Grišams Džons

Teodors Būns-3 Aizdomās turētais

Džons Grišams

Teodors Būns-3 Aizdomās turētais

Lasiet arī citas šīs sērijas grāmatas

1

1.  nodaļa

Pīters Dafijs labi situēts, pat turīgs vīrs tika apsūdzēts slepkavībā. Policija un izmeklētāji uzskatīja, ka Dafija kungs nožņaudzis savu sievu viņu pašu mājā, kas atradās netālu no golfa laukuma sestā ferveja, kur aizdomās turētais visu dienu vienatnē bija spēlējis golfu. Ja vaina tiktu pierādīta, tad visu atlikušo mūžu notiesātajam nāktos pavadīt cietumā. Attaisnošanas gadījumā viņš iznāktu no tiesas zāles kā brīvs cilvēks. Bet viss izvērtās tā, ka zvērinātie Dafija kungu nedz atzina par vainīgu, nedz arī attaisnoja.

Tagad notika jau otrā tiesas prāva šajā lietā. Pirmā bija notikusi pirms četriem mēnešiem un negaidīti aprāvās, jo tiesnesis Henrijs Gentrijs nolēma, ka tās turpināšana varētu novest pie netaisnīga rezultāta. Tiesnesis paziņoja, ka lietas iztiesāšana tiek apturēta, un visus aizsūtīja mājās, arī Pīteru Dafiju, kurš pret drošības naudu tika atbrīvots. Lielākoties slepkavībā apsūdzētie nevar atļauties iemaksāt drošības naudu un līdz tiesai palikt brīvībā. Turpretī Pītam Dafijam bija nauda un labi advokāti, un tā nu viņš jau kopš tā brīža, kad policija atrada Dafija sievas līķi, bet pašu apsūdzēja slepkavībā, bija brīvs kā putns gaisā. Pilsētā viņš bija bieži redzams pusdienojot savos iecienītajos restorānos, vērojot basketbola spēles Stratenas koledžā, apmeklējot baznīcu (daudz biežāk nekā

agrāk) un, protams, spēlējot golfu. Pirms iepriekšējās tiesas prāvas Dafijs bija izskatījies visai bezrūpīgs, it kā nemaz neraizētos par iespēju, ka viņu varētu notiesāt. Turpretī tagad, pirms otrreizējās šīs lietas iztiesāšanas, klīda runas, ka Pīts Dafijs esot ļoti noraizējies, jo apsūdzība atradusi jaunu aculiecinieku.

Jaunais aculiecinieks bija Bobijs Eskobars, deviņpadsmit gadus vecs nelegālais imigrants, kurš Dafijas kundzes noslepkavošanas dienā bija strādājis golfa laukumā. Viņš bija redzējis, kā Dafija kungs ieiet savā mājā tieši ap upura nāves iestāšanās laiku, pēc brīža atkal iznāk laukā un steigšus aizbrauc projām, lai turpinātu golfa spēli. Vairāku iemeslu dēļ pirmās iztiesāšanas laikā Bobijs nepieteicās par liecinieku. Taču, kad tiesnesis Gentrijs tomēr uzzināja, ko Bobijs redzējis, viņš pasludināja, ka lietas iztiesāšana tiek apturēta. Tāpēc tagad, kad Bobijs beidzot bija gatavs oficiāli sniegt liecību, daudzi, kas Stratenburgas pilsētiņā sekoja Dafija lietai, bija pārliecināti par notiesājošu spriedumu. Gandrīz neviens neticēja, ka Pīts Dafijs nebūtu vainīgs sievas slepkavībā.

Tāpat nebija arī gandrīz neviena, kurš nevēlētos savām acīm vērot tiesas gaitu. Slepkavības lieta Stratenburgas tiesā bija rets notikums, jo arī pašas slepkavības visā Stratenas apgabalā gadījās ārkārtīgi reti. Tāpēc jau pirms astoņiem rītā, gaidot tiesas zāles durvju atvēršanu, pie tām pulcējās liels ļaužu pūlis. Zvērinātie bija izraudzīti un apstiprināti jau trīs dienas iepriekš. Bija pienācis laiks lielajai tiesas zāles izrādei.

Astoņos un četrdesmit minūtēs klases audzinātājs Maunta kungs apklusināja savu čalojošo klasi un pēc

saraksta pārbaudīja, kas ieradies. Netrūka neviena no visiem sešpadsmit zēniem. Audzinātāja stunda varēja ilgt tikai desmit minūtes, lai skolnieki varētu doties uz pirmo mācību stundu spāņu valodu, ko pasniedza madame Monika.

Laika nebija daudz, tāpēc Maunta kungs tikai pavēstīja: “Tad nu tā, vīri. Kā jau zināms, šodien ir Pītera Dafija prāvas pirmā diena, sākums ap diviem. Pirmajā iztiesāšanas reizē mums bija atļauts noskatīties prāvas pirmās dienas gaitu. Taču mans lūgums arī šoreiz dot iespēju noskatīties pirmo prāvas dienu tika noraidīts.”

Daži zēni protestējot iesvilpās.

Skolotājs pacēla abas rokas. “Nu jau pietiks. Toties skolas direktore Gladvelas kundze ir atļāvusi Teo doties uz tiesas prāvas atklāšanu un pēc tam mūs par visu informēt. Teo.”

Teodors Būns pielēca kājās un gluži kā tie tiesas advokāti, kurus viņš daudzreiz bija vērojis un apbrīnojis, nosvērtā gaitā izgāja klases priekšā. Un, tāpat kā advokātiem, arī viņam rokās bija dokumentu mape. Nostājies pie skolotāja galda, Teo mirkli ieturēja pauzi un uzlūkoja klasesbiedrus, it kā viņš patiesi būtu īsts advokāts, kurš grasās uzrunāt zvērinātos.

Abi viņa vecāki bija juristi, un zēns gandrīz burtiski bija uzaudzis viņu birojos. Turklāt gandrīz visu laiku, ko citi Stratenburgas vidusskolas skolēni pavadīja sporta laukumos, apgūstot ģitāras spēli vai darot visu ko citu, ko nu trīspadsmitgadīgi puikas mēdz darīt, Teo bija pavadījis tiesas zālēs, vērodams prāvas. Viņš bija aizrāvies ar tieslietām, studēja un pētīja tās un par tām vien runāja,

tāpēc visa klase paļāvās uz viņu, ja runa bija par juridiskiem jautājumiem. Ja runa bija par likumiem un tieslietām, zēnam nebija konkurentu, vismaz ne Maunta kunga vadītajā astotajā klasē.

Teo iesāka: “Tātad pirms četriem mēnešiem mēs noskatījāmies iepriekšējās prāvas atklāšanu, tāpēc iztiesājamā lieta un tās dalībnieki jums ir zināmi. Advokāti un prokurors ir tie paši. Apsūdzība ir tā pati. Dafija kungs joprojām ir Dafija kungs. Toties ir citi zvērinātie, un klāt nācis ari jauns aculiecinieks, kurš iepriekšējā iztiesāšanas reizē neliecināja.”

“Vainīgs!” klases aizmugurē iesaucās Vudijs. Vairāki citi zēni viņu atbalstīja ar skaļiem saucieniem.

“Lai notiek,” Teo sacīja. “Balsosim. Kurš domā, ka Pīts Dafijs ir vainīgs?”

Nekavējoties gaisā uzšāvās četrpadsmit rokas no sešpadsmit. Čeiss Vipls, trakais zinātnieks, kurš vienmēr lepojās ar to, ka nekad nepiekrīt vairākumam, sēdēja, rokas sakrustojis uz krūtīm.

Ari Teo nepiedalījās balsošanā, bet sašutis iesaucās: “Tas taču ir smieklīgi! Kā gan jūs varat nospriest, ka kāds ir vainīgs, kamēr prāva vēl nav sākusies, kamēr vēl nav zināms, ko sacīs liecinieks, kamēr vēl nekas nav zināms? Mēs taču jau esam runājuši par nevainīguma prezumpciju. Mūsu tieslietu sistēma paredz, ka noziegumā apsūdzēts cilvēks uzskatāms par nevainīgu, līdz tiesa pierāda viņa vainu. Pīts Dafijs šorīt ienāks tiesas zālē kā nevainīgs cilvēks un tāds ari paliks, iekams visi liecinieki nebūs snieguši liecības un visi pierādījumi darīti zināmi zvērinātajiem. Atcerieties nevainīguma prezumpcija.”

Maunta kungs, malā stāvēdams, vēroja iespaidīgo Teo uzstāšanos. Tādas viņš jau daudzkārt bija redzējis. Puikam bija iedzimts talants, viņš bija Maunta kunga vadītā astoto klašu debašu kluba zvaigzne.

Teo uzstājīgi turpināja, tēlodams sašutumu par klasesbiedru sasteigti pieņemto lēmumu: “Vai neatceraties pierādījumi, neatstājot pamatotas šaubas? Kas ar jums notiek, ļautiņi?”

“Vainīgs!” Vudijs nobļāvās vēlreiz, un citi iesmējās. Teo saprata, ka šoreiz nevienu nepārliecinās, un teica: “Labi jau, labi. Vai tagad varu iet?”

“Protams,” Maunta kungs atbildēja. Skaļi noskanēja zvans, un visi sešpadsmit zēni metās uz durvīm. Teo izdrāzās gaitenī un joza uz skolas biroja telpu, kur skolas sekretāre Glorijas jaunkundze patlaban runāja pa telefonu. Viņai Teo patika, jo zēna māte pirms kāda laika bija konsultējusi viņu laulības šķiršanas lietā, bet pats Teo reiz bija devis viņai neoficiālu juridisku padomu, kad Glorijas brālis tika pieķerts braucam dzērumā. Paņēmis no viņas uz dzeltena papīra drukātu un direktores parakstītu atļauju nepiedalīties stundās, Teo metās projām. Pulkstenis virs sekretāres rakstāmgalda rādīja 8:47.

Ārā Teo atslēdza ķēdi, ar ko viņa divritenis bija pieķēdēts pie velosipēdu statīva karoga masta tuvumā, un veicīgi brauca projām. Ja ievērotu noteikumus un brauktu tikai pa ielām, tad tiesas namu varētu sasniegt tikai pēc piecpadsmit minūtēm. Bet, saīsinot maršrutu, izbraucot pa gājēju alejām, šur tur pa taisno šķērsojot kādu mauriņu un neapstājoties pie vismaz divām STOP zīmēm, Teo varētu galā nokļūt jau pēc desmit minūtēm. Šodien laiku

lieki tērēt nedrīkstēja. Viņš zināja, ka tiesas zāle noteikti jau tagad ir stāvgrūdām pilna. Atrast brīvu vietu tā būtu necerēta veiksme.

Teo izšāvās cauri alejai, divreiz atraudamies no zemes un lidojot pa gaisu, un tad brauca pāri zālājam kādas mājas aizmugurē. Mājas īpašnieku Teo zināja tas bija nepatīkams vīrs, kas nēsāja uniformu un uzvedās tā, it kā būtu īsts policists, kaut gan patiesībā bija tikai apsargs uz pusslodzi. Šo vīru sauca Baks Bolands (kuru pusslepšus dažs saukāja par Baku Beloniju), un šad tad Teo viņu bija manījis arī tiesas namā. Braucot pāri mauriņam, Teo aizmugurē izdzirdēja niknu uzsaucienu: “Taisies ka tiec no šejienes!” Teo pameta skatienu atpakaļ un ieraudzīja, ka Bolands viņa virzienā sviež akmeni. Akmens nokrita turpat viņam līdzās, un Teo sāka mīt pedāļus vēl straujāk.

Cik tur trūka! nodomāja Teo. Droši vien nākamreiz nāksies meklēt kādu citu maršrutu.

Bija pagājušas tikai deviņas minūtes kopš aizbraukšanas no skolas, kad Teo jau bija pie Stratenas apgabala tiesas nama. Veikli pieķēdējis riteni pie statīva, viņš brāzās namā iekšā, uzjoza pa platajām kāpnēm un aizskrēja līdz lielās zāles durvīm. Ārpusē bija daudz ļaužu rindā sastājušies skatītāji, kas vēlējās iekļūt iekšā, televīzijas reportieri ar savām kamerām un spilgtajiem gaismekļiem, vēl arī daži tiesas pilnvarotie ar nopietnām sejām, kas pūlējās panākt, lai puslīdz tiktu ievērota kārtība. Starp pilnvarotajiem bija arī vecs, īgns vīrs, vārdā Gosets, kuru Teo necieta visvairāk, un kā par nelaimi tieši Gosets pamanīja, ka Teo mēģina tikt cauri pūlim.

“Kurp tad tu, Teo, tagad dodies?” Gosets noburkšķēja. Vai tad nav acīmredzams, kurp es dodos? Teo pie sevis nodomāja. Kurp gan es vēl varētu iet tagad, kad kuru katru mirkli sāksies lielākā slepkavības prāva mūsu apgabala vēsturē? Taču demonstrēt veselo saprātu patlaban nebūtu prāta darbs. Tāpēc Teo parādīja skolas direktores parakstīto atļauju un laipni sacīja: “Ser, man ir skolas direktores atļauja noskatīties tiesas prāvu.” Gosets paķēra zīmi un ieurbās tajā ar tādu izteiksmi, it kā Teo būtu pelnījis nošaušanu, ja papīrā kaut kas nebūtu kārtībā. Teo tā vien gribējās piedāvāt: “Ja jums vajadzīga palīdzība, varu to nolasīt priekšā.” Tomēr viņš laikus apdomājās un paturēja mēli aiz zobiem.

“Tā jau ir tikai atļauja no skolas,” Gosets noteica. “Tā nav caurlaide, lai tiktu iekšā. Vai tev ir atļauja no tiesneša Gentrija?”

“Jā, ser,” Teo atteica.

“Parādi.”

“Tā nav rakstiska atļauja. Tiesnesis Gentrijs man mutiski atļāva vērot prāvu.” t

Gosets saviebās vēl īdzīgāk un, purinādams galvu, ārkārtīgi teatrāli noteica: “Man žēl, Teo, bet tiesas zāle ir pilna. Vietu vairs nav. Mums cilvēki jāsūta projām.” Teo paņēma savu atļauju un, pūlēdamies izskatīties tā, it kā būtu tuvu raudām, atkāpās, tad pagriezās un metās prom pa garo gaiteni. Kad viņš bija ārpus Goseta redzesloka, zēns iešmauca pa šaurām durvīm un nonāca dienesta kāpņu telpā, kuru izmantoja tikai apkopēji un tehniskie darbinieki. Pirmajā stāvā viņš devās prom pa pustumšu, aizkrautu koridoru, kas atradās tieši zem

lielās tiesas zāles, un nevērīgā gaitā iegāja nelielā atpūtas telpā, kuru tiesas darbinieki izmantoja, lai iedzertu kafiju, uzkostu kādu maizīti un papļāpātu.

“Ei, sveiks, Teo,” viņam uzsauca skaistule Dženija tiesas nama darbiniece, kura Teo patika vislabāk no visām.

“Sveika, Dženij!” Teo pasmaidīdams atsaucās un turpināja ceļu cauri atpūtas telpai. Viņš iegāja kādā pieliekamajā telpā un no tās iznāca vēl vienā kāpņu telpā. Pirms gadu desmitiem šīs kāpnes tika izmantotas, lai no cietuma tiesas zālē nogādātu notiesātos, kur tiem bija jāstājas bargo tiesnešu priekšā. Turpretī tagad kāpnes tikpat kā nemaz netika izmantotas. Vecajā ēkā bija daudz tādu šauru gaitenīšu un kāpņu telpu, un Teo smalki pārzināja visas šīs ejas.

Pa sāndurvīm, kas atradās blakus zvērināto ložai, Teo ienāca tiesas zālē. Telpa dūca no satraukto skatītāju čalas, jo gaidāmi bija patiesi dramatiski notikumi. Pa ejām starp solu rindām turp un atpakaļ staigāja formās tērpti apsargi, laiku pa laikam pārmīdami pa vārdam savā starpā un cenzdamies saglabāt ļoti svarīgu izskatu. Pie galvenajām durvīm joprojām drūzmējās cilvēki, pūlēdamies iekļūt iekšā. Zāles kreisajā pusē trešajā rindā Teo ieraudzīja pazīstamu seju.

Tas bija viņa tēvocis Aiks. Viņš bija aizņēmis vietu savam mīļākajam (un vienīgajam) brāļadēlam. Teo veikli izspraucās starp solu rindām un iespiedās šaurajā brīvajā vietiņā blakus tēvocim.

2.   nodaļa

Aiks Būns savulaik bija strādājis par juristu. Patiesībā viņš bija strādājis vienā juridiskajā birojā kopā ar Teo vecākiem. Visi trīs bija bijuši partneri. Taču reiz Aiks bija nonācis konfliktā ar likumu un iekļuvis nepatikšanās. Lielās nepatikšanās. Rezultātā štata Juristu asociācija anulēja viņa jurista licenci un aizliedza darboties šajā jomā. Tagad viņš strādāja par nodokļu un grāmatvedības konsultantu sīkām Stratenburgas firmiņām. Ģimenes viņam vairs nebija, un viņš bija kļuvis par nelaimīgu vecu vīru. Sevi viņš uzskatīja par vientuļnieku, sabiedrībā neiederīgu cilvēku, gandrīz vai dumpinieku, un ģērbās viņš kā vecs hipijs, bet garos, sirmos matus nēsāja sasietus zirgastē. Arī šodien viņš bija savā ierastajā ietērpā vecmodīgām sandalēm basajās kājās, izbalējušos džinsos, sarkanā T kreklā zem rūtotas sporta jakas ar apdriskātām piedurknēm.

“Paldies, Aik,” Teo nočukstēja, kad bija ieņēmis savu vietu.

