par meitenēm neko daudz neinteresējās un par Eiprilu vēl jo mazāk. Un viņa noteikti nebija izrādījusi interesi par Čeisu. Izņemot Teo, Eiprila par zēniem vispār nelikās ne zinis.

Izsludināja minūtes pārtraukumu, un laukumā iznāca karsējmeitenes. Viņas lēkāja un locījās, un mētāja rokas un kājas. Teo un Čeiss apklusa un vērīgi skatījās. Diviem pusaudžiem īsais karsējmeiteņu priekšnesums likās ļoti intriģējošs.

Pārtraukums beidzās, komandas atgriezās laukumā, un spēle atsākās. Būnas kundze pagriezās pret zēniem un cieši viņus nopētīja. Tūlīt arī Viplas kundze darīja to pašu.

“Kāpēc viņas visu laiku uz mums skatās?” Teo nomurmināja.

“Tāpēc, ka viņas par mums raizējas. Tādēļ jau mēs esam šeit. Viņas domā, ka pašlaik mēs esam viegli ievainojami, jo kaut kāds draņķis izbēdzis no cietuma, nogrābis mūsu klasesbiedreni un iemetis upē. Mana mamma teica, ka tagad visi vecāki cenšas izturēties gādīgi pret saviem bērniem.”

Stratenas centra uzbrucējs, gandrīz sešas pēdas garš, ietrieca bumbu grozā, un skatītāji sāka aurot. Teo centās nedomāt par Eiprilu un koncentrēties uz spēli, un Čeiss darīja tāpat. Pēc puslaika beigām zēni aizgāja nopirkt popkornu. Teo piezvanīja Vudijam, lai uzzinātu jaunumus. Vudijs kopā ar brāli noklausījās policijas radiosakarus un

sērfoja internetā, bet līdz šim policija neko jaunu nebija ziņojusi. Ne vārda par līķa identificēšanas rezultātiem. It nekā. Pilnīgs klusums.

Sarīto bija itāliešu picērija tieši blakus studentu pilsētiņai. Teo šī vieta patika, jo te vienmēr pulcējās daudz studentu, kas vēroja spēles lielajos TV ekrānos. Būnu un Viplu ģimenes sameklēja galdiņu un pasūtīja divas “pasaulslavenās Santo sicīliešu picas”. Šoreiz Teo nebija spēka prātot, vai pica tiešām bija tik slavena. Šaubas viņam bija, tāpat kā par Ģertrūdes pekanriekstu vafeļu vai Dūdlija kunga piparmētru īrisu pasaules slavu. Kā gan tik mazā pilsētiņā kā Stratenburga veseli trīs ēdieni būtu varējuši iekarot visas pasaules atzinību?

Teo vairs par to nedomāja.

Stratenas koledža bija zaudējusi spēles pēdējā minūtē, un Būna kungs uzskatīja, ka pie vainas ir treneris, kurš slikti izmantojis pārtraukumus un nav spējis mobilizēt savu komandu. Vipla kungs par to nebija tik pārliecināts, un sākās dzīva diskusija. Abām juristēm Būnas kundzei un Viplas kundzei runas par basketbolu jau bija apnikušas, un viņas sāka pārspriest iecerēto tiesas nama galvenās zāles renovāciju. Teo interesēja abas sarunas, un viņš centās tajās ieklausīties. Čeiss savā mobilajā telefonā spēlēja spēles. Vairāki studenti zāles tālākajā stūrī sāka dziedāt. Pie bāra sēdošie dzīvoja līdzi televīzijā redzamajam.

Izskatījās, ka visi ir apmierināti un Eiprila nevienu vairs neinteresē.

Teo gribēja tikt mājās.

11.    nodaļa

Piektdienas rītā pēc saraustītos sapņos, murgos, iztēles ainās pavadītas nakts, vien lāgiem uz īsu brīdi iesnaužoties starp ilgiem bezmiega posmiem, Teo izvēlās no gultas pusseptiņos. Sēžot uz gultas malas un prātojot, kādus gan šausmīgus jaunumus šī diena varētu nest, viņš nekļūdīgi saoda no virtuves nākam ceptu desiņu smaržu. Pankūkas un desiņas māte no rīta cepa tajās retajās reizēs, kad, viņasprāt, dēlam un dažreiz arī vīram pienācās kāds uzmundrinājums un spēka avots. Taču Teo negribējās ēst. Ēstgribas nebija nemaz, un viņš šaubījās, vai tuvākajā laikā tā vispār atgriezīsies. No gultapakšas galvu pabāza suns un pablenza uz Teo. Abi izskatījās noguruši un miegaini.

“Piedod, Tiesnesi, ka traucēju tev gulēt,” Teo ierunājās.

Tiesnesis šo atvainošanos pieņēma.

“Bet tu taču visu dienu varēsi izgulēties, cik tik uziet.”

Likās, ka suns tam piekrīt.

Teo iedomājās, ka vajadzētu atvērt klēpjdatoru un izlasīt vietējās ziņas, bet patiesībā viņam to nemaz negribējās. Tad zēns jau gribēja paķert tālvadības pulti un ieslēgt televizoru. Bet šī bija tikpat slikta ideja. Tāpēc viņš pamatīgi nodušojās, saģērbās, sakārtoja mugursomu un jau bija gatavs doties lejā uz virtuvi, kad iezvanījās viņa mobilais telefons. Zvanīja tēvocis Aiks.

“Hallo,” atsaucās Teo, brīnīdamies, ka Aiks tik agrā rīta stundā ir jau nomodā. Aiks nebija nekāds agrais putniņš.

“Teo, te Aiks. Labrīt.”

“Labrīt, Aik.” Lai gan tēvocim bija jau ap sešdesmit, viņš pieprasīja, lai Teo viņu uzrunā vienkārši vārdā. Bez jebkādiem onkuļiem vai tēvočiem. Aiks nebija no tiem parastākajiem cilvēkiem.

“Cikos tu iesi uz skolu?”

“Pēc kādas pusstundas.”

“Vai tev būs laiks ieskriet pie manis un drusku papļāpāt? Uzzināju kādu interesantu jaunumu, par ko citi vēl nezina.”

Saskaņā ar ģimenes rituālu Teo katru pirmdienas pēcpusdienu nācās apciemot tēvoci viņa birojā. Šie apciemojumi ilga kādu pusstundu un ne vienmēr bija patīkami. Aikam patika tincināt Teo gan par atzīmēm, gan mācībām, gan par nākotnes nodomiem un tā tālāk, kas bija diezgan kaitinoši. Aiks nekad nekavējās ar pamācībām. Viņa paša bērni jau bija pieauguši un dzīvoja tālu projām, un Teo bija viņa vienīgais brāļadēls. Teo nekādi nespēja iedomāties, kāpēc tēvocis viņu grib redzēt tagad tik agri no rīta, turklāt piektdienā.

“Katrā ziņā,” Teo atbildēja.

“Nekavējies un nevienam neko nesaki.”

“Sarunāts, Aik.” Zēns aizvēra mobilo un nodomāja cik dīvaini. Bet tagad nebija laika par to daudz gudrot. Turklāt Teo prātu tagad aizņēma daudz kas cits. Suns, saodis desiņu smaržu, protams, jau skrāpējās pie durvīm.

Piecas dienas nedēļā Vudss Būns brokastoja vienā un tajā pašā pilsētas centra kafejnīcā, pie viena un tā paša

galdiņa, kopā ar vienu un to pašu draugu pulciņu un vienā un tajā pašā laikā tieši septiņos no rīta. Tāpēc Teo tēvu no rītiem redzēja reti. Mamma, joprojām ģērbusies rītakleitā, nobučoja dēlu uz vaiga, un abi aprunājās, kā naktī gulējuši. Marsella, ja vien viņai tajā laikā nebija jābūt tiesā, katru piektdienas rītu veltīja pienācīgai sevis sakopšanai. Mati, roku un kāju nagi. Kā jau profesionālei viņai bija svarīgi nevainojami izskatīties. Vīrs gan to neuzskatīja par tik svarīgu.

“Par Eiprilu nav nekādu jaunumu,” Būnas kundze sacīja. Mazais televizors līdzās mikroviļņu krāsnij bija izslēgts.

“Ko tas varētu nozīmēt?” Teo apsēzdamies apjautājās.

Suns stāvēja pie plīts pēc iespējas tuvāk desiņām.

“Tas neko nenozīmē, vismaz pagaidām,” mamma atbildēja, nolikdama dēlam priekšā šķīvi. Kaudzīte mazu, apaļu pankūciņu un trīs desas līkumiņi. Tad viņa ielēja glāzē pienu.

“Paldies, mamm. Tas tik ir ko vērts! Un kā ar Tiesnesi?”

“Protams,” viņa atbildēja un nolika šķīvīti arī sunim. Arī tam tika pankūkas un desiņas.

“Ķeries tik klāt.” Mamma apsēdās un paskatījās uz lielo porciju dēla priekšā. Pati viņa tikai malkoja kafiju. Teo neatlika nekas cits kā ēst tā, it kā būtu pie bada. Pēc pāris kumosiem viņš noteica: “Garšīgi gan.”

“Tā jau es domāju, ka šodien tev derētu paēst dūšīgāk.”

“Paldies.”

Brīdi klusējot vērojusi dēlu, viņa vaicāja: “Teo, kā tu jūties? Tas ir es zinu, ka tas, kas notiek, ir briesmīgi, bet kā tu tiec ar to galā?”

Vieglāk bija ēst nekā runāt. Un Teo jau arī nebija atbildes. Kā gan lai apraksta izjūtas, kad tava draudzene ir nolaupīta un iemesta upē? Kā lai izsaka savas skumjas par to, ka draudzeni ir atstājusi novārtā pašas dīvainā ģimene, kurā abi vecāki ir vienlīdz dulli un meitenei nav bijusi dota ne mazākā iespēja dzīvot normāli?

Teo turpināja košļāt ēdienu. Kad nu beidzot tomēr kaut kas bija jāsaka, viņš nomurmināja: “Viss kārtībā, mamm.” Tā nebija taisnība, taču tas bija viss, ko viņš spēja izteikt.

“Vai negribi par to parunāties?”

Tik pareizs jautājums. Teo papurināja galvu un atteica: “Negribu vis. No tā būs tikai vēl ļaunāk.”

Mamma pasmaidīdama noteica: “Labi. Es tevi saprotu.”

Pēc piecpadsmit minūtēm Teo uzlēca uz velosipēda, atvadījās no suņa, pabužinādams tam galvu, un tad pa piebraucamo ceļu izbrauca uz Melarda gatvi.

Sen pirms Teo piedzimšanas Aiks Būns bija strādājis par juristu. Kopā ar Teo vecākiem viņš bija nodibinājis firmu. Visi trīs juristi strādāja kopā, un firma uzplauka, bet tad Aiks kaut ko bija izdarījis aplam. Kaut ko pavisam sliktu. Taču par Aika nodarījumu nekad netika runāts Teo klātbūtnē. Būdams zinātkārs pēc dabas, turklāt vēl divu juristu bērns, Teo jau vairākus gadus bija mēģinājis izdibināt Aika noslēpumaino krišanu nežēlastībā, taču neko daudz uzzināt neizdevās. Tēvs jebkādu taujāšanu parasti noraidīja ar strupu atbildi: “Par to mēs parunāsim, kad paaugsies.” Māte savukārt mēdza teikt: “Kādudien tētis tev visu paskaidros.”

Teo zināja tikai galvenos punktus: 1) Aiks savulaik bijis spējīgs un veiksmīgs jurists nodokļu lietās; 2) dažus gadus viņš pavadījis cietumā; 3) viņam atņemta licence, un viņš vairs nevar strādāt par juristu; 4) kamēr viņš bija cietumā, sieva no viņa izšķīrās un kopā ar visiem trim bērniem pameta Stratenburgu; 5) bērni Teo brālēni un māsīca bija daudz vecāki par viņu, un viņš tos nekad nav redzējis; 6) attiecības starp Aiku un Teo vecākiem diez cik labas vis nebija.

Iztiku Aiks pelnīja, nodarbodamies ar nodokļu aprēķiniem mazām biznesa firmām un privātpersonām. Viņš dzīvoja viens pats mazā dzīvoklītī. Sevi viņš uzskatīja par neiederīgu sistēmā, pat par esošās sabiedriskās iekārtas pretinieku. Viņš ģērbās vecumam nepiemērotā apģērbā, garos, iesirmos matus nēsāja, saņemtus zirgastē, kājās viņam mūždien, pat aukstā laikā, bija sandales, un viņa birojā lēts stereoatskaņotājs vienmēr spēlēja Grateful Dead vai Boba Dilana mūziku. Aika darbavieta atradās virs kādas grieķu kafejnīcas brīnumjaukā, noplukušā telpā ar neskartu grāmatu rindām plauktos.

Teo uzskrēja pa kāpnēm, vēra durvis vaļā vienlaikus ar klauvējienu un iegāja Aika birojā kā savās mājās. Aiks sēdēja pie rakstāmgalda, kas bija vēl nekārtīgāks par viņa brāļa Vudsa galdu, un no lielas papīra glāzes dzēra kafiju, “’brīt, Teo,” viņš nevērīgi uzsauca.

“Sveiks, Aik.” Teo iegāzās ļodzīgā koka krēslā pie rakstāmgalda. “Kas atgadījies?”

Aiks atbalstījās uz elkoņiem un paliecās uz priekšu. Acis viņam bija apsarkušas un pietūkušas. Gadu gaitā Teo bija šad tad dzirdējis nevalodas par Aika iedzeršanas

kāri, un viņš sprieda, ka tieši tas ir iemesls tēvoča vēlajiem un gausajiem rītiem.

“Tu droši vien esi nobēdājies par savu draudzeni, to Finmoru meiteni, vai ne?”Aiks sacīja.

Teo pamāja.

“Tad beidz bēdāties. Tā nav viņa. Izskatās, ka līķis, ko izcēla no upes, ir vīrietis, nevis meitene. Pilnīgi droši viņi vēl nav. DNS analīzes rezultāti būs kuru katru dienu, bet tas cilvēks ir, pareizāk sakot bija, piecas pēdas un sešas collas garš. Tavai draudzenei ir apmēram piecas pēdas un viena colla, vai tā?”

“Laikam gan.”

“Līķa stāvoklis liecina, ka ūdenī tas bijis krietni ilgāk nekā tikai pāris dienu. Tavu draudzeni nolaupīja naktī no otrdienas uz trešdienu. Ja nolaupītājs viņu tad būtu iemetis ūdenī, ķermenis nevarētu būt tādā stāvoklī kā šis pa daļai sairis. Šis ūdenī bijis vismaz kādu nedēļu.”

Teo mēģināja dzirdēto aptvert. Pārsteigums un milzīgs atvieglojums un zēns nevarēja apspiest smaidu. Aikam turpinot runāt, Teo juta, kā atlaižas krūtis un vēderu žņaudzošais mezgls.

“Šorīt deviņos policija gatavojas nākt klajā ar paziņojumu. Es tā iedomājos, ka tu varbūt gribēsi jaunumus uzzināt mazliet agrāk.”

“Paldies, Aik.”

“Bet policija neparko neatzīs acīmredzamo to, ka viņi izniekojuši veselas divas dienas, uzturēdami teoriju, ka Džeks Līpers ir tas, kurš meiteni nolaupījis, nogalinājis un iemetis upē. Līpers ir viens sasodīts melis, un policija atļāvās vajāt nepareizo vīru. Taču viņi to publiski neatzīs.”

“Kas tev to visu pastāstīja?” Teo pavaicāja, bet uzreiz saprata, ka jautājums ir nevietā, jo uz to netiks atbildēts.

Aiks pasmaidīja, saberzēja apsarkušās acis, iedzēra malku kafijas un sacīja: “Man ir draugi, Teo, un ne jau tie, kas man bija pirms gadiem. Mani tagadējie draugi ir no visdažādākajām pilsētas vietām. Viņi neuzturas lielos namos un skaistās mājās. Viņi ir tuvāk ielai.”

Teo zināja, ka Aiks ir aizrautīgs pokera spēlmanis, un starp viņa čomiem bija dažs pensionēts advokāts vai policists. Turklāt Aikam patika radīt iespaidu, ka viņam ir plašs mazliet apšaubāmas reputācijas paziņu loks, kas daudz ko ievēro, paši palikdami ēnā, un uzklausa, ko Jaudis runā ielās. Laikam jau sava taisnība tur bija. Pagājušajā gadā viens no viņa klientiem tika tiesāts par narkotiku tirgošanu mazā apjomā. Aika vārds nonāca avīzē, kad viņu kā šī vīra grāmatvedi izsauca par liecinieku.

“Teo, es daudz ko dzirdu,” Aiks piebilda.

“Un kas tad ir tas čalis, ko izvilka no upes?”

Vēl viens kafijas malks. “Varbūt mēs to nekad neuzzināsim. Policija ir interesējusies par pēdējā mēneša laikā pazudušiem cilvēkiem divsimt jūdzes pa upi uz augšu, un nekas nav atrasts. Vai esi dzirdējis par Beitsa lietu?” “Nē.”

“Pirms kādiem četrdesmit gadiem.”

“Aik, man ir trīspadsmit gadu.”

“Pareizi. Lai nu kā, bet tas notika Rūsburgā. Kādu nakti vīrs, vārdā Beitss, notēloja savu bojāeju. Kaut kā sadabūjis vienu nezināmu cilvēku, iegāzis tā, lai šis zaudētu samaņu, iebīdījis viņu savā mašīnā, foršā kadilakā, tad

mašīnu iebraucis grāvī un aizdedzinājis. Ierodas policija un ugunsdzēsēji, bet mašīna deg pilnās liesmās. Pēc tam atrod kaudzīti pārogļojušos kaulu un pelnu un nospriež, ka tas ir Beitsa kungs. Notiek bēres, sadegušo aprok viss, kā pieklājas. Beitsa kundze dabū vīra dzīvības apdrošināšanas naudu. Par Beitsu aizmirst, bet pēc trim gadiem viņu arestē Montanā pie kāda bāra. Viņu atgādā šurp un ceļ priekšā apsūdzību. Viņš atzīst sevi par vainīgu. Lielais jautājums kas ir tas čalis, kurš izcepās viņa mašīnā? Beitss apgalvo, ka nezinot. Nekad neesot zinājis, kā šo sauc, vienkārši vienuvakar paņēmis savā mašīnā stopētāju. Un jau pēc trim stundām puisis bija pārvērsts pelnos. Vienkārši bija iekāpis nepareizajā mašīnā. Beitss dabūja mūža ieslodzījumu.”

“Un kāds tam sakars ar tagad notikušo, Aik?”

“Sakars ir tāds, ka arī šoreiz varam neuzzināt, kas ir tas cilvēks, kuru izcēla no upes. Ir vesels ļaužu slānis, Teo, klaidoņi, sabiedrības padibenes, bezpajumtnieki -, kas dzīvo it kā citā pasaulē. Neviens taču nezina ne viņu vārdus, ne personības. Viņi klīst no vienas pilsētas uz citu, bez biļetes kādu gabalu nobraucot vilcienos, nostopējot kādu auto, nakšņodami patiltēs vai mežā. Viņi dzīvo skarbā un varmācīgā pasaulē, un mēs viņus tikpat kā neredzam, jo viņi negrib tikt pamanīti. Man tā vien gribas domāt, ka to līķi, ko policija tagad pēta, nemūžam neidentificēs. Bet ne jau tas ir galvenais. Galvenais ir tas, ka tā nav tava draudzene.”

“Paldies, Aik. Ko citu es tev varu pateikt?”

“Tā jau es domāju, ka tev vajag kādu labu ziņu.”

“Tā ir ļoti laba ziņa, Aik. Es jau biju beigts no bailēm.”

“Vai viņa ir tava sirdsdraudzene?”

“Nē, vienkārši labs draugs. Viņas ģimene ir pilnīgi dulla, un es laikam esmu viens no nedaudzajiem, kam viņa vispār uzticas.”

“Viņai ir paveicies, ka dabūjusi tādu draugu kā tu.” “Laikam gan. Paldies.”

Aiks atgāzās krēslā un sacēla kājas uz galda. Jau atkal sandales un koši sarkanas zeķes. Viņš iestrēba kafiju un uzsmaidīja zēnam. “Cik daudz tu zini par viņas tēvu?” Teo īsti nezināja, ko teikt. “Esmu redzējis viņu tikai vienreiz viņu mājās. Pirms pāris gadiem māte bija Eiprilai sarīkojusi dzimšanas dienas ballīti. Tā bija pilnīga katastrofa, jo vairums uzaicināto bērnu neieradās. Viņu vecākiem negribējās laist bērnus pie Finmoriem. Bet es tur biju, vēl trīs bērni, un turpat apkārt grozījās arī Eiprilas tēvs. Viņam bija gari mati un bārda, un izskatījās, ka viņam nepatīk bērnu klātbūtne. Eiprila gadu gaitā man ir daudz stāstījusi. Tevs pazūdot uz ilgākiem laikposmiem un tad atkal uzrodoties, un viņai labāk patīkot, kad tēva nav mājās. Viņš spēlējot ģitāru un rakstot dziesmas draņķīgas dziesmas, kā Eiprila saka. Bet viņš joprojām sapņojot, ka mūzikā kaut ko vēl sasniegs.”

“Es to vīru zinu,” Aiks ieteicās. “Pareizāk sakot es zinu par viņu.”

“Kā tad tā?” Teo iesaucās, patiesībā nemaz nebrīnīdamies, ka Aiks pazīst vēl kādu svešu cilvēku.

“Man ir viens čoms, kas ar viņu šad tad kopā uzspēlē. Un tas saka, ka šis esot gatavais slaists un dīkdienis. Daudz laika pavadot kopā ar tādiem pašiem pusmūža lūzeriem savā štruntīgajā grupā. Viņi ceļojot apkārt,

spēlēdami bāros un studentu biedrību ballītēs. Un man jau liekas, ka neiztiek arī bez narkotikām.”

“Tā jau laikam ir, kā tu saki. Eiprila stāstīja, ka vienreiz viņš bijis prom no mājām veselu mēnesi. Viņš ar Finmoras kundzi plēšoties vienā laidā. Dzīvot tādā ģimenē ir tīrā nelaime.”

Aiks lēnām pieslējās kājās un aizgāja pie grāmatplauktā novietotā stereoatskaņotāja. Viņš nospieda pogu, un klusi ieskanējās folkmūzika. Regulēdams skaļumu, Aiks ierunājās: “Vispār es teiktu, ka policijai vajadzētu tuvāk papētīt, kas īsti ir ar to tēvu. Varbūt viņš pievācis meiteni un aizvedis sev līdzi.”

“Es gan nedomāju, ka Eiprila būtu ar mieru doties viņam līdzi. Ne viņai tēvs patīk, ne viņa tam uzticas.” “Kāpēc viņa nav mēģinājusi ar tevi sazināties? Vai tad viņai nav mobilā vai klēpjdatora? Vai tad jūs, bērni, pastāvīgi nesazināties onlainā?”

“Policija klēpjdatoru bija atradusi Eiprilas istabā, bet mobilo telefonu vecāki viņai neļauj iegādāties. Vienreiz Eiprila man teica, ka tēvs mobilos nevarot ciest un viņam pašam telefona nemaz neesot. Tēvam nepatīkot, ka ceļojumu laikā viņu kāds varētu sazvanīt. Esmu pārliecināts -ja vien varētu, Eiprila ar mani sazinātos. Varbūt nolaupītājs tur viņu pa gabalu no telefoniem.”

Aiks atkal apsēdās un skatījās uz piezīmju grāmatiņu uz sava galda. Teo bija jātiek laikā uz skolu, līdz kurai bija desmit minūtes ar velosipēdu, ja brauktu pa taisno.

“Paskatīšos, ko varu noskaidrot par viņas tēvu,” Aiks teica. “Pēc skolas piezvani man.”

“Paldies, Aik. Bet tās labās ziņas par Eiprilu tās laikam vēl ir turamas noslēpumā, vai ne?”

“Kāpēc lai tas būtu noslēpums? Pēc stundas taču policija sniegs paziņojumu. Es pat teiktu, ka viņiem vajadzēja cilvēkus informēt jau vakar vakarā. Bet nē policijai patīk sarīkot preses konferenci un visu pataisīt par lielu izrādi. Manis pēc vari šos jaunumus stāstīt, kam vien gribi. Sabiedrībai taču ir tiesības zināt.”

“Kolosāli. Pa ceļam uz skolu piezvanīšu mammai.”

12.   nodaļa

>

Jau pēc piecpadsmit minūtēm skolotājs Maunta kungs apklusināja savas klases zēnus un lika tiem sēsties solos, ko šoreiz izdevās panākt daudz vieglāk nekā parasti. Zēni jau atkal bija nospiestā garastāvokli, jo bija dzirdēts daudz visdažādāko baumu. Maunta kungs uzlūkoja viņus un nopietnā balsī sacīja: “Vīri, Teo ir ieguvis jaunas ziņas par Eiprilas pazušanu.”

Teo lēni piecēlās un izgāja klases priekšā. Viens no viņa visvairāk apbrīnotajiem tiesu prokuroriem bija Džese Mīlbenks. Kad prāvā piedalījās Mīlbenka kungs, Teo, ja vien tas bija iespējams, allaž centās būt tiesas zālē. Iepriekšējā vasarā notika ilga tiesas prāva, kurā Mīlbenka kungs apsūdzēja dzelzceļa kompāniju saistībā ar kādas jaunas sievietes traģisko bojāeju, un Teo bija prāvu skatījies deviņas dienas no vietas. Tas bija kaut kas apbrīnas vērts. Teo visvairāk patika, kā Mīlbenka kungs tiesas zālē izturējās. Viņš kustējās viegli, bet ar apdomu, nekad steidzīgi, bet ari nevilkdams laiku. Iekams iesāka runāt, viņš vispirms uzlūkoja vai nu liecinieku, vai tiesnesi, vai zvērinātos un izturēja zīmīgu pauzi. Bet tad, kad prokurors runāja, viņa balss tonis bija draudzīgs, it kā tā būtu vienkārša saruna bez iepriekšējas gatavošanās, taču neviens vārds, frāze vai zilbe nebija bez savas nozīmes. Džesē Mīlbenkā ieklausījās visi, un pavisam reti gadījās, kad viņš prāvu

būtu zaudējis. Šad un tad Teo, būdams viens savā guļamistabā vai firmas birojā (aiz slēgtām durvīm), izmēģināja, kā būtu uzrunāt zvērinātos kādā izdomātā dramatiskā prāvā, un allaž viņš tad atdarināja Mīlbenka kungu.