Aiks pasmaidīja, bet neko neatbildēja. Viņš sēdēja no Teo pa labi. Teo kreisajā pusē sēdēja kāda pievilcīga pusmūža sieviete, kuru viņš nekad nebija redzējis. Paskatījies apkārt, Teo ievēroja, ka starp skatītājiem ir daudz juristu. Tēvs un māte gan bija apgalvojuši, ka viņiem ir pārāk daudz darba, lai izniekotu laiku, vērojot tiesas

prāvu. Taču Teo zināja, ka abus šī lieta ļoti interesē. Teo mamma bija labi ieredzēta laulības šķiršanas lietu advokāte ar ļoti plašu klientu loku, bet tēvs bija jurists nekustamo īpašumu transakciju lietās un tiesas prāvās nekad nepiedalījās. Teo nedomāja samierināties ar šķiršanās vai nekustamo īpašumu lietām, bet gan kļūt par tiesas zāles varoni izcilu advokātu. Vai arī par slavenu tiesnesi kā viņa čoms Henrijs Gentrijs. Vēl īsti izlemts tas nebija, bet laika jau vēl gana. Viņam taču pagaidām bija tikai trīspadsmit gadu.

Zvērināto loža vēl bija tukša. Teo tiesas prāvas bija vērojis jau daudzkārt, tāpēc viņš zināja, ka zvērinātos aicina tikai tad, kad visi citi jau ieņēmuši savas vietas. Pie sienas virs tiesneša vietas bija liels kvadrātveida pulkstenis. Kad tas rādīja 8:59, pa sāndurvīm svinīgā gaitā ienāca apsūdzētāji. Tiem pa priekšu soļoja pieredzējušais prokurors Džeks Hogans, kurš jau ilgus gadus bija galvenais Stratenburgas noziedznieku vajātājs. Iepriekšējā prāvā pirms četriem mēnešiem Teo apbūra šī vīra talants, un vairākas nedēļas pēc tam viņš apsvēra, vai labāk tomēr nebūtu kļūt par prokuroru, kura palīdzību meklētu visa pilsēta, ja tiktu pastrādāts kāds briesmīgs noziegums. Hogana komandu veidoja vairāki prokurora palīgi un izmeklētāji.

Ejas pretējā pusē aizstāvības galds joprojām palika tukšs. Vēl nebija ieradies neviens no Pīta Dafija aizstāvju komandas. Vienīgi skatītāju pirmajā rindā tieši aiz aizstāvības galda Teo ieraudzīja Omāru Čīpu un viņa rokaspuisi Pako, kuru pakalpojumus par samaksu izmantoja advokāti, lai ievāktu ziņas un paveiktu visādus netīrus darbiņus. Laiks ritēja, publika jau bija sasēdusies solos, tāpēc patlaban izskatījās gluži savādi, ka ieradušies un prāvai sagatavojušies ir tikai apsūdzības puses juristi. Tiesnesis Gentrijs bija pazīstams kā cilvēks, kurš ciena precizitāti, un, kad tieši deviņos joprojām nekas nebija sācies, visu acis pievērsās pulkstenim 9:05, pēc tam 9:10. Pulksten 9:15 zālē beidzot ienāca aizstāvības juristi un ieņēma vietas pie sava galda. Šīs grupas vadībā bija izslavētais tiesu advokāts Klifords Nenss, kurš šobrīd izskatījās bāls un it kā apjucis. Pārliecies pāri barjerai, kas norobežoja skatītāju rindas, viņš sačukstējās ar Omāru Čīpu un Pako. Bija skaidri redzams, ka kaut kas nav kārtībā.

Nebija ne miņas no Pītera Dafija, kuram vajadzētu sēdēt pie aizstāvības galda līdzās savam advokātam Klifordam Nensam.

Omārs Čīps kopā ar Pako piecēlās un steidzīgi izgāja no zāles.

Deviņos un divdesmit minūtēs tiesu izpildītājs skaļi iesaucās: “Visiem piecelties, tiesa nāk.” Tūlīt pat, melnajai mantijai plīvojot, tiesneša galdam tuvojās tiesnesis Henrijs Gentrijs. Tiesu izpildītājs turpināja: “Uzklausiet visi, Desmitā apgabala krimināltiesa sāk darbu viņa godības tiesneša Henrija Gentrija vadībā. Lai visi, kas tiesas prāvā iesaistīti, iznāk priekšā. Lai Dievs svētī šo tiesu.”

“Lūdzu, apsēdieties,” sacīja tiesnesis Gentrijs, un publika, vēl īsti nepaspējusi uzslieties kājās, atkal apsēdās.

Tiesnesis Gentrijs stingri uzlūkoja Klifordu Nensu un dziļi ievilka elpu. Visu pārējo acis sekoja tiesneša skatienam, un advokāts Nenss tagad likās vēl bālāks. Beidzot

tiesnesis Gentrijs noprasīja: “Nensa kungs, kur ir apsūdzētais Pīters Dafijs?”

Klifords Nenss lēni piecēlās. Viņš noklepojās, bet tik un tā viņa balss bija piesmakusi un nedroša. “Jūsu godība, es nezinu. Bija norunāts, ka Dafija kungs šorīt pulksten septiņos būs manā birojā, lai apspriestos, taču viņš neieradās. Viņš ne man, ne kādam citam no mūsu grupas nav ne zvanījis, ne sūtījis faksu, e-pastu vai īsziņu. Daudzas reizes esam zvanījuši uz viņa telefonu numuriem, bet bez rezultāta. Esam devušies pie viņa uz mājām, bet tur neviena nav. Arī šobrīd Dafija kungs tiek meklēts, taču liekas, ka viņš ir pazudis.”

Teo klausījās un nespēja noticēt dzirdētajam, un šķita, ka arī visi citi klātesošie netic savām ausīm. Viens no apsargiem piecēlās un sacīja tiesnesim: “Vai atļausiet, jūsu godība?”

“Lūdzu, runājiet,” tiesnesis Gentrijs atbildēja.

“Mēs tikai tagad par to uzzinām. Ja mums būtu paziņots agrāk, mēs jau būtu sākuši meklēšanu.”

“Tad sāciet tagad,” tiesnesis Gentrijs dusmīgā balsī noteica. Varēja redzēt, ka viņš ir sašutis par Pīta Dafija neierašanos. Paklaudzinājis ar āmuriņu, viņš paziņoja: “Uz vienu stundu izsludinu pārtraukumu. Lūdzu, parūpējieties, lai zvērinātie jūtas ērti.” To pateicis, tiesnesis Gentrijs izgāja pa durvīm, kas atradās turpat aiz viņa galda.

Brīdi skatītāji apstulbuši palika sēžam, it kā pietiktu vien pagaidīt, lai Pīts Dafijs pēkšņi parādītos. Pēc tam sākās sačukstēšanās, kas pārauga balsu murdoņā. Daži piecēlās un pagājās šurpu turpu, bet zāli neviens nepameta, jo negribēja taču pazaudēt iegūto sēdvietu. Pīts

Dafījs kuru katru mirkli noteikti ieradīsies, atvainosies par nokavēšanos, paskaidros, ka pie vainas ir saplīsusī riepa vai kaut kas cits, un tiesa varēs sākties.

Aizritēja desmit minūtes. Teo noskatījās, ka gan prokurori, gan advokāti pamazām sapulcējas tiesas zāles vidū un klusi sarunājas. Džeks Hogans un Klifords Nenss sabāza kopā galvas, it kā salīdzinādami savas piezīmes. Abu vīru sejās bija jaušama nomāktība.

“Ko tu par to saki, Aik?” Teo klusā balsī pavaicāja.

“Izskatās, ka viņš būs aizšmaucis.”

“Ko tas nozīmē?”

“Tas nozīmē daudz ko. Dafijs būs ieķīlājis kādu no saviem īpašumiem, lai dabūtu līdzekļus drošības naudai, kas garantētu viņa ierašanos tiesā. Tā nu šo īpašumu viņam tagad konfiscēs. Ja viņš patiešām aizmucis, tad jau, protams, viņam šis īpašums tagad vairs nav no svara, jo visu atlikušo mūžu viņš pavadīs bēguļojot. Viņš būs bēglis, kamēr viņu noķers.”

“Vai tad viņu noķers?”

“Parasti jau noķer. Viņa ģīmis būs redzams visur internetā, meklēto personu plakātos katrā pasta nodaļā un katrā policijas iecirknī visā valstī. No notveršanas būtu grūti izvairīties, lai gan ir zināmi daži slaveni bēguļotāji, kas tā arī palikuši nenoķerti. Tie parasti pametuši valsti un devušies vai nu uz Dienvidameriku, vai kur citur. Es brīnos. Man vis nelikās, ka Pītam Dafijam būtu aknas, lai kaut ko tādu pasāktu.”

“Aknas?”

“Kā tad. Padomā pats, Teo. Tas čalis nogalināja savu sievu, un viņam paveicās, ka pirmā prāva beidzās ar

iztiesāšanas pārtraukšanu. Viņš taču zina, ka otrreiz tā vairs nenotiks, tāpēc mūža ieslodzījums viņam būtu kā likts. Arī es pats tādā gadījumā labāk riskētu un muktu prom. Varbūt viņš jau kaut kur ir noslēpis kādu žūksni naudas. Sadabūjis sev jaunus dokumentus uz cita vārda, varbūt viņam ir kāds palīgs. Pazīstot Dafiju, ļoti iespējams, ka viņš savā shēmā iesaistījis kādu jaunu sievišķi. Vispār jāsaka, ka diezgan gudrs gājiens.”

Aiks to visu izklāstīja kā aizraujošu piedzīvojumu, bet Teo tā vis īsti nelikās. Pulksteņa rādītāji jau tuvojās desmitiem, bet Teo skatījās uz tukšo krēslu, kur nāktos sēdēt apsūdzētajam, un viņam bija grūti noticēt, ka Pīts Dafijs būtu spējis lauzt vārdu, aizmukt no pilsētas un uzņemties bēgļa likteni.

Atgriezās Omārs Čīps un Pako, un abi sāka čukstēties ar Klifordu Nensu. No tā, kā viņi, galvas purinādami, steigšus kaut ko pārrunāja un cik drūmus skatienus pārmija, bija noprotams, ka situācija nav uzlabojusies. Pīts Dafijs nekur nebija atrodams.

Tiesu izpildītājs sapulcināja visus juristus, kas piedalījās prāvā, un aizvadīja uz tiesneša Gentrija kabinetu vēl vienai apspriedei. Vairāki pilnvarotie, stāvēdami pie zvērināto ložas, apmainījās jokiem. Troksnis zālē kļuva skaļāks, kad publika sāka izrādīt savu vilšanos un neapmierinātību.

“Man jau sāk apnikt, Teo,” Aiks noteica. Daži no klausītājiem jau virzījās laukā no zāles.

“Es gan vēl varētu te pakavēties,” Teo atteica. Ko gan citu lai viņš darītu atgrieztos skolā tukšām rokām un mocītos līdz stundu beigām, vai? Direktores izziņā taču

skaidri un gaiši bija norādīts, ka viņam atļauts nebūt skolā līdz pat vieniem dienā, un agrāk jau nu viņš neatgriezīsies, visviens, prāva notiek vai nenotiek.

“Vai pēcpusdienā piekāpsi?” Aiks apvaicājās. Bija taču pirmdiena, un Būnu ģimenes tradīcija noteica, ka katru pirmdienas pēcpusdienu Teo jāapmeklē tēvocis Aiks viņa birojā.

“Noteikti,” Teo atbildēja.

“Tad jau vēl redzēsimies,” Aiks pasmaidīdams noteica.

Kad Aiks bija projām, Teo izvērtēja situāciju. No vienas puses viņš jutās vīlies, ka izjukusi Stratenburgas pēdējā laika vēsturē lielākā kriminālprāva un ka nevarēs noskatīties Džeka Hogana un Kliforda Nensa aizrautīgo divcīņu. Taču no otras puses Teo juta arī atvieglojumu, ka Bobijam Eskobaram nebūs jāsniedz liecība, kas neapgāžami pierādītu Pīta Dafija vainu. Pirmās prāvas laikā tieši Teo taču bija tas, kurš vērsa tiesneša Gentrija uzmanību uz nevienam nezināmo aculiecinieku Bobiju. Un kopš tā laika Teo apzinājās, ka Dafija advokāti un rokaspuiši, īpaši jau Omārs Čīps un Pako, patur viņu acīs. Teo labprātāk iztiktu bez šādas uzmanības.

Laikam ritot un publikai joprojām gaidot, Teo nāca pie atziņas, ka Pīta Dafija piepešā pazušana nemaz nav nākusi par ļaunu, vismaz ne viņam, Teo. Patiesībā viņš jutās gluži apmierināts.

Aizmugurē divi vīri klusi strīdējās. Viņiem bija atšķirīgi viedokļi par to, vai bija pareizi atbrīvot Dafiju pret drošības naudu. Pirmais sacīja: “Varu derēt, ka Gentrijam arī kaut kas ir atlēcis. Ja drošības nauda netiktu pieņemta, Dafijam tiesas dienu nāktos gaidīt apcietinājumā

gluži tāpat kā kuram katram slepkavībā apsūdzētajam. Slepkavību lietās atbrīvojumus taču nepiešķir. Gentrijs piekāpās tikai tādēļ, ka Dafijam ir nauda.”

Otrs iebilda: “Es gan tam neticu. Kāpēc gan neatļaut apsūdzētajam iemaksāt drošības naudu un palikt uz brīvām kājām? Līdz vainas pierādīšanai viņš taču uzskatāms par nevainīgu, vai ne? Kāpēc gan kāds būtu jāapcietina jau pirms notiesāšanas? Pat ja runa ir par slepkavību. Nevar taču liegt cilvēkam viņa tiesības tāpēc vien, ka viņam naudas ir diezgan. Dafija drošības nauda bija miljons dolāru. Viņš esot ieķīlājis kādu īpašumu, un līdz pat šim brīdim nevienam nebija nekādu iebildumu, vai ne tā?” Teo klusībā piekrita otrajam runātājam. Atkal ierunājās pirmais: “Līdz šim brīdim tur jau ir tā lieta. Drošības naudai jāgarantē apsūdzētā ierašanās tiesā. Un zini, ko? Viņš nu ir prom. Patvaļīgā prombūtnē, laukā no krātiņa, sētai pāri un aizlaidies bez pēdām. Un tikai tāpēc, ka Gentrijs pret drošības naudu viņu atbrīvoja.”

“Gan jau viņu atradīs.”

“Varu derēt, ka neatradīs vis. Nudien var gadīties, ka tieši šobrīd kaut kur Mehiko kāds plastikas ķirurgs jau pārtaisa viņa ģīmi. Kāds no tiem, kas pelna naudu, pārveidodams narkobaronu acis un degunus. Esmu gatavs saderēt, ka Pītu Dafiju nemūžam neatradīs.”

“Deru uz divdesmit dolāriem, ka jau pēc trīsdesmit dienām Dafijs būs atpakaļ un cietumā iekšā.”

“Lai iet uz divdesmit dolāriem.”

Piepeši zāle sarosījās, un pilnvarotie gatavībā izslējās. No tiesneša Gentrija kabineta nāca laukā advokāti un prokurori un ieņēma savas vietas. Skatītāji žigli atgriezās

solos un apklusa. “Palieciet sēžam,” noskanēja tiesas izpildītāja balss. Tiesnesis Gentrijs ieņēma savu vietu, skaļi paklaudzināja ar āmuru un sacīja: “Lūdzu, ievediet zvērinātos.” Pulkstenis rādīja vienpadsmit priekšpusdienā. Zālē ienāca zvērinātie un ieņēma vietas zvērināto ložā. Kad visi bija apsēdušies, tiesnesis Gentrijs, cieši uzlūkodams Klifordu Nensu, jautāja: “Nensa kungs, kur ir apsūdzētais?”

Nenss lēni piecēlās un atbildēja: “Jūsu godība, to es nezinu. Neesam sazinājušies ar Dafija kungu kopš pusvienpadsmitiem vakar vakarā.”

Tiesnesis Gentrijs uzlūkoja Džeku Hoganu un sacīja: “Hogana kungs.”

“Jūsu godība, mums nav citas izvēles kā lūgt lietas iztiesāšanas pārtraukšanu.”

“Un man nav citas izvēles, kā to paziņot.” Tad tiesnesis Gentrijs uzrunāja zvērinātos. “Dāmas un kungi, ir acīmredzams, ka apsūdzētais Pīters Dafija kungs ir pazudis. Viņš tiesas prāvu gaidīja brīvībā, atbrīvots pret drošības naudu, bet nu viņš ir nozudis. Viņa meklēšanu vada šerifa birojs, un par notikušo ir paziņots arī FIB. Apsūdzētā prombūtnē lietas iztiesāšana nevar notikt. Es atvainojos pārjums sagādātajām neērtībām un vēlreiz pateicos par jūsu gatavību pakalpot štatam. Tagad varat būt brīvi.” Kāda sieviete no zvērināto rindām lēni paslēja roku un apvaicājās: “Tiesnesi, bet ko tad, ja nu viņu atrod šopēcpusdien vai rīt no rīta?”

Likās, ka zvērinātās jautājums tiesnesi ir pārsteidzis. “Nu, manuprāt, tas būs atkarīgs no tā, kādā veidā viņš tiktu atrasts. Teiksim, ja viņš tiktu notverts uz robežas,

cenšoties izlavīties no valsts, tad viņu atvestu atpakaļ, kur viņam tiktu izvirzītas vēl papildu apsūdzības. Tad viņam būtu pamats prasīt prāvas atsākšanas atlikšanu. Bet varam arī pieļaut, ka viņš tiek atrasts kaut kur tepat tuvumā un viņam ir pamatots iemesls, kāpēc viņš šorīt neieradās tiesā. Tādā gadījumā es atsauktu viņa atbrīvojumu pret drošības naudu, viņš tiktu arestēts un es noteiktu datumu prāvas atsākšanai, cik drīz vien iespējams.”

Zvērinātā ar atbildi bija apmierināta, un arī Teo tā bija pa prātam.

“Tiesa tiek atlaista,” tiesnesis Gentrijs paziņoja un atkal piesita ar āmuru.

Teo nogaidīja līdz pēdējam un devās projām tikai tad, kad tiesas izpildītājs sāka izslēgt zālē gaismu. Nebija jau citur, kur doties, vien uz skolu, tāpēc viņš ar divriteni sāka braukt tās virzienā. Divus kvartālus tālāk viņam lēnām pabrauca garām melns Jeep Cherokee. Tā sānu logs noslīdēja lejup, un parādījās Pako melnīgsnējā seja. Pako pasmīnēja, bet neteica ne vārda.

Kad auto bija garām, Teo nobremzēja. Kāpēc tie viņam bija sekojuši?

Teo bija iztrūcies un nolēma izmantot īsāko ceļu pa aleju un tad šķērsot kādas mājas zālāju. Ik pa brīdim atskatīdamies, viņš nepamanīja, kā viņam priekšā izlēca kāds liela auguma vīrs un sagrāba velosipēda stūri. “Ei, sīkais!” viņš skarbi uzsauca un pieliecās tuvu klāt Teo sejai.

Tas bija Baks Belonijs, pārskaities un gatavs cīņai. “Tu vienreiz turēsies pa gabalu no mana pagalma vai ne!” viņš nodārdināja, joprojām turēdams stūri.

“Labi, labi, atvainojiet,” Teo steigšus murmināja, baidīdamies, ka tik viņu neiekausta.

“Kā tevi sauc?” Baks noprasīja.

“Teodors Būns. Lūdzu, laidiet vaļā manu divriteni.” Baks bija ģērbies slikti piegulošā formastērpā ar uzrakstiem uz piedurknēm “Drošības dienests”. Pie jostas viņam karājās prāva pistole.

“Nekad vairs nebrauc pāri manam pagalmam, skaidrs?” “Skaidrs,” Teo atbildēja.

Baks atlaida rokas no divriteņa, un Teo brāzās prom, baidīdamies no šāvieniem. Piepeši viņš vairāk par visu ilgojās ātrāk nokļūt skolā drošībā savā klasē.

3.   nodaļa

Teo iegriezās pie sekretāres un atdeva rakstisko atļauju. Klasesbiedriem patlabam ritēja ceturtā stunda ķīmija, bet Teo negribēja ierasties stundas vidū. Tāpēc viņš devās uz Maunta kunga mazo kabinetiņu gaiteņa galā. Durvis bija atvērtas, un laimīgā kārtā Maunta kungs sēdēja pie rakstāmgalda un, sviestmaizi ēzdams, klēpjdatorā skatījās vietējās ziņas.

“Sēdies,” Maunta kungs sacīja, un Teo apsēdās otrajā krēslā, kas atradās mazajā telpā.

“Jūs jau laikam zināt,” Teo ierunājās.

“Kā tad! Par to jau vien ziņo.” Skolotājs mazliet pavirzīja datoru, lai arī Teo varētu ieskatīties ekrānā. Tur bija redzams šerifs sarunājamies ar vairākiem reportieriem. Šerifs stāstīja, ka par Dafija kunga atrašanās vietu nekas nav zināms. Esot pārmeklēta viņa māja, bet nekas nav atrasts. Abi viņa automobiļi Mercedes sedans un Ford SUV atrodoties slēgtajā garāžā. Dafija kungs vēlā svētdienas pēcpusdienā droši vien vienatnē spēlējis golfu, jo kāds no darbiniekiem viņu redzējis dodamies prom no golfa laukumu. Dafija kungs golfa bagijā braucis savas mājas virzienā sestā fērveja tuvumā. Pa šo pašu maršrutu Dafija kungs bieži redzēts braucam pēc golfa spēles. Pusvienpadsmitos svētdienas vakarā Pīts Dafijs pa telefonu runājis ar Klifordu Nensu un, kā izteicies

Nenss, norunājis ar aizstāvjiem tikties pulksten septiņos nākamajā rītā, lai pamatīgi apspriestu aizstāvības taktiku.

Pīters Dafijs dzīvoja samērā jaunā savrupmāju ciematā Veiverlikrīkā, kas atradās divas jūdzes uz austrumiem no Stratenburgas pilsētas. Tā bija turīgu ļaužu dzīvesvieta, kas bija izveidota triju golfa laukumu tuvumā un nodrošināja iemītniekiem savrupību un privātumu. Iebraukšanu un izbraukšanu Veiverlikrīkā cauru diennakti uzraudzīja apsardzes dienests pie tās vārtiem, turklāt novērošanas kameras ierakstīja visu notiekošo. Šerifs apgalvoja, ka Pīters Dafijs naktī ne pa vieniem vārtiem Veiverlikrīku nav atstājis. “Tomēr ir arī vairāki zemesceļi, pa kuriem var aizbraukt, un domāju, ka tieši pa vienu no tiem viņš ir devies prom,” šerifs izteica minējumu. Varēja manīt, ka šerifam reportieru uzmācība nav pa prātam.

Tomēr viņš turpināja runāt un sacīja, ka nav nekādu ziņu par to, kādā veidā Pīts Dafijs aizbēdzis. Kājām, ar velosipēdu, skūteri, kvadraciklu, golfa bagiju to neesot bijis iespējams noskaidrot. Taču neesot neviena šāda uz Dafija vārda reģistrēta braucamrīka ne skūtera, ne motocikla, nekā.

Atbildot uz haotiski uzdotajiem jautājumiem, šerifs informēja, ka (1) neesot nekādu pierādījumu tam, vai Dafijam bēgšanā palīdzējis kāds līdzdalībnieks, (2) neesot atrasta neviena pirmsnāves vēstule, kas varētu liecināt par pašnāvību, piemēram, nolecot no tilta vai kādā citā dramatiskā veidā, (3) neesot nekādu liecību par vardarbību, ja kāds nezināmu iemeslu dēļ būtu vēlējies izdzēst

Dafija dzīvību pirms viņš stājas tiesas priekšā, un (4) līdz šim nav atrasts neviens, kurš Pīteru Dafiju būtu redzējis pēc brīža, kad viņu ievēroja golfa laukuma darbinieks.

Šerifam beidzot bija diezgan, un atvainojies viņš pameta reportierus. Pārraide turpinājās no studijas, kur raidījuma vadītāji ņēmās apkopot trūcīgās informācijas druskas, ar kurām nupat bija dalījies šerifs.

“Kur tad viņš īsti ir?” ēzdams sviestmaizi, ierunājās Maunta kungs.

“Nespēju iedomāties, ka nakts vidū viņš kājām būtu devies cauri mežiem,” Teo sacīja. “Un kāda ir jūsu versija?”

“Līdzdalībnieks. Dafijs nav no neskartās dabas cienītājiem, no tiem, kas saprot mežu un zina, kā tur izdzīvot. Varu derēt, ka pēc pusnakts, kad visi kaimiņi jau saldi gulēja, viņš izlavījās no mājas un, lai nesaceltu troksni, ar velosipēdu nobrauca pāris jūdžu līdz vietai, kur jau gaidīja līdzdalībnieks. Ielikuši divriteni mašīnas bagāžniekā, viņi laidās ceļā. Tiesā viņam bija jāierodas tikai deviņos no rīta, tāpēc kādas septiņas vai astoņas stundas viņiem bija brīvas rokas.”

“Jūs laikam par to daudz esat domājis?” Teo pārsteigts pavaicāja.

“Protams. Vai tad tu ne?”

“Kā nu ne, tomēr ne tik pamatīgi kā jūs. Nez, kur viņš tagad varētu būt?”

“Jau lielā gabalā. Kruķiem nav ne jausmas, kāds viņiem braucamais, tāpēc viņiem pagaidām vēl nav īpaši jāpiesargās, kamēr nav uzradusies kāda konkrētāka informācija. Viņš var būt jebkurā vietā.”

“Kā jūs domājat vai viņu noķers?”

“Man tā vien liekas, ka ne. Šis varētu būt viens no nevainojamās bēgšanas gadījumiem, īpaši jau gadījumā, ja Dafijam ir līdzdalībnieks.”

Maunta kungs bija gandrīz trīsdesmit gadus vecs un, vismaz pēc Teo domām, nenoliedzami visforšākais skolotājs visā skolā. Tēvs viņam bija tiesnesis, bet vecākais brālis advokāts. Ne reizi vien Maunta kungs bija runājis par to, ka viņam vajadzētu pamest darbu skolā un doties studēt jurisprudenci. Skolotājs vadīja astotklasnieku debašu pulciņu, kurā Teo bija pirmā lieluma zvaigzne. Starp skolotāju un skolnieku bija izveidojusies cieša draudzība. Skatoties televīzijas ziņas klēpjdatorā, abi vērpa visfantastiskākās versijas par to, kas varētu būt noticis ar Pītu Dafiju. Kā īsti viņam izdevies aizmukt?

“Laikam jau rīt mēs to apspriedīsim valsts pārvaldes mācības stundā, vai ne?” Teo ieminējās.

“Tu joko, vai? Visa pilsēta nākamās divas dienas ne par ko citu nerunās.”

Noskanēja zvans, un Teo bija jāiet. Pusdienu pārtraukums bija tikai divdesmit minūšu ilgs, tāpēc nedrīkstēja zaudēt laiku. Vienā mirklī gaiteņi bija skolēnu pilni, kad bērni no piecām astotajām klasēm metās laukā no savām telpām un brāzās pie saviem slēdzamajiem skapīšiem un uz kafetēriju.

Pirms dažiem gadiem Stratenburgas vidusskolā bija notikusi modernizācija, un viens no atzītākajiem uzlabojumiem bija jaunie slēdzamie skapīši. Tie bija gana plati un dziļi, darināti no koka atšķirībā no tām vecajām,

grabošajām metāla kastēm, kas gaiteņos bija rindojušās gadu desmitiem ilgi. Atslēgas tiem nevajadzēja, jo tie bija atverami, uzspiežot piecu vai sešu zīmju kodu.

Teo izvēlētais kods bija 58343. Atvēris skapīša durvis, Teo uzreiz pamanīja, ka kaut kas nav kārtībā. Trūka vairāku priekšmetu. Teo palaikam piemeklēja astmas lēkmes, tāpēc viņam tādās reizēs vajadzēja izmantot inhalatoru. Vienu viņš vienmēr nēsāja līdzi kabatā, bet trīs glabāja skapītī rezervei. Nu tie bija pazuduši, tāpat arī zili sarkanā Minesotas Ttoins beisbola cepure, kas parasti karājās skapītī uz āķa, ja kādreiz to ievajadzētos lietainā dienā. Trūka arī divu nelietotu piezīmju grāmatiņu. Taču viņa grāmatas, sakrautas kaudzītē, bija savā vietā. Teo, uz brīdi sastindzis, lūkojās skapītī, it kā lai pārliecinātos, vai viņam nerēgojas, bet tad žigli paskatījās apkārt, vai kāds (varbūt zaglis?) viņu nenovēro. Nelikās, ka kāds viņam pievērstu uzmanību. Teo pārcilāja grāmatas, parakņājās skapītī un nonāca pie slēdziena, ka kāds uzlauzis viņa koda atslēgu. Viņš bija aplaupīts!

Sīkas zādzības skolā laiku pa laikam atgadījās. Taču jaunā veida skapīši ar uzlaboto drošības sistēmu šādas ielaušanās bija tikpat kā izskaudusi. Teo pacēla acis uz lielo pulksteni pie gaiteņa sienas. Virs tā bija redzama tukša skava, kur reiz bija atradusies novērošanas kamera. Tagad kamera uz laiku bija noņemta, jo tika modernizēta videonovērošanas sistēma.

Teo nesaprata, ko lai tagad iesāk. Ja viņš ziņotu par zādzību, tad vismaz stundu nāktos pavadīt direktores birojā, aizpildot dažādus papīrus. Un, kas būtu vēl ļaunāk, viņam nāktos uzklausīt simtiem uzstājīgu jautājumu,

kurus uzdotu klasesbiedri un draugi. Iedams uz kafetēriju, Teo nolēma nogaidīt, visu apdomāt, mēģināt izprast, kā zaglis būtu varējis uzzināt viņa kodu un atvērt skapīti. Ziņot par notikušo varētu arī rit.

Teo samaksāja divus dolārus par spageti porciju, maizes gabalu un pudeli ūdens. Pie galda viņš sēdēja kopā ar Čeisu un Vudiju, un saruna drīz vien pārsviedās uz Dafija tiesas prāvu un apsūdzētā pazušanu. Sarunas laikā Teo gribot negribot nācās vērot kafetērijā esošos. Telpu bija piepildījuši astoto klašu skolēni, bet nevienam galvā nebija Twins cepures. Viņš bija gandrīz drošs, ka ir vienīgais Tvvins fans visā Stratenburgā.

Maunta kunga vadītās nodarbības laikā Teo īsumā pastāstīja, kas no rīta bija noticis tiesā, bet pēc tam visi kopā skatījās vietējās televīzijas ziņu pārraidi, kas apstiprināja, ka Dafija pazušana ir galvenais sarunu temats visā pilsētā. No bēgļa joprojām nebija ne vēsts. Tika intervēts kāds FIB aģents, kurš aicināja iedzīvotājus ziņot, ja kāds kaut ko ir manījis. Daudz tika apspriests jautājums par Dafija iemaksāto drošības naudu viena miljona apmērā, lai viņš līdz tiesai varētu palikt brīvībā. Šajā sakarā tika komentēts ari viņa finansiālais stāvoklis. Kāds bijušais biznesa partneris, kurš apgalvoja, ka ļoti labi pazīstot Dafiju, pavēstīja, ka Dafijs dažādās vietās allaž glabājis “pamatīgu skaidras naudas summu”. Šāda veida bauma reportieriem bija īsti pa prātam.

Pēc stundām Teo vēlreiz pārbaudīja savu skapīti, bet likās, ka šoreiz viss ir kārtībā. Nekas vairāk nebija pazudis. Teo ienāca prātā, ka vajadzētu nomainīt atslēgas kodu, tomēr viņš nolēma nesteigties. Koda nomaiņa nepavisam

nebija vienkārša, jo visus kodus vajadzēja piereģistrēt skolas kancelejā. Skolas vadībai bija tiesības jebkurā laikā atvērt ikvienu skapīti, ja vien bija pamatots iemesls. Taču darīts tas tika pavisam reti. Vienreiz Teo nebija rūpīgi aizvēris durtiņas un nākamajā dienā brīnījās, kāpēc gan skapīša durvis ir tikai aizvērtas, bet ne aizslēgtas. Septītklasniekiem un astotklasniekiem tā atgadījās laiku pa laikam, jo, lai slēdzenes mehānisms iedarbotos, skolēnam veselas trīs sekundes bija jātur nospiesta attiecīgā poga. Divpadsmit un trīspadsmit gadu veci zēni bieži vien ir pārāk steidzīgi vai izklaidīgi, lai pietiekami ilgi turētu pogu nospiestu.

Dodamies laukā no skolas, lai kāptu uz sava divriteņa, Teo jau bija pārliecināts, ka skapīti kāds gan ir apzadzis, taču tikai tādēļ, ka tas droši vien bija palicis neaizslēgts. Viņš apņēmās turpmāk būt rūpīgāks.

Taču viņu jau gaidīja nākamā problēma. Teo atslēdza un noņēma velosipēda ķēdi, kā allaž aptina to ap stūri un sāka braukt. Un uzzreiz noprata, ka priekšējā riteņa riepa ir tukša. Nokāpis no velosipēda, viņš izpētīja riepu un pamanīja tās sānā dūriena vietu.

Ar divriteņa riepām Teo jau labu laiku neveicās. Iepriekšējos trīs mēnešos viņš no riepām jau bija izvilcis divas naglas, pudeles stikla lausku, asu metāla gabaliņu, bet divreiz viņš bija pārplēsis riepu pārgalvīgas braukšanas dēļ. Tēvs par to nebūt nepriecājās līdzko saruna pie pusdienu galda skāra naudu, kas jātērē par riepu nomaiņu, Teo klājās diezgan plāni.

Taču šoreiz plīsums riepā nebija negadījums. Kāds tīšām ar asu priekšmetu bija pārdūris riepu.

Pagaidījis, kamēr draugi aizbrauc, Teo uzsāka apkaunojošo gājienu uz pilsētas centru, stumjot velosipēdu pa ielām, kas nu likās krietni garākas, un prātojot, kuram gan būtu ievajadzējies viņam tā ieriebt. Pēdējais nodarījums papildināja šīsdienas neveiksmju sarakstu. Nenotikusī tiesas prāva sagādāja vilšanos, Omārs Čīps un Pako viņam bija sekojuši automobilī, Baks Belonijs vispirms viņam bija gandrīz trāpījis ar akmeni, bet atceļā bija Teo noķēris, nogrābjot aiz velosipēda stūres, skolā kāds bija aptīrījis viņa skapīti, un tagad vēl pārdurtā riepa, kuras dēļ atkal nāksies krietni patukšot iekrājumus.

Teo nevarēja novaldīties, lai brīdi pa brīdim neatskatītos, jo bija pārliecināts, ka viņu kāds noteikti vēro.

Gila velosipēdu veikals atradās pilsētas centrā, trīs kvartālu attālumā no tiesu nama, šaurā ieliņā, kurā bija izvietojušās daudzas bodītes. Tur bija gan ķīmiskā tīrītava, gan apavu veikals, gan fotolaboratorija, gan beķereja, gan nažu asinātāja darbnīca, kurš bija parādā Aikam par pakalpojumiem nodokļu lietās, kā arī pāris kafejnīcu. Teo lepojās ar to, ka pazīst it visus īpašniekus. Gils no visiem viņam patika vislabāk maza auguma tukls vīrs ar iespaidīgu vēderu, kuru daļēji apslēpa ar eļļām un netīrumiem notraipīts liels priekšauts. Gils ne tikai pārdeva velosipēdus, viņam patika tos arī labot. Veikaliņš bija piebāzts ar visu modeļu, izmēru un krāsu divriteņiem sākot no vismazākajiem, kas, uz lieliem āķiem uzkabināti, karājās pie griestiem, un beidzot ar glaunākajiem kalnu velosipēdiem, kas dižojās skatlogā.

Teo iestūma savu divriteni pa durvīm, pavisam sašļucis no daudzajām neveiksmēm. Gils, uzmeties uz ķebļa

pie letes, patlaban dzēra kafiju. “Paskat nu,” viņš ierunājās. “Atkal jau klāt.”