Tagad Teo nostājās klases priekšā, mirklīti ieturēja pauzi, lai visi pagūtu pievērst uzmanību viņam, un sacīja: “Kā jau mēs visi zinām, vakar policija upē atrada līķi. Par to raidīja ziņās, un tika izteikts minējums, ka tas varētu būt Eiprilas Finmoras līķis.” (Vēl viena pauze, kuras laikā Teo ieskatījās satrauktajās zēnu acīs.) “Tomēr man zināms ticams avots ir apstiprinājis, ka tas nav Eiprilas ķermenis. Atrastais ir kāda piecas pēdas un sešas collas gara vīrieša līķis, kas ūdenī nogulējis jau ilgu laiku. Ķermenis ir ar būtiskiem bojājumiem.”

Visās sejās smaidi. Atskanēja pat daži roku plaukšķi. Teo pazina vai katru pilsētas advokātu, prokuroru, tiesnesi, tiesas ierēdni un gandrīz visus policistus, tāpēc klasesbiedru un draugu acīs Teo teiktajam vienmēr bija liels svars, vismaz tādos jautājumos kā šis. Ja runa bija par ķīmiju, mūziku, filmām vai pilsoņu karu, viņš nekāds eksperts nebija un ari necentās būt. Toties, kad bija jārunā par likumiem, tiesām un krimināllietām, Teo bija īstais vīrs.

Viņš turpināja: “Šorīt deviņos policija sniegs paziņojumu presei. Protams, tās ir labas ziņas, tomēr Eiprila joprojām nav atrasta, un policijai nav daudz citu meklēšanas pavedienu.”

“Un kas ir ar Džeku Līperu?” pavaicāja Arons.

“Viņš vēl arvien ir aizdomās turamais, taču viņš ar izmeklēšanu nesadarbojas.”

Pēkšņi visi zēni kļuva runīgi. Viņi apbēra Teo ar jautājumiem, uz kuriem viņš nemaz nevarēja atbildēt, un tāpēc pusaudži sarunājās savā starpā. Kad atskanēja zvans, skolnieki grasījās doties prom uz nākamo stundu, bet Maunta kungs steidzās uz direktores kabinetu, lai pavēstītu jaunās ziņas. Kā meža ugunsgrēks tās izplatījās pa kabinetiem un skolotāju atpūtas telpu un no turienes pārsviedās uz gaiteņiem un klasēm, pat uz tualetēm un kafetēriju.

īsi pirms deviņiem skolas iekšējā radio atskanēja direktores Gladvelas paziņojums. Visiem astoto klašu skolēniem nekavējoties jāpulcējas zālē uz iepriekš neplānotu sanāksmi. Tieši to pašu viņi bija darījuši iepriekšējā dienā, kad Gladvelas kundze bija centusies klīdināt viņu bailes un bažas.

Kad skolēni sāka piepildīt zāli, divi skolas darbinieki tajā ieripināja lielu televizoru. Gladvelas kundze mudināja visus apsēsties un, kad tas tika izdarīts, ierunājās: “Lūdzu, uzmanību!” Viņai bija kaitinošs paradums gari vilkt vārdu lūdzu, un viņas izpildījumā tas skanēja kā lūūūūūdzu. Šo vārdu skolēni, īpaši jau zēni, mēdza atdarināt gan ēdamzālē, gan spēļu laukumā. Viņai aiz muguras iegaismojās televizora ekrāns, kur ar noklusinātu skaņu tika rādīts rīta sarunu šovs. Direktore turpināja: “Deviņos policija nāks klajā ar svarīgu paziņojumu Eiprilas Finmoras lietā, un domāju, ka mums būtu patīkami to redzēt un kopā izbaudīt šo mirkli. Lūūūūūdzu, bez jautājumiem.”

Viņa ieskatījās savā pulkstenī un tad televizora ekrānā. “Uzliksim 28. kanālu,” viņa sacīja darbiniekiem.

Stratenburgā darbojās četras televīzijas raidstacijas, un 28. kanāls tika uzskatīts par uzticamāko, jo tas pieļāva mazāk kļūdu nekā citi. Teo reiz bija skatījies tiesas prāvu, kurā kāds ārsts apsūdzēja 28. kanālu, ka tā reportieris par šo ārstu stāstījis īstenībai neatbilstošas lietas. Zvērinātie, tāpat kā Teo, noticēja ārstam, un viņam tika piešķirta liela kompensācija.

Ari 28. kanāls rādīja sarunu šovu, nevis sāka stundu ar ziņu raidījumu. Sarunu šovā tika klāstītas elpu aizraujošas detaļas par kādas slavenības šķiršanās procesu. Paldies Dievam, skaņa joprojām palika neieslēgta.

Zālē pie sienas bija pulkstenis, un, kad minūšu rādītājs bija pavirzījies jau piecas minūtes pāri deviņiem, Teo kļuva nemierīgs. Daži skolēni jau sāka sačukstēties. Slavenību šķiršanos tagad nomainīja sižets par līgavas sapošanu ceremonijai. Tur visai neizskatīgu un tuklu līgavu apstrādāja visdažādāko veidu profesionāļi. Kustību konsultants centās panākt vajadzīgo, kliegdams uz viņu. Kāds vīrietis ar krāsotiem nagiem piekārtoja viņas frizūru. Kāds pavisam dīvains īpatnis klāja viņai uz sejas grimu. Tā tas turpinājās bez jēgas, bet līgavas izskats uz labo pusi nemainījās. Ap deviņiem piecpadsmit līgava beidzot bija gatava kāzām. Nu viņa izskatījās pavisam sveša, un pat bez skaņas bija skaidrs, ka līgavainis dotu priekšroku tai sievietes versijai, kuru viņš bija bildinājis.

Taču Teo nu jau bija tā satraucies, ka ekrānā redzamais viņu neinteresēja. Maunta kungs pieliecās viņam pie auss un čukstēja: “Teo, vai esi drošs, ka policija sniegs paziņojumu?”

Teo pārliecinoši pamāja ar galvu un atbildēja: “Jā, ser.”

Taču patiesībā zēnā visa pārliecība bija pagaisusi. Teo šaustīja sevi par to, ka bijis tāds pļāpa un viszinis. Viņš sodījās arī uz Aiku. Viņam tā vien gribējās slepus izvilkt no kabatas mobilo un nosūtīt Aikam īsziņu, lai uzzinātu, kas īsti notiek. Ko tā policija galu galā dara? Taču skolā pastāvēja stingri noteikumi par mobilo telefonu izmantošanu. Skolas teritorijā telefonus varēja nēsāt tikai septīto un astoto klašu skolēni un zvanīt, sūtīt un saņemt īsziņas un e-pastus drīkstēja vienīgi starpbrīžos un pusdienu pārtraukumā. Ja kāds tika pieķerts izmantojam telefonu citā laikā, no mobilā varēja atvadīties. Apmēram pusei astotklasnieku mobilie telefoni bija, turpretī daudzi vecāki uzskatīja, ka skolā viņu bērniem tie nav nepieciešami.

“Ei, Teo, kas notiek?” pilnā balsī uzsauca Arons Hellebegs, kurš sēdēja trīs rindas aiz Teo.

Kad nu tuklā līgava bija salaulāta, bija pienācis laiks rīta ziņām. Plūdos Indijā tūkstošiem bojāgājušo, Londonā uznākusi negaidīta sniegavētra. Pēc tam sekoja ekskluzīva intervija ar kādu supermodeli.

Teo manīja, ka visu skolēnu un skolotāju acis ir pievērstas viņam. Viņš bija tā satraucies, ka sāka straujāk elpot. Bet tad viņam galvā iešāvās pavisam briesmīga doma-ja nu Aiks bija maldījies? Ja nu viņš pieņēmis par patiesu kādu kļūdainu informāciju un policijai nekādas skaidrības par līķi vēl nav?

Vai Teo tad neizskatīsies pēc idiota? Izskatīsies gan, tomēr tas nebūs itin nekas pret to, ja policija patiesi no ūdens būs izcēlusi Eiprilas līķi.

Viņš pielēca kājās un devās pie Maunta kunga, kurš stāvēja kopā ar diviem citiem skolotājiem. “Man ienāca prātā,” viņš iesāka ar pārliecības pilnu sejas izteiksmi, “vai jums nevajadzētu piezvanīt uz policijas nodaļu un noskaidrot, kas notiek?”

“Kam man jāzvana?” Maunta kungs pavaicāja.

“Es iedošu jums numuru,” Teo piedāvāja.

Tuvojās Gladvelas kundze, bargi uzlūkodama Teo. “Vai labāk tu pats nevarētu piezvanīt?” Maunta kungs jautāja, un tas bija tieši tas, ko Teo gribēja dzirdēt. Viņš paskatījās uz Gladvelas kundzi un ļoti pieklājīgi palūdza: “Vai drīkstu iziet gaitenī un piezvanīt policijas nodaļai?” Gladvelas kundzi šī situācija darīja nervozu, un viņa piekrita: “Jā, labi, tikai pasteidzies.”

Teo izmetās no zāles. Gaitenī viņš izrāva no kabatas telefonu un uzspieda Aika numuru. Nekādas atbildes. Tad viņš zvanīja uz policijas nodaļu, bet līnija bija aizņemta. Pēc tam Teo piezvanīja uz biroju Elzai un apvaicājās, vai nav kādi jaunumi. Viņa neko nebija dzirdējusi. Viņš atkal mēģināja zvanīt Aikam, bet atbildes nebija. Teo centās iedomāties, kam vēl varētu piezvanīt tik šausmīgā brīdī, bet neviens nenāca prātā. Tad viņš paskatījās telefona pulkstenī 9.27.

Teo kā sastindzis skatījās uz lielajām zāles durvīm, aiz kurām kādi 175 viņa skolasbiedri un kāds ducis skolotāju gaidīja, lai dzirdētu labās ziņas par Eiprilu. Ziņas, kuras Teo pats bija atnesis uz skolu un ar tādu plašu žestu pavēstījis. Viņš saprata, ka būs vien jāver šīs durvis vaļā un jāiet uz savu vietu. Viņam ienāca prātā, ka varētu mukt projām, vienkārši sameklēt skolā kādu vietu, kur

uz stundiņu paslēpties. Viņš varētu iestāstīt, ka radušās problēmas ar vēderu vai arī ka viņam uznākusi astmas lēkme. Varētu patverties bibliotēkā vai sporta zālē.

Noklikstēja durvju rokturis, un Teo žigli piegrūda telefonu pie auss, it kā patlaban sarunātos. Iznāca Maunta kungs, jautājoši paskatījās uz Teo un bez skaņas veidoja vārdus: “Viss kārtībā?” Zēns pasmaidīja un māja ar galvu, it kā runātu ar policiju un tie tur darītu tieši to, ko Teo liek. Maunta kungs atgriezās zālē.

Teo varētu 1) aizbēgt un noslēpties, 2) novērst apkaunojumu ar maziem meliem, piemēram, “paziņojuma sniegšanu policija atlikusi uz vēlāku laiku”, vai 3) turēties pie pašreizējā plāna un lūgt Dievu, lai notiek brīnums. Viņam būtu gribējies sviest Aikam ar akmeni, tad Teo sakoda zobus un atvēra durvis. Gladvelas kundze tūlīt metās klāt. “Nu, kas tagad notiek, Teo?” viņa noprasīja, acīm zibot.

“Nu jau kuru katru minūti būs,” viņš atbildēja.

“Ar ko tu runāji?” Maunta kungs uzdeva visai tiešu jautājumu.

“Viņiem esot kaut kādas tehniskas problēmas,” Teo izvairīgi atbildēja. “Vēl tikai pāris minūšu.”

Maunta kungs sarauca pieri, it kā tam būtu grūti noticēt. Teo žigli apsēdās savā vietā un centās būt nemanāms. Viņš skatījās tikai ekrānā, kur kāds suns, turēdams zobos divas gleznotāja otas, šķaidīja krāsu uz balta audekla, kamēr tā saimnieks smējās locīdamies. Nu taču, Teo teica pats sev, vai tiešām nekas mani neglābs? Bija jau 9.35.

“Ei, Teo, vai vēl būs kādi sensacionāli jaunumi?” Arons skaļā balsī noprasīja, un daži bērni iesmējās.

“Mums vismaz nav jāsēž stundā,” Teo atcirta.

Pagāja vēl desmit minūtes. Gleznojošo suni nomainīja kāds ķerts pavārs, kurš no sēnēm būvēja piramīdu, bet, kad tā sagāzās, gandrīz apraudājās. Gladvelas kundze nostājās televizora priekšā, uzmeta nejauku skatienu Teo un sacīja: “Tagad gan jums jāiet atpakaļ uz klasēm.” Tajā brīdī 28. kanāla ekrānā parādījās uzraksts ZIŅU SPECIĀLIZLAIDUMS. Gladvelas kundze veikli aizgāja no ekrāna priekšas, un darbinieks ieslēdza skaņu. Teo izpūta elpu un pateicās Dievam par brīnumu.

Ekrānā bija redzams policijas šefs, un viņam aiz muguras stāvēja rinda uniformās tērpušos policistu. Labajā stūrī stāvēja arī detektīvs Sleiters, ģērbies uzvalkā ar kaklasaiti. Visi izskatījās noguruši. Policijas šefs tekstu lasīja no lapas, un informācija bija tieši tāda, kādu jau pirms divām stundām bija pavēstījis Aiks. Apstiprinājumam viņi gaidot DNS analīžu rezultātus, bet varot ar lielu pārliecību teikt, ka upē atrastais līķis nav Eiprila Finmora. Viņš klāstīja arī detaļas par līķa izmēriem un stāvokli, par to, ka viņi cītīgi strādājot, lai to identificētu. Šefs pūlējās radīt iespaidu, ka tas viņiem drīz varētu izdoties. Saistībā ar Eiprilu policija meklējot vairākos virzienos. Žurnālisti uzdeva daudz jautājumu, un šefs runāja gari un plaši, taču nekas īpašs netika pateikts.

Kad preses konference bija beigusies, skolēni juta atvieglojumu, tomēr nemiers un bažas saglabājās. Policijai taču nebija ne jausmas, kur Eiprila varētu atrasties, ne arī kas viņu nolaupījis. Par galveno aizdomās turamo joprojām tika uzskatīts Džeks Līpers. Vismaz Eiprila nebija mirusi, un, ja arī bija, par to neviens nezināja.

Izejot no zāles un atgriežoties klasē, Teo piekodināja sev nākamreiz būt piesardzīgākam. Tikko viņš bija izsprucis sveikā, nekļūstot par apsmieklu visas skolas acīs.

Pusdienu pārtraukumā Teo, Vudijs, Čeiss, Arons un vēl daži, sviestmaizes ēzdami, sprieda, ka pēc stundām vajadzētu atsākt Eiprilas meklēšanu. Laiks gan izskatījās draudīgs, un pēcpusdienā solīja stipru lietu, kas turpināšoties arī vakarā un naktī. Ar katru aizvadīto dienu arvien mazāk palika cilvēku, kas ticēja, ka Eiprila joprojām varētu atrasties Stratenburgā. Kāpēc tādā gadījumā katru pēcpusdienu būtu jāpārmeklē ielas, ja neviens neticēja, ka viņu izdosies atrast?

Bet Teo bija apņēmies turpināt līst lietus vai nelīst.

13.  nodaļa

Ķīmijas stundas vidū, kad klases logos sitās vējš un lietus un Teo centās ieklausīties skolotāja Tabčeka kunga stāstījumā, zēns satrūkās, saklausot savu vārdu. Tā atkal bija Gladvelas kundzes balss, šoreiz klases skaļrunī. “Tabčeka kungs, vai Teodors Būns ir stundā?” viņa noprasīja, iztrūcinot gan skolniekus, gan skolotāju.

Teo sirds salēcās, un viņš strauji saslējās krēslā. Kur gan citur, ja ne stundā, viņš šobrīd varētu būt?

“Jā, ir,” Tabčeka kungs atbildēja.

“Lūdzu, atsūtiet viņu uz manu kabinetu.”

Lēnā solī ejot pa gaiteni, Teo izmisīgi centās uzminēt, kāda iemesla dēļ viņam tagad jādodas uz direktores kabinetu. Pulkstenis bija jau gandrīz divi piektdienas pēcpusdienā. Darba nedēļa bija jau gandrīz cauri, un cik gan nelaimīga šī nedēļa bija izvērsusies. Vai varētu būt, ka Gladvelas kundze joprojām dusmojas par šorīt aizkavēto preses konferenci? Diez vai. Beigās viss taču bija izvērties gluži labi. Nedēļas gaitā Teo nebija pastrādājis neko īpaši sliktu nebija pārkāpis noteikumus, nevienam nebija nodarījis pāri, veiksmīgi izpildījis gandrīz visus mājasdarbus un tā tālāk. Teo atmeta ar roku nebija vērts tā bažīties. Vēl jo vairāk tāpēc, ka pirms diviem gadiem Gladvelas kundzes vecākā meita bija piedzīvojusi visai

nepatīkamu laulības šķiršanu un viņas advokāte toreiz bija Marsella Būna.

Glorijas jaunkundze, runīgā sekretāre, pašreiz bija aizņemta telefona sarunā un tikai pamāja zēnam, lai iet uz direktores kabinetu. Gladvelas kundze pie durvīm viņu sagaidīja un veda iekšā. “Teo, iepazīsties ar Antonu,” viņa teica, aizvērdama durvis. Antons bija ļoti tumšādains, kaulains puišelis. “Viņš mācās Spensas kundzes sestajā klasē.” Teo paspieda zēna roku un sacīja: “Priecājos iepazīties.” Antons neko neatbildēja. Viņa rokasspiediens bija diezgan ļengans. Teo nodomāja, ka puišelis droši vien nonācis lielās nepatikšanās un ir pārbijies.

“Apsēdies, Teo,” direktore teica, un Teo apsēdās blakus Antonam. “Antons ir no Haiti, šeit ieradies pirms dažiem gadiem un tagad kopā ar radiem dzīvo pilsētas nomalē Bārklijstrītā netālu no grantskarjera.” Izrunājot vārdu grantskarjers, viņa ieskatījās Teo acīs. Tas nu nebija no labākajiem pilsētas rajoniem. Vairums cilvēku, kas tur dzīvoja, bija vai nu trūcīgie, vai imigranti legālie un nelegālie.

“Viņa vecākiem darbs ir ārpus pilsētas, tāpēc Antons dzīvo kopā ar vecvecākiem. Vai šādu dokumentu tu pazīsti?” viņa jautāja, sniegdama Teo papīra lapu. Viņš ātri pārlaida tam acis un noteica: “Ak kungs.”

“Vai par Dzīvnieku tiesu tu kaut ko zini, Teo?” direktore atkal jautāja.

“Jā, zinu. Vairākkārt esmu tur bijis. Arī savu suni es paglābu no Dzīvnieku tiesas.”

“Vai vari man un Antonam paskaidrot, ko šis dokuments nozīmē?”

“Protams. ŠI ir pavēste, ko izdevis Dzīvnieku tiesas tiesnesis Jeks. Te ir teikts, ka dzīvnieku inspekcija Pītu vakar aizturējusi un nogādājusi dzīvnieku patversmē.” “Viņi atnāca pie mums uz mājām un paņēma viņu,” ierunājās Antons. “Mums pateica, ka Pīts tiekot arestēts. Pīts bija ļoti satraucies.”

Teo joprojām pētīja pavēsti. “Te rakstīts, ka Pīts esot Āfrikas pelēkais papagailis. Vecums nezināms.”

“Viņam ir piecdesmit gadu. Mūsu ģimenē viņš dzīvo jau gadu desmitiem.”

Paskatījies uz Antonu, Teo pamanīja, ka acīs tam sanesušās asaras.

“Lieta tiks izskatīta šopēcpusdien pulksten četros Dzīvnieku tiesā. Tiesnesis Jeks uzklausīs abas puses un izlems, ko darīt ar Pītu. Vai tu zini, ko īsti Pīts pastrādājis?” “Esot kādu nobiedējis,” Antons atbildēja. “Vairāk es neko nezinu.”

“Teo, vai tu varētu izpalīdzēt?” Gladvelas kundze palūdza.

“Protams,” Teo mazliet negribīgi atteica. Patiesībā viņam Dzīvnieku tiesā diezgan labi patika, jo tur ikviens, pat trīspadsmit gadus vecs astotās klases puika, varēja pārstāvēt pats sevi un nenācās algot advokātu. Tiesnesis Jeks Dzīvnieku tiesu vadīja visai liberāli. Īstenībā Jeku varētu uzskatīt par neveiksminieku, jo viņš ticis izmests no vairākām juridiskajām firmām, nespēja arī strādāt pilnvērtīgu advokāta darbu un par savu atrašanos pašā zemākajā tiesnešu rangā nebūt nepriecājās. Vairums juristu izvairījās strādāt “Minču tiesā”, kā to dažkārt zobgalīgi sauca, jo uzskatīja to zem sava goda.

“Paldies, Teo.”

“Bet tādā gadījumā man tūlīt jāiet mājās,” Teo sacīja. “Man vajadzīgs laiks, lai sagatavotos.”

“Vari būt brīvs,” direktore atļāva.

Četros pēcpusdienā Teo pa Tiesas nama kāpnēm nokāpa lejā pagrabstāvā un pa gaiteni garām vairākām noliktavu telpām aizgāja līdz koka durvīm ar uzrakstu “Dzīvnieku tiesa. Tiesnesis Serdžo Jeks”. Teo jutās satraukts, bet tas bija drīzāk patīkams satraukums. Kur vēl citur trīspadsmitgadīgs puika lietas izskatīšanā varētu uzstāties kā īsts advokāts? Viņam līdzi bija ādas portfelis viens no Aika vecajiem. Teo atvēra durvis.

Lai ko Pīts bija izdarījis, viņš to bija paveicis pamatīgi. Nekad iepriekš Dzīvnieku tiesā Teo nebija redzējis tik daudz cilvēku. Mazās tiesas zāles kreisajā pusē sēdēja pulciņš pusmūža dāmu, viņas visas bija ģērbušās brūnās, piegulošās jātnieku biksēs un melnos ādas zābakos, kas sniedzās līdz ceļgaliem. Visas izskatījās diezgan dusmīgas. Labajā pusē pēc iespējas tālāk no niknajām dāmām sēdēja Antons kopā ar diviem tumšādainiem paveciem cilvēkiem. Visi trīs izskatījās sabijušies. Teo devās pie viņiem un apsveicinājās. Antons iepazīstināja Teo ar saviem vecvecākiem, kuru vārdus, kas skanēja svešādi, viņš lāgā neuztvēra. Vecais pāris angliski runāja gluži labi, tikai ar stipru akcentu. Antons kaut ko pateica vecmammai. Viņa pārsteigta paskatījās uz Teo un iesaucās: “Tu esi mūsu advokāts?”

Teo neatlika nekas cits kā apstiprināt. “Jā.”

Vecā sieviete sāka raudāt.

Atvērās durvis, un ienāca tiesnesis Jeks. Viņš apsēdās pie garā galda. Kā allaž viņš bija ģērbies novalkātā sporta jakā, džinsos un kovboja zābakos. Kaklasaites nebija. “Minču tiesā” ari melnā mantija nebija vajadzīga. Paņēmis papīra lapu, tiesnesis pārlaida skatienu zālei. Parasti šeit izskatāmie jautājumi nebija necik interesanti visbiežāk runa bija par dzīvnieku inspekcijas savāktajiem suņiem un kaķiem un to atdošanu saimniekiem. Tāpēc šoreiz, kad gadījums bija neparastāks, viņš jutās iepriecināts.

Viņš skaļi noklepojās un iesāka: “Tātad mums šeit ir lieta par papagaili Pītu. Tā īpašnieki ir Renjē kungs un kundze.” Apstiprinājumu gaidot, tiesnesis paskatījās uz haitiešiem. Bet ierunājās Teo: “Jūsu Godība, īpašniekus pārstāvu es.”

“O, sveiks, Teo. Kā tad tev klājas?”

“Paldies, labi, tiesneša kungs.”

“Kādu mēnesi neesmu tevi redzējis.”

“Jā, ser, biju diezgan aizņemts skola un tā tālāk.” “Un kā klājas tavējiem?”

“Labi, pavisam labi.”

Pirmoreiz Dzīvnieku tiesā Teo bija ieradies pirms diviem gadiem, kad viņš lūdza saglabāt dzīvību sunim jauktenim, kas nevienam nepiederēja. Suni viņš aizveda uz savām mājām un nosauca par Tiesnesi.

“Lūdzu, nāciet uz priekšu,” tiesnesis Jeks aicināja, un Teo vadībā visi trīs Renjē cauri zemiem nožogojuma vārtiņiem devās pie galda, kas atradās pa labi no tiesneša galda. Kad viņi bija tur apsēdušies, tiesnesis turpināja: “Sūdzību iesniegušas Keita Spanglere un Džūdija Krosa “SC staļļu” īpašnieces.”

Zālē uzreiz pielēca kājās kāds labi ģērbies jauns vīrietis un paziņoja: “Jūsu Godība, es pārstāvu Spangleres kundzi un Krosas kundzi.”

“Un kas jūs esat?”

“Es esmu Kevins Bleizs no Maklīna firmas, Jūsu Godība.” Jaunais cilvēks, spožu, gluži jaunu portfeli rokā turēdams, cienīgā gaitā piegāja pie tiesneša galda un nolika viņa priekšā vizītkarti. Maklīna firma darbojās jau gadiem ilgi, un tajā strādāja kādi divdesmit advokāti. Par Bleiza kungu Teo nekad nebija dzirdējis. Izskatījās, ka tiesnesis Jeks arī ne. Varēja manīt, vismaz Teo tā šķita, ka jaunā advokāta pārmēru pašapzinīgā izturēšanās netiek uztverta ar patiku.

Bet tad zēna pakrūte sažņaudzās viņa pretinieks taču bija īsts advokāts!

Savas klientes Bleizs gādīgi nosēdināja pie galda zāles kreisajā pusē. Kad visi bija savās vietās, tiesnesis Jeks pajautāja: “Teo, nav taču tā, ka šis papagailis daļēji piederētu tev?”

“Nē, ser.”

“Tad kāpēc tu esi šeit?”

Teo palika sēžam. Dzīvnieku tiesā nebija pieņemts ievērot formalitātes. Advokāti parasti runāja sēdus. Nebija arī liecinieku tribīnes, nebija jāzvēr runāt patiesību, nebija noteikumu, atbilstoši kuriem jāiesniedz pierādījumi, un, protams, nebija arī zvērināto. Tiesnesis Jeks vadīja lietas iztiesāšanu vienpersoniski un spriedumu pieņēma uzreiz tepat zālē. Un, kaut arī viņa darbs nebija nekāds prestižais, bija zināms, ka Jeks ir taisnīgs tiesnesis.