“Sveiks, Gil,” Teo sacīja. “Riepa atkal tukša.”

“Kas tad notika?” Gils apjautājās, nosvempdamies no ķebļa un čāpodams klāt.

“Izskatās pēc sabotāžas.”

Gils pacēla stūri, pagrieza priekšējo riteni, līdz atrada pārdurto vietu, un klusu iesvilpās. “Tu kādam esi aizdevis dusmas?”

“Nevienam. Vismaz es par to neko nezinu.”

“Es teiktu, ka ar mazu kabatas nazīti. Visādā ziņā negadījums tas nav. Te nu es neko nevaru līdzēt. Teo, tev jāpērk jauna riepa.”

“Es jau baidījos, ka tā būs. Cik tas maksās?”

“Tev jau to cenu vajadzētu zināt labāk nekā man. Astoņpadsmit dolāri. Vai rēķinu aizsūtīt tavam tētim?” “Nē. Es ar savām riepām viņam jau esmu līdz kaklam. Par šo es samaksāšu pats, bet šodien es nevaru sagrabināt astoņpadsmit dolāru.”

“Cik tad tu vari samaksāt šodien?”

“Varu iedot desmit dolāru rīt, bet atlikušo pēc pāris nedēļām. Dodu vārdu, Gil. Varu pat uzrakstīt parādrakstu.”

“Es biju domājis, ka tu esi advokāts, Teo.”

“Uz to pusi ir.”

“Tad tev jāpastudē likumi cītīgāk. Cilvēkam jābūt vismaz astoņpadsmit gadus vecam, lai būtu tiesīgs slēgt jebkādus kontraktus, tostarp arī izrakstīt parādrakstus.”

“Jā, kā tad, to es zinu.”

“Labāk tad noslēgsim to vecmodīgo vienošanos, ko apstiprina ar rokasspiedienu. Desmit zaļos rīt, bet atlikušos astoņus pēc pāris nedēļām.”

Gils pastiepa savu tuklo un nosmulēto labo roku, un Teo to paspieda.

Jau pēc piecpadsmit minūtēm Teo šāvās pa Pārkstrītu, laimīgs, ka atkal var pārvietoties ātri, tomēr nokaudamies ar domām par to, vai šai dienai kreņķu būs diezgan. Viņš ari netika gudrs, cik daudz no piedzīvotā vajadzētu atstāstīt vecākiem. Jo tālāk viņš atradās no izlaupītā skapīša, jo nenozīmīgāks šķita šis nodarījums. Šos zaudējumus viņš varēja pieciest, lai arī cik kaitinoši tie bija. Pavisam cita lieta bija pārdurtā riepa, jo tur apzināti tika izmantots ierocis.

Kad Būnas&Būna birojs bija jau pavisam tuvu, Teo prātu sastindzināja biedējoša doma. Ja nu skapīti aplaupīja un riepu pārdūra viens un tas pats cilvēks?

4.   nodaļa

Būnas&Būna birojs bija maza juridisko pakalpojumu firma, kas atradās ielā, kur mājvietu bija raduši ari citi advokātu, grāmatvežu un arhitektu biroji. Sen pirms Teo piedzimšanas visas šīs Pārkstritas daļas ēkas kalpoja kā dzīvojamās mājas.

Teo uznesa divriteni pa lieveņa pakāpieniem un atslēja pret sienu parastajā vietā blakus durvīm. Viņš pārlaida skatienu apkārtnei, lai pārliecinātos, ka neviens viņu vai viņa velosipēdu nenovēro. Iekšpus parādes durvīm atradās klientu pieņemšanas telpa, kurā valdīja Elza Millere biroja galvenā sekretāre un dažreiz arī priekšniece. Viņa bija žirgta, hiperaktīva sieviete, gana padzīvojusi, lai būtu Teo vecmāmiņa, un kā tāda viņa bieži arī uzvedās.

Ieraudzījusi Teo, viņa kā allaž pielēca kājās no krēsla un metās viņam virsū. Bija jāpārcieš spēcīgs apkampiens, sāpīga paraustīšana aiz auss, matu pabužināšana, bet paldies Dievam ne buča. Tik daudz Elza saprata, ka trīspadsmit gadus vecam puikam negribas, lai kurš katrs viņu bučotu. Uzbrukuma kā citādi to nodēvēt laikā viņa bez mitas tarkšķēja. “Teo! Kā pagāja diena? Vai tev negribas ēst? Vai tas krekls saskan ar biksēm? Vai mājasdarbus jau izpildīji? Vai dzirdēji, ka Pīts Dafijs esot nolēcis no tilta?”

“Nolēcis no tilta?” Teo atkārtoja, soli atkāpdamies un atbrīvodamies no apkampiena.

“Nu, tā ir tikai viena no versijām, bet, žēlīgais Dievs, pašlaik pilsētā klīst tik daudz neiedomājamu tenku.”

“Šorīt es biju tiesā, kad Dafijs tur tā arī neparādījās,” Teo lepni teica.

“Tu tur biji?!”

“Jā gan.”

Elza atkāpās tikpat žigli kā bija uzbrukusi, ļaudama sunim Tiesnesim pienākt pie Teo un apsveicināties. Suns vadīja savas dienas, klīzdams pa biroju, visus apošņādams, izgulēdamies dažādās vietās, bet visbiežāk meklēdams, ko vēl varētu apēst. Savu draugu Teo viņš parasti sagaidīja vienā no divām vietām vai nu viņa mazajā kabinetiņā, gulēdams zēna krēslā, vai arī guļvietā zem Elzas krēsla, it kā nodrošinādams birojam apsardzi, bet patiesībā neko tādu nedarīdams.

“Virtuvē ir pekanriekstu cepumi,” Elza pavēstīja.

“Kas tos taisīja?” Teo apvaicājās. Jautājums bija pamatots. Elzas ceptie bija gluži ēdami, ja vien gribējās ēst, bet ne jau tie, kurus palaikam atnesa Dorotija nekustamo īpašumu nodaļas sekretāre. Tie izskatījās kā apmetuma gabali un garšoja pēc māliem, un pat suns no tiem novērsās.

“Es tos cepu, Teo, un tie ir garšīgi.”

“Tavējie ir izcili,” Teo atbildēja un devās prom pa gaiteni.

“Tava mamma pašreiz ir tiesā, bet tētis pilsētas otrā malā, kur noslēdz kādu nekustamā īpašuma darījumu,” Elza paziņoja. Svarīga viņas darba sastāvdaļa bija zināt,

kur kurais atrodas, galvenokārt jau Būna kungs un kundze. Bet tas nemaz nebija grūti, jo viņa bija atbildīgā par visiem darbu grafikiem. Taču Elza jebkurā mirklī varēja sniegt precīzu informāciju ari par to, kur tobrīd atrodas Dorotija vai Vinss Būnas kundzes palīgs. Ja sarakstam vēl pievieno Tiesnesi un Teo, tad Elza zināja visu norunātās tikšanās, ari tās, kas notika pusdienojot vai kafiju dzerot, ārstu apmeklējumus, depozītu un aizņēmumu termiņus, dzimšanas dienas, atvaļinājumus, jubilejas un pat bēres. Reiz viņa Dorotijai pasniedza līdzjūtības kartīti tēva bēru dienas atcerei trīs gadus pēc tam, kad vecais zēns tika aprakts.

Saskaņā ar Būnu ģimenes ikdienas gaitu plānu Teo pienākums bija (1) katru dienu pēc skolas ierasties birojā, kur viņam (2) jāatrādās Elzai un jāpārcieš viņas rituāli, pēc tam (3) jāiegriežas mātes kabinetā apsveicināties, tad (4) suņa pavadībā jāuzkāpj otrajā stāvā, kur jāsniedz tēvam pārskats par dienā notikušo, un, visbeidzot, pēc pāris vārdu pārmīšanas ar (5) Dorotiju un (6) Vinsu, (7) jādodas uz savu būceni ēkas pagalma pusē un jāķeras pie mājasdarbiem, ar ko jātiek galā līdz vakariņām. Protams, ja viņam bija kas cits darāms, piemēram, jāskatās klasesbiedru futbola vai basketbola spēle, no oficiālā rituāla drīkstēja atkāpties. Viņš bija tikai bērns, turklāt vienīgais ģimenē, un viņa vecāki, lai cik stingri būdami, apzinājās, kas nepieciešams, lai veiksmīgi audzinātu harmonisku trīspadsmit gadus vecu zēnu.

Teo aizvēra sava mazītiņā kabineta durvis un izņēma no mugursomas klēpjdatoru. Viņš pārskatīja vietējās ziņas, lai redzētu, vai nav kādi jaunumi saistībā ar Pīta

Dafija meklējumiem. Par to, ka kāds būtu nolēcis no tilta, nebija ne vārda, un Teo par to nebrīnījās. Visiem bija zināms, ka Elza mēdz pārspīlēt.

Teo bija pagrūti koncentrēties, tomēr pēc divām stundām mājasdarbi bija puslīdz apdarīti. Elza patlaban nokopa savu galdu, posdamās doties mājup. Ne Būna kungs, ne Būnas kundze tā arī nebija atgriezušies. Teo pārbaudīja savu velosipēdu, vai tam nav uzradušies kādi jauni bojājumi, bet, neko neatradis, brauca projām, sunim skrienot nopakaļ.

Aika birojs atradās otrajā stāvā kādā vecā ēkā, kas piederēja precētam grieķu pārim. Pirmajā stāvā atradās viņu nelielā kafejnīciņa, un otrā stāva birojā parasti vējoja ceptas jērgaļas un sīpolu smarža. Apmeklētāju deguniem tas bija diezgan nopietns pārbaudījums, lai arī ne gluži nepatīkams. Taču Aiks pats pēc tik daudziem šeit pavadītiem gadiem, kā likās, smaržu nemaz nejuta.

Aiks sēdēja pie papīriem apkrauta galda, palēnām sūkdams alu no bundžas un klausīdamies atskaņotājā klusi skanošo Boba Dilana balsi, kad nepieklauvējis ienāca Teo un iekrita vecā un putekļainā krēslā. “Kā tad klājas manam mīļākajam brāļadēlam?” Aiks kā parasti izmeta savu veco joku, jo Teo bija viņa vienīgais brāļadēls.

“Forši,” Teo atbildēja. “Bet tiesa gan mani izsita no sliedēm.”

“Patiešām dīvaini. Vai visu dienu esmu mēģinājis saklausīt, kas notiek, bet nekas vēl nav dzirdams.”

Kopš dramatiskā kritiena no labi ieredzēta advokāta līdz licenci zaudējušam, ekscentriskam vecam hipijam

Aika pasaule bija nomales sabiedrības apakšslāņi, un tur nu varēja saklausīt daudz ko. Vienā pokera klubā viņš mēdza spēlēt kārtis kopā ar atvaļinātiem policistiem un juristiem, citā sēdēja plecu pie pleca ar tādiem pašiem bijušajiem tiesātajiem kā viņš pats. Lai ari kāds notikums attiecīgajā brīdi satricinātu pilsētu, Aiks saklausītās baumas varēja sākt pārbaudīt un veidot savu versiju, iekams kāds pie tām ķērās oficiāli.

“Un kāda tad ir tava teorija?” Aiks apjautājās.

Teo nevērīgi paraustīja plecus, it kā precīzi zinātu, kas un kā noticis. “Pavisam vienkārši, Aik. Drīz pēc pusnakts Pīts Dafijs uzlēca uz velosipēda, aizminās pāris jūdžu pa zemesceļu, kur viņu gaidīja līdzdalībnieks, iemeta riteni auto bagāžniekā un prom bija.” Teo visu izklāstīja veikli un bez aizķeršanās, it kā patiešām zinātu, kā īsti viss bija noticis, klusībā veltīdams pateicības vārdus Maunta kungam.

Apdomājot dzirdēto, Aika acis samiedzās, žoklis nedaudz atslāba un piere sagrumbojās. “Kur tu to visu dzirdēji?” viņš pavaicāja.

“Dzirdēju? Nekur. Es domāju, ka ir gluži skaidrs, kas tur notika. Kā gan citādi to varētu izskaidrot?”

Aiks paberzēja bārdu un pārlaida skatienu pār galdu. Brāļadēla nobriedušais prāts un atjautība bieži vien izraisīja viņā apbrīnu, taču šoreiz tik viegli izklāstītais Dafija noslēpuma skaidrojums likās it kā kaut kur saklausīts. Bet Teo nolēma turpināt: “Es varu derēt, ka Dafiju neatradīs. Varu derēt, ka Dafijs to visu saplānojis tik perfekti, ka nu jau ir lielā gabalā. Un droši vien ar pamatīgu naudas žūksni un jauniem identifikācijas papīriem.”

“Ak tā?”

“Tā gan, Aik. Viņam taču bija astoņu stundu laika rezerve, turklāt policija nemaz nezina, ar kādu transportlīdzekli viņš brauc. Ko tad viņi var meklēt, ja neko nezina?”

“Vai gribi kaut ko padzerties?” Aiks apjautājās, pagriezdamies savā grozāmajā krēslā. Aiz rakstāmgalda atradās mazs ledusskapis, kas nekad nestāvēja tukšs.

“Paldies, nē,” Teo atteica.

Aiks izņēma vēl vienu alus bundžu, atrāva vāciņu un ierāva pamatīgu malku. Teo zināja, ka tēvocis pārāk daudz dzer. Šai sakarā viņš daudzkārt bija dzirdējis dažādus izteikumus gan Būnu birojā, gan ari tiesas namā. Ne reizi vien viņš bija dzirdējis mājienus, ka Aika Būna lielā aizraušanās esot pudele, un Teo domāja, ka tā arī varētu būt. Sieva no Aika bija izšķīrusies, un viņš bija attālinājies arī no bērniem un mazbērniem. Aiks dzīvoja pilnīgi viens un, kā uzskatīja Teo, bija skumjš, vecs vīrs.

“Vai ķīmijā tev joprojām ir B atzīme?” Aiks apjautājās.

“Liecies mierā, Aik. Vai mums tiešām visu laiku jārunā par manām atzīmēm? Pietiek jau ar to, ka vecāki par tām nemitīgi interesējas. Un atzīme ir A ar mīnusu, nevis B.”

“Kā klājas taviem vecākiem?”

“Gluži labi. Mamma man uzrakstīja zīmīti, lai atceros tevi uzaicināt šovakar pavakariņot kopā ar mums Robiljo restorānā.”

“Cik mīļi no viņas.” Tad Aiks ar rokas mājienu norādīja uz papīriem, kas klāja viņa galdu, un izteica to pašu veco, nodeldēto frāzi, ko Teo vai ik dienas dzirdēja no saviem vecākiem: “Taču man ir pārāk daudz darba.”

Vai kāds brīnums? nodomāja Teo. Viņam nesaprotamu iemeslu dēļ attiecības starp vecākiem un Aiku bija visai sarežģītas, un zēna spēkos nebija tur kaut ko grozīt. “Paēst vakariņas jau neprasa daudz laika,” viņš tikai noteica.

“Pasaki Marselai, ka jūtos pateicīgs.”

“Pateikšu.”

Teo ļoti uzticējās Aikam un bieži vien atklāja viņam šo to, ko nemūžam nepārrunātu ar vecākiem. Tagad viņam ienāca prātā, vai nepastāstīt Aikam par to, cik neveiksmīga viņam izvērtusies diena pēc iznākšanas no tiesas zāles, taču nolēma nogaidīt. Gan jau varēs pastāstīt arī vēlāk un, ja vajadzēs, lūgt arī padomu.

Tā nu viņi aprunājās par beisbolu un futbolu, un pēc kādas pusstundas Teo un Tiesnesis atvadījās no Aika. Divritenis atradās tajā pašā vietā, kur viņš to bija atstājis, abas riepas pilnas ar gaisu, tāpēc Teo droši varēja braukt projām, sunim skrienot līdzi. Abi vecāki beidzot bija atgriezušies birojā, un Teo kā parasti īsumā pastāstīja viņiem, kā pagājusi diena.

Marselai Būnai ēdiena gatavošana negāja pie sirds, un bieži vien viņai tam nemaz nebija laika. Vudss Būns bija slinks pavārs, toties čakls ēdājs, un jau kopš tā laika, kad Teo spēra pirmos soļus, ģimene bija pasākusi baudīt ēdienu dažādu tautu restorānos, kas atradās Stratenburgā. Pirmdienās viņi vakariņoja Robiljo itāliešu restorānā. Otrdienās ģimene ēda zupu un sviestmaizes bezpajumtnieku patversmē, kur veica brīvprātīgo darbu. Tur gan ēdiens nebija diez cik garšīgs. Trešdienās viņi ēda mājās ķīniešu ēdienu, kuru piegādāja viens no trim

iecienītākajiem restorāniem. Ceturtdienās Marsela pārnesa ēdienu no turku kafejnīcas. Piektdienu vakaros viņi ēda zivi trokšņainā libāniešu bistro “Malouf Sestdienās katrs no ģimenes locekļiem pēc kārtas drīkstēja izvēlēties vakariņas jebkurā no iepriekšminētajiem veidiem, un pārējiem diviem bija jāpiekrīt. Visbeidzot svētdienās Būnas kundze pati saimniekoja virtuvē un izmēģināja kārtējo jauno ceptas vistas recepti. Iznākums gan ne vienmēr bija spožs.

Tieši septiņos vakarā Būnu ģimene ienāca Robiljo restorānā, kur viņus aizvadīja pie izvēlētā galdiņa.

5.   nodaļa

Otrdienas rīts. Taču tā bija nevis kura katra otrdiena, bet gan mēneša pirmā otrdiena, kad Teo līdz ar vēl kādiem piecdesmit skautiem no 1440. vienības skolā drīkstēja ierasties skautu kreklos un kaklautos. Skolas padome bija lēmusi, ka skolas teritorijā valkāt pilnu skauta formastērpu nav pieļaujams. Lai arī noteikumi par skolā pieļaujamo apģērbu nebija pārmēru stingri un skauta formastērpa valkāšana tos nebūtu pārkāpusi, tomēr skolas padome bažījās, ka gadījumā, ja tiktu atļauti skautu un gaidu formastērpi, varētu parādīties prasība, lai atļauj arī citādus apģērbus piemēram, sporta tērpus, karatē tērpus, teātra kostīmus un pat ar ticību saistītos apģērbus, tostarp budistu tērpus un musulmaņu burkas. Problēma bija krietni samezglojusies, taču, kad tika panākts kompromiss, Teo un pārējie skauti bija priecīgi, ka vienu dienu mēnesī skolā drīkstēja ierasties kaut ar dažiem formastērpa atribūtiem.

Teo ātri nomazgājās dušā, iztīrīja zobus, ko ietvēra zobu skavas, kas laimīgā kārtā tikpat kā nebija manāmas, uzvilka īspiedurkņu haki krāsas kreklu ar uzplečiem un zili balto vienības numuru un emblēmu. Akurāti sabāzis kreklu džinsa biksēs, viņš rūpīgi aplika oranžo kaklautu un nostiprināja to ar oficiālo skautu sprādzi. Ja Teo būtu apģērbis pilnu formastērpu, viņš pār plecu būtu varējis

pārlikt ari atzinības zīmju lenti, ar kuru loti lepojās, jo nupat bija saņēmis jau divdesmit otro un divdesmit trešo atzinības zīmi par sasniegumiem astronomijā un golfā. Ja viss ritēs kā iecerēts, tad jau vasarā pirms devītās klases Teo iegūs Ērgļa pakāpi. Bez šī mērķa viņam bija vēl viens iegūt vismaz trīsdesmit piecas atzinības zīmes, kuras māte varētu rūpīgi piešūt viņa plecu lentei.

Suns, kā allaž nakti pavadījis zem Teo gultas, bija pamodies jau pirms pusstundas. Viņš smilkstēja, nevarēdams sagaidīt, kad beidzot varēs doties lejā un tikt laukā. Teo vēlreiz sakārtoja kaklautu un, pavēries spogulī, jutās apmierināts ar tur ieraudzīto. Tad viņš paķēra mugursomu un metās lejup pa kāpnēm.

Tobrīd Pīta Dafija pazušana viņam vairs nebija ne prātā.

Mamma, kas nebija nekāds agrais putniņš, sēdēja pie virtuves galda, dzēra kafiju un lasīja avīzi. “Labrīt, Teo. Cik smuki tu izskaties!”

“Labrīt,” Teo atbildēja un nobučoja mammu uz pieres. Viņš nevarēja ciest, ka mamma viņu aplaimo ar vārdu “smuki”. Atvēris ārdurvis, viņš izlaida laukā suni. Uz galda iepretī viņa krēslam bija noliktas ierastās lietas brokastu pārslas, piena paka, bļodiņa, karote un glāze apelsīnu sulas.

“No Pīta Dafija joprojām ne ziņas, ne miņas,” mamma ierunājās, acis no avīzes neatraudama.

“Viņu jau arī neatradīs,” Teo atbildēja, atkārtodams to pašu, ko jau vakar vairākkārt bija sacījis, ēdot vakariņas.

“Es gan to neapgalvotu. Mūsdienās nav nemaz tik viegli izvairīties no FIB, kad viņiem ir visas šīs jaunās

tehnoloģijas.” Ari tas jau bija dzirdēts vakariņu laikā. Sagatavojis sev bļodiņā pārslas ar pienu, Teo atkal atvēra durvis, lai suns varētu tikt iekšā. No rītiem Tiesnesis laukā ilgi nekavējās, jo bija taču gaidāmas brokastis. Teo ari suņa bļodiņā iebēra pārslas un ielēja pienu, un Tiesnesis klupa tai klāt.

Vēl arvien neatraudama acis no avīzes, mamma apvaicājās: “Tātad šopēcpusdien tev būs skautu nodarbības, vai ne?”

Nē, mamm, tas ir mans helovīna kostīms.

Nē, mamm, vienkārši vairs nav neviena tīra krekla. Nē, mamm, tas ir tikai mēģinājums sajaukt tev galvu, lai tu iedomātos, ka ir mēneša pirmā otrdiena, un dotos uz nepareizu tiesas zāli.

Tik daudz ko viņš būtu varējis atbildēt, taču Teo, būdams labs skauts, kas ciena vecākus cilvēkus, un būdams labs dēls, kurš negrib sadusmot mammu ar izaicinošu atbildi, vienkārši pateica: “Nūja.”

“Kad jums būs nākamais nometnes izbraukums?” mamma atkal jautāja, nesteidzīgi pāršķirdama lapu.

“Nākampiektdien pie Marlo ezera.” 1440. vienība vismaz vienu nedēļas nogali mēnesī pavadīja mežos, un nometņošana bija Teo iecienītākais piedzīvojums. Katrā telpā Būnu mājā bija vismaz viens pulkstenis, kas vēstīja, ka šeit dzīvo cilvēki, kuri plāno savu laiku. Virtuves pulkstenis rādīja 7:55, un Teo ik rītu beidza brokastot 8:00. Kad arī suns bija izlacis pēdējo lāsīti, Teo noskaloja izlietnē abas bļodiņas, atlika atpakaļ ledusskapī pienu un apelsīnu sulu un tad joza augšā uz savu istabu. Tur viņš, kājas dimdinādams, pagājās uz vienu un otru

pusi, lai radītu troksni, tad, zobus otrreiz neizmazgājis, joņoja atpakaļ uz virtuvi, nobučoja mammu uz vaiga un uzsauca: “Eju uz skolu.”

“Pusdienu nauda?” mamma noprasīja.

“Ir.”

“Vai mājasdarbi kārtībā?”

“Pilnīgā kārtībā, mamm. Redzēsimies pēc skolas.” “Esi uzmanīgs, Tedij, un neaizmirsti smaidīt.”

“Es jau smaidu, mamm.”

“Es tevi mīlu, Tedij.”

“Es tevi arī,” Teo pār plecu izmeta.

Ārā viņš pabužināja galvu sunim un atvadījās arī no tā. Braukdams projām, Teo atkārtoja vārdu “Tedijs”, ģimenes mīļvārdiņu, kuru tik ļoti nevarēja ciest. “Smukais mazais Tedijs,” viņš pie sevis nomurmināja. Pa ceļam viņš pamāja ar roku Nanerija kungam, kurš augas dienas pavadīja uz savas mājas lieveņa.

Mīdāmies pa pilsētu, Teo atminējās vakardienas incidentu pie Baka Belonija mājas un nolēma braukt tikai pa ielām un ievērot satiksmes noteikumus. Viņš iedomājās arī par Dafija prāvu un to, ka tik daudz aizraujošu brīžu viņam tiek laupīts vien tādēļ, ka apsūdzētais izvēlējies bēguļošanu. Braucot pa miegainās Stratenburgas ielām, viņam prātā nāca vēl daudz kas. Skapītis skolā vai tas atkal būs vaļā? Pārdurtā riepa vai tas vēlreiz varētu atgadīties? Omārs Čīps un Pako vai tie viņu varbūt joprojām izseko?

Klases telpa dūktin dūca no sarunām par Dafija lietu. Visi sešpadsmit zēni klāstīja viedokļus un versijas, kurus bija saklausījušies no saviem vecākiem pie vakariņu

galda. Pēc vienas versijas viņu esot redzējis lauku pastnieks kaut kur pavisam tālā vietā, pēc citas Pītu Dafiju esot nomušījuši narkotiku tirgoņi, vēl pēc citas viņš sveiks un vesels atrodoties Argentīnā. Teo klausījās pļāpās, bet pats tajās neiesaistījās. Viņš bija priecīgs, ka savu skapīti bija atradis neskartu.

Noskanēja zvans, un zēni devās uz stundu pirmo šajā nogurdinošo stundu virknē.

1440. skautu vienība tikās pagrabstāvā ēkā, kas piederēja Ārzemju kara veterānu klubam. Gados vecie karavīri katru pēcpusdienu pulcējās augšā, spēlēdami kārtis un dzerdami alu, bet lejā pirmajās un trešajās mēneša otrdienās notika oficiālās skautu sanāksmes.

Skautu vadītājs bija kādreizējais jūras kājnieks, kurš gribēja, lai viņu uzrunā par majoru Ludvigu vai vienkārši par majoru. (Šad tad viņu gan nosauca arī par Vigiju, tomēr vien tādā gadījumā, ja bija droši zināms, ka viņa nav tuvumā.) Majors Ludvigs bija gadus sešdesmit vecs un 1440. vienību dresēja tā, it kā gatavotu jūras kājnieku izsēdināšanu ienaidnieka krastā. Viņš bija diezgan labs skrējējs, apgalvoja, ka pirms brokastīm izdarot piecsimt pietupienu un atspiedienu ar rokām, un nemitīgi skubināja zēnus peldēt tālāk, airēt ātrāk, veikt garākus pārgājienus. Vārdu sakot visu darīt aizvien labāk. No katra vienības skauta viņš gaidīja, lai tas drīzumā sasniegtu Ērgļa pakāpi. Majors necieta sliktus ieradumus un nevilcinājās izsaukt vecākus, ja manīja, ka kāds zēns sāk atpalikt. Un, kaut gan viņš auroja kā

armijas seržants, majors zināja, kā apvienot disciplīnu ar prieku. Viņam patika uzkliegt, bet patika arī smieties. Zēni viņu dievināja.

Dažreiz, aizmirsis, ka sapņo kļūt par dižu advokātu vai izcili gudru tiesnesi, Teo iedomājās, ka varētu kļūt par skautu vadītāju uz pilnu slodzi tāpat kā majors. Tomēr šāda veida nākotne varēja sagādāt problēmas, jo skautus vadīja brīvprātīgie, nevis algoti darbinieki.

Precīzi 4:00 pēcpusdienā majors lika pārtraukt sarunas, un lielajā telpā iestājās klusums. 1440. vienību veidoja piecas komandas Leopardi, Klaburčūskas, Reindžeri, Bebri un Piekūni. Katrā komandā bija vadītājs, vadītāja palīgs un septiņi vai astoņi locekļi. Teo bija Piekūnu komandas vadītājs. Lielā nopietnībā, visuredzošā majora skatiena pavadīti, vienības skauti zvērēja uzticību karogam, bet pēc tam noskandēja skauta zvērestu un moto. Kad zēni bija apsēdušies, majora vadībā noritēja labi noorganizētās dienas kārtības darbs katras komandas ziņojumi, paziņojumi par pakāpēm, atzinības zīmēm, informācija par līdzekļu vākšanas aktivitātēm un pats galvenais pasākumu plānošana nometnei pie Marlo ezera. Pēc tam visi noskatījās piecpadsmit minūtes ilgu video par pirmās palīdzības sniegšanu durtu brūču gadījumos, kam sekoja praktiskās nodarbības ar virvēm mezglu siešanā. Majors atzina, ka viņu neapmierinot vienības zēnu prasmes darboties ar virvēm, īpaši jau mezglu siešana, tāpēc viņš cerot uz labākiem panākumiem nometnes laikā. Pateicoties gadiem krātajai pieredzei, majors bija nepārspējams, sienot plakano

un krustisko mezglu, bet visvairāk zēni apbrīnoja viņa prasmi veikli sasiet daudz sarežģītākos jūrnieku un plostnieku mezglus.

Kā jau lāgiem mēdza atgadīties, deviņdesmit minūšu ilgā nodarbība bija aizritējusi nemanot, un precīzi pussešos tā bija beigusies. Vairums no skautiem prom devās ar velosipēdiem, arī Teo sāka braukt kopā ar visiem, bet tūlīt bija spiests apstāties.

Pakaļējā riepa bija tukša.

Gils patlaban slēdza ciet savu veikaliņu, kad ieradās Teo, piekusis un nosvīdis, desmit kvartālus garo ceļu no Kara veterānu biedrības ēkas stūmis velosipēdu pie rokas.

Teo nebija tālu no asarām. Viņš bija ne tikai noguris, bet arī satriekts par to, ka atkal nāksies pirkt jaunu riepu. Taču visvairāk viņu biedēja apziņa, ka kāds viņu nopietni vajā. Gils pagrieza riteni, apstādināja to un pielika pirkstu pie atrastā cauruma. “Kā tad,” viņš sacīja, “droši vien tas pats nazis, kas vakar pārdūra priekšējo riepu. Vai tas notika pie skolas?”

“Nē, pie Kara veterānu kluba. Tur mums bija skautu sanāksme.”

“Tad jau tas cilvēks tev seko pa visu pilsētu, vai ne?” “Nezinu. Ko lai es daru, Gil?”

“Vai vecākiem esi stāstījis?”

“Jūs esat vienīgais, kas to zina.”

Gils paņēma uzgriežņu atslēgu un sāka skrūvēt nost pakaļējo riteni. “Es tavā vietā sāktu ar to, ka pastāstītu vecākiem. Pēc tam es domātu, vai neuzrakstīt iesniegumu

policijai. Un par to pastāstītu arī vienam otram skolā. Diez vai tu esi vienīgais puika, kam šitā tiek sadurtas riepas.”

“Vai pie jums ir nākuši arī citi?”

“Pēdējo pāris nedēļu laikā nē, bet šī jau nav vienīgā velosipēdu bode pilsētā. Bet pati labākā gan, ja gribi dzirdēt manas objektīvās domas. Ha-ha,” Gils pasmējās pats par savu joku, taču Teo nespēja izspiest pat smaidu.

“Astoņpadsmit dolāru?” viņš pajautāja.

“Tāpat kā vakar,” Gils atbildēja.

“Laikam jau būs jārunā ar tēti.”

“Prātīga doma.”

Vudss Būns atradās savā kabinetā, kur viņam norisa pārrunas ar kādu advokātu. Marsela Būna kabinetā pieņēma vienu no savām klientēm. Elza patlaban runāja pa telefonu, kad ieradās Teo, bet Dorotija un Vinss veica uzdevumus kaut kur ārpus biroja. Tā nu suns bija vienīgais, kurš sagaidīja Teo, un abi kopā devās uz Teo mazo kambarīti. Zēns atvēra mugursomu, un galds vecs kāršu galdiņš tūlīt pat tika nokrauts ar grāmatām, burtnīcām un arī klēpjdatoru. Tomēr Teo bija domu nomākts un nekādi nespēja koncentrēties uz mājasdarbiem.

Kāpēc gan kādam būtu ievajadzējies pārdurt riepas vai apzagt viņa skapīti skolā? Līdz pat šim brīdim Teo nenojauta, ka viņam būtu kāds ienaidnieks. Ja nu vienīgi Omārs Čīps un Pako, bet tiem taču noteikti bija daudz kas svarīgāks, ar ko noņemties. Tie taču bija algoti slepkavnieki, īsti profīņi, kas neizskatījās pēc tādiem, kas

niekotos ar neģēlībām vidusskolā. Kā gan viņi nepamanīti būtu varējuši ielavīties skolas gaiteņos? Nu nekādi. Un kāda viņiem būtu interese nočiept trīs inhalatorus un TWins cepuri? Tāpat viņš nespēja iedomāties abus slapstāmies ap velosipēdu novietni, gaidot īsto bridi, kad pārdurt viņa riepas, vai ari sekojam viņam uz skautu sanāksmi.

Teo nāca pie atziņas, ka ļaundaris ir kāds no skolēniem. Bet kurš un kāpēc? Teo bija dziļi iegrimis pārdomās, kad viņa pasaule pēkšņi tika satricināta gluži burtiskā nozīmē.

No viņa tā sauktā kabineta ārdurvis veda uz biroja ēkas iekšpagalmu un Būnu automašīnas stāvvietu. Ārdurvju augšējo daļu veidoja četri stikla lodziņi. Lodziņā ietriecās prāvs akmens, ar skaļu šķindoņu sašķaidot stiklu un izkaisot stikla lauskas pa plauktiem, galda virsmu un grīdu. Suns pielēca kājās un skaļi ierējās. Teo instinktīvi aptvēra galvu ar rokām, baidīdamies, vai nesekos vēl viens akmens. Pāris sekunžu viņš nogaidīja, pūlēdamies atgūt elpu, un tad pielēca kājās. Teo atrāva durvis, bet ārā nevienu neredzēja. Suns, riedams un ņurdēdams, nolēca no lieveņa un apskrēja pagalmiņu, taču neko neatrada.

Akmens softbola bumbas lielumā bija nokritis pie suņa guļvietas. Istabā ietraucās Elza un iekliedzās: “Teo, kas te notiek?” Tad, ieraudzījusi sasisto durvju logu un izkaisītās lauskas, uzsauca: “Vai tev nekas nekait?”

“Liekas, ka ne,” atteica Teo, vēl nespēdams atgūties no šoka.

“Kas notika?”

“Kāds iesvieda ar akmeni,” Teo atbildēja, paceldams akmeni. Abi to apskatīja. Tad parādījās Būnas kundze un iesaucās: “Kas te notiek?” Uzreiz aiz viņas ienāca Būna kungs un jautāja to pašu. Vairākas minūtes viņi noraudzījās postījumos un domīgi kasīja galvu. Teo matos Elza atrada stikla šķembu, taču ievainojumu nebija.

“Jāzvana policijai,” sacīja Būna kungs.

“Tas būtu prātīgi,” Būnas kundze piekrita.

“Vai vari iedomāties, kurš to būtu izdarījis?” pavaicāja Elza.

“Nē,” Teo atbildēja.

6.   nodaļa

*

Pēcpusdiena izvērtās notikumiem pārbagāta. Būnas kundze bija laulības šķiršanas lietu advokāte, kas vienmēr pārstāvēja sievas, tāpēc viņas kabinets nereti pārtapa smagu ģimenes drāmu arēnā. Putekļi Teo kambarītī vēl nebija īsti nosēdušies, un Būna kungs vēl nebija aizgājis uz apspriežu telpu, lai piezvanītu policijai, kad priekštelpā pie parādes durvīm atskanēja skaļas klaigas. Strīdējās saniknots vīrietis un spiedzoša sieviete, un likās, ka nav tālu līdz roku palaišanai. Sieviete bija Trīnas kundze, kārtējā kliente laulības šķiršanas lietā, bet vīrietis bija viņas vīrs Trīna kungs. Viņu mājā bija papilnam bērnu un arī problēmu, un Būnas kundze bija centusies abus pierunāt vērsties pie laulību konsultanta, nevis uzreiz uzsākt šķiršanās procesu. Trīnas kundze apgalvoja, ka vīrs kļuvis varmācīgs un agresīvs, un ar tādu vairs nav iespējams dzīvot kopā.