“Nu, ēēē,” Teo diezgan neveiksmīgi iesāka. “Redziet, Jūsu Godība, Antons mācās manā skolā, un viņa ģimene nesen ieradusies no Haiti un īsti neizprot mūsu sistēmu.” “Kurš gan to izprot,” nomurmināja Jeks.

“Un es šeit gribu izpalīdzēt draugam.”

“Saprotu, Teo, bet parasti dzīvnieka saimnieks pats aizstāv savu viedokli vai arī noalgo advokātu. Tu neesi saimnieks, pagaidām arī ne advokāts.”

“Jā, ser.”

Kājās pielēca Kevins Bleizs un spalgi iesaucās: “Jūsu Godība, es iebilstu pret viņa klātbūtni šeit!”

Tiesnesis Jeks ļoti lēnām novērsās no Teo un piekala drūmu skatienu Kevina Bleiza degsmes pārpilnajai sejai. Labu laiku viņš neteica neko. Iestājās pauze, kuras laikā neviens nerunāja un, šķiet, pat neelpoja. Beidzot tiesnesis Jeks noteica: “Apsēdieties.”

Kad Bleizs bija atkal savā vietā, tiesnesis turpināja: “Un tur ari palieciet. Necelieties kājās, ja vien es jums to nelūdzu. Bleiza kungs, vai tad jūs nemanījāt, ka pašlaik es tieši pievērsos Teodora Būna klātbūtnes problēmai? Vai jums tas nav acīmredzams? Man jūsu palīdzība nav vajadzīga. Jūsu iebildums ir bezjēdzīgs. Es to nedz noraidu, nedz pieņemu. Es to vienkārši ignorēju.” Tiesnesis Jeks atkal apklusa un nopētīja sieviešu grupu zālē. “Kas ir šie cilvēki?” viņš pajautāja, rādīdams ar roku. Bleizs, stingri ieķēries krēsla roku balstos, atbildēja: “Šīs dāmas ir liecinieces, Jūsu Godība.”

Šāda atbilde Jekam acīmredzami nepatika. “Skaidrs. Bleiza kungs, pateikšu jums, kā es mēdzu rīkoties. Es dodu priekšroku īsai lietas izskatīšanas gaitai. Man

tiešām nav pacietības uzklausīt lieciniekus, kuri stāsta tieši to pašu, ko jau iepriekšējie liecinieki ir teikuši. Vai saprotat, Bleiza kungs?”

“Jā, ser.”

Paskatījies uz Teo, tiesnesis teica: “Būna kungs, pateicos, ka esat izrādījis interesi par šo lietu.”

“Gatavs pakalpot, tiesnesi.”

Viņa Godība ieskatījās papīrā un sacīja: “Labi. Domāju, ka tagad mums vajadzētu iepazīties ar Pītu.” Viņš pamāja padzīvojušam tiesas ierēdnim, tas uz mirkli izgāja un tad atgriezās kopā ar formā tērpušos tiesas izpildītāju, kurš nesa vienkāršu stiepļu būri. To viņš novietoja uz tiesneša galda stūra. Būrī tupēja Pīts, Āfrikas pelēkais papagailis, četrpadsmit collu garš no knābja līdz astes galam. Pīts, grozīdams galvu, aplūkoja nepazīstamo telpu.

“Tu laikam esi Pīts,” sacīja tiesnesis Jeks.

“Pīts,” skaidrā un spalgā balsī atkārtoja papagailis.

“Ļoti patīkami. Es esmu tiesnesis Jeks.”

“Jeks, Jeks, Jeks,” Pīts norunāja, un gandrīz visi iesmējās, tikai ne dāmas melnajos zābakos. Viņas izskatījās vēl īgnākas, un Pīts viņas nespēja uzjautrināt.

Tiesnesis lēnām izpūta elpu, kā paredzēdams, ka noklausīšanās varētu prasīt vairāk laika, nekā cerēts. “Aiciniet savu pirmo liecinieci,” viņš teica Kevinam Bleizam.

“Jā, Jūsu Godība. Domāju, sāksim ar Keitu Spangleri.” Bleizs pagriezās un uzlūkoja savu klienti. Varēja manīt, ka viņš labprāt būtu piecēlies un pārvietojies pa zāli, tāpēc tagad jutās sasaistīts. Viņš paņēma piezīmju grāmatu un sāka: “Jūs esat “SC staļļu” līdzīpašniece, vai tā?”

“Jā.” Spangleres kundze bija sīka un kalsna sieviete vecumā pāri par četrdesmit gadiem.

“Cik ilgi šie staļļi jums jau pieder?”

“Kāda tam ir nozīme?” tiesnesis Jeks iejaucās. “Lūdzu, paskaidrojiet man, kāda šim faktam saistība ar šeit izskatāmo lietu?”

Bleizs centās skaidrot: “Nu, Jūsu Godība, mums jāpierāda, ka…”

“Dzīvnieku tiesā notiek tā, Bleiza kungs. Spangleres kundze, lūdzu, pastāstiet, kas notika. Aizmirstiet visas tās blēņas, ko advokāts jums sastāstījis, un dariet zināmu, ko Pīts tādu izdarīja, kas jūs tā sadusmoja.” “Pīts,” papagailis teica.

“Jā, mēs to zinām.”

“Jeks, Jeks, Jeks.”

“Nu jau diezgan, Pīt.” Nogaidījis, lai pārliecinātos, vai Pīts beidzis, tiesnesis pamāja Spangleres kundzei. “Pagājušās nedēļas otrdienā mums ritēja nodarbība,” viņa iesāka. “Es biju arēnā bez zirga, bet četri mani audzēkņi bija zirgos, kad piepeši nez no kurienes parādījās šis putns. Ķērkdams un visādi klaigādams, viņš lidinājās tikai pāris pēdu virs mūsu galvām. Zirgi satrūkās un auļoja uz stalli. Mani gandrīz nogāza no kājām. Betija Slokema pakrita un sasita roku.”

Betija Slokema uzreiz piecēlās, lai visi redzētu lielo, balto apsēju ap viņas kreiso roku.

“Putns atkal piķēja lejup kā tāds traks kamikadze un vajāja zirgus, kad…”

“Kamikadze, kamikadze, kamikadze,” buldurēja papagailis.

“Turi muti!” Spangleres kundze uzsauca Pītam. “Cienītā, tas ir tikai putns,” tiesnesis Jeks noteica. Bet tagad Pīts sāka runāt kaut ko tādu, ko neviens nevarēja saprast. Antons paliecās tuvāk un pačukstēja Teo: “Viņš runā kreolu valodā.”

“Kas tas ir?” tiesnesis Jeks jautāja.

“Viņš runā kreolu franču valodā,” Teo paskaidroja. “To viņš ir mācījies.”

“Un ko tad viņš saka?”

Antons atkal čukstēja Teo ausī. “Jums to nepatiks dzirdēt,” Teo sacīja tiesnesim.

Pīts apklusa, un visi atkal brītiņu nogaidīja. Jeks paskatījās uz Antonu un vaicāja: “Vai viņš apklusīs, ja viņam to liks?”

Antons papurināja galvu un atteica: “Nē, ser.”

Vēl pēc brīža tiesnesis sacīja: “Lūdzu, turpiniet.” Tagad runāja Džūdija Krosa: “Un tad, nākamajā dienā, apmēram tajā pašā laikā nodarbību vadīju es. Manā grupā bija pieci jātnieki. Nodarbību laikā es izsaucu komandas, piemēram: “Soļos! Stāt! Rikšos!” Man nebija ne jausmas, ka putns mūs vēro, bet viņš to darīja. Viņš slēpās ozolā, kas aug pie arēnas, un tad sāka klaigāt: “Stāt! Stāt!””

Pīts uztvēra to kā pamudinājumu un priecīgi ieķērcās: “Stāt! Stāt! Stāt!”

“Redzat? Un zirgi sastinga uz vietas. Es mēģināju putnu ignorēt. Arī audzēkņiem teicu, lai saglabā mieru un nepievērš putnam uzmanību. Es nokomandēju: “Soļos!” un zirgi atsāka iet soļiem. Tad papagailis atkal sāka saukt: “Stāt, stāt!””

Tiesnesis Jeks pacēla gaisā rokas, lai apklusinātu troksni zālē. Kad visi apklusa, viņš sacīja: “Lūdzu, turpiniet.”

Džūdija Krosa stāstīja tālāk: “Dažas minūtes viņš bija kluss. Mēs par viņu nelikāmies ne zinis. Jātnieki koncentrējās uz apmācību, un zirgi bija rāmi. Viņi gāja rāmā soli, kad putns piepeši iekliedzās: “Rikšos, rikšos!” Zirgi atkal satrūkās un sāka rikšot pa visu arēnu. Tas bija haoss. Laime, ka mani nesabradāja.”

Pīts atkal noķērcās: “Rikšos, rikšos!”

“Nu jūs pats redzat, kā tas bija!” Džūdija Krosa sašutusi iesaucās. “Viņš mūs terorizēja vairāk nekā nedēļu. Vienu dienu viņš pikē no debesim kā bumbvedējs un pārbiedē zirgus, nākamajā dienā viņš, slēpdamies koka lapotnē, mūs izspiego un pēc tam izkliedz komandas. Tas putns ir īsts nelabais. Nu jau mūsu zirgi baidās nākt laukā no staļļa. Mūsu audzēkņi prasa atpakaļ naudu. Viņš iznicina mūsu biznesu.”

Izvēlējies vispiemērotāko bridi, Pīts atkal ierunājās: “Resnā, resnā.”

Pēc piecām sekundēm viņš atkārtoja: “Resnā, resnā.” Vārdi atbalsojās visā zālē un samulsināja klātesošos. Gandrīz visi tagad skatījās uz savām kurpēm.

Džūdija Krosa krampjaini norija siekalas, cieši aizmiedza acis, sažņaudza dūres un savilka seju kā lielās sāpēs. Viņa bija liela auguma ražena sieviete ar lieko svaru, kurš viņu apgrūtinājis vienmēr. No viņas reakcijas bija noprotams, ka lielais svars viņai gadu gaitā ne vienu reizi vien sagādājis problēmas. Džūdija Krosa pret to bija izmisīgi cīnījusies, tomēr cietusi smagu sakāvi. Svars bija

tas temats, kuru viņa vienmēr uztvēra sevišķi sāpīgi un no kura allaž centās vairīties.

“Resnā, resnā,” Pīts viņai to atgādināja vēlreiz.

Tiesnesis Jeks, izmisīgi cenzdamies apspiest smieklu šalti, kas lauzās laukā, žigli iejaucās: “Labi. Vai es drīkstu pieņemt, ka pārējās liecinieces stāstīs apmēram to pašu?” Dāmas piekrītoši pamāja. Dažas pat centās sarauties, gluži vai paslēpties, un likās, ka viss pirmītējais entuziasms būtu viņas pametis. Šajā situācijā būtu vajadzīga ārkārtīga drosme, lai pateiktu kaut ko nosodošu par Pītu. Nevarēja taču zināt, ko viņš ir spējīgs pateikt par viņām un viņu figūrām.

“Vai ir vēl kas sakāms?” tiesnesis Jeks apvaicājās.

Keita Spanglere sacīja: “Tiesnesi, jums kaut kas jādara. Tā putna dēļ mēs zaudēsim savu biznesu. Naudu jau mēs esam zaudējušas. Tas vienkārši nav godīgi.”

“Ko jūs gribat, lai es darītu?”

“Ir gluži vienalga ko. Varbūt varētu viņu iemidzināt vai kā?”

“Jūs gribat, lai lieku viņu nogalināt?”

“Stāt, stāt!” iekliedzās Pīts.

“Varbūt viņam varētu apgriezt spārnus?” ieminējās Džūdija Krosa.

“Stāt, stāt!” Pīts atkal kliedza, tad pārgāja uz kreolu valodu un apveltīja abas sievietes ar niknu un skarbu vārdu virkni. Kad putns bija beidzis, tiesnesis Jeks paskatījās uz Antonu un vaicāja: “Ko viņš teica?”

Antona vecāmāte un vecaistēvs ķiķināja, piespieduši plaukstas pie mutes.

“Neko labu,” Antons atbildēja. “Viņam tās abas sievietes nepatīk.”

“Skaidrs.” Tiesnesis atkal pacēla rokas un pieprasīja klusumu. “Būna kungs.”

Teo sacīja: “Tiesnesi, manuprāt, būtu derīgi, ja mans draugs Antons mazliet pastāstītu par Pīta pagātni.” “Lūdzu, dariet tā.”

Antons noklepojās un diezgan nervozi sāka runāt: “Jā, ser. Pītam ir piecdesmit gadu. Kad mans tēvs vēl bija mazs zēns un dzīvoja Haiti, papagaili viņam uzdāvināja viņa tēvs. Tā nu Pīts manā ģimenē ir jau daudzus gadus. Kad pirms dažiem gadiem mani vecvecāki pārcēlās uz dzīvi šajā valstī, Pītu viņi paņēma līdzi. Āfrikas pelēkie papagaiļi ir vieni no gudrākajiem dzīvniekiem pasaulē. Kā jau jūs redzat, viņš zina daudzus vārdus. Viņš arī saprot, ko runā cilvēki. Viņš prot atdarināt cilvēku balsis.”

Kamēr Antons runāja, Pīts skatījās uz viņu, ieklausīdamies pazīstamajā balsī. Pēkšņi viņš ierunājās: “Andij, Andij, Andij.”

“Jā, Pīt, es esmu te.”

“Andij, Andij.”

Antons turpināja: “Papagaiļi pierod pie ierastās ikdienas kārtības, un vismaz vienu stundu dienā viņiem nepieciešams atrasties ārpus būra. Katru dienu pulksten četros Pītu no būra izlaiž, un mēs bijām pārliecināti, ka viņš uzturas tepat pie mājas. Bet laikam jau ne. Staļļi atrodas kādas jūdzes attālumā, un viņš šo vietu ir uzgājis. Mēs to ļoti nožēlojam, tomēr, lūdzu, pasaudzējiet Pītu.”

“Paldies,” tiesnesis Jeks sacīja. “Bleiza kungs, ko, jūsuprāt, tagad vajadzētu darīt?”

“Jūsu Godība, ir acīm redzams, ka putna saimnieki nekontrolē viņa rīcību, kaut gan tas ir viņu pienākums. Varētu būt tāds kompromisa risinājums, ka jūs uzliktu īpašniekiem par pienākumu apgriezt putna spārnus. Esmu konsultējies ar diviem veterinārārstiem un vienu savvaļas putnu speciālistu, un viņi visi apgalvo, ka šādas procedūras izmanto diezgan bieži un tās nav ne sāpīgas, ne arī dārgas.”

Te pilnā balsī ieķērcās Pīts: “Muļķis!”

Bleizs piesarka, bet zālē atskanēja smiekli. Tiesnesis Jeks teica: “Nu vienreiz diezgan. Aizvāciet putnu. Pīt, veco zēn, atvaino, bet tev jāpamet zāle.” Tiesu izpildītājs paņēma būri un nesa projām. Kamēr vēl durvis nebija aizvērušās, varēja dzirdēt, kā Pīts kreolu valodā neganti lamājas.

Kad zālē beidzot bija klusums, tiesnesis ierunājās: “Un kādi ir jūsu priekšlikumi, Būna kungs?”

Teo nevilcinoties atbildēja: “Probācija, Jūsu Godība. Dodiet mums vēl vienu iespēju. Mani draugi atradīs paņēmienu, kā ierobežot Pīta patvaļu, un atturēs viņu no lidošanas uz staļļiem. Manuprāt, viņi līdz šim nemaz nezināja ne par putna lidošanu projām, ne par viņa radītajām problēmām. Pīta saimnieki ļoti nožēlo notikušo.”

“Bet ja putns to atkārtos?”

“Tad gan varētu tikt piemērots bargāks sods.” Teo zināja divas lietas, ko savukārt nezināja Kevins Bleizs. Pirmkārt, tiesnesis Jeks bija otrās iespējas piekritējs un reti lika kādu dzīvnieku iznīcināt, ja vien pastāvēja kāda cita iespēja. Otrkārt, savulaik Jeks tika izmests no

Maklīna firmas, tāpēc nebūtu brīnums, ja viņš pret tiem justu zināmu rūgtumu.

Sev raksturīgā manierē Jeks paziņoja: “Mēs darīsim tā. Spangleres kundze un Krosas kundze, es ar izpratni uztveru jūsu sūdzības. Ja Pīts atkal parādīsies jūsu teritorijā, es lūgšu viņu nofilmēt, tāpēc turiet gatavībā mobilo telefonu vai videokameru. Uzfilmēto materiālu atnesiet man. Tādā gadījumā, Būna kungs, Pīts tiks arestēts un viņam tiks apgriezti spārni. Izmaksas būs jāsedz putna saimniekiem. Lietas izskatīšana vairs nenotiks tas tiks darīts automātiski. Vai saprotams, Būna kungs?”

“Vienu mirklīti, Jūsu Godība.” Teo pieliecies čukstus apspriedās ar Renjē ģimeni, un tie sāka piekrītoši māt ar galvu.

“Viņi saprot, Jūsu Godība,” Teo paziņoja.

“Labi. Turēšu viņus pie atbildības. Pīts jātur mājās. Punkts.”

“Vai tagad viņi var putnu ņemt uz mājām?” Teo jautāja.

“Jā. Es domāju, ka labie ļautiņi dzīvnieku patversmē ar prieku tiks no viņa vaļā. Lieta tiek slēgta.”

No zāles steigšus devās ārā Kevins Bleizs kopā ar savām klientēm un pārējām sievietēm melnajos zābakos. Pēc tam tiesu izpildītājs ienesa Pītu un pasniedza būri Antonam, kurš uzreiz vēra to vaļā un izņēma putnu laukā. Antona vecvecāki glāstīja papagaiļa muguru un asti, paši slaucīdami no vaigiem asaras.

Teo pameta mazo pulciņu un devās pie tiesneša galda, kur Jeks vēl rakstīja kādas piezīmes. “Paldies, tiesneša kungs,” viņš gandrīz čukstus sacīja.

“Tas ir viens negants putns,” tiesnesis ķiķinādams klusu atteica. “Žēl gan, ka mums nav video, kā Pīts pikē uz dāmām jātniecēm.” Abi pasmējās, bet klusinātās balsis. “Labi pastrādāts, Teo.”

“Paldies.”

“Vai ir kas dzirdams par Finmoru meiteni?”

Teo noraidoši papurināja galvu.

“Man ļoti žēl, Teo. Dzirdēju, ka viņa tev esot tuva draudzene.”

Teo pamāja. “Diezgan tuva.”

“Turēsim īkšķus.”

“Jeks, Jeks, Jeks,” atskanēja Pīta balss, kad viņu nesa laukā no zāles.

14. nodaļa

Nu Džeks Līpers gribēja runāt. Viņš cietumsargam nodeva zīmīti, kurš to nodeva tālāk detektīvam Sleiteram. Piektdien vēlu pēcpusdienā Līpers no kameras pa sen būvētu tuneli tika vests uz policijas nodaļu, kas atradās blakus ēkā. Sleiters kopā ar savu pārinieku Kepšovu gaidīja tajā pašā ēnainajā un šaurajā nopratināšanas telpā. Izskatījās, ka Līpers kopš iepriekšējās sarunas nav ne skuvies, ne mazgājies.

“Nu, Līper, kaut kas iešāvās prātā?” Sleiters skarbi noprasīja. Kepšovs kā parasti pierakstīja.

“Šodien runājos ar savu advokātu,” Līpers pašapzinīgi atbildēja, it kā fakts, ka nu viņam ir advokāts, viņu padarītu par svarīgāku personu.

“Kuru tad?”

“Ozgudu, Kipu Ozgudu.”

It kā iepriekš būtu to samēģinājuši, abi detektīvi reizē nosmīkņāja un nosprauslājās. “Nu, ja jums ir Ozguds, tad ar jums ir cauri, Līper,” Sleiters izmeta.

“Sliktāk nevar būt,” Kepšovs piebilda.

“Man gan viņš patīk,” Līpers pretojās. “Pārjums, puiši, viņš noteikti ir daudz gudrāks.”

“Jūs gribat runāt vai tikai mētāties ar apvainojumiem?”

“Varu abējādi.”

“Vai jūsu advokāts zina, ka nākat ar mums runāt?” Sleiters jautāja.

“Kā tad.”

“Tātad par ko jūs gribat runāt?”

“Es raizējos par meiteni. Jūs, gatavie klauni, acīmredzot neesat spējīgi viņu atrast. Es zinu, kur viņa ir, bet, kamēr pulkstenis tikšķ, viņas stāvoklis kļūst arvien ļaunāks. Viņu vajag izglābt.”

“Jūs nu gan, Līper, esat īsts jaukumiņš,” teica Sleiters. “Vispirms jūs nolaupāt meiteni, nobāžat viņu kaut kur un nu gribat viņai palīdzēt.”

“Jūs droši vien gribat ar mums noslēgt darījumu,” ieminējās Kepšovs.

“Nu tad beidzot sapratāt. Es pateikšu, ko gribu darīt, un jūs, puiši, labāk piekrītiet uzreiz, jo tā meitene gaida un ir pārbijusies. Tātad es atzīstu sevi par vainīgu apsūdzībā par ielaušanos tajā mājā, dabonu divus gadus cietumā, klāt nāk vēl tā ķibele, kas bija Kalifornijā, un atsēžu savu laiku šeit. Advokāts saka, ka nokārtot papīrus tas būtu tikai pāris stundu jautājums. Mēs parakstām vienošanos, prokurors un tiesnesis piekrīt, un jūs dabūjat meiteni. Laiks rit, zēni, tāpēc labāk pašiverējieties.” Sleiters un Kepšovs apmainījās nervoziem skatieniem. Viņi bija Līpera nagos. Visticamāk viņš melo, jo nekas cits jau no viņa nebija gaidāms. Bet ja nu tomēr ne? Ja viņi piekristu darījumam un viņš tiešām aizvestu pie Eiprilas?

Sleiters teica: “Ir jau gandrīz seši piektdienas vakarā, Līper. Visi tiesneši un prokurori jau devušies mājās.” “Muļķības, varu derēt, ka viņus jūs varētu sameklēt. Viņi būs klāt kā likts, ja parādīsies iespēja izglābt meiteni.”

Detektīvi klusēdami vēroja Līpera bārdaino seju. Vai viņš piedāvātu darījumu, ja nezinātu, kur meitene ir? Ja viņš nepildītu solīto, tad taču skaidrs, ka vienošanās papīrs ielidotu miskastē. Un policijai jau arī nebija neviena cita pavediena, neviena cita aizdomās turamā. Jau kopš sākuma vienīgais bija Līpers.

“Varbūt es varētu aprunāties ar prokuroru,” Sleiters padodamies novilka.

“Bet, ja jūs melojat, Līper, jau pirmdien tiksiet aizšlepēts atpakaļ uz Kaliforniju,” Kepšovs piedraudēja.

“Vai viņa vēl ir pilsētā?” Sleiters apjautājās.

“Ne vārda neteikšu, iekams neparakstīšu vienošanos,” Līpers atcirta.

Pēc papagaiļa Pīta izglābšanas ejot prom no tiesas nama, Teo saņēma īsziņu no Aika, kurš gribēja, lai zēns iegriežas viņa birojā.

Vēlo rītu dēļ Aiks darbā vakaros parasti uzkavējās ilgāk pat piektdienās. Kad Teo ieradās, Aiks sēdēja pie galda, papīru kaudzes visapkārt, alus pudele jau vaļā un no stereoiekārtas skanēja Bobs Dilans.

“Kā klājas manam mīļākajam brāļadēlam?” Aiks pavaicāja.

“Es jau esmu tavs vienīgais brāļadēls,” nopurinādams lietusmēteli, Teo atbildēja un apsēdās vienīgajā krēslā, kas nebija apkrauts ar aktu vākiem un mapēm.

“Tā ir, tomēr tu būtu pats mīļākais arī tad, ja brāļadēlu būtu kaut divdesmit.”

“Ja tu tā saki.”

“Kā pagāja diena?”

Teo jau sen zināja, ka būt advokātam nozīmē ari gūt baudu no savām uzvarām, sevišķi jau tām, kas gūtas tiesas zālē. Protams, advokāti labprāt pastāsta arī par īpatnējākajiem klientiem un neparastākajiem gadījumiem savā praksē, bet vislielāko labpatiku viņiem sagādā stāsti par savām grūti izcīnītajām uzvarām tiesas prāvās. Tā nu arī Teo sīki izstāstīja visu par atgadījumu ar Pītu, un pavisam drīz Aiks jau rēca smieklos. Tiesnesis Jeks parasti nesagājās ar augstu reputāciju ieguvušajiem juristiem, un par to nebija ko brīnīties, taču ar Aiku viņš šad un tad saskrējās kādā bārā, kur iedzert mēdza ne tie lielākie veiksminieki. No visa stāsta Aiku sevišķi sajūsmināja tas, ka Jeks atļāvis Teo piedalīties prāvā kā īstam advokātam.

Kad tas bija izrunāts, Aiks, mainīdams tematu, ieteicās: “Man joprojām liekas, ka policijai derētu tuvāk papētīt meitenes tēvu. No tā, ko dzirdu, var noprast, ka viņi turpina koncentrēties uz Džeku Līperu, un domāju, ka tas ir aplam. Vai tev tā nešķiet?”

“Nezinu, Aik. Es nezinu, ko domāt.”

Aiks paņēma aprakstītu papīra lapu. “Viņu sauc Tomass Finmors, saukts par Tomu. To viņa grupu sauc “Ieguvums”, un viņi jau pāris nedēļu ceļo apkārt. Finmors un vēl četri klauni, gandrīz visi no šejienes. Mājaslapas grupai nav. Vadošais dziedātājs ir bijušais narkotiku tirgonis, ar ko man nācās sastapties pirms dažiem gadiem. Tagad man izdevās noskaidrot, kur atrast viņa pašreizējo draudzeni. Daudz jau viņa man nepateica, tikai minēja, ka grupa varētu atrasties Roli Ziemeļkarolīnā. Tur viņi par lētu naudu uzstājoties bāros un studentu

biedrību ballītēs. Un vispār nemaz neizskatījās, ka viņai sirdsāķīša īpaši pietrūktu. Tas ari viss, ko man izdevās noskaidrot.”