Agresīvs viņš tiešām izskatījās, stāvēdams pie Elzas galda un kliegdams uz sievu: “Nekādu šķiršanos tu nepieprasīsi! Tikai pār manu līķi!” Viņš bija drukns, bārdains vīrs ar nikni zvērojošām acīm. Būnas kundze, Elza un Teo, ienākuši priekštelpā, satrūkušies apstājās.

Būna kungs paspēra soli uz priekšu un ierunājās. “Tā, tagad nu pietiks, un pacentīsimies uzvesties civilizēti.” Trīnas kundze veikli atvirzījās no vīra un nostājās blakus

Būnas kundzei. Elza un Teo, elpu aizturējuši, palika turpat, kur bija apstājušies.

“Ar tevi nav iespējams dzīvot,” Trīnas kundze iesaucās. “Es vairs netaisos paciest tās pļaukas un sitienus. Rodžer, es ņemu bērnus un dodos prom, gribi tu to vai negribi.”

“Es tev nekad neesmu sitis,” vīrs iebilda, bet ticami tas neizklausījās. Trina kungs izskatījās pēc skandālista, kurš bez īsta iemesla spējīgs iekaustīt jebkuru.

“Nemelo nu, Rodžer,” sieva viņam uzsauca.

“Varbūt labāk iesim uz manu kabinetu,” rāmā balsī ierosināja Būnas kundze.

“Viņam ir ierocis,” brīdināja Trīnas kundze, un visi sastinga. “Tas viņam ir kabatā.” Visu acis pievērsās Trīna kunga bikšu kabatām, un vienā no tām tiešām varēja būt paslēpts kaut kas draudīgs.

“Nāc, Kāren, un kāp mašīnā,” Trīna kungs pavēlēja, žokļu muskuļiem raustoties. Ar veselo saprātu apveltīts cilvēks ar šo vīru vienā mašīnā nekāptu.

“Neparko,” Trīnas kundze atcirta. “Es tavām pavēlēm vairs neklausīšu.”

“Man jūs jālūdz doties projām,” stingrā balsī sacīja Būna kungs.

Trīna kungs pavīpsnāja, pārlaida ar plaukstu bikšu labajai kabatai un atcirta: “Bet varbūt es nevēlos doties projām.”

“Tādā gadījumā es izsaukšu policiju,” Buna kungs noteica.

Brīdi neviens neko neteica, visi stāvēja kā stāvējuši. Beidzot ierunājās Būnas kundze: “Ierosinu doties

uz apspriežu telpu. Tikai mēs četri. Iedzersim kafiju un aprunāsimies.” Būdama ar pieredzi laulību konfliktu risināšanā un daudz laika pavadījusi tiesas zālē, Būnas kundze saprata, ka nepieciešams rast kompromisu. Viņas rāmā balss un mierīgā izturēšanās mazliet atslābināja saspringto gaisotni.

Situācija bija nonākusi strupceļā. Trīna kungs negribēja iet projām. Trīnas kundze atteicās iet kopā ar viņu. Un nevienam negribējās provocēt vīrieti, kuram kabatā ir pistole. Pirmais sakustējās Trīna kungs. Viņš samirkšķināja acis un teica: “Lai notiek, parunāsimies.” Situācija nedaudz atslāba.

Elza žigli piedāvājās: “Es pagatavošu kafiju.”

Abi Trini un abi Būni iegāja apspriežu telpā un aizvēra durvis. Sākumā Teo un Elza bija neziņā izsaukt policiju vai labāk tomēr gaidīt, ko izlems Būna kungs. Teo raizējās par vecākiem, kas tagad atradās kopā ar satrakojušos un emocionāli nestabilu cilvēku, kuram kabatā ir pistole. Ja nu viss pavēršas uz slikto pusi? Ja nu apspriežu telpā piepeši atskan šāvieni? Teo uzskatīja, ka policija jāsauc uzreiz.

Turpretī Elza domāja citādi. Trīna kungs bija piekritis izrunāties mierīgi. Ja tagad uzrastos policija un arestētu viņu par ieroča nēsāšanu, viņš varētu emocionāli uzsprāgt un nākamreiz izdarīt kaut ko vēl neprātīgāku. Elza bija pārliecināta, ka viņas priekšnieki spēs atrisināt situāciju un varbūt pat varēs panākt, ka nokārtojas kaut dažas no Trinu ģimenes problēmām.

Elza piezvanīja stikliniekam, kas sniedz pakalpojumus 24 stundas diennaktī.

Ritēja minūtes, bet šāvieni apspriežu telpā neatskanēja. Nevarēja arī saklausīt skaļas un niknas balsis. Teo nedaudz nomierinājās, kaut ari grūtās dienas notikumi joprojām lika sevi manīt. Abi ar Elzu viņi nolēma nofotografēt postījumus Teo kabinetā, lai vēlāk būtu ko parādīt policijai. Stikla drumslas viņi saslaucīja, bet akmeni paturēja kā lietisko pierādījumu. Jau pēc tumsas iestāšanās ieradās stiklinieks un ķērās pie sabojāto durvju labošanas.

Otrdienu vakaros Būni parasti no sava biroja devās uz pāris kvartālu attālumā esošo Hailendstrītas patversmi, kur viņi izdalīja bezpajumtniekiem ēdienu un sniedza arī cita veida palīdzību. Būnas kundze kopā ar trim citām Stratenburgas advokātēm bija izveidojušas nelielu bezmaksas juridiskās palīdzības punktu sievietēm, kas cietušas pārestības. Vairākas no šīm sievietēm bija bezpajumtnieces un mitinājās patversmē. Būnas kundze savas klientes apmeklēja ari tur. Starp šīm sievietēm bija tādas, kas prettiesiski izliktas no mitekļiem vai arī kurām atteikta sociālā palīdzība. Teo uzdevums bija palīdzēt bezpajumtnieku bērniem mācībās.

Likās, ka pārrunas ar Trīnu pāri vilksies līdz bezgalībai, tāpēc Teo nolēma doties uz patversmi viens. Vecāki viņam varēs pievienoties vēlāk, kaut vai tikai tāpēc, lai paēstu vakariņas. Parasti bija tā, ka pēc bezpajumtnieku ēdināšanas arī Būni izēda pa zupas šķīvim un uzkoda kādu sviestmaizi, un tikai tad ķērās pie juridisko konsultāciju sniegšanas. Tagad Teo jau gribējās ēst, un palikt birojā nebija nekāda prieka. Viņš atvadījās no Elzas un

ar velosipēdu aizbrauca uz patversmi. Vakariņu laiks jau bija garām, bet virtuvē vēl šis tas bija atlicis.

Viņa pašreizējais pienākums bija mācīt matemātiku diviem Kobaku ģimenes bērniem. Rasam bija astoņi, bet Benam septiņi gadi. Kopā ar māti viņi patversmē mitinājās jau divus mēnešus. Būnas kundze nodarbojās ar Kobakas kundzes juridisko problēmu risināšanu. Lai gan par detaļām Teo nebija informēts, tik daudz viņš zināja, ka mazo ģimeni satricinājusi kāda traģēdija. Kobaka kungs bija noslepkavots kaut kur tālu prom, turklāt veidā, par kuru nemaz netika runāts. Pēc tēva nāves ģimene zaudēja visu, kas tai piederēja, un vairākas nedēļas bija mitinājusies pamestā kravas mašīnā, iekams atrada vietas patversmē.

Skautos Ērgļa pakāpes iegūšanai Teo bija izdomājis organizēt projektu, kas padsmitniekiem, kas jau sasnieguši autovadītāja vecumu, paredzētu iespēju pieņemt par audžubrāli vai audžumāšu kādu bezpajumtnieku bērnu. Viņš ari prātoja par iespēju uzbūvēt vēl vienu patversmi, kur mitināties cilvēkiem, kas līdz šim dzīvojuši teltīs vai zem tiltiem. Tēvs gan viņu bija brīdinājis, ka šāds projekts varētu izmaksāt miljonus.

Kobaku zēni kā vienmēr bija ļoti bikli un kautrīgi. Abu īsajā mūžiņā netrūka ne nedienu, ne nelaimju. Būnas kundze Teo bija teikusi, ka šo bērnu dzīves ir iedragātas, un tagad tiem nepieciešams tikt uz kājām. Kad viņi ķērās pie matemātikas, Teo izdevās no zēniem izvilināt pa retam smaidam. Zēnu māte sēdēja turpat blakus, vēroja

un, kā šķita Teo, ari pati centās izprast matemātiku. Teo zināja, ka šī sieviete knapi prata lasīt.

Katrs patversmes apmeklējums Teo lika domāt par to, cik gan veiksmīga ir viņa paša dzīve. Tikai pusjūdzes attālumā no viņa ērtās un drošās mājvietas mitinājās cilvēki, kuri līdzīgi Kobaku ģimenei gulēja patversmes saliekamajās gultās un ēda ēdienu, ko saziedojušas baznīcas un labdarības organizācijas. Teo nākotne bija diezgan droši paredzama. Saskaņā ar paša plāniem pēc vidusskolas viņš iestāsies koledžā (kurā tas vēl nebija izlemts), bet pēc tam sekos jurisprudences studijas universitātē, lai kļūtu par advokātu. Turpretī Kobaku zēniem nebija ne jausmas, kur viņi dzīvos pēc gada. Hailendstrītas patversmē iemītnieki drīkstēja uzturēties tikai gadu, un šajā laikā tiem bija jāsameklē darbs un pastāvīga dzīvesvieta. Tātad Kobakiem, tāpat kā visiem citiem patversmes iemītniekiem, šeit bija tikai pagaidu mājvieta.

Pulksten deviņos vakarā visi brīvprātīgie devās projām. Atvadījies no Bena, Rasa un viņu mātes, Teo izgāja ārā. Vecāki tā arī nebija parādījušies, tāpēc viņš nolēma braukt atpakaļ uz biroju pēc mugursomas un suņa un pārliecināties, ka visi tur vēl ir dzīvi. Šajā stundā ielās nebija tikpat kā nekādas satiksmes, tāpēc Teo brauca ātri, daudz nedomādams par noteikumiem. Šaudamies gan pa ielu, gan ietvēm, nepiebremzēdams pie STOP zīmēm, viņš nevarēja nepriecāties par to, cik patīkami ir braukt, kad abas riepas ir pilnas.

Meinstrītas un Fārlijstrītas krustojumā pie sarkanās gaismas stāvēja divi auto, un Teo veikli uzbrauca uz gājēju ietves. Veikdams visai riskantu pagriezienu

uz Meinstritu, viņš sadūrās ar citu velosipēdu, ar kuru brauca policists Stjū Pekinpovs kalsns, iesirms policijas veterāns, kurš jau gadu desmitiem patrulēja Stratenburgas centra ielās. Katrs bērns pilsētā viņu pazina un allaž centās no viņa izvairīties.

Teo pēc kritiena pielēca kājās un notīrīja putekļus no biksēm. Sasities viņš nebija. “Lūdzu, atvainojiet,” viņš sacīja, baidīdamies, ka netiek arestēts un aizvests uz policijas iecirkni.

Policists Pekinpovs atslēja savu divriteni pret stabu un noņēma ķiveri. “Puika, kā tevi sauc?” viņš noprasīja tik bargi, it kā Teo varētu būt sērijslepkava.

“Teo Būns.” Gadu gaitā abi bija tikušies vairākkārt, vismaz garāmejot, taču šī bija pirmā īstā saskriešanās ar šo vīru aci pret aci.

“Tas uzvārds liekas dzirdēts,” viņš noteica, tādējādi ļaudams Teo pavērst sarunu virzienā, kādu viņš pats uzskatīja par labāku, runājoties ar policistu.

“Jā, ser. Mans tētis ir Vudss Būns, un māte ir Marsela Būna. Advokātu firma Būna&Būns.”

“Kā tad. Atceros. Tātad, ja jau tev abi vecāki ir juristi, tad taču tev būtu jāzina likumi, vai tā?”

“Laikam gan.”

“Pilsētas noteikumi aizliedz braukt ar velosipēdiem pa ietvēm jebkurā diennakts stundā bez izņēmuma. Vai to tu nezināji?”

“Zināju gan, ser.”

Pekinpovs uzmeta Teo skatienu, kas vēstīja, ka viņš teju ir gatavs izvilkt rokudzelžus un uzlikt tos zēnam. “Vai tev nekas nekait?

“Nē, ser.”

“Tad tik taisies uz mājām un pa ietvēm vairs nebrauc.”

“Jā, ser. Paldies.”

Par policistu Pekinpovu mēdza teikt, ka viņš ir no tiem suņiem, kas rej, bet nekož, un puikām riteņbraucējiem viņš reti izrakstīja soda kvītis. Uzkliegt un piedraudēt viņam patika, taču krāmēties ar papīriem tas gan ne. Teo brauca projām, atvieglots, ka izsprucis no nepatikšanām, un prātodams, kas vēl varētu atgadīties šajā notikumiem pārpilnajā dienā. Iepīkstējās mobilais telefons, un Teo apstājās, lai atbildētu. Zvanīja mamma un sacīja, lai viņš braucot uz mājām. Tikšanās ar Triniem esot beigusies, un saruna noslēgusies veiksmīgi.

Kad Teo ienāca virtuvē, vecāki tur ēda atdzisušu picu. Abi izskatījās pārguruši. Viņi apjautājās par patversmi, bet bija pārāk piekusuši, lai runātos. Teo gribēja uzzināt, kā īsti bijis ar Triniem un kas notika pēc viņa aizbraukšanas, bet uzreiz tika uzsliets senais advokāta/klienta vairogs, un sarunai tika pielikts punkts. Par klientiem vecāki nekad nerunāja. Nekad. Klienta intereses un sarunas starp advokātu un klientu nebija apspriežamas. Tik daudz Būnas kundze pateica, ka ir panākta vienošanās un ka Trīnu pāris dosies pie laulību konsultanta.

Teo būtu tik daudz, ko stāstīt vecākiem. Pārdurtās riepas, skolā aplaupītais skapītis, birojā iemestais akmens. Kāds viņu vajāja, un zēnam vajadzēja izrunāties. Taču saruna ieilgtu, bet visiem Būniem, ieskaitot Tiesnesi, gribējās gulēt. Izskatījās, ka no trīs stundu ilgajām mocībām ar Trīnu pāri īpaši noguris ir tētis jurists, kurš savā darbā no konfliktiem parasti izvairījās. Mamma žēlojās

par galvassāpēm. Neraugoties uz to visu, Teo tomēr gribēja uzsākt sarunu, jo viņam bija vajadzīga palīdzība un padoms, bet negaidot iezvanījās telefons. Uztrauktā Trīna kundze atkal gribēja runāt.

Teo ar suni devās augšā uz guļamistabu.

7.   nodaļa

Nākamajā dienā trešdienā kā allaž Teo brauca uz skolu, taču šoreiz viņš izvairījās no centra un nebrauca pa ietvēm. Arī brokastu laikā viņam nebija izdevies aprunāties ar vecākiem, jo tēvs jau bija devies uz kafejnīcu, kur pie kafijas tases viņš mēdza pārrunāt jaunumus ar kolēģiem, bet mamma tajā brīdī gāja laukā pa durvīm, lai laikus paspētu uz tikšanos ar klienti. Teo un suns ēda vienatnē un klusumā.

Jaunāko ziņu virsraksti vēstīja, ka no Pīta Dafija joprojām nav ne vēsts. Datortehnikas veikalā Meinstrītā ielauzušies zagļi. Stratenas koledžā divi studenti arestēti par kibernoziegumiem. Ne vārda par vandalisko uzbrukumu Būnu juridiskajai firmai, jo policijai par to taču vēl nemaz nebija ziņots.

Teo priecājās, ka jau pienākusi trešdiena. Tā noteikti būs labāka par otrdienu.

Otrajā stundā, kas bija ģeometrija, Teo trešdiena pēkšņi kļuva daudz ļaunāka par otrdienu. Klases skaļrunī atskanēja skolas sekretāres Glorijas jaunkundzes spalgā balss: “Gārmenas jaunkundz, vai Teo Būns ir klasē?”

Tobrīd Teo domās jau bija pārcēlies uz gaidāmo skautu nometni pie Marlo ezera. Izdzirdot savu vārdu, viņš salēcās, it kā būtu saņēmis sitienu.

“Jā, ir,” atbildēja Gārmenas jaunkundze.

“Lūdzu, sūtiet viņu uz skolas biroju.”

Teo pielēca kājās un izgāja no klases.

Skolas direktores Gladvelas kundzes kabinetā sēdēja divi izmeklētāji tumšos uzvalkos. Kad Teo ienāca, direktore izskatījās tā, it kā būtu ieraudzījusi spoku. “Teo,” viņa izdvesa, “šie divi kungi ir no policijas, un viņi vēlas ar tevi aprunāties.” Neviens no izmeklētājiem ne piecēlās, ne pasmaidīja. īsākais bija padzīvojis vīrs, detektīvs Vormens. Viņu Teo bija manījis jau agrāk tiesas zālē. Pirms pāris mēnešiem Teo bija redzējis, kā Vormens sniedz liecību kādā tiesas prāvā. Otru, detektīvu Hemiltonu, Teo nekad nebija redzējis. Hemiltons sacīja: “Teo, mums tev jāuzdod daži jautājumi.“

Telpā brīvu krēslu vairs nebija, tāpēc Teo palika stāvam, ar muguru pret sienu atspiedies, un prātoja, kālabad gan viņš šurp atsaukts. Pirmā iešāvās galvā doma par sasisto durvju stiklu, bet tūlīt pat viņš to atmeta. Tik niecīgu incidentu taču neizmeklētu divi detektīvi. Teo noteica: “Labi.”

Hemiltons turpināja: “Vai vakar vakarā tu biji pilsētas centrā?”

Viņa tonis un saviebtā seja neko labu neliecināja. Tā vien likās, ka Teo tiek turēts aizdomās par kādu nodarījumu. Teo paskatījās uz Gladvelas kundzi, kas nervozi bungoja ar pirkstiem pa galdu. Tad viņš paskatījās uz detektīvu Vormenu, kurš kaut ko rakstīja piezīmju grāmatiņā.

Teo teica: “Vakar vakarā es biju Hailendstrītas patversmē.”

“Vai vakar vakarā kaut kādu iemeslu dēļ tu biji uz Meinstrītas?” jautāja Hemiltons.

“Kāpēc jūs man uzdodat šādus jautājumus?” Teo prasīja, bet tas abiem detektīviem nepatika.

“Jautājumus uzdošu es, Teo. Tev tikai jāatbild,” nošņāca Hemiltons gluži kā slikts seriālu aktieris.

“Tikai atbildi uz jautājumiem,” piebalsoja Vormens diezgan draudīgā tonī.

“Nē, centrā es nebiju,” Teo lēni sacīja. “Es biju patversmē, bet pēc tam ar divriteni braucu uz mājām.” “Vai tu nesaskrējies ar policistu Stjū Pekinpovu?” Hamiltons atkal jautāja.

“Jā, es nejauši uztriecos viņam virsū, bet viss atrisinājās.”

“Un kur tad tas notika?”

“Meinstrītas un Fārlijstrītas krustojumā.”

“Tātad vakar vakarā tu tomēr biji pilsētas centrā, piekrīti, Teo?”

“Es tikai braucu ar divriteni.”

Abi izmeklētāji apmierināti saskatījās.

Gladvelas kundze bungoja ar pirkstiem vēl straujāk. Hemiltons sacīja: “Meinstrītā, divu kvartālu attālumā no Hārlijstrītas, atrodas datortehnikas veikals. Tas saucas “Lielā Maka sistēmas”. Vai zini šo veikalu?”

Teo papurināja galvu. Nē. Tomēr šo nosaukumu viņš atminējās no šīrīta ziņu virsrakstiem. Vakar vakarā tajā veikalā notikusi ielaušanās.

Talkā nāca Vormens. “Tur pārdod datorus, klēpjdatorus, printerus, tāpat arī jaunākās ierīces planšetdatorus, e-grāmatu lasītājus un arī mobilos telefonus. Teo, vai tajā veikalā tu kādreiz esi bijis?”

“Nē, ser.”

“Vai tev ir klēpjdators?”

“Jā, sev.Jupiter Air, trīspadsmit collu. To man uzdāvināja Ziemassvētkos.”

“Kur tas atrodas pašreiz?”

“Klasē, manā mugursomā.”

“Vai kādreiz tu to glabā savā skapīti?” Hemiltons jautāja.

“Dažreiz. Kāpēc jūs to jautājat?”

“Jau atkal. Teo, jautājumus uzdodam mēs.”

“Lai tā būtu. Bet man ir tāda sajūta, it kā jūs domātu, ka esmu izdarījis kaut ko sliktu. Un, ja tā ir, tad vēlos piezvanīt advokātam.”

Abiem detektīviem tas šķita uzjautrinoši. Trīspadsmitgadīgs puišelis pieprasa advokātu. Augām dienām viņi saskārās ar blēžiem un noziedzniekiem, un tie visi kā viens mūždien pieprasīja advokātus. Šitais sīkais bija par daudz saskatījies televīziju.

“Mēs gribētu apskatīt tavu skapīti,” Hemiltons teica. Teo zināja, ka nav prātīgi piekrist jebkādai pārmeklēšanai, visviens, pārmeklēts tiek automobilis, māja, kabatas, darba kabinets, pat skapītis nekad nevajag atļaut. Ja policija uzskata, ka tur varētu atrasties nozieguma lietiskie pierādījumi, tad viņiem jādodas pie tiesneša un jādabū kratīšanas orderis vai rakstiska atļauja, un tikai tad var ķerties pie pārmeklēšanas. Tomēr Teo uzskatīja, ka nav darījis nekā ļauna un, kā visi nevainīgi cilvēki, gribēja policijai to pierādīt. Turklāt viņš zināja, ka skolai ir tiesības atvērt skapīti arī bez viņa piekrišanas.

“Lūdzu,” viņš negribīgi teica, un abi detektīvi, tāpat arī Gladvelas kundze, nevarēja nepamanīt, ka pirms

atbildes Teo vilcinājās. Visi četri atstāja direktores kabinetu un aizsoļoja pa tukšo gaiteni. Pēc mazāk nekā piecpadsmit minūtēm noskanēs zvans, un tad tur būs papilnam skolēnu, kas ieraudzīs Teo, kuru pavada divi tumšos uzvalkos ģērbušies svešinieki. Pāris minūšu laikā visa skola zinās, ka notiek kaut kāda izmeklēšana un ka tur iesaistīts Teo. Kad visi apstājās pie Teo skapīša, Teo paskatījās apkārt. Gaitenis bija tukšs.

“Kad tu pēdējo reizi vēri vaļā skapīti?” pajautāja Hemiltons.

“Tad, kad es šorīt atnācu uz skolu. Ap pusdeviņiem.” “Tātad pirms divām stundām.”

“Jā, ser.”

“Un vai tobrīd tu pamanīji kaut ko neparastu?”

“Nē, ser.” Teo jau gribēja pieminēt, ka pirmdien kāds bija rakņājies pa viņa skapīti, bet tad iedomājās, ka jāpasteidzas. Viņš baidījās, ka tik kāds viņu neierauga kopā ar diviem policistiem un direktori.

“Vari taisīt vaļā,” Hemiltons pavēstīja.

Teo uzspieda kodu 58343 un atvēra durtiņas. Izskatījās, ka nekā netrūkst, toties kaut kas bija nācis klāt. Plaukta kreisajā pusē, atbalstīti pret mācību grāmatām, atradās trīs paplāni priekšmeti, kurus Teo agrāk nebija redzējis.

“Neko neaiztiec,” pavēlēja Hemiltons, pieliecies klāt un elpodams zēnam pakausī. Arī Vormens un Gladvelas kundze pieliecās tuvāk, un pāris sekunžu neviens nepakustējās un neteica ne vārda. Beidzot Hemiltons vaicāja: “Vai redzi kaut ko neparastu, Teo?”

Ar izkaltušu muti Teo tomēr spēja izspiest: “Jā, ser. Tie tur nav mani,”

Nez no kurienes skapītī bija uzradušies planšetdatori Linx 0-4, paši jaunākie un vieglākie modeļi, kas patlaban bija nonākuši tirgū. Ar kvalitatīvu grafiku, neierobežotu atmiņu, miljoniem aplikāciju un cenu 399 dolāri. 0-4 bija lētāki, tomēr krietni modernāki par līdzšinējiem modeļiem. Detektīvs Vormens, uzvilcis ķirurga cimdus, salika tos rindā uz Gladvelas kundzes galda, satverdams planšetdatorus tik uzmanīgi, it kā tie būtu kādi reti dimanti. Bija piezvanīts Lielajam Makam, un nu viņš jau bija ceļā, lai identificētu savu nozagto īpašumu.

“Lūdzu, piezvaniet manai mātei,” Teo palūdza Gladvelas kundzei. “Vai arī tēvam. Tas ir vienalga.”

“Ne tik strauji,” iejaucās Hemiltons. “Mums vēl ir daži jautājumi.”

“Es uz jautājumiem vairs neatbildēšu,” Teo noteica. “Es gribu, lai šeit ierodas mani vecāki.”

“Ja Teo apgalvo, ka viņš šos datorus nav zadzis, tad es viņam ticu,” Gladvelas kundze stingri sacīja.

“Liels paldies,” Hamiltons noteica.

“Kā jūs zinājāt, ka tie atrodas šeit?” Teo jautāja.

“Man tev vēlreiz jāatgādina, Teo, ka jautājumus uzdodam mēs,” Hamiltons atcirta. Viņa tonis un attieksme jau sākumā bija nepatīkama, turpretī tagad, kad pierādījumi bija rokā un noziegums tikpat kā atklāts, viņš kļuva neciešams.

“Vai es drīkstu piezvanīt viņa vecākiem?” Gladvelas kundze pavaicāja.

“Jūs noteikti drīkstat,” teica Teo. “Viņi nevada šo skolu. Viņi jums nedrīkst pavēlēt.”

“Aizveries, sīkais,” Vormens uzsauca.

“Es atvainojos!” Gladvelas kundze protestēja. “Tādā tonī ar manu skolnieku nerunājiet. Teo nav noziedznieks. Es ticu visam, ko viņš saka.”

Teo piegāja klāt Gladvelas kundzei, kas sēdēja pie sava galda, izņēma savu mobilo telefonu un piezvanīja uz Būnas&Būna biroju. Atsaucās Elza, un Teo, skatīdamies tieši detektīva Hemiltona dusmīgajās acīs, sacīja: “Sveika, Elza, tas esmu es, Teo. Man jārunā ar mammu.” “Vai kaut kas atgadījies, Teo?”

“Nē. Man tikai jārunā ar mammu.”

“Viņa atrodas tiesā, Teo. Būs aizņemta visu priekšpusdienu.”

“Nekas, tad savieno mani ar tēti.”

“Šeit viņa nav. Viņš ir Vilksburgā, tur noslēdz darījumu. Kas īsti notiek, Teo?”

Teo nebija laika runāties ar Elzu, turklāt viņa arī nespētu palīdzēt. Detektīvi niknojās, un Teo saprata, ka laika viņam nav daudz. Viņš pārtrauca savienojumu ar Elzu un, uzspiedis citu numuru, sacīja: “Aik, tas esmu es, Teo.”

Aiks atbildēja: “Labrīt, Teo. Kāpēc tu man zvani pusvienpadsmitos no rīta?”

Teo sacīja: “Aik, es esmu skolā, un te ir divi detektīvi, kas apsūdz mani datoru zādzībā, kurus kāds ir ielicis manā skapītī. Vai vari atnākt šurp?”

“Diezgan, sīkais!” uzbrēca Hemiltons. Aiks neatbildēja, un savienojums beidzās.

Teo aizvēra telefonu un ielika atpakaļ kabatā. Vispār jau tas bija skolas noteikumu pārkāpums. Skolas telpās tikai astoto klašu skolēniem bija atļauts nēsāt līdzi

telefonus, un daži to ari darīja. Taču mobilo lietošana bija stingri ierobežota. Stundu laikā tiem bija jābūt izslēgtiem, un lietot tos varēja vienīgi starpbrīžos un pusdienu pārtraukumā. Bet šajā situācijā Gladvelas kundze diez vai dusmosies uz viņu. Un viņa to ari nedarīja.

“Mēs tevi neapsūdzam,” Hemiltons teica. “Mēs veicam izmeklēšanu, un, ja pie kāda atrodam nozagtās mantas, tad taču mums ir jāuzdod jautājumi. Vai tas nav loģiski?” “Teo datorus nav zadzis, vai skaidrs?” iejaucās Gladvelas kundze.

Vormens nolēma tēlot labā policista lomu un izspieda smaidu. “Tātad, Teo, ja jau tu pats šos datorus savā skapītī neieliki, tad to ir izdarījis kāds cits. Kam vēl zināms tava skapīša kods?”

Tas nebija bīstams jautājums, un Teo atbildēja: “Cik man zināms, tad nevienam, bet pirmdien kāds bija rakņājies pa manu skapīti un nozadzis Twins beisbola cepuri un vēl pāris priekšmetu. Par notikušo tobrīd es neziņoju, bet gatavojos to darīt.”

Gladvelas kundze pagriezās un uzlūkoja Teo. “Tev vajadzēja mums to pateikt, Teo.”

“Es zinu, zinu. Piedodiet. Gribēju to vispirms pārrunāt ar vecākiem un tad ziņot jums, bet nesanāca laika.”

“Vai skolai ir visu kodu saraksts?” Vormens noprasīja. “Jā, bet tas ir noglabāts drošā failā mūsu galvenajā datorā,” Gladvelas kundze atbildēja.

“Vai kādreiz kāds tajā ir ielauzies?”

“Tāds gadījums man nav zināms.”

“Vai skolai ir bijušas problēmas ar ielaušanos skapīšos?”

“Nē,” viņa atbildēja. “Lāgiem gadās, ka kāds skolēns neaizver skapīti rūpīgi un tas paliek neaizslēgts. Tādos gadījumos gan ir bijis, ka šis tas pazūd, taču nezinu nevienu reizi, kad kāds skolēns būtu ieguvis kodu un ielauzies svešā skapītī.”

“Un tu, Teo?” Vormens jautāja. “Vai tu pazīsti kādu, kas būtu ieguvis cita skolēna kodu un atvēris viņa skapīti?”

“Nē, ser.”

Hemiltons iemeta acis savās piezīmēs, tad paskatījās uz Teo un sacīja: “Vakar vakarā, ielaužoties veikalā “Lielā Maka sistēmas”, zaglis vai zagļi paņēmuši desmit šādus planšetdatorus, sešus piecpadsmit collu klēpjdatorus un gandrīz duci mobilo telefonu. Vai nezini, kur šīs mantas atrodas patlaban?”

Teo nošņirkstināja zobus un atbildēja: “Es nezinu it neko par vakardienas ielaušanos, jo manis tur nebija, un es arī nezinu, kā šie planšetdatori nonākuši manā skapītī. Es jau teicu, ka vēlos runāt ar advokātu, un, kamēr mans advokāts nav atnācis, neatbildēšu vairs ne uz vienu jautājumu.”

“Lietas ritētu gludāk, ja tu ar mums sadarbotos, Teo,” Hemiltons norādīja.

“Es jau sadarbojos. Es atļāvu jums pārmeklēt manu skapīti, un es jums izstāstīju patiesību.”

8.   nodaļa

Lielais Maks bija maza auguma vīrs, tikai nedaudz garāks par Teo, bet, ienākot Gladvelas kundzes kabinetā, viņš uzmeta aizdomās turētajam tik briesmīgu skatienu, it kā būtu gatavs zēnu nošaut. Teo, nostājies aiz direktores krēsla, vēroja, kā detektīvi pasniedz Lielajam Makam ķirurga cimdus.

“Vai jūs abi nepagaidītu ārpusē?” Hemiltons ierosināja, un Teo ar direktori izgāja kabineta priekštelpā. Kad durvis bija aizvērušās, Gladvelas kundze klusā balsī sacīja: “Nesaprotu, kāpēc viņiem jāuzvedas tik skarbi.” “Viņi jau tikai dara savu darbu,” Teo atteica.

“Vai negribi vēlreiz piezvanīt vecākiem?”

“Varbūt vēlāk. Tagad viņi ir ārpus biroja un ļoti aizņemti.”

Skaļi noskanēja skolas zvans, un Teo skatījās pēc vietas, kur varētu paslēpties. Tūlīt skolēni dosies uz citām telpām, un, iespējams, vismaz kādam savajadzēsies ierasties sekretāres birojā. Tādā gadījumā apmeklētājs ieraudzītu, kā viņš te sēž ar vainīgu sejas izteiksmi, it kā būtu par kaut ko sodīts. Teo pamanīja avīzi, aizsedza ar to seju un nosēdās pie dzeramā ūdens tvertnes, bet troksnis visā skolā pieņēmās spēkā.

Gladvelas kundzes kabinetā Lielais Maks katra planšetdatora aizmugurē pārbaudīja reģistrācijas numuru.

Ar cimdiem rokās, lai neizsmērētu iespējamos pirkstu nospiedumus, viņš tos salīdzināja ar numuriem savā sarakstā. “Kā tad, tie nāk no mana veikala,” viņš noņurdēja. “Izskatās, ka esat dabūjuši rokā īsto.”

“To vēl redzēsim,” izvairīgi noteica Hemiltons.

“Ko tad tas nozīmē? Šitos te jūs atradāt tā puikas skapītī, vai tad ne? Man rādās, ka pieķērāt viņu tikpat kā pie rokas. Pieprasu, lai viņam uz līdzenas vietas izvirza apsūdzību. Viņš kārtīgi jāpiežmiedz, lai varam dabūt rokā arī pārējās nozagtās mantas.”

“Izmeklēšanu vadām mēs, Mak.”

“Man tā vien liekas, ka pagājušonedēļ redzēju to puiku savā veikalā.”

Vormens saskatījās ar Hemiltonu. “Vai esat par to pārliecināts, Mak?”

“Nu, pierādīt jau es to nevaru, vai ne? Tur piestaigā daudz bērneļu. Bet šitas te liekas tāds kā redzēts.” “Mums viņš apgalvoja, ka jūsu veikalā nekad nav bijis.”

“Ko tad citu jūs gaidījāt? Mēs taču zinām, ka zaglis ir viņš, pareizi? Ja jau viņš varēja ielauzties veikalā un zagt, tad taču skaidrs, ka viņš prot arī melot. Es gribu, lai to puiku arestē, skaidrs? Katru gadu zaglēnu dēļ es zaudēju veselu kaudzi naudas, un es gribu, lai katrs noķertais tiktu sodīts.”

“Saprotam, Mak. Kad būsim te visu pabeiguši, iegriezīsimies pie jums veikalā. Paldies par atsaucību.”

“Nav par ko. Tikai dabūjiet rokā manas pārējās mantas, sarunāts?”

“To mēs ari darīsim.”

Ar troksni aizcirtis Gladvelas kundzes kabineta durvis, Lielais Maks gāja garām Glorijas jaunkundzes galdam, kad pamanīja Teo, noslēpušos pie ūdens tvertnes. “Ei, puika, kur ir pārējās mantas, kuras tu nospēri manā veikalā?” viņš uzsauca. Tajā brīdī turpat tuvumā stāvēja sestās klases skolotāja, klusām sarunājoties ar Gladvelas kundzi. Un turpat uz dīvāniņa bija atgūlies kāds sasirdzis septītās klases skolēns. Visi paskatījās uz Lielo Maku un tad uz Teo, kurš mirkli nespēja izteikt ne vārda.

“Es gribu savas mantas atpakaļ, vai skaidrs?” Lielais Maks sauca vēl skaļākā balsī un spēra soli uz Teo pusi.