“Un kas tad man būtu jādara?”

“Mēģini sameklēt to “Ieguvumu”.”

Teo bezcerīgi purināja galvu. “Klausies, Aik, nav ne mazākās iespējas, ka Eiprila būtu varējusi doties līdzi tēvam. Es jau to esmu tev teicis. Viņa tam neuzticas un patiesībā nevar viņu ciest.”

“Bet tobrīd viņa bija nobijusies, Teo. Ļoti izbijusies maza meitene. Mēs taču nevaram zināt, ko viņa tad domāja. Māte bija viņu atstājusi vienu. Tie cilvēki taču ir vairāk nekā dīvaini, vai ne?”

“Tā ir.”

“Mājā neviens netika ielauzies, jo tēvam taču ir atslēga. Viņš paņem meitu līdzi uz nez cik ilgu laiku.” “Pieņemsim. Bet, ja Eiprila ir kopā ar tēvu, tad taču viņa ir drošībā?”

“Kas to var zināt. Vai tad vazāšanās pa pasauli kopā ar “Ieguvumu” varētu nozīmēt drošību? Nav no labākajām kompānijām trīspadsmitgadīgai meitenei.”

“Tātad, pēc tavām domām, es atrodu “Ieguvumu”, lecu uz divriteņa un drāžos taisnā ceļā uz Roli Ziemeļkarolīnā, vai tā?”

“Par to domāsim, kad pienāks laiks. Bet tu esi specs datoru lietās. Sāc meklēt, un varbūt kaut ko atradīsi.” Tā būtu tikai laika izniekošana tā nodomāja Teo. Piepeši viņš sajutās ārkārtīgi noguris. Nedēļa bija nesusi daudz satraukumu, bet gulēt viņš bija dabūjis maz. Pašu pēdējo enerģiju bija prasījusi uzstāšanās Dzīvnieku tiesā,

tāpēc tagad zēnam negribējās neko citu kā doties mājās un likties gultā.

“Paldies, Aik,” ņemdams nomesto lietusmēteli, Teo sacīja.

“Nav par ko.”

Vēlā piektdienas vakarā Džeku Līperu atkal roku dzelžos veda laukā no kameras. Viņu aizgādāja uz telpu cietuma ēkā, kur parasti noritēja advokātu un viņu klientu sarunas. Tur atradās Līpera advokāts Kips Ozguds, detektīvi Sleiters un Kepšovs, vēl arī jauna dāma no prokuroru biroja, vārdā Terēza Noksa. Sarunas vadību tūlīt uzņēmās Noksas kundze. Viņa nebija apmierināta, ka piektdienas vakarā atsaukta no mājām, tāpēc patlaban izturējās ārkārtīgi lietišķi.

“Līpera kungs, nekādas vienošanās nebūs,” viņa iesāka. “Jūs neesat tādā pozīcijā, lai piedāvātu vienošanos. Jums draud apsūdzība par cilvēka nolaupīšanu, kas nozīmē ne mazāk kā četrdesmit gadu cietumā. Ja meitenei ir kas nodarīts, tad apsūdzība būs vēl smagāka. Ja viņa ir mirusi, tad varat uzskatīt, ka jūsu dzīve beigusies. Jums vislabākais tagad būtu pateikt, kur meitene atrodas, lai novērstu viņai vēl lielākus nodarījumus un jums nepienāktos papildu apsūdzības.”

Līpers pasmīnēja, bet neko neteica.

Viņa turpināja: “Tas viss, protams, tikai tādā gadījumā, ja jūs nemēģināt mūs vazāt aiz deguna. Man ir aizdomas, ka jūs to darāt. Tāpat domā ari tiesnesis. Un policija.”

“Tad jums visiem nāksies nožēlot,” Līpers sacīja. “Es dodu jums iespēju izglābt meitenes dzīvību. Par mani runājot, esmu pārliecināts, ka nomiršu cietumā.”

“Nav teikts,” Noksas kundze atteica. “Ja jūs atdodat mums meiteni sveiku un veselu, mēs par cilvēka nolaupīšanu varam paprasīt tikai divdesmit gadu cietumsoda. Un savu termiņu jūs atsēdētu šeit.”

“Un kā būs ar Kaliforniju?”

“Mēs nevaram Kalifornijas cietumam diktēt, kā rīkoties.”

Līpers turpināja smīnēt, it kā notiekošais viņam patiktu. Beidzot viņš noteica: “Kā jau jūs pati teicāt nekādas vienošanās nebūs.”

15.  nodaļa

Sestdienas rītā Būnu ģimenes brokastis noritēja visai saspīlētā gaisotnē. Kā jau parasti, Teo un Tiesnesis ēda Cheerios pārslas, Teo ar apelsīnu sulu, bet suns bez. Vudss Būns, ēzdams smalkmaizīti, lasīja avīzes sporta lappusi. Marsella Būna dzēra kafiju, vienlaikus klēpjdatorā pārskatīdama pasaules jaunākās ziņas. Nekas daudz netika runāts, vismaz ne pirmās divdesmit minūtes. Gaisā vēl bija jūtamas atskaņas no sarunām, kas bija norisinājušās iepriekš, tāpēc kuru katru mirkli atkal varēja izcelties nesaskaņas.

Iemesli saspīlējumam bija vairāki. Pirmais un acīmredzamākais tās bija drūmās noskaņas, kas ģimeni bija pārņēmušas kopš četriem trešdienas rītā, kad policija viņus pamodināja un lūdza steigties uz Finmoru māju. Par Eiprilu nebija nekādu ziņu, tāpēc drūmās noskaņas ar katru dienu pieņēmās spēkā. Būna kungs un kundze palaikam gan mēģināja smaidīt un būt optimistiski, bet visi trīs zināja, ka šie pūliņi ir veltīgi. Otrais un daudz nenozīmīgākais iemesls bija tas, ka Teo ar tēvu šoreiz nespēlēs savu iknedēļas deviņu bedrīšu golfa spēli. Parasti gandrīz katru sestdienu deviņos no rīta viņi to darīja un tas mēdza kļūt par nedēļas jaukāko brīdi.

Golfu nācās atlikt trešā iemesla dēļ. Uz vienu diennakti Būna kungam un kundzei bija jāaizbrauc no pilsētas, un

Teo pieprasīja, lai viņam ļauj palikt mājās vienam. Šādas cīņas bija notikušas arī agrāk, Teo vienmēr bija zaudējis, un arī tagad viņš neguva uzvaru. Viņš gan bija centies ieskaidrot, ka zina, kā noslēdzamas visas durvis un logi, kā iedarbināt drošības signalizāciju, piezvanīt uz 911 vai, ja nepieciešams, kaimiņiem. Viņš apsolīja gulētejot savas istabas durvis nobloķēt ar krēslu zem durvju roktura, gulēt kopā ar suni, kurš būs gatavs viņu aizsargāt, un pa rokai turēt septītā numura golfa nūju. Viņš būs pilnīgā un absolūtā drošībā un necietīs, ka pret viņu izturas kā pret bērnu. Ja vecāki lāgiem gāja uz viesībām vai kino, Teo atteicās palikt kopā ar pieaicinātu pieskatītāju, un tagad viņš bija saniknots, ka vecāki neļauj viņam palikt vienam šī niecīgā vienas diennakts ceļojuma laikā.

Tomēr vecāki nepiekāpās. Viņam ir tikai trīspadsmit gadu, un tādā vecumā nedrīkst palikt viens. Teo jau agrāk vecākiem bija uzplijies ar runām par šo tematu, un viņi bija pieļāvuši iespēju, ka par to varbūt varēs domāt, kad dēlam būs četrpadsmit gadu. Bet līdz tam viņam pienākas gan pieskatīšana, gan pasargāšana no nelaimes. Māte bija sarunājusi, ka Teo varēs palikt pārnakšņot pie Čeisa Vipla, kas normālos apstākļos pat būtu ļoti jauki. Bet Čeiss bija teicis, ka šovakar viņa vecāki paši dosies uz sestdienas vakariņām ārpus mājas, un abus zēnus pieskatīšot Čeisa vecākā māsa Dafne. Nesimpātiskā sešpadsmitgadīgā meitene mājās bija vienmēr, savu izklaižu ārpus mājas viņai nebija, tāpēc Dafne jutās spiesta flirtēt ar Teo. Tādu nakšņošanu Teo jau bija pārcietis pirms nepilniem trim mēnešiem, kad Būnu pārim bija jābrauc uz bērēm Čikāgā.

Tagad Teo bija turējies pretī, iebildis, protestējis, žēlojies, strīdējies un dusmojies, bet nekas nebija līdzējis. Sestdienas vakars būs jāpavada Viplu mājas pagrabstāva atpūtas telpā, kur mollīgā Dafne tarkšķēs bez mitas un blenzīs uz viņu, kamēr viņi abi ar Čeisu mēģinās spēlēt videospēles vai paskatīties televīziju.

Eiprilas nolaupīšanas sakarā un pilsētā valdošās nedrošības sajūtas dēļ Būna kungs un kundze jau bija apsvēruši iespēju atcelt savu ceļojumu. Viņiem bija paredzēts braukt uz divsimt jūdžu atstato Braierspringsas kūrortu, kur viņi pavadīs dažas patīkamas stundas kopā ar daudziem citiem advokātiem no visa štata. Vispirms bija paredzēti semināri un svinīgas runas, pēc tam kokteiļu vakars un visbeidzot ilgas vakariņas, kurās atkal tiks teiktas runas runās veci, gudri tiesneši un garlaicīgi politiķi. Vudss un Marsella aktīvi darbojās štata juristu asociācijā un nekad neizlaida ikgadējās sanāksmes Braierspringsā. Dalība šīgada sanāksmē bija vēl svarīgāka, jo Marsellai bija paredzēts referāts par jaunākajām tendencēm laulību šķiršanas likumdošanā, bet Vudss noteikti gribēja piedalīties seminārā par hipotekāro kredītu maksātnespējas krīzi. Abi bija gatavojušies sanāksmei un ar nepacietību to gaidījuši.

Teo apgalvoja, ka ar viņu viss būs kārtībā un Stratenburga neizjutīs viņu trūkumu, ja abi divdesmit četras stundas būs projām no tās. Piektdienas vakarā, ēdot vakariņas, tika nolemts, ka Būnu pāris tomēr brauks. Un ka Teo paliks pie Viplu ģimenes, kaut ari viņš vētraini pretojās šim plānam. Teo strīdā zaudēja, un sestdienas rītā viņš bija nomāktā omā, tomēr centās to paturēt pie sevis.

“Piedod, Teo, ka šoreiz nesanāks golfa spēle,” neatraudams acis no avīzes sporta lapas, ierunājās Būna kungs.

Teo neko neatbildēja.

“Nākamsestdien mēs to atgūsim un izspēlēsim astoņpadsmit bedrītes. Ko saki?”

Teo kaut ko noņurdēja.

Māte aizvēra klēpjdatoru un paraudzījās dēlā. “Teo, mīļais, pēc stundas mēs braucam prom. Ko tu domā darīt pēcpusdienā?”

Tikai pēc brīža Teo atbildēja: “Nemaz nezinu. Domāju, ka tepat vien grozīšos un gaidīšu, kad uzradīsies cilvēku nolaupītāji un slepkavas. Droši vien jūs vēl nebūsiet tikuši līdz Braierspringsai, kad es jau būšu beigts.” “Neizrunājies nu, kad runā ar mammu,” Vudss asi uzsauca, paceldams augstāk avīzi, lai noslēptu smaidu.

“Tu lieliski pavadīsi laiku pie Vipliem,” mamma apgalvoja.

“Nevaru vien sagaidīt.”

“Tu tomēr neatbildēji uz manu jautājumu. Tātad, kādi ir tavi plāni pēcpusdienai?”

“īsti nezinu. Mēs ar Čeisu varētu aiziet uz kādu sporta spēli vai varbūt uz kino. Vēl jau ir arī hokeja spēle.”

“Un tu nemēģināsi meklēt Eiprilu? Mēs par to jau esam runājuši. Jums, zēni, nav jābraukā apkārt pa pilsētu un jātēlo detektīvi.”

Teo pamāja.

Tēvs nolaida avīzi, stingri paskatījās uz Teo un sacīja: “Vai apsoli, Teo? Vairs nekādu meklēšanas akciju?” “Apsolu.”

“Un es gribu, lai tu ik pa divām stundām, sākot no vienpadsmitiem rītā, man sūtītu īsziņas. Vai saprati?” teica mamma.

“Sūtīšu.”

“Un pasmaidi, Teo. Padari pasauli priecīgāku.”

“Tagad man nemaz negribas smaidīt.”

“Nu pacenties, Tedij,” mamma smaidīdama mudināja. Saukšana par Tediju un pastāvīgie atgādinājumi smaidīt, lai pasauli padarītu priecīgāku, Teo omu nebūt neuzlaboja. Savas metāla zobu skavas Teo valkāja jau divus gadus, un tās viņš nespēja ciest. Bija grūti iedomāties, ka ar metālu pilna mute kādam varētu likt justies priecīgākam.

Vecāki izbrauca precīzi 10.00 un plānoja galā ierasties 1.30 dienā. Marsellas runa bija plānota 2.30, bet Vudsa seminārs 3.30 pēcpusdienā. Kā jau rosīgiem juristiem viņu dzīve ritēja pēc pulksteņa, un laiku izniekot nedrīkstēja.

Teo kādu pusstundu nogaidīja, tad sakravāja mugursomu un devās uz biroju. Suns skrēja līdzi. Kā jau bija gaidāms, Būnas&Būna biroja ēka bija tukša. Tikai paretam viņa vecāki sestdienās strādāja, bet darbinieki nekad. Teo, atslēdzis durvis un izslēdzis signalizāciju, devās uz bibliotēkas telpu. Tās augstie logi bija nama fasādes pusē, no tiem bija redzams mauriņš, kas šķīra ēku no ielas. Bibliotēkas telpai piemita svarīguma un nopietnības atmosfēra. Teo šeit labprāt mēdza pildīt mājasdarbus, ja vien bibliotēku tajā laikā neizmantoja juristi un viņu

palīgi. Sagādājis Tiesnesim bļodu ar ūdeni, Teo izņēma no somas klēpjdatoru un mobilo telefonu.

Iepriekšējā vakarā pāris stundu viņš bija pavadījis, meklējot grupu “Ieguvums”. Joprojām bija grūti noticēt, ka Eiprila nakts vidū būtu devusies līdzi tēvam, tomēr Aika teorija vismaz bija labāka nekā jebkurš cits minējums. Turklāt ko vēl citu nedēļas nogalē Teo būtu varējis sadarīt?

Līdz šim internetā no “Ieguvuma” nebija ne miņas. Caurskatīdams informāciju par Roli, Daremas un Čepelhilas apkaimi, Teo bija atradis desmitiem klubu, mūzikholu un privātu ballīšu vietu, kā arī koncertu arēnas, bārus, atpūtas vietas un pat īrējamas telpas kāzu svinībām. Apmēram pusei no šiem iestādījumiem bija mājaslapas vai Facebook lappuses, taču nevienā nebija pieminēta grupa “Ieguvums”. Viņš atrada arī trīs vietnes, kur bija saraksti ar gaidāmajiem dzīvās mūzikas koncertiem.

Izmantodams biroja telefonu, Teo sāka alfabēta kārtībā apzvanīt atrastās vietas. Pirmā bija “Abatijas īru roze” Daremā. Atsaucās čērkstoša balss: “Abatija.”

Teo centās runāt pēc iespējas zemākā balsī. “Vai jūs nepateiktu, vai šovakar pie jums spēlēs grupa “Ieguvums”?”

“Par tādu nekad neesmu dzirdējis.”

“Paldies.” Un Teo steidzīgi nolika klausuli.

Bredija bārbekjū bārā Roli sieviete atbildēja: “Šovakar mums nav nevienas grupas.”

Teo, cenzdamies uzzināt pēc iespējas vairāk, vēl pajautāja: “Vai “Ieguvums” pie jums kādreiz ir spēlējis?”

“Es tādu nezinu.”

“Paldies.”

Teo rakās tālāk pēc alfabēta, bet bez rezultātiem. Varēja droši paredzēt, ka Elzai radīsies jautājumi, kad viņa saņems biroja telefona rēķinu, un, ja tā notiks, vainu nāksies uzņemties Teo. Derētu Elzu pabrīdināt jau iepriekš, lai apmaksā rēķinu, neko nesakot viņa vecākiem. Bet ar to viņš nodarbosies vēlāk. Tagad izvēles nebija, nācās izmantot biroja telefonu, jo Teo mobilā telefona rēķinus mamma uzmanīja kā cietumsargs. Būtu pamatīga skaidrošanās, ja mamma redzētu rēķinus par zvaniem uz Roli un Daremas bāriem.

Pirmās puslīdz noderīgās ziņas viņš ieguva no kāda iestādījuma Traction Čepelhilā. Atsaucīgs jauns puisis, pēc balss spriežot, ne vecāks par Teo, teica, ka “Ieguvums” pie viņiem spēlējis pirms pāris mēnešiem. Viņš lika uzgaidīt un devās precizēt pie kāda Edija. Apstiprinājis, ka “Ieguvums” tur tiešām bijis, puisis pavaicāja: “Tu taču nedomā viņus noīrēt?”

“Iespējams,” Teo atbildēja.

“To gan nedari. Viņi nekam neder.”

“Paldies.”

“Tā ir štruntīga grupa.”

Precīzi 11.00 Teo aizsūtīja mammai īsziņu: Viens pats mājās. Pagrabstāvā sērijslepkava.

Mamma atbildēja: Nav smieklīgi. Mīlu.

Teo rakās tālāk, zvanīja un zvanīja, bet sadzīt pēdas “Ieguvumam” kā neizdevās, tā neizdevās.

Ap pusdienlaiku ieradās Čeiss ar savu klēpjdatoru. Līdz tam brīdim Teo bija izrunājies ar kādiem sešdesmit menedžeriem, bārmeņiem, viesmīlēm, ārā sviedējiem un

pat vienu trauku mazgātāju, kas angliski runāja ar grūtībām. īso sarunu laikā viņš bija pārliecinājies, ka “Ieguvums” ir draņķīga grupa, kurai ir pavisam maz cienītāju. Viens bārmenis Roli, kurš apgalvoja, ka zinot ikvienu grupu, kas jebkad ieradusies pilsētā, apgalvoja, ka par “Ieguvumu” savu mūžu nav dzirdējis. Trīs gadījumos viņus nosauca par štruntīgu grupu.

“Labāk pārbaudīsim studentu biedrības,” Čeiss ierosināja. “Un arī studenšu biedrības.”

Drīz vien atklājās, ka Roli un Daremā ir daudz koledžu un universitāšu, to skaitā lielākās Djūka Universitāte, Ziemeļkarolīnas Universitāte un Ziemeļkarolīnas štata universitāte, bet tuvākajā apkārtnē arī kāds ducis mazāku augstskolu. Zēni nolēma sākt ar lielākajām. Abi klabināja taustiņus, intemetā meklēdami un savā starpā sacenzdamies, kurš pirmais atradis kaut ko derīgu. “Djūka Universitātei nav studentu biedrību namu,” Čeiss noteica.

“Kā tad viņi rīko ballītes un koncertus?” Teo brīnījās. “Nezinu. Pie Djūka atgriezīsimies vēlāk. Tu tagad ņem Ziemeļkarolīnas štata universitāti un es Ziemeļkarolīnas Universitāti.”

Drīz vien Teo noskaidroja, ka štata universitātei ir divdesmit četras studentu un deviņas studenšu biedrības un vairumam no tām ir sava mītne ārpus studentu pilsētiņas. Katra uzturēja arī mājaslapu, lai gan pēc kvalitātes tās bija atšķirīgas. “Cik biedrību ir Ziemeļkarolīnai?” Teo pavaicāja.

“Divdesmit divas puišiem un deviņas meitenēm.” “Izskatīsim visas mājaslapas.”

“To jau es daru,” Čeiss atsaucās, nepārtraukdams ņirbināt pirkstus. Teo ar klēpjdatoru rīkojās veikli, bet ne tik zibenīgi kā Čeiss. Abi steidzās, katrs cerēdams, ka tieši viņam izdosies uziet noderīgas ziņas. Suns, kuram vienmēr patika gulēt zem mēbelēm galdiem, gultām, krēsliem -, klusu gulēja zem lielā apspriežu galda.

Mājaslapas ņirbēja no informācijas pārbagātības biedru saraksti, absolventu saraksti, projekti, apbalvojumi, kalendārie plānojumi un, pats svarīgākais, sabiedriskie pasākumi. Un nebeidzamas fotogrāfijas ballīšu ainas, slēpošanas izbraucieni, pikniki pludmalē, frisbija turnīri, oficiālās pusdienas, kur puiši bija redzami smokingos un meitenes garās kleitās. Teo konstatēja, ka koledžas dzīve viņu sāk ieinteresēt.

Pulksten divos pēcpusdienā bija paredzēts abu augstskolu futbola mačs. Teo to zināja, abi ar Čeisu viņi par to bija runājuši. Ziemeļkarolīnas štata universitāte tika uzskatīta par favorītu ar divu punktu pārsvaru. Lai gan tas patiesībā nebija tik svarīgi. Spēle bija svarīga tāpēc, ka tā deva vēl vienu iemeslu sarīkot ballīti. Spēle bija paredzēta Čepelhilā, tāpēc štata studenti acīmredzot bija ballējušies piektdienas vakarā. Ziemeļkarolīnas Universitātes biedrības to pašu plānoja darīt sestdienas vakarā.

Teo aizvēra kārtējo mājaslapu un vīlies nosēcās. “Es saskaitīju desmit štata universitātes ballītes, kas notikušas vakar vakarā, un tikai četras mājaslapas bija minējušas orķestru nosaukumus. Ja jau mājaslapā reklamē sarīkojumu, kāpēc nevarētu pateikt, kas tad spēlēs?” “Te ir tas pats,” Čeiss atsaucās. “Grupu nosaukumi minēti pavisam reti.”

“Cik ballīšu Čepelhilā būs šovakar?” Teo pajautāja. “Laikam kāds ducis. Izskatās, ka šiem ies augsti.” Draugi pabeidza abu universitāšu mājaslapu caurskatīšanu. Bija 1.00 dienā.

Teo aizsūtīja mammai īsziņu: Esmu kopā ar Čeisu. Mūs vajā slepkavas ar cirvjiem. Mēs neizspruksim. Lūdzu, parūpējies par suni. Mīlu.

Pēc dažām minūtēm pienāca atbilde: Cik mīļi, ka man atrakstīji. Esi piesardzīgs. Mīlu, mamma.

16. nodaļa

Nelielajā virtuvītē Teo atrada sāļo cepumu paciņu un divas diētiskā dzēriena skārdenes. Šajā virtuvē Būnu firma izcīnīja klusas kaujas par ēdienu. Noteikumi bija vienkārši: ja kāds nopirka ēdamo, ar kuru nebija domāts dalīties ar citiem, tad uz iesaiņojuma vajadzēja uzrakstīt savus iniciāļus un cerēt uz labāko. Pretējā gadījumā to drīkstēja ņemt ikviens. Īstenība gan mēdza būt sarežģītāka. Ēdamā “aizņemšanās” no kāda cita privātajiem krājumiem nebija reta parādība, un to arī tā īsti nemaz nenosodīja. Pieklājība prasīja, lai paņemtais pēc iespējas drīzāk atkal tiktu nolikts vietā. Tas deva iespēju visāda veida apcelšanai un izjokošanai. Būnas kundze virtuvi mēdza saukt par “mīnu lauku” un negāja tai ne tuvumā.

Teo nojauta, ka sāļie cepumi un dzērieni pieder sekretārei Dorotijai, kas pastāvīgi centās tikt vaļā no liekā svara. Zēns domās nosolījās drīz atkal papildināt viņas krājumus.

Čeiss bija ierosinājis divos dienā aiziet un noskatīties Stratenburgas šīs sezonas pirmo basketbola spēli, un Teo bija ar mieru. Internets viņu bija nogurdinājis, un viņš uzskatīja, ka šis darbs ir bezjēdzīgs. Bet viena ideja viņam vēl bija. “Štata universitātē ballītes bija vakar, tāpēc izskatīsim visas viņu biedrības un Facebook papētīsim viņu fotogrāfijas.”

“Vai tu neteici, ka tur bija desmit ballītes?” Čeiss, cepumu grauzdams, apvaicājās.

“Jā, bet četrās bija minēts grupas nosaukums. Tātad mums paliek tikai sešas ballītes ar nezināmiem muzikantiem.”

“Un ko īsti mēs meklēsim?”

“Jebko, pēc kā varētu identificēt “Ieguvumu”. Plakātu, gaismas uzrakstu vai grupas nosaukumu uz bungām. Tādā garā.”

“Bet, ja mēs noskaidrojam, ka grupa spēlēja vakardienas ballītē, vai tas nozīmē, ka viņi spēlēs arī šovakar Ziemeļkarolīnas ballītē?”

“Iespējams. Redzi, Čeis, mēs šeit nodarbojamies ar minēšanu, vai ne? Tas ir kā šautriņu mešana tumsā.”

“Tieši tā.”

“Vai tev ir kāda labāka ideja?”

“Pašreiz vēl ne.”

Teo nosūtīja Čeisam saites uz trim biedrībām. “Sigmai Nu ir astoņdesmit biedru,” Čeiss ierunājās. “Cik daudzus…”

“Ņemsim piecus no katras biedrības. Izvēlēsimies uz labu laimi. Protams, jāizmanto tikai atklātā profila lapas un bez drošības filtriem.”

“Zinu, zinu.”

Teo iegāja Chi Psi locekļa Badija Zailsa lapā. Viņš bija otrā kursa students no Atlantas. Badijam atradās lērums draugu un simtiem foto, bet neviena no vakardienas ballītes. Teo turpināja rakties, tāpat to darīja Čeiss, un abi tikpat kā nesarunājās. Zēnus nogurdināja bezgala daudzās līdzīgās bildes, kurās bija redzamas studentu

grupas pozējam, ālējamies, dejojam un ar neiztrūkstošajiem aliņiem rokās.

Čeiss pacēla galvu un teica: “Te man ir bildes no vakardienas. Ballīte ar grupu.” Viņš lēnām izskatīja attēlus un tad noteica: “Nekā.”

Vēl pēc kādiem simt fotoattēliem Teo pēkšņi sastinga, samirkšķināja acis un palielināja attēlu. Viņš bija iegājis Facebook lapā, kas piederēja Alpha Nu loceklim Vinsam Snaideram, otrā kursa studentam no Kolumbijas apgabala. Snaiders bija ievietojis divpadsmit bilžu no vakardienas ballītes. “Čeis, panāc šurp,” Teo sacīja tā, it kā būtu ieraudzījis spoku.

Čeiss piesteidzās klāt un pāri Teo plecam skatījās ekrānā. Tur bija redzams tipisks ballītes momentuzņēmums ar dejojošiem jauniešiem. “Vai tu to redzi?” Teo jautāja.

“Jā, kas tas ir?”

“Tā ir Minesotas Twins jaka, tumši zila ar sarkanbaltiem burtiem.”

Fotogrāfijas centrā atradās neliela deju grīda, un fotografētājs acīmredzot bija vēlējies iemūžināt dejojošos draugus. Viena no meitenēm bija sevišķi īsos svārciņos, un varēja noprast, ka tieši viņas dēļ foto tika uzņemts. Deju grīdas kreisajā pusē gandrīz pūļa vidū bija redzams dziedošs solists ar ģitāru rokās, muti vaļā un aizvērtām acīm, un turpat viņam aizmugurē bija tas, uz ko norādīja Teo. Aiz skaļruņiem stāvēja sīka meitene, kas vēroja pūli. Viņa stāvēja sāniski, un uz viņas jakas muguras no vārda TWINS burtiem bija redzami tikai T un W. Meitenei bija īsi mati, un, kaut arī seja daļēji atradās ēnā, Teo it nemaz nešaubījās.

Tā bija Eiprila.

Un, tā kā fotogrāfija rādija arī vakardienas laiku 11.39 vakarā, tad viņa bija pavisam dzīva.

“Vai esi pārliecināts?” jautāja Čeiss, pieliecies tik tuvu, ka deguns gandrīz skāra ekrānu.

“To Twins jaku es viņai atdevu pagājušajā gadā, kad vinnēju to konkursā. Man jaka bija par mazu. Par jaku es pastāstīju arī policijai, un viņi saka, ka Eiprilas mājās to neesot atraduši. Viņi domā, ka Eiprila to uzvilkusi, kad devās projām.” Teo atkal norādīja ar pirkstu un teica: “Čeis, paskaties taču uz īsajiem matiem un profilu tai jābūt Eiprilai!”

“Var jau būt. Es nezinu.”

“Tā ir viņa,” Teo palika pie sava. Zēni atrāvās no datora, tad Teo piecēlās un sāka staigāt pa istabu. “Viņas māte bija prom no mājām trīs naktis pēc kārtas. Eiprila bija nobijusies līdz nāvei, tāpēc viņa piezvanīja tēvam, vai varbūt viņš bija tas, kas piezvanīja. Lai kā tas bija, bet viņš naktī atbrauca uz mājām, ar savu atslēgu atslēdza durvis, savāca Eiprilu un aizveda. Četras pēdējās dienas viņa pavada pārbraucienos kopā ar grupu.”

“Vai nevajadzētu piezvanīt policijai?”

Teo, zodu berzēdams un prātodams, staigāja pa istabu. “Nē, vēl ne. Varbūt vēlāk. Lūk, ko mēs darīsim mēs zinām, kur viņa bija vakar vakarā, tāpēc tālāk mēģināsim noskaidrot, kur viņa atradīsies šovakar. Zvanīsim it visām studentu biedrībām visās trīs universitātēs, līdz uzzināsim, kur “Ieguvums” šovakar spēlēs.”

“Ziemeļkarolīnas Universitātei vien būs ducis ballīšu,” sacīja Čeiss.

“Iedod man sarakstu.”

Teo sāka zvanīt, bet Čeiss vēroja un šo to pierakstīja.

Pirmajā biedrības mītnē neviens neatbildēja. Otrais zvans bija uz Kappa Delta studenšu biedrības namu, bet jaunā dāma, kas atbildēja, nezināja, kāda grupa spēlēs. Trešais zvans atkal palika bez atbildes. Puisis Deltas studentu biedrības mītnē pateica kādas citas grupas nosaukumu. Un tā tas turpinājās. Teo jau atkal sāka just vilšanos, tomēr tagad viņu spārnoja doma par to, ka Eiprilai nekas nav nodarīts un ka viņam izdosies draudzeni atrast.

Liktenīgs bija astotais zvans. Kāds puisis Kappa Theta biedrības mītnē teica, ka par orķestri neko nezinot, ka pats kavējot futbola spēles sākumu, bet lai zvanītājs pagaidot. Drīz viņš bija atpakaļ pie telefona un pavēstīja: “Jā, grupu sauc “Ieguvums”.”

“Ap cikiem viņi sāks spēlēt?” Teo painteresējās.

“Kā sanāks. Parasti sāk ap deviņiem. Nu gan man jāskrien, čomiņ.”

Sāļie cepumi bija apēsti. Patiesībā Teo nemaz nezināja, ko iesākt. Čeiss bija pārliecināts, ka jāzvana policijai, bet Teo par to šaubījās.

Par divām lietām gan viņš bija pārliecināts. Pirmkārt, meitene fotogrāfijā bija Eiprila. Otrkārt, viņa bija kopā ar grupu, kas šovakar spēlēs Kappa Theta biedrības mītnē Čepelhilā Ziemeļkalifornijā. Tā vietā, lai zvanītu policijai, Teo piezvanīja Aikam.

Jau pēc divdesmit minūtēm Teo, Čeiss un Tiesnesis joza augšup pa kāpnēm uz Aika biroju. Tajā brīdī, kad

Teo piezvanīja, Aiks bija pusdienojis grieķu kafejnīcā tās pašas ēkas pirmajā stāvā. Kamēr Aiks iepazinās ar Čeisu, Teo datorā uz Aika galda veikli sameklēja Eiprilas fotogrāfiju.

“Tā ir viņa,” Teo pārliecināti paziņoja. Aiks rūpīgi pētīja fotogrāfiju, un viņa lasāmbrilles bija noslīdējušas uz paša degungala. “Vai esi drošs?”

Teo izstāstīja par Twins jaku, aprakstīja Eiprilas garumu, frizūru, matu krāsu un norādīja uz profilā redzamo degunu un zodu. “Tā ir Eiprila.”

“Ja jau tu tā saki.”

“Viņa ir kopā ar savu tēvu tieši tā, kā tu teici. Džekam Līperam ar Eiprilas pazušanu nav nekāda sakara. Policija dzenas pakaļ nepareizajam vīram.”

Aiks pasmaidīdams pamāja, taču nekāda pašapmierinātība viņā nebija manāma. Viņš turpināja vērties datora ekrānā.

“Čeiss domā, ka vajadzētu ziņot policijai,” ierunājās Teo.

“Tā es tiešām domāju,” Čeiss apstiprināja. “Kāpēc gan ne?”

“Tas drusku jāapdomā,” atteica Aiks, atgrūzdams krēslu un pietrūkdamies kājās. Ieslēdzis stereoatskaņotāju, viņš sāka soļot pa kabinetu. Beidzot viņš sacīja: “Doma par ziņošanu policijai man nepatīk. Vismaz ne pagaidām. Redziet, kas var notikt. Šejienes policija piezvanīs Čepelhilas policijai, un, ko viņi tur darīs, to mēs nevaram zināt. Iespējams, viņi dosies uz ballīti un mēģinās Eiprilu atrast. Varam iedomāties, ka ballīte ir diezgan plaša ar lielu baru studentu, kas tur lustējas un iedzer,

un vēl nez ko dara, un, ja tur piepeši uzrastos policija, Dievs vien zina, kas varētu notikt. Iespējams, ka policija rīkosies saprātīgi, bet varbūt arī ne. Varbūt viņus neinteresēs meitene, kas koncerttūrē pavada savu tēvu. Varbūt meitene nemaz negrib, lai policija viņu glābtu. Notikt var daudz kas, un ne jau tas labākais. Nav arī ordera par viņas tēva arestu, jo šejienes policija viņam nekādas apsūdzības neizvirza. Viņš nav aizdomās turamais, vismaz pagaidām ne.” Aiks turpināja soļot šurpu turpu, kamēr abi zēni vēroja katru viņa kustību un tvēra katru vārdu. “Un nedomāju, ka bez meitenes drošas identifikācijas bildē mūsu policija vispār kaut ko pasāks.”

Viņš atkrita krēslā un atkal skatījās fotogrāfijā. Aiks sarauca pieri, paknaibīja degunu un saberzēja ūsas.

“Es zinu, ka tā ir viņa,” Teo stūrgalvīgi noteica.

“Bet ja nu nav, Teo?” Aiks nopietnā balsī pavaicāja. “Pasaulē ir vairāk par vienu Twins jaku. Meitenes acis nav redzamas. Tu tici, ka tā ir Eiprila, jo tu vēlies, lai tā būtu viņa. Tu izmisīgi gribi, lai tā izrādītos viņa, bet ja tu tomēr maldies? Pieņemsim, ka mēs tagad aizejam uz policiju un saceļam visus kājās, viņi piezvana savējiem uz Čepelhilu un saceļ kājās tos, un šovakar tie dodas uz studentu ballīti un a) nevar meiteni atrast, b) meiteni atrod, bet tā nav Eiprila. Vai mēs nebūsim pamatīgi izgāzušies, ko?”

Iestājās ilgs un smags klusums, kamēr zēni pārdomāja, pēc kādiem muļķiem viņi izskatīsies, ja būs kļūdījušies. Beidzot ierunājās Čeiss: “Vai nevajadzētu pateikt viņas mātei? Varu derēt, ka viņa jau nu gan spētu savu meitu identificēt, un tad tas vairs nav uz mūsu atbildības.”

“Es gan tā nedomāju,” Aiks iebilda. “Tā sieviete ir pavisam jukusi, un viņa varētu nezin ko sastrādāt. Eiprilas interesēm nāktu tikai par ļaunu, ja šajā brīdī iesaistītu viņas māti. Esmu dzirdējis, ka šī sieviete jau padarījusi traku vai visu policiju, un šie cenšoties no viņas vairīties, cik vien iespējams.”

Vēl viena ilga pauze, kuras laikā visi trīs pētīja sienas. Pirmais ierunājās Teo: “Tad ko mēs iesāksim, Aik?” “Visprātīgākais būtu braukt turp, sameklēt meiteni, atvest viņu atpakaļ un tad paziņot policijai. Un to vajadzētu izdarīt kādam, kam Eiprila uzticas, piemēram, tev, Teo.”

Teo sašļuka, mute viņam atvērās, bet vārdi laukā nenāca.

“Tāds brauciens ar riteni būtu pamatīgi ilgs,” ieminējās Čeiss.

“Teo, izstāsti visu saviem vecākiem, un lai viņi tevi aizved. Tur tev jāsatiek Eiprila, jāpārliecinās, ka ar viņu viss ir kārtībā, un jāatgādā mājās. Un tagad nedrīkst zaudēt laiku.”

“Mani vecāki nemaz nav mājās, Aik. Viņi ir Braierspringsā juristu asociācijas sanāksmē un atpakaļ būs tikai rīt. Šonakt pārnakšņošu pie Čeisa.”

Aiks, uzlūkodams Čeisu, pajautāja: “Varbūt tavi vecāki varētu braukt?”

Bet Čeiss jau purināja galvu. “Nedomāju vis. Neticu, ka viņi būtu gatavi šādā pasākumā iesaistīties. Turklāt šovakar viņiem paredzētas vakariņas kopā ar draugiem, un tās viņi negribēs laist garām.”

Teo ieskatījās tēvoča acīs un nekļūdīgi pamanīja, kā tās iezibas kā puikam, kurš gatavs piedzīvojumiem. “Izskatās, ka tu būsi tas īstais vīrs,” Teo sacīja. “Un, kā jau teici, nedrīkst izniekot laiku.”

17. nodaļa

Lai piedzīvojums varētu notikt, bija jāatrisina vairākas nopietnas problēmas. Teo prātoja, vai viņam vajadzētu vecākiem pastāstīt par to, ko nodomājis darīt. Aiks domāja par savu auto un šaubījās, vai tam šāds ceļojums maz būs pa spēkam. Čeiss lauzīja galvu, kā panākt, lai Teo prombūtne paliktu nepamanīta, jo draugam taču bija paredzēts pārnakšņot Viplu mājās.

Teo negribējās vecākiem zvanīt un lūgt atļauju braucienam uz Čepelhilu. Aiks domāja, ka to tomēr vajadzētu darīt, Čeisam nebija viedokļa, bet Teo negribēja piekrist. Šāds telefona zvans vecākus satrauks, nedod Dievs, izgāzīs vēl viņu referātus un seminārus un sabojās visu ceļojumu, turklāt Teo diezgan pamatoti sprieda, ka vecāki (sevišķi jau mamma) pateiks “nē”. Un tad Teo būs jāizlemj paklausīt vai ne. Aiks domāja, ka viņš varētu mēģināt Vudsu un Marsellu pārliecināt, ka brauciens ir ļoti svarīgs, bet Teo tam nepiekrita. Parasti viņš uzskatīja, ka pret vecākiem jābūt godīgam, un gandrīz neko no tiem neslēpa, taču šoreiz situācija bija citāda. Ja vien viņam ar Aiku izdotos Eiprilu pārvest mājās, tad visi, vecākus ieskaitot, būs tik priecīgi, ka iespējamās nepatikšanas Teo varētu paiet secen.

Aikam piederēja auto Triumph Spitfire, vecs divvietīgs sporta vāģis, uz kuru nevarēja paļauties it nemaz.

Tam bija nolaižams jumts, kas laida cauri lietu, riepas gandrīz pilnīgi gludas, un motors, kas izdvesa dīvainus trokšņus. Teo šis auto ļoti patika, bet viņš arī brīnījās, kā tas vispār spēj kustēt pa pilsētu. Turklāt viņiem vajadzēja auto ar četrām sēdvietām Aikam, Teo, Tiesnesim un, cerams, Eiprilai. Vecāki bija aizbraukuši mammas automašīnā. Tēva SUV stāvēja garāžā braukšanas kārtībā. Aiks sprieda, ka drīkst taču aizņemties braucamo no paša brāļa, sevišķi jau tāpēc, ka veicamā misija ir tik svarīga.

Visgrūtāk risināmā problēma bija Čeisam. Visas nakts garumā viņam būs jāgādā, lai Viplu mājā netiktu atklāta Teo prombūtne. Tika apspriesta doma par to, ka Čeisa vecākus varbūt varētu informēt. Aiks piedāvājās viņiem piezvanīt un pateikt, ko ir nodomājuši darīt, bet Teo tam nepiekrita. Viplas kundze taču ari bija juriste ar savu viedokli par visām lietām, un Teo nešaubījās, ka viņa nekavējoties piezvanīs viņa mātei un izjauks visus plānus. Bija vēl viens iemesls, kāpēc Teo labāk gribēja, lai Aiks cieš klusu viņa reputācija juristu vidū nebija nekāda labā. Varēja vien iedomāties, cik sašutusi būs Viplas kundze, uzzinot, ka Aiks gatavojas savu brāļadēlu paraut līdzi nez kādā trakā ceļojumā.

Precīzi trijos pēcpusdienā Teo nosūtīja mammai kārtējo īsziņu: Joprojām dzīvs. Kopā ar Čeisu nīkstam uz vietas. Mīlu.

Atbilde šoreiz nebija gaidāma, jo māte droši vien vēl nebūs beigusi savu referātu.

Ceturksni pēc trijiem Teo un Čeiss piebrauca pie Viplu mājas un, atstājuši divriteņus ārpusē, devās iekšā. Viplas kundze patlaban ņēma ārā no cepeškrāsns pannu ar

kēksiņiem. Viņa apkampa Teo un teica, ka priecājoties viņu uzņemt savā mājā un tā tālāk. Viņa centās būt ļoti iejūtīga. Teo nolika uz galda savu sarkano sporta somu ar nakšņošanas piederumiem tā, lai Čeisa māte to varētu labi pamanīt.

Vipla kundze pacienāja zēnus ar kēksiņiem un pienu, un Čeiss pateica, ka abi ar Teo domājot aiziet uz kino un pēc tam varbūt Stratenas koledžā noskatīties volejbola spēli.

“Volejbolu?” Viplas kundze nobrīnījās.

“Man volejbols patīk,” Čeiss apgalvoja. “Spēle sākas sešos un beigsies ap astoņiem. Viss būs kārtībā, mamm. Tas taču būs tepat koledžā.”

Patiesībā volejbols bija vienīgā todien paredzētā sporta spēle, turklāt vēl meiteņu komandām. Ne Čeiss, ne Teo volejbolu nekad nebija skatījušies ne dzīvajā, ne televīzijā.

“Un ko tad rādīs kino?” Čeisa māte, griezdama gabaliņos kēksiņus, pavaicāja.

“Hariju Poteru,” Teo atbildēja. “Ja mēs tūlīt skrietu, varētu vēl pagūt.”

“Un pēc tam uz to spēli,” Čeiss steidzīgi piebilda. “Sarunāts, mamm?”

“Kāpēc ne?” viņa noteica.

“Vai tu ar tēti uz tām vakariņām iesi?”

“Jā, kopā ar Kolijiem un Šeperdiem.”

“Un cikos jūs varētu būt atpakaļ?” uzmezdams skatienu draugam, pajautāja Čeiss.

“īsti nezinu. Kādos desmitos vai pusvienpadsmitos. Dafne būs mājās, un viņa grib pasūtīt picu. Vai tas derēs?”

“Kā tad,” atsaucās Čeiss. Ja paveiksies, ap desmitiem Teo un Aiks būs jau Čepelhilā. Visgrūtākais būs no astoņiem līdz desmitiem izvairīties no Dafnes. Konkrēta plāna Čeisam vēl nebija, bet viņš pie tā strādāja.

Zēni pateicās par cienastu un piebilda, ka dodas uz Paramount vecmodīgo Stratenburgas kinoteātri Meinstrltā. Kad puikas bija projām, Viplas kundze uznesa augšā Teo somu un nolika to Čeisa istabā uz gultas.

Četros pēcpusdienā Teo, Aiks un Tiesnesis brauca projām no Būnu mājas. Jaunāko Harija Potera filmu Čeiss skatījās viens pats.

MapQuest sistēma rādija, ka aptuvenais brauciena ilgums būs septiņas stundas, ja brauc, ievērojot ātruma ierobežojumus, bet Aikam ne prātā nenāca to darīt. Joņojot ārā no pilsētas, Aiks pajautāja: “Vai esi uztraucies?” “Esmu gan.”

“Kāpēc?”

“Laikam es uztraucos par to, ka mani pieķers. Ja Vipla kundze uzzinās patiesību, viņa piezvanīs manai mammai, mamma piezvanīs man, un man būs ziepes.” “Kāpēc gan lai tev būtu ziepes, Teo? Tu taču dodies glābt draudzeni.”

“Jā, bet es mānījos. Apmānīju Viplas kundzi, apmānīju savus vecākus.”

“Skaties plašāk, Teo. Ja viss ritēs labi, rīt no rīta mēs jau būsim atpakaļ kopā ar Eiprilu. Gan tavi vecāki, gan visa pilsēta būs sajūsmā, ka viņa atradusies. Šajos apstākļos tava rīcība ir pilnīgi pareiza. Varbūt tā nav gluži atklāta, bet citas iespējas šoreiz nav.”

“Un tomēr es nervozēju.”

“Teo, es taču esmu tavs tēvocis. Kas gan tur ļauns, ja es kopā ar savu mīļāko brāļadēlu dodos nelielā izbraucienā?”

“Laikam nekas.”

“Tad beidz raizēties. Vienīgais, kas patiešām ir no svara, ir atrast Eiprilu un atvest viņu atpakaļ mājās. Pašreiz nekam citam nav nozīmes. Ja mēs iekritīsim, tad pats parunāšos ar taviem vecākiem un visu vainu uzņemšos uz sevi. Nomierinies.”

“Paldies, Aik.”

Mašīna joņoja pa šoseju, uz kuras satiksme nebija necik blīva. Suns aizmidzis gulēja pakaļējā sēdeklī. Ievibrējās Teo mobilais telefons. īsziņa bija no Čeisa: Filma ir iespaidīga. Jums, puiši, viss kārtībā?

Teo atbildēja: Kārtībā.

Tieši piecos Teo rakstīja mātei: Harija Potera filma ir iespaidīga.

Pēc pāris minūtēm pienāca atbilde: Man prieks. Mīlu. Mamma.

Viņi nogriezās uz ātrgaitas šosejas, un Aiks pārslēdza ātrumu uz septiņdesmit piecām jūdzēm stundā desmit jūdzes vairāk par atļauto.

Teo ierunājās: “Aik, paskaidro man vienu lietu. Par Eiprilas pazušanu taču raida ziņās visur kur, vai ne?”

“Kā tad.”

“Vai tādā gadījumā Eiprila vai viņas tēvs, vai kāds čalis no grupas nebūtu ziņās par to dzirdējis un nesaprastu, kas notiek? Vai viņi neuzzinātu to, ka Eiprila tiek meklēta?”

“Tā varētu gan domāt. Taču nelaimīgā kārtā pazūd ļoti daudz bērnu. Gandrīz katru dienu pa kādam. Eiprilas pazušana ir milzīgs notikums šeit pie mums, bet tur, kur viņi atrodas, tam varbūt pat nepievērš uzmanību. Un nevar jau ari zināt, ko Finmors grupas večiem iestāstījis. Viņi taču zina, ka ģimene nav nekāda stiprā. Varbūt viņš pateicis, ka māte pilnīgi nojukusi un nācies meitu no tās paglābt, un kādu laiku centīsies neatklāt, kur viņi ir. Var jau būt, ka šie arī baidīsies kaut ko par to ieminēties. Viņi jau arī nav nekādi paipuisīši. Tikai tādi četrdesmitgadnieki, kas iedomājušies vēl kļūt par rokzvaigznēm. Caurām naktīm augšā, pa dienu guļ, īrētā mašīnā maisās pa pasauli un par grašiem spēlē bāros un studentu ballītēs. Nav izslēgts, ka viņi visi no kaut kā bēguļo. Kas to var zināt, Teo.”

“Viņa droši vien ir nobijusies līdz nāvei.”

“Nobijusies un apjukusi. Bērns nav pelnījis tādu dzīvi.” “Bet ko tad, ja viņa negribēs tēvu pamest?”

“Ja mēs viņu atradīsim, bet viņa negribēs braukt mums līdzi, tad neatliks nekas cits kā zvanīt uz Stratenburgu policijai un pateikt, kur Eiprila atrodas. Tik vienkārši.” Teo gan nekas nelikās vienkārši. “Un, ja nu viņas tēvs mūs ierauga un saceļ traci, ko tad?”

“Nomierinies, Teo. Gan jau viss nokārtosies.” Pusseptiņos vakarā, kad jau metās krēsla, Čeiss atkal atsūtīja īsziņu: Voleja skuķi ir forši. Kur esat?

Teo atbildēja: Kaut kur Virdžīnijā. Aiks lido.

Nu jau bija tumšs, un pārdzīvojumiem bagātā nedēļa bija nogurdinājusi Teo. Viņš sāka snaudā klanīt galvu un drīz vien aizmiga dziļā miegā.

18.    nodaļa

y

Volejbola spēle jau gāja uz beigām, kad Čeiss beidzot izdomāja, ka vienīgais veids, kā izvairīties no Dafnes, būtu vispār izvairīties no savām mājām. Viņš dzīvi iztēlojās, kā viņa sēž pagrabstāva atpūtas istabā, skatās televizora ekrānā un gaida ierodamies viņu un Teo, lai no picērijas varētu pasūtīt ekstra lielu picu.

Pēc spēles beigām Čeiss ar riteni aizbrauca uz Gafa saldējuma kafejnīcu Meinstrītā blakus pilsētas bibliotēkai. Saņēmis pasūtīto porciju, viņš apsēdās mierīgā vietiņā pie loga un piezvanīja uz mājām. Dafne atbildēja jau pēc pirmā zvana.

“Tas esmu es,” viņš iesāka. “Redzi, mums te ir problēma. Mēs ar Teo aizgājām uz viņa mājām paskatīties, kā klājas sunim, bet suns izrādās pavisam slims. Laikam kaut ko nelabu apēdis. Viņš pievēmis visu māju.”

“Ak kungs,” nostenēja Dafne.

“Tu nevari ne iedomāties. Suņa vēmekļi no virtuves līdz guļamistabai. Mēs pašlaik mēģinām daudzmaz satīrīt, bet te paies labs laiciņš. Teo baidās, ka suns nenomirst, un viņš cenšas sazvanīt savu mammu.”

“Cik šausmīgi.”

“Tā ir. Nav izslēgts, ka mums nāksies viņu aizdabūt pie veterinārārsta. Nabadziņš knapi jaudā pakustēties.”

“Čeis, varbūt man jums palīdzēt? Varu aizbraukt ar mammas mašīnu un suni nogādāt pie ārsta.”

“Varbūt, bet patlaban vēl ne. Mums te vēl daudz, ko tīrīt, un tikmēr paskatīsimies, kā būs ar suni. Man bail, ka viņš var piegānīt ari mašīnu.”

“Vai jūs abi esat ēduši?”

“Nē. Ēdiens jau nu tagad būtu pēdējais, par ko mēs varētu domāt. Baidos, ka kuru katru mirkli neizvemjos pats. Bet pasūti picu. Vēlāk mēs atnāksim.” Čeiss beidza sarunu un uzsmaidīja saldējumam. Līdz šim viss ritēja gludi.

Suns, klusu šņākuļodams, joprojām gulēja pakaļējā sēdeklī, bet jūdzes zem auto riteņiem lidot lidoja. Teo lāgiem iesnaudās, neko apkārt nemanīdams, lāgiem trūkās no miega augšā. Kad viņi šķērsoja Ziemeļkarolīnas štata robežu, Teo bija nomodā, taču, iebraucot Čepelhilā, viņš bija cieši aizmidzis.

īsziņā, kuru viņš mātei nosūtīja deviņos vakarā, bija rakstīts: Eju gulēt. Esmu noguris. Mīlu.

Teo sprieda, ka tajā brīdī vecāki būs svinīgajās vakariņās, kur tiks teiktas runas, un mātei nebūs iespējas atbildēt. Tā arī bija.

“Mosties, Teo,” ierunājās Aiks. “Esam klāt.” Viņi bez apstāšanās bija braukuši sešas stundas. Automašīnas digitālais pulkstenis rādīja 10.05. GPS aizvadīja viņus līdz Frenklina ielai studentu pilsētiņā. Ietves bija trokšņainu studentu pilnas. Ziemeļkarolīnas Universitāte futbolā bija uzvarējusi spēles pagarinājumā, un tagad fanu noskaņojums bija kašķīgs. Bāri un veikali bija pārpildīti.

Aiks nogriezās uz Kolumbijas ielu, kur viņi pabrauca garām vairākām lielām studentu biedrību ēkām.

“Būs grūti atrast mašīnai vietu,” Aiks pie sevis nomurmināja. “Tas laikam būs biedrību laukums,” viņš noteica, ieskatīdamies GPS kartē un norādīdams uz vietu, kur vairākas biedrību ēkas stāvēja cita citai iepretī, bet vidū bija laukums ar automašīnu stāvvietām. “Laikam jau Kappa Theta nams arī ir tepat.”

Teo nolaida sānu logu, mašīnai lēnām virzoties daudzo auto straumē. No studentu biedrību ēkām skanēja skaļa mūzika, un katrā no tām spēlēja cits orķestris. Ļaužu bija ka biezs. Tie stāvēja uz lieveņiem un zālienos, sēdēja uz stāvošajām automašīnām, daži dejoja, smējās, sakliedzās un pulciņiem gāja no vienas ēkas uz nākamo. Valdīja neaprakstāms juceklis, un Teo neko tādu iepriekš nebija redzējis. Stratenas koledžā retumis gadījās pa kautiņam, reizēm tvarstīja narkotiku lietotājus, taču nekad nekas līdzīgs šeit redzamajam. Izskatījās jau aizraujoši, bet tad Teo iedomājās par Eiprilu. Viņa bija kaut kur šī trakā jucekļa vidū, un te viņa it nemaz neiederējās. Viņa bija klusa un bikla. Viņai labāk patika būt vienatnē un zīmēt vai gleznot.

Aiks nogriezās uz citu ielu un tad vēl vienu. “Atstāsim mašīnu kaut kur šeit un tad iesim kājām.” Visas malas bija pilnas ar stāvošiem auto. Beidzot brīvu vietu viņi atrada šaurā, tumšā ieliņā tālu prom no trokšņa un kņadas. “Paliec tepat, Tiesnesi,” Teo teica sunim, kas noskatījās, kā viņi aiziet.

“Aik, kāds ir plāns?” Teo pajautāja, ejot pa tumšu un grumbuļainu ietvi.

“Skaties, kur liec kāju,” teica Aiks. “Nekāda noteikta plāna vēl nav. Atradīsim to namu un orķestri, un tad jau kaut ko izdomāšu.” Viņi gāja uz trokšņa pusi, līdz atkal sasniedza biedrību namu laukumu. Viņi iejuka pūlī, un likās, neviens nemana, ka abi izskatās šeit neiederīgi sešdesmit divus gadus vecs vīrs ar gariem, iesirmiem, zirgastē saņemtiem matiem, sarkanām zeķēm un sandalēm kājās, brūnā, rūtotā, vismaz trīsdesmit gadus vecā svīterī un trīspadsmit gadus vecs puika ar izbrīnā ieplestām acīm.

Kappa Theta mītne bija liela, balta akmens ēka ar grieķu kolonnām un iespaidīgu lieveni. Aiks un Teo cauri pūlim izlauzās līdz kāpnēm un lievenim. Aiks gribēja papētīt šo ēku, pārbaudīt visas ieejas un izejas, noskaidrot, kur spēlē grupa. Mūzika bija skaļa, bet smiekli un klaigas vēl skaļākas. Teo savā īsajā mūžiņā vēl nekad vienkopus nebija redzējis tik daudz alus bundžu. Dažas meitenes dejoja turpat uz lieveņa, bet viņu kavalieri smēķēdami tās vēroja. Aiks apjautājās vienai no meitenēm: “Kur ir grupa?”

“Pagrabā,” viņa atbildēja.

“Ejam!” Aiks uzsauca. Kopā ar kādu studentu grupiņu viņi tuvojās ieejas durvīm. Viņiem tas gandrīz būtu izdevies, bet durvju sargs vai ārāmetējs, kas nu viņš bija, pastiepa pret Aiku roku un sagrāba viņu aiz pleca. “Atvainojiet!” viņš skarbi uzsauca. “Vai caurlaide ir?”

Aiks nikni nokratīja vīra roku izskatījās, ka viņš būtu gatavs tam iesist. “Man nekāda caurlaide nav vajadzīga, puisīt,” viņš nošņāca. “Esmu grupas menedžeris, un šis ir mans dēls. Un nekad neķeries man klāt.”

Pārējie studenti mazliet atvirzījās, un uz mirkli troksnis pierima.

“Atvainojiet, ser,” sargs teica, bet Aiks ar Teo devās iekšā. Aiks gāja straujā solī, it kā šo namu labi zinātu un viņam šeit būtu darīšanas. Viņi izgāja cauri plašam foajē un kādam salonam, un abas telpas bija ļaužu pilnas. Kādā citā telpā, skaļi klaigādami, puiši lielā ekrānā skatījās futbola spēli. Turpat bija noliktas divas alus muciņas. Mūzika dārdēja no pagrabstāva, un Aiks ar Teo drīz vien atrada platas kāpnes, kas veda uz sarīkojumu zāli. Tās centrā bija deju grīda, pilna ar jauniešiem, kas mūzikas ritmā kratījās un stumdījās, bet kreisajā pusē bija izvietojusies grupa “Ieguvums”, neizturamā skaļumā dārdinādama mūziku. Aiks un Teo cilvēku pūlī virzījās pa kāpnēm lejup, un, kad bija sasnieguši zāli, Teo likās, ka ausis asiņo no skaļās mūzikas.

Abi centās patverties vienā zāles stūrī. Telpa bija patumša, un tikai daudzkrāsainu staru zibšņi izgaismoja dejojošos augumus. Aiks pieliecās un iebļāva Teo ausī: “Pasteigsimies. Es palikšu tepat, bet tu mēģini tikt orķestra aizmugurē un paskaties tur. Nekavējies!”

Teo saliecies līkumoja starp cilvēku stāviem. Viņu grūstīja, bukņīja, kāpa uz kājām, bet viņš gar sienu virzījās uz priekšu. Dziesma beidzās, cilvēki uzgavilēja, un dejošana uz brīdi aprāvās. Teo, vēl arvien saliecies, kustējās žiglāk, acīm šaudoties uz visām pusēm. Piepeši solists iebrēcās, bundzinieks sāka rībināt bungas un ģitārists pievienojās ar dārdošiem akordiem. Nākamā dziesma bija vēl skaļāka par iepriekšējo. Teo pavirzījās aiz skaļruņu komplekta, nonāca tikai kādu piecu pēdu attālumā no

sintezatora spēlētāja un ieraudzīja Eiprilu. Viņa sēdēja uz kādas metāla kastes bundziniekam aiz muguras. Tā bija vienīgā drošā vieta visā telpā. Viņš tikpat kā rāpus aizlīda gar mazā paaugstinājuma malu un pieskārās viņas ceļgalam.

Eiprila no izbīļa un pārsteiguma sastinga, bet tad piešāva abas rokas pie mutes. “Teo!” viņa iesaucās, bet viņš to gandrīz nemaz nedzirdēja. “Ejam!” Teo uzsauca.

“Ko tu te dari?” Eiprila kliedza.

“Ierados pārvest tevi mājās.”

Pusvienpadsmitos vakarā Čeiss slapstījās pie ķīmiskās tīrītavas un vēroja, kā otrpus ielai cilvēki nāk ārā no Robiljo itāliešu restorāna. Viņš ieraudzīja Šeperdu pāri, tad Kolijus un visbeidzot arī savus vecākus. Čeiss noskatījās, kā viņi aizbrauc, un tad sāka prātot, kā tagad rīkoties. Pēc nedaudzām minūtēm zvanīs viņa telefons un māte uzdos neskaitāmus jautājumus. Slimā suņa epopejai nāksies pielikt punktu.

19.   nodaļa

Soli pa solim Teo un Eiprila virzījās gar sienu, apiedami nogurušos dejotājus, kuri atvilka elpu pēc trakās lēkāšanas, un pustumsā tuvojās durvīm, kas veda uz kāpņu telpu. Nebija jābaidās, ka meitenes tēvs varētu viņus pamanīt, jo viņš bija pilnībā aizrāvies, bliežot vaļā Rolling Stones dziesmu I Can’t Get No Satisfaction. “Kurp mēs ejam?” Teo iekliedza Eiprilai ausī.

“Sitās trepes ved uz pagalmu,” viņa atkliedza pretī.

“Pagaidi! Man jāpasauc Aiks.”

“Kas jāpasauc?”

Teo izšāvās cauri pūlim, atrada Aiku, kurš joprojām stāvēja tajā pašā vietā, pēc tam visi trīs veikli uzkāpa pa kāpnēm un nonāca mazā pagalmiņā ēkas aizmugurē. Mūzika joprojām bija dzirdama, un likās, ka visas sienas dreb no dārdoņas, tomēr šeit ārā bija daudz klusāk.

“Aik, šī ir Eiprila,” Teo iepazīstināja. “Eipril, tas ir mans tēvocis Aiks.”

“Prieks iepazīties,” Aiks noteica. Eiprila bija tik apjukusi, ka neattapās neko atbildēt. Viņi vieni paši atradās tumsā pie kāda salauzta piknika galda. Apkārt mētājās vēl šādas tādas dārza mēbeles. Daži logi ēkas aizmugurē bija izsisti.

“Aiks mani atveda tev pakaļ,” sacīja Teo.

“Bet kāpēc?” Eiprila nevarēja saprast.

“Kā kāpēc?” Teo jautāja pretī.

Aiks saprata meitenes samulsumu. Viņš panācās soli tuvāk un saudzīgi uzlika viņai uz pleca roku. “Eipril, mājās neviens nezina, kur tu esi palikusi. Neviens nezina, vai tu esi dzīva vai mirusi. Tu pazudi bez pēdām pirms četrām dienām. Neviens ne tava māte, ne policija, ne draugi nav no tevis saņēmuši nekādas ziņas.”

Eiprila neticīgi purināja galvu.

Aiks turpināja: “Man ir aizdomas, ka tēvs tev ir melojis. Varbūt viņš tev teica, ka ir runājis ar māti un mājās viss ir kārtībā?”

Eiprila vieglītēm pamāja.

“Eipril, viņš melo. Tava mamma ir bezgala noraizējusies. Visa pilsēta tevi meklē. Tagad ir laiks atgriezties mājās.”

“Bet mēs pēc pāris dienām arī brauksim mājās,” Eiprila iebilda.

“Tā tavs tēvs saka?” Aiks pajautāja, papliķēdams viņas plecu. “Drīzāk ticams, ka viņam izvirzīs apsūdzību par tavu nolaupīšanu. Eipril, paskaties uz mani.” Aiks, pielicis pirkstu pie meitenes zoda, lēnām pacēla viņas galvu tā, lai varētu ieskatīties tai acīs. “Laiks atgriezties mājās. Kāpsim mašīnā un brauksim projām. Tūlīt.”

Pēkšņi atvērās durvis, un pa tām iznāca kāds vīrietis. Pēc viņa motociklista zābakiem, tetovējumiem un taukainajiem matiem varēja spriest, ka nekāds students viņš vis nav. “Ko tu tur dari, Eipril?” viņš uzsauca.

“Iznācu paelpot svaigu gaisu,” Eiprila atbildēja.

Vīrietis pienāca tuvāk un noprasīja: “Un kas tie tādi?”

“Bet kas jūs pats esat?” Aiks uzdeva pretjautājumu. Patlaban skanēja dziesma, tātad mūziķis viņš nevarēja būt. “Tas ir Zaks,” Eiprila paskaidroja. “Viņš strādā grupā.” Aiks manīja, ka situācija var kļūt bīstama, tāpēc uz vietas sadomāja pasaciņu. Viņš draudzīgi pastiepa sveicienam roku un sacīja: “Es esmu Džeks Fords, un tas ir mans dēls Makss. Senāk mēs dzīvojām Stratenburgā, bet tagad esam šeit, Čepelhilā. Makss un Eiprila kopā gāja bērnudārzā. Jums tas ansamblis gan ir kolosāls.”

Zaks paspieda Aika roku. Domāšana viņam vedās diezgan lēni. Viņš sarauca pieri, it kā domāšana sagādātu sāpes, un uzmeta Aikam un Teo neizpratnes pilnu skatienu. Eiprila žigli ieteicās: “Mēs jau gandrīz esam beiguši. Tūlīt nākšu.”

“Vai tavs tēvs šitos čaļus pazīst?” Zaks noprasīja.

“Kā nu ne!” iejaucās Aiks. “Mēs ar Tomu esam čomi jau daudzus gadus. Gribētos ar viņu aprunāties nākamajā pārtraukumā. Vai varēsi viņam to pateikt, Zak?”

“Labs ir,” Zaks noteica un gāja atpakaļ iekšā.

“Vai viņš izstāstīs tavam tēvam?” jautāja Aiks.

“Droši vien,” Eiprila atteica.

“Tādā gadījumā mums tūlīt jābrauc projām.”

“Es nu gan nezinu.”

“Nerunā niekus, Eipril,” Teo apņēmīgi sacīja.

“Vai tu paļaujies uz Teo?” pajautāja Aiks.

“Protams.”

“Tad tu vari paļauties arī uz Aiku,” teica Teo. “Ejam!” Teo saņēma Eiprilas roku, un visi trīs ātrā solī devās prom no Kappa Theta ēkas, no biedrību namu laukuma un no Toma Finmora.

Auto pa līkumotajām ielām brauca laukā no Čepelhilas, bet Eiprila sēdēja aizmugures sēdeklī un bužināja suņa galvu. Vairākas minūtes neviens neko neteica, bet tad Teo pavaicāja: “Vai nevajadzētu piezvanīt Čeisam?” “Jā,” Aiks piekrita un iestūrēja mašīnu degvielas uzpildes stacijā, kur apstājās kādu gabaliņu no benzīna sūkņiem. “Uzspied viņa numuru,” viņš sacīja. Teo to izdarīja un telefonu pasniedza Aikam.

Čeiss atsaucās uzreiz: “Būtu jau ar tā kā laiks.”

“Čeis, te Aiks. Mēs dabūjām Eiprilu un tagad braucam atpakaļ. Kur tu esi?”

“Slapstos savā dārzā. Ja vecāki dabūs mani rokā, viņi man noraus galvu.”

“Ej iekšā mājā un izstāsti visu, kā ir. Pēc kādām desmit minūtēm es viņiem piezvanīšu.”

“Paldies, Aik.”

Aiks atdeva telefonu Teo un pajautāja: “Kurš no taviem vecākiem šādā nakts stundā būtu drīzāk gatavs atbildēt uz mobilā zvanu?”

“Mamma.”

“Tad piezvani viņai.” Teo atkal uzspieda numuru un telefonu iedeva Aikam.

Būnas kundze atsaucās nedaudz satraukti: “Teo, kas noticis?”

“Marsella, te Aiks. Kā jums tur klājas?” rāmā balsī ierunājās Aiks.

“Tu, Aik? Pa Teo telefonu? Tu mani biedē.” “Nevienam nekas nekait, bet stāsts ir garš. Viss ir kārtībā, un beigas ir laimīgas.”

“Lūdzu, Aik, kas tur notiek?”

“Mēs dabūjām Eiprilu.”

“Ko jūs izdarījāt?”

“Mēs dabūjām Eiprilu un tagad braucam atpakaļ uz Stratenburgu.”

“Kur tad jūs esat, Aik?”

“Čepelhilā Ziemeļkarolīnā.”

“Stāsti tālāk.”

“Teo viņu sameklēja, un mēs drusku pabraukājām, lai dabūtu Eiprilu rokā. Visu šo laiku meitene bijusi kopā ar tēvu viņa koncerttūrēs.”

“Teo atrada Eiprilu Čepelhilā?” Būnas kundze lēnām atkārtoja.

“Jā gan. Bet tas atkal ir garš stāsts, tāpēc detaļas izrunāsim vēlāk. Mājās būsim agri no rīta. Domāju starp sešiem un septiņiem. Tas ir, ja visu nakti braukšu un noturēšos neaizmidzis.”

“Vai viņas māte jau zina?”

“Vēl ne. Es arī domāju, ka Eiprilai vajadzētu mammai piezvanīt un pateikt, kas notiek.”

“Jā, Aik, un, jo ātrāk, jo labāk. Mēs tūlīt rakstāmies ārā no viesnīcas un braucam mājās. Būsim tur jau pirms jums.”

“Lieliski, Marsella. Un man tā vien liekas, ka būsim izbadējušies.”

“Sapratu, Aik.”

Atkal telefons tika dots turp un atpakaļ, un tagad Aiks jau runāja ar Vipla kungu. Viņš izskaidroja situāciju, apgalvoja, ka viss ir pilnīgā kārtībā, milzīgi cildināja Čeisa nopelnus Eiprilas atrašanā, atvainojās par mānīšanos un radīto apjukumu un nosolījās vēlāk iegriezties.

Aiks piebrauca mašīnu pie benzīna sūkņa, piepildīja degvielas tvertni un iegāja iekšā samaksāt, bet Teo tikmēr izveda suni īsā pastaigā. Kad auto jau bija atpakaļ uz šosejas, Aiks pār plecu pavaicāja Eiprilai: “Vai negribi piezvanīt savai mammai?”

“Varbūt,” viņa atbildēja.

Teo iedeva viņai savu telefonu. Eiprila zvanīja uz mājām, bet tur neatbildēja. Tad viņa mēģināja zvanīt uz mātes mobilo, savukārt tas bija atslēgts.

“Vai man būtu jābrīnās?” viņa domīgi noteica. “Viņas tur nav.”

20.    nodaļa

Lai varētu palikt nomodā, Aiks uzpildes stacijā bija paņēmis lielu krūzi kafijas, no kuras laiku pa laikam iedzēra. Tagad, kad viņi jau bija vairākas jūdzes ārpus pilsētas, viņš ierosināja: “Bērni, sarunāsim tā. Ir jau pusnakts, mums priekšā vēl tāls ceļš, un es jau tagad esmu miegains. Runājiet ar mani. Man nepieciešamas sarunas. Ja es pie stūres aizmigšu, mums visiem būs beigas. Skaidrs? Sāc, Teo. Tagad runāsi tu, pēc tam Eiprila.” Teo pagriezās pret Eiprilu un jautāja: “Kas ir Džeks Līpers?”

Suns gulēja, galvu ielicis Eiprilas klēpī. Eiprila atbildēja: “Laikam kāds attāls brālēns. Kāpēc tu par viņu jautā? Kas tev par viņu stāstīja?”

“Viņš tagad ir Stratenburgā, arestēts. Pirms kādas nedēļas viņš izbēga no Kalifomijas cietuma un uzradās Stratenburgā tieši ap to laiku, kad pazudi tu.”

“Viņa bildes bija visās avīzēs,” piebilda Aiks.

“Policija domāja, ka viņš tevi nolaupījis un aizlaidies,” Teo turpināja.

Viens otru papildinādami, Teo un Aiks stāstīja par Līperu: par viņa fotogrāfiju avīzēs, par viņa sagūstīšanu, par viņa izteiktajiem mājieniem attiecībā uz Eiprilu un viņas līķi un tā tālāk. Eiprilai, kuru jau pēdējās stundas notikumi vien bija stipri satraukuši, tagad stāstīto nebija

viegli apjēgt. Viss, ko viņa spēja, bija klusu atkārtot atkal un atkal: “Nekad neesmu viņu redzējusi.”

Aiks atkal iestrēba kafiju un runāja tālāk: “Avīzēs bija teikts, ka tu esot viņam rakstījusi vēstules. Jūs esot bijuši vēstuļu draugi. Vai tā bija?”

“Jā. Apmēram pirms gada mēs sākām sarakstīties,” Eiprila teica. “Māte stāstīja, ka viņš mums esot attāls brālēns, lai gan ģimenes kokā viņu nekad neesmu atradusi. Nu, mūsu dzimtas koks jau arī nav nekāds normālais. Lai nu kā, bet viņa teica, ka Līpers Kalifornijā izciešot ilgu cietumsodu un viņam esot vajadzīgs vēstuļu draugs. Es viņam uzrakstīju, un viņš atbildēja. Tomēr kaut kāda pārmaiņa, jo likās, ka viņš ir ļoti vientuļš.”

“Pēc tam kad viņš izbēga, viņa cietuma kamerā tika atrastas tavas vēstules,” Aiks pastāstīja. “Līpers uzradās Stratenburgā, tāpēc policija nosprieda, ka viņš ieradies pēc tevis.”

“Kaut kas neticams!” Eiprila iesaucās. “Tēvs man teica, ka esot runājis gan ar mammu, gan skolotājiem neviens neesot iebildis, ka es uz kādu nedēļu būšu projām. Nekādas problēmas neradīšoties. Man nevajadzēja tam noticēt.”

“Tavs tēvs laikam ir labs melis,” Aiks piebilda.

“Viens no izcilākajiem,” Eiprila apstiprināja. “Viņš nekad nav runājis patiesību. Nemaz nezinu, kāpēc noticēju viņam šoreiz.”

“Tāpēc, ka tu biji nobijusies,” piebilda Teo.

“Ak kungs!” pēkšņi Eiprila iesaucās. “Ir pusnakts, un grupa beidz spēlēt. Ko viņš darīs, kad redzēs, ka esmu projām?”

“Ieņems kādu devu savu parasto zāļu,” Aiks noteica. “Vai nevajadzētu viņam piezvanīt?” ieminējās Teo. “Viņam jau nav mobilā telefona,” atteica Eiprila. “Viņš saka, ka tā cilvēki viņu pārāk viegli varētu dabūt rokā. Man vajadzēja atstāt viņam zīmīti.”

Visi klusējot to pārdomāja, un tikmēr nobrauca vairākas jūdzes. Aiks tagad likās mundrāks, un miegainība šķita pārgājusi. Izskatījās, ka Eiprila savukārt pārvarējusi pirmītējo šoku.

“Un kā ar to jampampiņu Zaķu?” Teo ieteicās. “Vai viņam nevar piezvanīt?”

“Es nezinu viņa numuru.”

“Kāds ir viņa uzvārds?” jautāja Aiks.

“To es arī nezinu. Vispār es centos no viņa turēties pa gabalu.”

Atkal zem riteņiem aizskrēja dažas jūdzes. Aiks atkal iedzēra malku kafijas un sacīja: “Visticamāk notiks tā. Kad viņi redzēs, ka tevis nav, Zaks pastāstīs, ka redzējis tevi kopā ar mums. Iespējams, viņš atcerēsies mūsu vārdus Džeks un Makss Fordi, bijušie stratenburgieši un tagadējie Čepelhilas iedzīvotāji. Ja viņam izdosies to atcerēties, viņi centīsies sameklēt mūsu telefona numuru. To viņi, protams, neatradīs un nodomās, ka esi mājās pie Fordiem. Pēc tik daudz gadiem veciem draugiem taču ir, ko pārrunāt.”

“Tā ir tikai fantāzija,” Eiprila noteica.

“Tas ir labākais, ko patlaban varu izdomāt.”

“Man vajadzēja atstāt zīmīti.”

“Vai tiešām tu tik ļoti raizējies par savu tēvu?” Teo brīnījās. “Tu taču zini, ko viņš nodarīja. Nakts vidū viņš

tevi aizveda no mājām, nevienam ne vārdiņa neteicis, un četras pēdējās dienas par tevi pārdzīvo visa pilsēta. Tava nabaga māte bija kā bez prāta. Man gan pret tavu tēvu nav nekādas līdzcietības.”

“Man jau ari viņš nekad nav paticis,” Eiprila atbildēja, “bet zīmīti man vajadzēja atstāt.”

“Nu jau ir par vēlu,” sacīja Aiks.

“Ceturtdien tika atrasts līķis,” teica Teo, “un visi pilsētā domāja, ka tu esi mirusi.”

“Līķis?” Eiprila pārjautāja.

Aiks un Teo saskatījās un sāka stāstīt. Teo iesāka ar stāstu par to, kā skolēni, izveidojuši meklētāju grupu, darbojās pilsētā, izdalīdami skrejlapas, piedāvājot atlīdzību, pārmeklējot pamestas ēkas, kā viņus tramdījusi policija un kā viņi no upes pretējā krasta vērojuši policijas rīcību, kad tie izcēla līķi no JansI ūdeņiem. Aiks palaikam stāstījumu papildināja ar citām detaļām.

Teo sacīja: “Mēs domājām, ka tu esi mirusi, Eipril. Ka Džeks Līpers tevi iemetis upē. Skolā Gladvelas kundze mūs visus sapulcināja zālē un centās mūs uzmundrināt, bet mēs vairs neticējām, ka tu esi dzīva.”

“Man tik ļoti žēl.”

“Tā jau nav tava vaina,” iejaucās Aiks. “Vainot vari tikai savu tēvu.”

Teo pagriezās atpakaļ un ieskatījās Eiprilas sejā. “Ir tik labi tevi redzēt, Eipril,” viņš teica.

Aiks pie sevis pasmaidīja. Kafijas krūze bija tukša. Viņi pameta Ziemeļkarolīnu un iebrauca Virdžīnijā. Te Aiks pieturēja, lai nopirktu sev nākamo kafiju.

Dažas minūtes pēc diviem naktī ievibrējās Aika mobilais telefons. Izņēmis to no kabatas, viņš atsaucās: “Hallo.” Zvanītājs bija viņa brālis Vudss Būns, kas gribēja parunāties. Vudss ar sievu nupat bija atgriezušies Stratenburgā, un viņi gribēja dzirdēt, kā braucējiem klājas. Abi bērni, tāpat arī suns, bija aizmiguši, tāpēc Aiks runāja klusā balsī. Braukšana sokoties diezgan ātri, satiksmes neesot gandrīz nemaz, laiks esot labs un laimīgā kārtā neesot arī radaru. Teo vecāki, protams, gribēja zināt, kā viņiem izdevies atrast Eiprilu. Marsella klausījās paralēlajā telefonā, un Aiks pastāstīja, kā Teo ar Čeisu Viplu kā īsti detektīvi noskaidrojuši ar nelielu Aika piepalīdzēšanu -, kur meklējama Finmora grupa, un tad izskatījuši tūkstošiem uz labu laimi nejauši izvēlētu Facebook fotogaleriju un kā viņiem palaimējies uziet bildi ar Eiprilu. Un tad, kad bija apstiprinājies, ka grupa ir Čepelhilā, zēni apzvanījuši visas studentu biedrības, un atkal viņiem palaimējies noskaidrot, kur spēlēs Finmors ar savu grupu.

Aiks apliecināja, ka Eiprilai nekas nekait. Viņš arī atstāstīja to, ko meitene bija stāstījusi par tēva sadomātajiem meliem.

Teo vecāki vēl nemaz nespēja notikušajam noticēt, tomēr jutās pacilāti. Un viņi arī daudz nebrīnījās par to, ka dēls ne tikai noskaidrojis, kur Eiprila atrodas, bet arī pats braucis viņai pakaļ.

Kad saruna bija beigusies, Aiks sāka sēdeklī grozīties, centās izstiept labo kāju, izlocīt ķermeni, bet tad vienā brīdi viņš tomēr gandrīz iesnaudās. “Te nu ir!” viņš iebļāvās. “Ei, jūs abi! Mostieties augšā!” Viņš piebikstīja Teo

pie pleca, pabužināja tam matus un pilnā balsī teica: “Es gandrīz noskrēju no ceļa. Vai jūs tiešām gribat dabūt galu? Nu nē! Teo, mosties un runā. Eipril, tagad tava kārta. Sāc runāt!”

Eiprila berzēja acis, cenzdamās atjēgties un nesaprazdama, kāpēc šis trakais vīrietis uz viņiem kliedz. Pat Tiesnesis izskatījās apjucis.

Tajā brīdī Aiks nobremzēja un apstājās ceļa malā. Viņš izlēca no mašīnas un trīsreiz apskrēja tai apkārt. Kāds garāmbraucošs furgons viņam uztaurēja. Aiks iekāpa atpakaļ automobilī, piesprādzējās un atsāka braukt.

“Eipril,” viņš teica skaļā balsī. “Tev jārunā ar mani. Es gribu zināt, kas tieši notika, kad tēvs tev atnāca pakaļ.” “Labi, Aik,” viņa paklausīgi teica. “Es biju aizmigusi,” Eiprila sāka savu stāstu.

“Otrdienas vakarā vai jau trešdienas rītā?” Aiks gribēja zināt. “Cikos tas notika?”

“Nezinu. Noteikti pēc pusnakts, jo pusnaktī es vēl biju nomodā. Vēlāk gan es aizmigu.”

“Vai tava mamma bija mājās?” pajautāja Teo.

“Nē, nebija. Pirms tam es ar tevi runāju pa telefonu, tad gaidīju un gaidīju, kad viņa atgriezīsies, un beidzot iemigu. Kāds dauzījās pie manas istabas durvīm. Sākumā man likās, ka tas ir pa sapņiem, bet tad aptvēru, ka ne, un tas bija daudz biedējošāk. Mājā bija ienācis kāds vīrietis, kas dauzījās pie manām durvīm un sauca manu vārdu. Es tā pārbijos, ka nespēju ne pakustēties, ne kaut ko redzēt, ne arī domāt. Tikai pēc brīža es sapratu, ka tas ir mans tēvs. Pirmo reizi nedēļas laikā viņš bija atgriezies mājās. Es atvēru durvis. Viņš prasīja, kur ir māte. Es sacīju, ka

nezinu. Viņš sāka lamāties un lika man saģērbties. Mēs braukšot projām. Lai es pasteidzoties. Un tā mēs aizbraucām. Es vēl pie sevis nodomāju braukt projām ir labāk nekā palikt. Labāk būt automašīnā kopā ar tēvu nekā mājās vienai pašai.”

Eiprila uz brīdi apklusa. Ne Aikam, ne Teo miegs vairs nenāca. Abiem gribējās paskatīties atpakaļ, vai Eiprila neraud, bet viņi to nedarīja.

“Mēs braucām kādas divas stundas. Domāju, ka bijām jau tuvu Kolumbijas apgabalam, kad apstājāmies kādā motelī netālu no štatu robežas. Tur mēs pavadījām nakti abi vienā istabā. No rīta pamodos, un tēvs jau bija projām. Es gaidīju. Viņš atgriezās un atnesa ēdamo un apelsīnu sulu. Ēdot viņš man pastāstīja esot sazvanījis mammu, ilgi ar viņu runājies un viņa esot piekritusi, ka man būtu labi kādas dienas vai varbūt nedēļu pavadīt kopā ar tēvu. Tēvs vēl teica: māte atzinusi, ka viņai esot problēmas un viņa meklēšot palīdzību. Tēvs teica runājis arī ar manas skolas direktori un arī viņa piekritusi, ka man labāk būtu tagad kādu laiciņu nedzīvot mājās. Kad es atgriezīšoties, viņa palīdzēšot noorganizēt man papildstundas, ja būšot tāda nepieciešamība. Pajautāju tēvam, kā sauc manas skolas direktori, un viņš to, protams, nezināja. Tad es vēl nodomāju, ka tas ir savādi, bet tēvam tas tomēr ir tipiski, ka viņš nepatur prātā kāda cilvēka vārdu, kaut arī pirms mirkļa ar viņu ir runājis.”

Teo pameta skatienu atpakaļ. Eiprila runādama raudzījās ārā pa sānu logu, un viņas sejā bija savāds smaids.

“No tā moteļa mēs braucām uz Šarlotvilu Virdžīnijā. Tovakar tas laikam bija trešdienā grupa spēlēja kādā

vietā, ko sauca “Millera bārs”. Tas ir diezgan vecs un mūsdienās slavens ar to, ka tajā savulaik karjeru sācis Dave Matthews Band."

“Man tas orķestris patīk,” ieteicās Teo.

“Viņiem nav ne vainas,” savu balsi pievienoja Aiks vecākās un zinošākās paaudzes pārstāvis.

“Tēvs uzskatīja, ka spēlēt “Millera bārā” tas tik ir kaut kas.”

“Kā tevi ielaida bārā, ja tev ir tikai trīspadsmit gadu?” Teo brīnījās.

“Nezinu. Es jau biju kopā ar orķestri. Es taču tur nedzēru un nesmēķēju. Nākamajā dienā mēs braucām uz citu pilsētu, šķiet, tā bija Roanoke, kur grupa spēlēja vecā muzikholā gandrīz tukšā zālē. Kas tā bija par dienu?”

“Ceturtdiena,” atteica Aiks.

“Pēc tam mēs braucām uz Roli.”

“Vai tu brauci busiņā kopā ar muzikantiem?” Aiks pavaicāja.

“Nē. Tētim bija sava mašīna, un diviem citiem vīriem arī. Mēs vienmēr braucām busiņam nopakaļ. Šoferis bija Zaks. Tēvs mani turēja nost no pārējiem grupas muzikantiem. Viņi ķildojās un plēsās kā mazi bērni.”

“Un narkotikas?” Aiks jautāja.

“Jā, tās ari. Un vēl dzeršana un meitenes. Smieklīgi un skumji bija redzēt, kā četrdesmitgadīgi vīrieši koledžas meiteņu priekšā cenšas tēlot pārākos čaļus. Mans tēvs gan tā nedarīja. Viņš salīdzinājumā ar citiem uzvedās vislabāk.”

“Tas tāpēc, ka tu biji tuvumā,” paskaidroja Aiks.

“Var jau būt.”

“Kā būtu ar vienu pieturu, Aik?” rādīdams uz priekšā redzamo nogriešanās ceļu, apjautājās Teo.

“Katrā ziņā. Man vajag vēl kafiju.”

“Kad nokļūsim Stratenburgā, uz kurieni mēs brauksim?” Eiprila vaicāja.

“Uz kurieni tu gribētu?” Aiks painteresējās.

“Uz mājām man laikam gan negribētos,” viņa atbildēja.

“Tad brauksim pie Teo. Teo mamma mēģina sadabūt rokā tavu mammu. Droši vien viņa jau būs klāt, kad ieradīsimies, un būs priecīga, ka esi atgriezusies.”

21.    nodaļa

Kad svētdienas rītā desmit minūtes pēc sešiem Aiks piebrauca pie Būnu mājas, piebrauktuvē stāvēja trīs Būniem nepiederošas automašīnas. Aika paša vecais Spitfire stāvēja tieši tajā vietā, kur viņš to bija atstājis. Tam blakus bija novietots melns ļoti oficiāla izskata sedans. Bet tieši aiz Spitfire bija redzams visneparastākais automobilis pilsētā koši dzeltens katafalks, kas reiz bija piederējis apbedīšanas kantorim, bet tagad bija Mejas Finmoras īpašums.

“Viņa ir te,” noteica Eiprila, un ne Aiks, ne Teo nevarēja saprast, vai tas viņu iepriecina.

Vēl bija tumšs, kad viņi kāpa laukā. Tiesnesis izlēca no auto un metās uz akvifoliju krūmiem, kas auga pie lieveņa, savas iecienītākās vietas, kur atviegloties. Ārdurvis strauji atvērās, un pa tām skriešus laukā metās Mēja Finmora, raudādama un rokas meitai pretī izstiepusi. Viņu apskāviens mājas priekšā bija ilgs, un tikmēr Aiks, Teo un Tiesnesis gāja iekšā. Teo apkampās ar māti un pēc tam pasveicināja detektīvu Sleiteru, kurš acīmredzot bija uzaicināts pievienoties sagaidītājiem. Pēc apsveicināšanās un apsveikumiem Teo pajautāja mammai: “Kur tu sameklēji Finmoras kundzi?”

“Viņa bija pie kaimiņiem,” mātes vietā atbildēja detektīvs Sleiters. "Es to jau zināju. Viņa baidījās viena palikt mājās.”

“Un kā tad Eiprilu varēja vienu atstāt?” zēnam gandrīz izspruka.

“Vai ir kādas ziņas no Toma Finmora?” jautāja Aiks. “Mēs no turienes aizbraucām lielā steigā un neatstājām viņam zīmīti.”

“Nav nekādu ziņu,” atbildēja detektīvs.

“Nav jau ari nekāds brīnums.”

“Jūs noteikti esat ļoti noguruši,” ieteicās Būnas kundze.

Aiks pasmaidīdams atbildēja: “Kā nu ne. Un ari briesmīgi izbadējušies. Mēs ar Teo pēdējās četrpadsmit stundas esam pavadījuši uz riteņiem, tikpat kā bez ēšanas un pavisam bez miega, vismaz es. Teo un Eiprila gan dabūja mazliet nosnausties. Toties suns izgulējās stundām ilgi. Kas būs brokastīs?”

“Viss kaut kas.”

“Teo, kā tev izdevās viņu atrast?” Būna kungs jautāja, nespēdams slēpt lepnumu.

“Tur ir daudz, ko stāstīt, tēt. Bet man vispirms vajag uz tualeti,” Teo atbildēja un nozuda. Atvērās ārdurvis, un ienāca Finmoras kundze un Eiprila, abas noraudājušās, bet smaidīgas. Būnas kundze nenoturējās un cieši apskāva Eiprilu. “Mēs tā priecājamies, ka tu esi atpakaļ,” viņa teica.

Detektīvs Sleiters stādījās priekšā Eiprilai, kuru šī no visām pusēm pievērstā uzmanība mulsināja un satrauca. “Liels prieks tevi redzēt, bērns,” Sleiters sacīja.

“Paldies,” Eiprila bikli atbildēja.

“Redzi, tā pa īstam mēs, protams, varēsim parunāties vēlāk,” viņš iesāka, uzlūkodams Finmoras kundzi.

“Bet tomēr uz piecām minūtēm man meitene jāaizkavē tūlīt.”

“Vai tas nevar pagaidīt?” iejaucās Būnas kundze, pasperdama soli tuvāk Eiprilai.

“Protams, var, Būnas kundze. Izņemot vienu detaļu, kas man jānoskaidro uz vietas. Tūlīt pēc tam es aizvākšos un likšu jūs mierā.”

“Detektīv, neviens jau neliek jums doties prom,” Būnas kundze iebilda.

“Saprotu. Bet dodiet man piecas minūtes.”

Atgriezās Teo, un visi Būni no atpūtas istabas devās uz virtuvi, kur gaisā virmoja bagātīga desiņu smarža. Tikmēr Eiprila ar māti apsēdās uz dīvāna, bet detektīvs pievilka tuvāk krēslu.

Sleiters ierunājās klusinātā balsī: “Eipril, mēs esam priecīgi, ka tu sveika un vesela esi atgriezusies mājās. Bet tagad mums jāizskata, vai ir iespēja izvirzīt apsūdzību par cilvēka nolaupīšanu. Par to mēs jau runājām ar tavu māti, un nu man tev jāuzdod daži jautājumi.”

“Labi,” Eiprila nedroši atteica.

“Vispirms tad, kad tēvs tevi veda projām, vai tu piekriti doties viņam līdzi? Varbūt viņš tevi piespieda ar varu?”

Eiprila apjuka. Viņa paskatījās uz māti, bet tā skatienu bija pievērsusi savām kurpēm.

“Cilvēka nolaupīšana nozīmē, ka cilvēks pret savu gribu tiek piespiests doties nolaupītājam līdzi.”

Eiprila papurināja galvu un teica: “Nē, mani nespieda atstāt māju. Es pati to gribēju. Jo man bija ļoti bail.”

Sleiters dziļi ievilka elpu un paskatījās uz Finmoras kundzi, kas joprojām izvairījās no jebkāda acu kontakta. “Nu labi,” detektīvs turpināja. “Nākamais jautājums vai tu tiki aizturēta pret savu gribu? Vai tu kādā brīdī vēlējies atgriezties, bet tev tas tika liegts? Cilvēku nolaupīšanas gadījumos diezgan reti, bet tomēr notiek tā, ka sākumā upuris labprātīgi dodas līdzi, bet pēc tam pārdomā un grib tikt projām. Taču sagūstītājs to neļauj darīt. Tajā mirklī arī šāds gadījums kļūst par cilvēka nolaupīšanu. Vai tā notika arī ar tevi?”

Eiprila sakrustoja rokas uz krūtīm, sakoda zobus un pēc mirkļa sacīja: “Nē. Ar mani tā nenotika. Tēvs man bija samelojis. Viņš apgalvoja esot sazinājies ar mammu, ka viņa piekrīt, un mēs atgriezīsimies, kad vien gribēsim. Kaut kad drīzumā. Tieši kad to viņš neteica, bet drīzumā. Par bēgšanu projām no tēva es vispār nedomāju, bet es būtu varējusi to izdarīt. Mani neviens neapsargāja un neuzmanīja.”

Detektīvs vēlreiz dziļi ievilka elpu. Iecerētā lietas ierosināšana slīdēja laukā no rokām. “Un vēl pēdējais jautājums,” viņš teica. “Vai tev jelkādā veidā tika nodarīts pāri?”

“Lai tētis man darītu pāri? Nē! Viņš var būt melis un slaists, un nevērīgs tēvs, taču viņš man nemūžam nenodarītu pāri, ne arī pieļautu, ka kāds cits to darītu. Apdraudēta es nejutos itin nemaz. Jā, es jutos vientuļa un nobijusies, un apjukusi, bet pie tā jau es esmu pieradusi arī šeit, Stratenburgā.”

“Eipril,” vārgā balsī ieteicās Finmoras kundze.

Detektīvs Sleiters piecēlās kājās un sacīja: “Tā nebūs krimināllieta. Tā būs civillieta.” Tad viņš iegāja virtuvē, pateicās visiem Būniem un devās projām. Pēc viņa aiziešanas Eiprila ar māti pievienojās Būnu ģimenei pie virtuves galda, kur tika pasniegtas pamatīgas brokastis desiņas, pankūkas un olu kultenis. Kad šķīvji bija piekrauti un visi jau mazliet ieēduši, ierunājās Aiks: “Sleiters ir tik apjucis, ka nevarēja vien sagaidīt, kad tiks projām no šejienes. Padomā tikai policija izniekoja veselas četras dienas, spēlējot spēlītes ar Līperu, bet Teo šo lietu atrisināja kādās divās stundās.”

“Kā tu to izdarīji, Teo?” jautāja tēvs. “Un stāsti visos sīkumos.”

“Mēs tiešām to gribam dzirdēt,” piebalsoja māte.

Teo mazliet ieēda un tad uzlūkoja pie galda sēdošos. Visi raudzījās viņā. Viņš pasmaidīja. Sākumā tas bija mazs, nebēdnīgs smaidiņš, bet tad tas izpletās pa visu seju, un Teo smaidīja no vienas auss līdz otrai tā, ka metāla zobu skavas mirdzēja vien. Smaids izrādījās ļoti lipīgs. Eiprila, kas vairs nenēsāja zobu skavas, atplauka sirsnīgā, brīnumjaukā smaidā.

Teo no prieka iesmējās.

Detektīvs Sleiters taisnā ceļā brauca uz cietumu, kur viņu jau gaidīja detektīvs Kepšovs. Abi kopā viņi palika gaidot nelielajā aizturēšanas telpā, kamēr Džeks Līpers tika izrauts no miega un ar uzliktiem roku dzelžiem, oranžo kombinezonu mugurā un gumijas čībām kājās vests pa gaiteni. Divi vīri viņu ieveda aizturēšanas telpā un apsēdināja metāla krēslā. Roku dzelži netika noņemti.

Līpers, neskuvies un ar aizpampušām acīm, paskatījās uz Sleiteru un Kepšovu un teica: “Labrīt. Jūs nu gan, puiši, agri esat augšā.”

“Līper, kur ir meitene?” Sleiters noprasīja.

“Tā, tā tātad jūs gribat atgriezties pie iesāktā. Vai nu esat gatavi noslēgt darījumu?”

“Jā gan. Varam jums piedāvāt darījumu, pat ļoti labu darījumu priekš jums, Līper. Bet vispirms jums jāpasaka, cik tālu no šejienes meitene atrodas. Tikai apmēram. Piecas jūdzes, piecdesmit vai varbūt piecsimt?”

To dzirdot, Līpers pasmaidīja. Viņš paberzēja piedurknē neskūto zodu, pasmīnēja un teica: “Viņa ir kādas simt jūdzes no šejienes.”

Sleiters un Kepšovs iesmējās.

“Vai es pateicu kaut ko jocīgu?”

“Jūs, Līper, esat viens sasodīts, nekaunīgs melis,” Sleiters iesaucās. “Jūs droši vien melosiet līdz pat kapa malai.”

Kepšovs paspēra soli tuvāk un sacīja: “Līper, meitene ir mājās pie savas mammas. Izrādās, ka viņa bija aizbraukusi kopā ar tēvu un dažas dienas bēguļojusi. Tagad viņa ir atpakaļ sveika un vesela. Paldies Dievam, ka viņai nenācās satikties ar jums.”

“Tātad jūs gribat darījumu, Līper?” Sleiters turpināja. “Te tas būs. Mēs atsaucam visas apsūdzības pret jums un centīsimies pasteidzināt jūsu nogādāšanu atpakaļ Kalifornijā. Esam runājuši ar turienes pārstāvjiem, un viņi jums kā jau bēglim ir sagatavojuši īpašu vietu. Ar visstingrākajām drošības garantijām. Dienasgaismu jūs vairs neredzēsiet.”

Līpera mute pavērās, bet neviens vārds laukā nenāca.

Sleiters pateica sargiem: “Aizvediet viņu,” un kopā ar Kepšovu izgāja no telpas.

Svētdienas rītā pulksten deviņos Stratenburgas policijas nodaļa izplatīja paziņojumu presei. Tajā bija teikts: “Šorīt aptuveni pulksten sešos Stratenburgā pie savas mātes atgriezās Eiprila Finmora. Viņa ir sveika un vesela un labā noskaņojumā. Nekāda veida kaitējums viņai nav nodarīts. Policija turpina izmeklēšanu šajā lietā un vistuvākajā laikā nopratinās viņas tēvu Tomu Finmoru.”

jaunumi tūlīt pat tika pārraidīti televīzijā un radio. Arī internets bija pilns ar šo ziņu. Desmitos baznīcu dievkalpojumu laikā šie lieliskie jaunumi tika pavēstīti, un tie tika uzņemti ar aplausiem un pateicības lūgšanām.

Visa pilsēta uzelpoja, pasmaidīja un pateicās Dievam par notikušo brīnumu.

Pati Eiprila to visu palaida garām. Viņa saldi gulēja nelielā guļamistabā, kas Būnu mājā tika pataupīta viesiem. Viņai negribējās doties uz savām mājām, vismaz pagaidām ne. Mejai Finmorai piezvanīja kāds kaimiņš un pateica, ka viņas māja esot reportieru ielenkta, un ieteica tur nerādīties, iekams ļaudis neizklīdīs. Vudss Būns Finmoras kundzei piedāvāja viņas dīvaino auto iebraukt garāžā, lai kāds to nepamanītu un uzreiz neuzminētu, kur Eiprila pašreiz slēpjas.

Teo ar Tiesnesi augšstāva guļamistabā gulēja ilgā un saldā miegā.

22.    nodaļa

>

Kad pirmdienas rītā Stratenburgas vidusskolas skolēniem bija atkal jānāk uz skolu, viņi gaidīja šajā dienā kaut ko neparastu. Jo šī vis nebūs nekāda parastā pirmdiena. Kopš Eiprilas pazušanas pār skolu it kā bija nolaidies tumšs mākonis, un nu tas bija projām. Vēl pirms dažām dienām gandrīz visi bija pārliecināti, ka viņa ir mirusi. Un nu viņa bija atpakaļ, ne tikai atrasta, bet arī izglābta, un to bija paveicis neviens cits kā zēns no šīs pašas skolas. Teo pārdrošā misija, braucot uz Čepelhilu un izraujot Eiprilu no viņas tēva gūsta, jau sāka kļūt par leģendu.

Skolēniem, kas saradās skolā, nenācās vilties. Jau pirms rītausmas skolas priekšā uz plašā puslokveida piebraucamā ceļa bija novietotas vismaz sešu televīzijas kanālu automašīnas. Reportieri šaudījās apkārt, fotogrāfi gaidīja, lai ķertu iemūžināšanas vērtus mirkļus. Skolas direktorei Gladvelas kundzei tas nebija pa prātam, un viņa izsauca policiju. Notika asa konfrontācija, tika izteikti nikni vārdi, piedraudēts ar arestiem. Galu galā policija pūli aizvirzīja prom no skolai piederošās teritorijas, un televīzijas kameras tika uzstādītas otrpus ielai. Kamēr tas viss notika, sāka jau ierasties skolēnu autobusi un daļu no konflikta bērni dabūja redzēt.

Jau atskanēja zvans uz audzināšanas stundu, kas sākās 8.15, bet no Teo un Eiprilas vēl nebija ne vēsts. Stundā pie Maunta kunga Čeiss Vipls pavēstīja par savu līdzdalību meklēšanas un glābšanas operācijā, un zēni to uzņēma ar pienācīgu uzmanību. Savā Facebook lapā Teo jau bija ievietojis īsu notikušā versiju, kurā bija ļoti pozitīvi novērtējis Čeisa nopelnus.

Astoņos trīsdesmit Gladvelas kundze atkal sasauca astotklasniekus skolas zālē. Šoreiz sapulcējušos skolēnu noskaņojums bija pilnīgi pretējs tam, kāds bija pēdējā sanāksmē. Tagad bērni bija līksmi un smaidīgi un nespēja vien sagaidīt, kad ieraudzīs Eiprilu un drūmos notikumus varēs aizmirst. Teo un Eiprila iešmauca skolā pa aizmugures durvīm, pie kafetērijas satikās ar Maunta kungu un devās uz skolas zāli, kur viņus ielenca bērnu pulks un apkampa skolotāji.

Eiprilu negaidītā uzmanības izrādīšana satrauca un lika justies neveikli.

Savukārt Teo šī bija skaistākā stunda visā skolas laikā.

Pēc dažām stundām tajā pašā priekšpusdienā Marsella Būna ieradās Ģimenes lietu tiesā un iesniedza lūgumu uz laiku nozīmēt aizbildni Eiprilai Finmorai. Šādu lūgumu var iesniegt ikviens, kas raizējas par kāda bērna labklājību un drošību. Netiek prasīts, ka par šāda lūguma iesniegšanu iepriekš būtu jāinformē pats bērns vai viņa vecāki, toties īslaicīgās aizbildnības tiesības netiek piešķirtas bez pamatota iemesla uzrādīšanas tiesai.

Tiesnesis bija liela auguma vīrs ar sirmiem, kupliem un sprogainiem matiem, sirmu bārdu un apaļiem, sārtiem

vaigiem, stipri vien atgādinot Ziemassvētku vecīti. Tas bija tiesnesis Džolijs. Par spīti uzvārdam*, viņš bija akurāts, dievbijīgs un prasīgs virs, un šo īpašību, tāpat ari izskata dēļ visā pilsētā viņu mēdza dēvēt par svēto Niku**. Viņš pārskatīja iesniegumu un tad pajautāja Būnas kundzei: “Vai ir kādas ziņas no Toma Finmora?”

Lielākā daļa no Būnas kundzes karjeras bija aizritējusi Ģimenes lietu tiesā, un svēto Niku viņa pazina ļoti labi. Viņa atbildēja: “Man stāstīja, ka vakar vakarā viņš zvanījis sievai, un viņi sarunājušies pirmo reizi vairāku nedēļu laikā. Gaidāms, ka šopēcpusdien viņš pārradīsies mājās.” “Nekādas kriminālapsūdzības viņam netiks izvirzītas?” “Nē, jo policija šo gadījumu skatīs kā civillietu.”

“Vai jums ir kāds ierosinājums, kuru cilvēku man vajadzētu noteikt par pagaidu aizbildni?”

“Jā.”

“Kuru tad?”

“Mani.”

“Jūs lūdzat, lai nosaku jūs?”

“Tā ir, Jūsu Godība. Es šo situāciju zinu ļoti labi. Es pazīstu meiteni, viņas māti un arī tēvu, tiesa, daudz mazāk. Man ļoti rūp Eiprilas liktenis, un es vēlos bez atlīdzības būt par viņas pagaidu aizbildni.”

“Šāds lietu izkārtojums būtu izdevīgs visiem,” pasmaidīdams sacīja svētais Niks. “Jūs tiekat nozīmēta par pagaidu aizbildni. Kādi ir jūsu nodomi?”

* Džolijs (angliski jolly) nozīmē līksms, jautrs.

” Svētais Niks angliski Saint Nick no Saint Nicholas, tas pats, kas Santa Claus no holandiešu vārda Sante Klaas jeb Sant Nikolaas. (Tulk. piez.)

“Es gribētu, lai pēc iespējas drīzāk notiktu tiesas sēde, kurā izlemtu, kur tuvākajās dienās Eiprilai vajadzētu dzīvot.”

“Ierosinājums pieņemts. Kad?”

“Cik drīz vien iespējams, Jūsu Godība. Ja Finmora kungs šodien atgrieztos, es gādātu, lai viņš nekavējoties tiktu informēts par tiesas sēdi.”

“Kā būtu ar pulksten deviņiem rīt no rīta?”

“Lieliski.”

Toms Finmors atgriezās mājās vēlā pirmdienas pēcpusdienā. “Ieguvuma” koncerttūrei bija pienācis gals un laikam jau arī pašai grupai. Divu nedēļu garumā grupas dalībnieki gandrīz nemitīgi bija strīdējušies, bet naudas nopelnīts bija pavisam maz. Turklāt pārējiem bija licies, ka Toms, paņemot tūrē līdzi meitu, ir ievilcis viņus Finmoru ģimenes ķibelēs un problēmās. Eiprila jau bija tikai viens no daudzajiem strīdu cēloņiem. Galvenais bija tas, ka šie brieduma gadu vīri bija daudz par vecu, lai par grašiem spēlētu alus bāros un studentu ballītēs.

Mājās Toms nonāca pie sievas, kas ar viņu runāja pavisam maz, un meitas, kas runāja vēl mazāk. Abas bija vienotas savā nepatikā pret viņa klātbūtni, bet Toms jutās pārāk noguris, lai kašķētos. Viņš devās uz pagrabstāva istabu un aizslēdza durvis. Pēc stundas ieradās tiesu izpildītājs un pasniedza viņam pavēsti par ierašanos tiesā. Jau no paša rīta.

23.     nodaļa

Pēc vairāku stundu dedzīgām pārrunām beidzot tika nolemts, ka Teo otrdienas rītā drīkstēs neiet uz skolu un doties uz tiesas sēdi. Sākumā vecāki bija teikuši kategorisku “nē”, bet šoreiz nācās pārliecināties, ka Teo negrasās piekāpties. Eiprila taču ir viņa draudzene. Par viņas ģimeni viņš zina vairāk nekā jebkurš cits. Un tieši viņš taču bija Eiprilu izglābis un to Teo vecākiem atgādināja vairākkārt. Varbūt viņai drauga klātbūtne būs vajadzīga atbalstam. Un tā tālāk. Vecāki beidzot pagura no strīdēšanās un piekrita. Tomēr tēvs atgādināja, ka mājasdarbi tik un tā jāizpilda, bet māte brīdināja, ka tiesas zālē viņš netiks ielaists. Ģimenes tiesā lietu izskatīšana, sevišķi, ja tās skāra bērnus, vienmēr notika aiz slēgtām durvīm.

Teo bija pārliecināts, ka viņš atradīs, kā šo noteikumu apiet, un bija vēl ari rezerves plāns, ja svētais Niks viņu no tiesas zāles tomēr padzīs.

Padzīšana no zāles notika pavisam drīz.

Ģimenes lietu tiesā visus lēmumus vienpersoniski pieņēma tiesneši vai nu svētais Niks, vai ari tiesnese Džūdija Pinga (aizmuguriski saukta Ping-Ponga, jo iesaukas bija gandrīz visiem Stratenas apgabala tiesas nama tiesnešiem). Tiesas sēdes notika bez zvērinātajiem un

parasti ari bez skatītājiem. Tādēļ arī abas tiesas zāles, kurās tika skatītas laulības šķiršanas, bērnu aizbildniecības, adopcijas un līdzīgas lietas, bija daudz mazākas par zālēm, kurās prāvas notika ar zvērināto līdzdalību un daudzu skatītāju acu priekšā. Ģimenes tiesā atmosfēra itin bieži bija visai saspīlēta.

Otrdienas rītā tā nudien bija saspīlēta. Teo un Būnas kundze ieradās agri, un, gaidot sēdes sākumu, māte viņam atļāva sēdēt pie sava galda. Viņa pati pārskatīja dokumentus, bet Teo bija pilnīgi iegrimis savā klēpjdatorā. Visi trīs Finmori ieradās reizē. Gūča kungs viens no vecajiem pa pusei atvaļinātajiem policistiem, kas tagad kā uniformā tērpies tiesu izpildītājs nosita laiku tiesā, norādīja Tomam Finmoram, ka viņam jāsēžas pie galda zāles kreisajā pusē. Mejai Finmorai tika ierādīts galds labajā pusē. Eiprilai bija jāsēž pie Būnas kundzes galda zāles vidū tieši pretī tiesneša galdam.

Teo nodomāja, ka tas, ka Finmori ieradušies visi kopā, ir laba zīme. Vēlāk gan viņš uzzinās, ka Eiprila bija atbraukusi ar divriteni, māte ar savu dzelteno katafalku, bet tēvs, lai izstaigātos, bija nācis kājām. Pie ārdurvīm viņi bija satikušies un reizē nākuši iekšā.

Lielajā krimināllietu tiesas zālē tiesnesis Henrijs Gentrijs bija iecienījis tradicionālo, gandrīz teatrālo uznācienu, kad tiesu izpildītājs ar uzsaucienu “Visiem piecelties, tiesa nāk!” liek visai zālei pielēkt kājās un pats tiesnesis, melnajai mantijai plīvojot, parādās skatītāju acu priekšā. Arī Teo deva priekšroku šādam uznācienam, jo tas likās tik iespaidīgs. Diezgan droši varēja prognozēt, ka arī viņš dienās kļūs par izcilu tiesnesi, tādu kā Henrijs

Gentrijs, un viņš noteikti pieturēsies pie šī ceremoniālā uznāciena.

Kurā vēl profesijā ir iespējams, ka pilna zāle visdažādāko ļaužu, neskatoties uz vecumu, amatu vai izglītību, svinīgi un cieņpilni pieceļas kājās, kad tu ienāc telpā? Teo spēja iedomāties tikai trīs Anglijas karalieni, Savienoto Valstu prezidentu un tiesnesi.

Turpretī svētajam Nikam ceremonijas un formalitātes rūpēja maz. Viņš ienāca pa sāndurvīm, un viņam uz pēdām sekoja tiesas ierēdnis. Piegājis pie sava galda, tiesnesis apsēdās apdilušā ādas krēslā un pārlaida skatienu zālei. “Labrīt,” viņš piesmakušā balsī sacīja. Daži nomurmināja atbildes sveicienu.

“Kā saprotu Toms Finmors, vai ne?” viņš jautāja, uzlūkodams Eiprilas tēvu.

Finmora kungs nevērīgi piecēlās un atbildēja: “Tas es esmu.”

“Apsveicu ar atgriešanos.”

“Vai advokāts man nav vajadzīgs?”

“Apsēdieties, ser. Nē, advokāts jums nav vajadzīgs. Varbūt vēlāk.” Finmora kungs smīkņādams apsēdās. Teo, skatīdamies uz viņu, centās atminēties, kāds Eiprilas tēvs bija izskatījies sestdienas vakara trakajā studentu ballītē. Būdams grupas bundzinieks, viņš toreiz aiz bungām nebija pārāk labi saskatāms. Pazīstams viņš likās, bet toreiz jau Teo nemaz nebija laika pētīt “Ieguvuma” muzikantus. Toms Finmors bija izskatīgs vīrietis un pat mazliet respektabls. Viņš bija ģērbies kovboja zābakos un džinsos, bet mugurā uzvilktā sporta jaka bija visai stilīga.

“Un jūs esat Mēja Finmora?” svētais Niks jautāja, uzlūkodams Eiprilas māti.

“Jā, ser.”

“Un, Būnas kundze, ar jums kopā ir Eiprila?”

“Jā, ser.”

Svētais Niks ar piktu skatienu nopētīja Teo un noprasīja: “Teo, ko tu šeit dari?”

“Eiprila lūdza mani šurp atnākt.”

“Ak tā? Vai tu esi liecinieks?”

“Es varētu tas būt.”

Svētais Niks piespiesti pasmaidīja. Brilles viņam bija nošļukušas uz paša degungala, un tad, kad viņš pasmaidīja, kas gadījās pavisam reti, viņa acis samiedzās un iezibējās, un tad viņš patiesi atgādināja Ziemassvētku vecīti. “Varbūt tu varētu būt ari advokāts vai tiesu izpildītājs, vai ierēdnis, ko?”

“Droši vien.”

“Varbūt tu varētu būt arī tiesnesis un iztiesāt šo lietu, vai ne, Teo?”

“Iespējams.”

“Būnas kundze, vai ir kāds leģitīms iemesls, kāpēc jūsu dēls atrodas šeit tiesas zālē?”

“Patiesībā nav,” Būnas kundze atbildēja.

“Teo, dodies uz skolu.”

Tiesu izpildītājs, panācies tuvāk, ar roku norādīja uz durvīm. Teo pagrāba mugursomu un noteica: “Nu, paldies, mamm.” Tad viņš pačukstēja Eiprilai: “Redzēsimies skolā,” un izgāja pa durvīm.

Tomēr uz skolu doties viņš gan nedomāja. Atstājis mugursomu uz sola pie zāles durvīm, viņš noskrēja pa

kāpnēm uz uzkodu bāru. Tur viņš nopirka lielu papīra glāzi ar atspirdzinošu dzērienu un joza atkal atpakaļ pa kāpnēm augšā uz gaiteni, kas veda uz tiesas zāli. Pārliecinājies, ka neviens neredz, Teo nometa glāzi uz mirdzošās marmora grīdas. Dzēriens kopā ar ledusgabaliņiem izlija lielā peļķē. Neapstādamies Teo skrēja pa gaiteni tālāk, garām Ģimenes tiesas durvīm, ap stūri līdz mazai istabiņai, kas kalpoja gan kā pieliekamais, gan kā vieta, kur nosnausties Spīdijam* Koba kungam vecākajam un gausākajam apkopējam visā Stratenburgas vēsturē. Kā jau bija sagaidāms, Spīdijs tur atpūtās pelnītā snaudā, lai varētu pārciest nežēlīgi sūro un grūto darba dienu.

“Spīdij, es gaitenī nometu dzēriena glāzi, un nu visa grīda ir slapja!” Teo uztraukti iesaucās.

“Sveiks, Teo. Ko tad tu te dari?” To viņš jautāja ikreiz, kad ieraudzīja Teo. Spīdijs trausās kājās un meklēja pēc slotas.

“Man te gadījās būt. Žēl, ka man tā sanāca,” Teo atteica. Paņēmis spaini un slotu, Spīdijs palēnām devās prom pa gaiteni. Pie peļķes viņš apstājās un, zodu kasīdams, nopētīja notikuma vietu, it kā gaidāmā operācija būtu tāda, kas prasīs ilgas stundas un lielu meistarību. Dažas sekundes to vērojis, Teo žigli iemetās Spīdija kambarītī. No tā varēja ieiet citā mazliet lielākā telpā, kur glabājās saimniecības piederumu krājumi. Teo veikli uzrāpās uz plaukta, kur glabājās papīra dvieļu un tualetes papīra ruļļi un dezinfekcijas līdzekļi. Virs plaukta

Angliski speedy ātrs, steidzīgs. (Tulk. piez.)

sienā sākās šaura un tumša ventilācijas eja. Zem šis ejas kādas piecpadsmit pēdas zemāk tiesas zālē atradās paša svētā Nika galds. No šis slepenās slēptuves nebija redzams nekas.

Toties dzirdēt varēja katru vārdu.

24.    nodaļa

>

Patlaban svētais Niks sacīja: “Šai tiesai jāpieņem lēmums par pagaidu dzīvesvietas noteikšanu Eiprilai Finmorai. Nevis par likumīgu aizbildnību, bet tikai par pagaidu dzīvesvietu. Man ir Sociālā dienesta ziņojums, kurā ieteikts Eiprilu ievietot audžuģimenē, kamēr tiks pieņemti lēmumi par darbībām, kas saistītas ar viņas ģimeni. Šajās darbībās varētu, es atkārtoju varētu, ietilpt laulības šķiršana, kriminālapsūdzība pret tēvu, abu vecāku psihiatriskā novērtēšana un tā tālāk. Mēs vēl nevaram paredzēt visas likumā paredzētās darbības, kas, iespējams, tiks uzsāktas. Mans uzdevums šodien ir izlemt, kur nodrošināt pagaidu dzīvesvietu Eiprilai, kamēr viņas vecāki mēģinās ieviest kaut kādu kārtību savā dzīvē. Saņemtajā ziņojumā ir izteiktas aizdomas, ka viņa savās mājās nav drošībā. Būnas kundze, vai jums bija laiks izlasīt ziņojumu?”

“Jā, Jūsu Godība.”

“Vai jūs tur teiktajam piekrītat?”

“Jā un nē, Jūsu Godība. Pagājušo nakti Eiprila pavadīja mājās, klātesot abiem vecākiem, un viņa jutās drošībā. Iepriekšējo nakti viņa bija mājās kopā ar māti, un arī jutās drošībā. Bet pagājušajā nedēļā pirmdienas un otrdienas naktī viņa mājās bija viena un nezināja, kur atrodas vecāki. Otrdien ap pusnakti ieradās viņas tēvs

un, tā kā Eiprila pirms tam bija ļoti nobijusies, viņa devās tēvam līdzi. Kas notika turpmāk, to mēs visi zinām. Eiprila vēlas dzīvot savās mājās kopā ar vecākiem, bet es neesmu pārliecināta, ka vecāki grib būt kopā ar meitu. Jūsu Godība, varbūt mums vajadzētu uzklausīt vecākus.”

“Tieši tā. Finmora kungs, kādi ir jūsu nodomi tuvākajai nākotnei? Vai plānojat palikt mājās vai doties prom? Braukāsiet apkārt ar savu rokgrupu vai beidzot to atmetīsiet? Sameklēsiet darbu vai turpināsiet šur tur paniekoties? Iesniegsiet šķiršanās pieteikumu vai meklēsiet profesionāla laulību konsultanta palīdzību? Risinājums ir jūsu rokās. Pastāstiet mums, ko no jums varam sagaidīt.”

Toms Finmors saguma zem viņam pēkšņi uzdoto jautājumu svara. Labu laiku viņš neteica neko. Visi gaidīja un gaidīja, un likās, ka atbildes nebūs. Taču beidzot viņš ierunājās tādā kā ierūsējušā, lūstošā balsī: “Es nezinu, tiesnesi. Es vienkārši nezinu. Pagājušajā nedēļā es Eiprilu paņēmu līdzi, jo viņa bija nobijusies līdz nāvei, un mēs abi nezinājām, kur ir Mēja. Pēc aizbraukšanas es sievai vairākas reizes zvanīju, bet viņa neatbildēja. Pēc laiciņa es vairs nezvanīju. Man ne prātā nenāca, ka pilsētā nodomās, ka Eiprila ir nolaupīta un nogalināta. Tā no manas puses bija liela kļūda. Es to ļoti nožēloju.”

Viņš noslaucīja acis, noklepojās un turpināja: “Domāju, ka ar rokgrupas tūrēm ir cauri, tam nav nākotnes. Atbildot uz jūsu jautājumu, tiesnesi, varu teikt: mājās uzturēšos daudz vairāk. Es gribu pavadīt vairāk laika kopā ar Eiprilu, bet nedomāju, ka gribu būt kopā ar viņas māti.”

“Vai esat runājuši par iespējamo šķiršanos?”

“Tiesnesi, mēs esam precējušies divdesmit četrus gadus, bet jau divus mēnešus pēc kāzām mēs pirmoreiz pašķīrāmies. Šķiršanās jautājums mums vienmēr ir dienaskārtībā.”

“Un ko jūs sakāt par ieteikumu Eiprilai sameklēt citu mājvietu, kur viņa būtu drošībā?”

“Lūdzu, to gan nedariet, ser. Es palikšu mājās. Es apsolu. Es nevaru zināt, ko Mēja darīs, bet es varu tiesai apsolīt, ka viens no mums vienmēr būs mājās pie Eiprilas.”

“Izklausās jau labi, Finmora kungs, bet, atklāti runājot, lielas ticības jūsu vārdiem pašreiz man nav.”

“Es to zinu, tiesnesi, un es jūs saprotu. Bet, lūdzu, neņemiet Eiprilu prom no mājām.” Viņš atkal noslaucīja acis un apklusa. Svētais Niks pagaidīja un tad pievērsās otrai pusei: “Un jūs?”

Mejai Finmorai rokās bija kabatlakatiņš, un izskatījās, ka viņa raudājusi dienām ilgi. Viņa nekādi nespēja iesākt runāt. Tad viņa stomīdamās teica: “Mūsu māja nav nekāda lielā, tiesnesi. Domāju tik daudz ir redzams. Tomēr tā ir mūsu māja, tā ir Eiprilas māja. Tajā ir viņas istaba, viņas drēbes, grāmatas un visas lietas. Viņas vecāki tiešām ne vienmēr ir bijuši mājās, bet mēs rīkosimies labāk. Nevajag Eiprilu izņemt no mājām un izmitināt kaut kur pie svešiniekiem. Lūdzu, nedariet to.”

“Un kādi ir jūsu plāni, Finmoras kundze? Vai turpināsiet tādā pašā garā vai ari vēlaties mainīt savu dzīvesveidu?”

Mēja Finmora no mapes izņēma kādus papīrus un iedeva tiesas izpildītājam, kas tos pasniedza tiesnesim,

rīnmora Kungam un uunas Kunazei. si ir vestuie no mana terapeita. Viņš tur raksta, ka es pie viņa ārstējos un viņam esot pamats cerēt uz mana stāvokļa uzlabošanos.”

Visi trīs izlasīja iedoto vēstuli. Tā bija rakstīta medicīnas terminu valodā, bet pamatdoma bija tāda, ka Mejai ir emocionāla rakstura problēmas un, lai tiktu ar tām galā, viņa kļuvusi atkarīga no vairākiem vārdā nenosauktiem recepšu medikamentiem. Viņa turpināja: “Ārsts mani kā ambulatoro slimnieku iesaistījis rehabilitācijas programmā. Katru rītu pulksten astoņos es tieku pārbaudīta.”

“Kad jūs uzsākāt šo programmu?” svētais Niks pajautāja.

“Pagājušajā nedēļā. Kad Eiprila pazuda, es aizgāju pie terapeita. Tagad man klājas jau daudz labāk, ticiet man, Jūsu Godība.”

Tiesnesis nolika vēstuli un uzlūkoja Eiprilu. “Tagad es gribētu dzirdēt, ko tu saki,” sirsnīgi pasmaidīdams, viņš sacīja. “Kādas ir tavas domas, Eipril? Ko tu vislabāk gribētu?”

Eiprila sāka runāt daudz stingrākā balsī nekā māte un tēvs: “Tiesnesi, tas, ko es vēlos, ir kaut kas neiespējams. Es vēlos to, ko vēlas katrs bērns, normālas mājas un normālu ģimeni. Taču man nekā tāda nav. Mēs nedzīvojam normāli, un esmu pieradusi ar to samierināties. Arī mans brālis un māsa bija iemācījušies ar to samierināties. Viņi pameta mājas, tiklīdz tas kļuva iespējams, un tagad pasaulē viņiem klājas gluži labi. Viņi izturēja, un es arī izturēšu, ja vien man mazliet palīdzēs. Es gribētu, lai

tēvs neatvadījies nepazūd no mājām uz veselu mēnesi, turklāt ne reizi nepiezvanīdams. Es gribētu, lai māte mani aizsargā. Es varētu izturēt daudz ko, ja vien viņi nepazustu no mājām.” Eiprilas balss aizlūza, bet viņa bija apņēmusies pateikt visu līdz galam. “Arī es aiziešu no mājām, tiklīdz varēšu. Bet līdz tam, lūdzu, nepametiet mani.”

Viņa paskatījās uz tēvu un redzēja asaras. Viņa paskatījās uz māti un ieraudzīja to pašu.

Svētais Niks pievērsās advokātei un sacīja: “Būnas kundze, vai jums kā Eiprilas aizbildnei ir kādi ieteikumi?” “Man ir ieteikums un ir arī plāns, Jūsu Godība,” Marsella Būna atbildēja.

“Es par to neesmu pārsteigts. Lūdzu, turpiniet.” “Mans ieteikums ir tāds, lai Eiprila šonakt paliek mājās un arī rītnakt, un turpmākās naktis. Ja kāds no vecākiem ieplānojis naktī nebūt mājās, tad viņam mani par to iepriekš jāinformē, un es to darīšu zināmu tiesai. Tālāk. Es iesaku abiem vecākiem tūlīt vērsties pie laulību konsultanta. Manuprāt, vislabākā ir doktore Fransīne Strīta. Esmu diezgan patvaļīgi jau sarunājusi pie viņas apmeklējumu šodien piecos pēcpusdienā. Doktore Strīta man darīs zināmu, kā notiek apmeklējumi un kādi rezultāti tiek panākti. Ja kāds no vecākiem uz konsultācijām neieradīsies, es nekavējoties tikšu informēta. Sazināšos arī ar Finmoras kundzes jauno terapeitu un lūgšu man regulāri ziņot par rehabilitācijas progresu.”

Svētais Niks noglaudīja bārdu un piekrītoši pamāja. “Tas mani apmierina,” viņš teica. “Un kā jums šķiet, Finmoras kundze?”

“Izklausās ļoti saprātīgi, Jūsu Godība.”

“Un jums, Finmora kungs?”

“Es piekrītu visam, tiesneša kungs, tikai ļaujiet Eiprilai palikt mājās.”

“Tad tā arī tiek nolemts. Vai ir vēl kas, Būnas kundze?” “Jā, Jūsu Godība. Esmu sagādājusi Eiprilai mobilo telefonu. Ja kaut kas atgadās, ja viņa jūtas apdraudēta, tad viņa var man tūlīt zvanīt. Ja kāda iemesla pēc neesmu pieejama, viņa var zvanīt manam palīgam vai arī kādam no tiesas. Turklāt esmu pārliecināta, ka viņa vienmēr var sameklēt Teo.”

Svētais Niks brīdi apdomājās, tad pasmaidīja un piebilda: “Bet es esmu pārliecināts, ka Teo vienmēr spēs sameklēt Eiprilu.”

Piecpadsmit pēdu augstāk Stratenburgas tiesas nama tumšajā ventilācijas ejā Teodors Būns pasmaidīja.

Lietas iztiesāšana bija beigusies.

Spīdijs bija atpakaļ. To varēja saprast no šļūkāšanas pa piekrauto kambari, murmināšanas, noliekot vietā slotu, un no tā, ka viņš nejauši apgāza spaini. Teo nu bija iesprostots, bet viņš ļoti gribēja tikt projām no tiesas nama un doties uz skolu. Viņš gaidīja. Aizritēja vairākas minūtes. Bet tad Teo izdzirdēja pazīstamas skaņas vienmērīgu šņākuļošanu ar viegliem iekrācieniem. Spīdijs bija aizmidzis, un kā vienmēr daudz laika tam nevajadzēja. Teo klusiņām norāpās no plaukta un nostājās uz grīdas. Spīdijs atgāzies sēdēja savā iemīļotajā krēslā, cepuri novilcis pār acīm, muti vaļā, kurls un akls pret visu pasauli. Teo aizlavījās viņam garām un izmuka no

kambarīša. Viņš joza pa plašo gaiteni un bija jau ticis gandrīz līdz platajām kāpnēm, kad izdzirdēja, ka kāds viņu pasauc. Tas bija tiesnesis Henrijs Gentrijs Teo visaugstāk vērtētais tiesnesis visā tiesas namā.

“Teo!” viņš skaļā balsī uzsauca.

Teo apstājās, pagriezās atpakaļ un devās pie viņa.

Henrijs Gentrijs nesmaidīja, bet to jau viņš vispār darīja reti. Rokā viņš nesa biezu dokumentu mapi un nebija ģērbies melnajā mantijā. “Kāpēc tu neesi skolā?” viņš noprasīja.

Ne vienu reizi vien Teo bija bastojis stundas, lai tikai varētu noskatīties kādu tiesas prāvu, un vismaz divreiz viņš tika pieķerts aiz rokas tieši tiesas zālē. “Biju tiesā kopā ar mammu,” viņš atbildēja, un tas nebija daudz melots. Teo paskatījās augšup. Tiesnesis Gentrijs skatījās uz leju.

“Vai tas nebija Eiprilas Finmoras lietas sakarā?” tiesnesis jautāja. Stratenburga nebija liela pilsēta, un noslēpumā te nepalika gandrīz nekas, īpaši jau juristu, tiesnešu un policistu vidū.

“Jā, ser.”

“Es tā dzirdēju, ka tu meiteni sameklēji un atvedi mājās,” tiesnesis Gentrijs teica, un viņa sejā pirmoreiz varēja manīt tādu kā smaida atblāzmu.

“Tā apmēram bija,” Teo ļoti pieticīgi atteica.

“Labi pastrādāts, Teo.”

“Paldies.”

“Tavai zināšanai esmu ieplānojis Dafija prāvu pēc sešām nedēļām. Es tā domāju, ka tu droši vien gribēsi vietas pirmajā rindā.”

Teo nevarēja izdomāt, ko teikt. Pītera Dafija pirmā slepkavības prāva bija vislielākā pilsētas vēsturē, un tā, pateicoties Teo pūliņiem, lai vainīgais nepaliktu nesodīts, bija beigusies ar to, ka lietas iztiesāšana tika pārtraukta. Nākamā prāva pret Dafiju solījās būt vēl aizraujošāka.

Beidzot Teo sacīja: “Noteikti, tiesneša kungs.”

“Par to parunāsim vēlāk. Tagad taisies, ka tiec uz skolu.”

“Katrā ziņā.” Teo noskrēja pa kāpnēm, uzlēca uz divriteņa un aizdrāzās projām no tiesas nama. Viņam bija sarunāts pusdienot kopā ar Eiprilu. Abi bija norunājuši pusdienlaikā tikties pie skolas kafetērijas un ielavīties paēst vecajā vingrošanas zālē, kur neviens viņus netraucēs. Būnas kundze bija iesaiņojusi Eiprilas iecienītās veģetāriešu sviestmaizes, kuras Teo, savukārt, nevarēja ciest, vēl arī riekstu sviesta cepumus.

Teo gribēja dzirdēt ikvienu sīkumu par to, ko Eīprila piedzīvojusi nolaupīšanas laikā.

Content

Grišams Džons Teodors Būns un nolaupītā meitene

1.   nodaļa

2.    nodaļa

3.   nodaļa

4.    nodaļa

5.   nodaļa

6.    nodaļa

7.    nodaļa

8.   nodaļa

9.    nodaļa

10.   nodaļa

11.    nodaļa

12.   nodaļa

13.  nodaļa

14. nodaļa

15.  nodaļa

16. nodaļa

17. nodaļa

18.    nodaļa

19.   nodaļa

20.    nodaļa

21.    nodaļa

22.    nodaļa

23.     nodaļa

24.    nodaļa