“Man to nav,” bija viss, ko Teo spēja izteikt.

“Ja drīkstu iejaukties…” Lielajam Makam sacīja Gladvelas kundze. Atvērās durvis, un iznāca detektīvs Vormens. Izstiepis pirkstu pret Lielo Maku, viņš uzsauca: “Diezgan! Šeit rīkosimies mēs. Jūs tagad varat iet.” Vairs ne vārda neteicis, Lielais Maks aizgāja.

Atskanēja zvans uz trešo stundu. Sestās klases skolotāja skatījās uz Teo, it kā viņš būtu kāds slepkava. Sasirgušais skolnieks Marks tādsuntāds bija pieslējies sēdus un arī blenza ieplestām acīm. Glorijas jaunkundzes uzacis bija pacēlušās tik augstu, ka visa piere bija vienās grumbās. Skatiens bija šausmu pilns. Teo gribējās kliegt, ka viņš nav nekāds zaglis, ka nav nozadzis nevienu no Lielā Maka mantām, ka vispār nekad dzīvē neko nav zadzis, bet uz mirkli viņš bija kā sastindzis, nespēdams notiekošajam noticēt.

Nekad mūžā viņš nav ticis turēts aizdomās.

Ierunājās detektīvs Vormens: “Lūdzu, vai nāksiet atpakaļ kabinetā?” Gladvelas kundze kopā ar Teo atgriezās

kabinetā, kur viņa apsēdās grozāmajā krēslā pie rakstāmgalda. Teo nostājās viņai blakus. Divi no skolas pret diviem detektīviem.

Vormens sāka runāt: “īpašnieks šos identificēja. Reģistrācijas numuri sakrīt uz mata. Tagad, kad esam atguvuši daļu no nozagtā īpašuma, mums rūpīgi jāizpēta Teodora Būna skapītis. Pirkstu nospiedumi, tur esošie priekšmeti. Tādā garā.”

Viņu pārtrauca Hemiltons: “Mums arī jāaprunājas ar bērniem, kuru skapīši ir šī skapīša tuvumā. Varbūt viņi redzējuši kādu vai kaut ko, kas licies aizdomīgs. Saprotiet kā jau vienmēr šādos gadījumos. Jo drīzāk to izdarīsim, jo labāk. Jūs taču zināt bērniem ir īsa atmiņa.” Gladvelas kundze labi zināja, ka trīspadsmitgadīgajiem atmiņa ir daudz labāka nekā pieaugušajiem, taču viņai negribējās iebilst. Viņa sacīja: “Labi. Tomēr domāju, ka jums vajadzētu pagaidīt līdz pusčetriem, kad beigsies stundas. Kāpēc kavēt mācību darbu stundu laikā?”

Teo šausmināja doma par to, ka divi detektīvi sāks nopratināt viņa klasesbiedrus. Uzreiz izplatīsies baumas, ka Teo tiek turēts aizdomās, ka kruķi jau ir viņam uz pēdām. Teo bija vajadzīga palīdzība. Gladvelas kundze darīja, ko spēja, lai viņu aizstāvētu, bet te bija vajadzīgi stiprāki spēki.

Durvis strauji tika atrautas vaļā, un kabinetā iebrāzās Aiks. “Kas te notiek?” viņš noprasīja. “Teo, vai tev viss ir kārtībā?”

“Nevarētu teikt,” Teo atbildēja.

Vormens piecēlies ierunājās: “Es esmu detektīvs Vormens no Stratenburgas Policijas departamenta, un šis ir

mans partneris detektīvs Hemiltons. Ja drīkstu jautāt, kas jūs esat?” Iepazīšanās bija ļoti atturīga. Neviens no trim vīriešiem negrasījās citam paspiest roku.

“Aiks Būns, bijušais jurists no Būna&Būna juridiskās firmas, un Teo ir mans brāļadēls.”

“Un es esmu skolas direktore Gladvela. Sveicināti.” Aiks nedaudz pielieca galvu un atbildēja: “Priecājos. Šķiet, esam redzējušies jau agrāk.”

“Vai jūs esat advokāts?” pajautāja Vormens.

“Bijušais advokāts,” Aiks atbildēja. “Šobrīd es esmu Teo tēvocis, padomdevējs, konsultants, miesassargs un viss pārējais, kam man tagad jābūt. Ja jums vajadzīgs, lai būtu advokāts, tad dodiet man stundu laika, un te būs vesela rinda advokātu.” Aikam mugurā bija ierastais apģērbs: izbalējuši džinsi, sandales basās kājās, apvalkāts Red Stripe Beer T krekls zem tikpat novalkātas brūni rūtotas sporta jakas. Viņa garie iesirmie mati bija saņemti zirgastē. Aiks bija dusmās iekarsis un gatavs cīņai, un Teo saprata, ka labāku aizstāvi šobrīd viņš nemaz nevarētu vēlēties.

Detektīvs Hemiltons uzreiz skaidri izprata situāciju un pārņēma vadību. Rāmā balsī viņš teica: “Labi, Būna kungs. Pagājušajā naktī ir notikusi ielaušanās datortehnikas veikalā Meinstrītā. Šorīt mēs saņēmām anonīmu ziņojumu, ka daļu no nozagtā varam atrast kāda Teodora Būna skapītī šajā skolā. Teo piekrita skapīša pārmeklēšanai, un mēs tajā atradām šos trīs planšetdatorus Linx 0-4, katru gandrīz četrsimt dolāru vērtībā. Veikala īpašnieks salīdzināja sēriju numurus un konstatēja, ka tās ir preces no viņa veikala.”

“Ļoti labi!” Aiks skaļā balsī sacīja. “Tad jau mēs precīzi zinām, kurš aplaupīja veikalu. Tas tips, kas sniedza anonīmo ziņojumu. Kāpēc gan jūs nedzenāt pēdas viņam, bet mokāt Teo?”

“Te nav nekādas mocīšanas, Būna kungs,” Hemiltons iebilda. “Mēs vienkārši veicam izmeklēšanu, tostarp arī cenšamies noskaidrot anonīmo zvanītāju. Mēs pūlamies strādāt visos virzienos, vai skaidrs?”

Aiks ievilka elpu un uzlūkoja brāļadēlu. “Vai tev nekas nekait, Teo?”

“Liekas, ka ne,” Teo atbildēja, bet tā nebija taisnība. Divreiz pārdurtas velosipēda riepas, akmens viņa logā, stikla lausku lietus pār viņu un suni, pirmoreiz atmūķētais skapītis un nozagtā cepure un tagad šis te. Kāds viņu apzināti terorizēja un darīja to ar panākumiem.

Ierunājās Gladvelas kundze: “Ja vēlaties zināt manas domas… bet, tā kā mēs atrodamies manā kabinetā, tad izteikšu tās, pat ja nevēlaties dzirdēt. Policijai ir tiesības veikt izmeklēšanu, bet tā, lai netraucētu skolas darbu. Un vēl es uzskatu, ka Teodors Būns it neko nav zadzis.” Visi trīs vīrieši pamāja. Teo pilnīgi piekrita teiktajam, bet nepakustināja ne pirkstiņu.

“Ko domājat darīt tālāk?” Aiks nīgri pavaicāja. Atbildēja detektīvs Hemiltons: “Nu, mums vajadzētu, lai Teo atnāk uz policijas iecirkni, lai varam saņemt viņa oficiālo liecību. Parastā lietu kārtība. Mēs ari gribam aprunāties ar dažiem viņa klasesbiedriem.”

Teo bija gana daudz skatījies televīziju, lai zinātu, ka šāds ceļojums nozīmētu rokudzelžus un policijas patruļmašīnu, kuras aizmugures nodalījumā viņš tiktu

nogādāts līdz iecirknim, un mirkli viņam šī doma likās uzjautrinoša. Viņam nekad mūžā nebija likti rokudzelži, nedz arī viņš bija vests policijas automašīnā, un viss šis piedzīvojums būtu varen interesants stāsts, ko vēlāk pastāstīt citiem. Kad viss būs laimīgi beidzies. Bet uzjautrinājums tūlīt pat izgaisa, kad viņš aptvēra, kādas baumas vienā rāvienā apskries visu skolu un pilsētu, un drīz vien jau visa pasaule zinās, ka viņš ir aizdomās turētais numur viens.

“Stundas beidzas pusčetros, vai ne?” Aiks apjautājās Gladvelas kundzei.

“Jā, tā ir,” viņa apstiprināja.

“Labi. Es nogādāšu Teo policijas iecirknī šopēcpusdien pulksten četros, ja jums tas der. Esmu pārliecināts, ka klāt būs arī viņa vecāki.”

Detektīvi saskatījās un varēja noprast, ka neviens negrasās šajā jautājumā Aikam iebilst. “Kad mēs varam aprunāties ar citiem skolēniem?” apvaicājās Vormens. “Domāju, ka pusčetros,” Gladvelas kundze atbildēja. “Kā sauc tos skolēnus, kuru skapīši ir tuvumā tavējam?” jautāja Hemiltons.

“Vudijs, Čeiss, Džoijs, Rikardo vairums manas klases zēnu. Tieši zem mana skapīša ir Darena skapītis.” Vormens uzlūkoja Hemiltonu un teica: “Jānoskaidro laboratorijā, vai viņi varēs izkaisīt tur pulveri, lai tiekam pie pirkstu nospiedumiem.”

“Pareizi,” Hemiltons piekrita. “Un mums vajadzēs arī tavus pirkstu nospiedumus, Teo. Tos mēs varēsim noņemt vēlāk pēcpusdienā, kad atnāksi uz iecirkni.”

“Jums vajag manus pirkstu nospiedumus?” Teo iesaucās.

“Protams.”

“Par to es neesmu tik pārliecināts,” Aiks šaubījās. “Pārrunāšu to ar Teo vecākiem.”

“Man nekas nav pretī,” iejaucās Teo. “Ņemiet vien. Uz šiem planšetdatoriem neatradīsiet nevienu manu pirksta nospiedumu, jo nekad neesmu tiem pieskāries. Un, ja vēlaties, varu iziet ari melu detektora testu. Man nekā slēpjama nav.”

“Tad jau redzēsim,” noņurdēja Vormens. Detektīvi piepeši kļuva ļoti nevaļīgi. Hemiltons aizsita ciet piezīmju grāmatiņas vākus un iebāza to kabatā. “Paldies, ka veltījāt mums savu laiku, Gladvelas kundze,” viņš sacīja pieceldamies. “Un paldies, Teo, par atsaucību. Būna kungs, bija patiess prieks.”

Pēc abu aiziešanas Teo atslīga krēslā, kurā bija sēdējis Hemiltons. “Ir vēl kaut kas, ko gribu pastāstīt,” viņš teica, un Aiks apsēdās otrā krēslā. Gladvelas kundzei dzirdot, Teo pastāstīja par abiem gadījumiem, kad tika pārdurtas viņa velosipēda riepas, no kuriem viens notika skolas teritorijā. Tad Teo nonāca līdz epizodei, kad iepriekšējā vakarā biroja durvju logā tika iemests akmens, un Aiks noteica: “Kāds tevi nopietni vajā.”

“Jā, nekādu joku nav,” Teo piekrita.

9.   nodaļa

Kā jau varēja gaidīt, situācija krasi mainījās, kad notiekošajā iesaistījās Teo māte.

Teo viņai piezvanīja pusdienu pārtraukumā, un jau pēc piecpadsmit minūtēm viņa bija skolā, Gladvelas kundzes kabinetā, pieprasīdama atbildes. Viņa bija saniknota, ka policija Teo pratinājusi bez vecāku klātbūtnes, taču Gladvelas kundze apgalvoja, ka Teo rīkojies ļoti prātīgi. Viņš atbildējis piesardzīgi un apdomīgi un sniedzis policistiem tik maz informācijas, cik vien iespējams. Skapīša pārmeklēšanu nav bijis iespējams nepieļaut, jo skolai ir tiesības pamatota iemesla gadījumā to atvērt. Skolai izvirzītie noteikumi nosaka, ka direktorei un administrācijai ir pienākums visos gadījumos pilnībā sadarboties ar likumsargiem.

Sākumā Būnas kundze gribēja nekavējoties aizvest Teo no skolas uz savu biroju, bet pēc tam uz policijas iecirkni. Turpretī Gladvelas kundze uzskatīja, ka labāk būtu pagaidīt līdz stundu beigām. Šodien Teo vienreiz jau tika izsaukts no klases, un otrs tāds gadījums varētu tikai vairot skolasbiedru aizdomas. Viņa ieteica nedarīt neko neikdienišķu. Pēc tam direktore atstāstīja pārējos satraucošos notikumus, kas šonedēļ bija atgadījušies ar Teo. Viņš nebija paspējis pastāstīt vecākiem par pārdurtajām riepām un apzagto skapīti, un māte, to uzzinot,

bija pilnīgā šokā. Viņa bija sašutusi, ka Teo visu noklusējis.

Atvadoties viņa palūdza direktorei stingri piekodināt Teo, lai viņš pēc stundām taisnā ceļā dodas uz vecāku biroju.

Pulksten pusčetros detektīvs Hemiltons gaidīja Maunta kunga klasē. Viņš Maunta kungam bija piezvanījis un palūdzis “uzaicināt” Darenu, Vudiju, Čeisu, Džoiju un Rikardo pēc stundām uzkavēties. Maunta kunga klātbūtnē viņam bija īsa saruna ar katru zēnu atsevišķi. Pirmais bija Darens, un, pēc fotogrāfijas noskaidrojis viņa skapīša novietojumu, detektīvs jautāja: “Cikos šorīt tu pirmoreiz piegāji pie skapīša?”

Darens paraustīja plecus un atteica: “Kad atnācu uz skolu, īsi pirms audzinātāja stundas.”

“Un cikos tad sākas audzinātāja stunda?”

“Astoņos četrdesmit.”

“Kādā nolūkā tu gāji pie skapīša?”

“Apmainīt grāmatas kā jau parasti.”

“Vai Teo Būnu šorīt pie skapīšiem tu redzēji?”

Darens mirkli apdomājās, tad atkal paraustīja plecus un atbildēja: “Liekas, ka ne. Domāju, ka viņš jau bija klasē.”

“Vai atceries, kuru tu redzēji šorīt pie skapīša?”

Pēc vēl viena pārdomu brīža Darens sacīja: “Rikardo. Varbūt vēl Vudiju. Dažus no puišiem. Es taču neapstājos un nepētīju, kurš īsti tur tobrīd bija. Mēs tad parasti steidzamies pēc iespējas ātrāk nokļūt klasē.”

“Vai tu pie skapīšiem neredzēji kādu nepiederīgu personu?” Hemiltons nesteidzīgi pajautāja.

“Piemēram, ko?”

“Piemēram, kādu, kam pie jūsu skapīšiem nekas nav darāms.”

“Vai kāds izdarījis ko sliktu?”

“To mēs cenšamies noskaidrot, Daren. Vai šorīt laikā līdz pulksten desmitiem skapīšu tuvumā tu redzēji kādu svešinieku?”

“Svešinieku? Vai pieaugušo?”

“Vai nu pieaugušo, vai skolēnu kādu, kas parasti nemēdz uzturēties pie skapīšiem šajā gaiteņa galā.”

Šoreiz pauze bija vēl ilgāka, bet tad Darens lēnām papurināja galvu. “Nē, ser. Neko tādu es neredzēju.”

“Un vispār neko neparastu nepamanīji?”

“Nē, ser.”

Līdzīgas pārrunas notika ar visiem pārējiem zēniem. Vienīgi Čeiss atminējās, ka šorīt pie skapīšiem uzskrējis virsū Teo, taču, nē, viņš nebija redzējis, ka Teo ņemtu ārā no mugursomas grāmatas vai kādus citus priekšmetus. Detektīvs Hemiltons apzināti nepieminēja, kas tika atrasts Teo skapītī, un viņš arī uzmanījās, lai zēniem nerastos aizdomas, ka viņu draugs nonācis ķezā.

Četros pēcpusdienā Teo kopā ar vecākiem un Aiku iegāja policijas iecirknī Meinstrītā, kas atradās divu kvartālu attālumā no tiesas nama. Priekšā jau bija detektīvs Vormens, kurš viņus aizvadīja uz nelielu telpu ēkas pagrabstāvā. Piedāvājis atnācējiem padzerties, no kā visi atteicās, viņš ķērās pie lietas. Šopēcpusdien viņš jau divreiz bija runājis ar Būnas kundzi pa telefonu, lai tagad nebūtu nekādu pārsteigumu.

Teo savu daudzo juriskonsultu klātbūtnē brīvprātīgi sniedza liecību, kuru Vormens gan nofilmēja ar videokameru, gan ierakstīja audio. Teo bija apliecinājis vecākiem, ka viņam nekā slēpjama nav un ka viņš neko nezina par ielaušanos veikalā un mantu zādzību.

Savu stāstījumu viņš iesāka ar pirmdienu, kad bija atklājis, ka no skapīša pazudušas mantas. Tad viņš pastāstīja par divreiz pārdurtajām riepām un pavēstīja, ka Gils no velosipēdu veikala to var apstiprināt. Viņš no jauna paskaidroja, ka nav bijis piemērota brīža un izdevības vecākiem pastāstīt par notikušo. Pēc tam viņš izstāstīja, kā iepriekšējā vakarā ar akmeni tika izsists durvju logs vecāku birojā. Beidzot, Vormenam palīdzot ar jautājumiem, Teo nonāca līdz epizodei, kurā skolas skapītī tika atrasti nozagtie planšetdatori. Viņš kā allaž pie sava skapīša piegājis dažas minūtes pirms audzinātāja stundas sākuma. Gaitenis bijis skolēnu pilns un trokšņains, tāpat kā vakar un aizvakar. Uzspiedis kodu, viņš atvēris skapīti, un tajā viss licies kā ierasts. Mantām skapītī viņš pievērsis īpašu uzmanību tieši pirmdienas notikuma dēļ. Viņš droši apgalvoja, ka tajā brīdī planšetdatori skapītī nav atradušies. Tuvumā viņš nav redzējis nevienu nepiederīgo ne kādu pieaugušo, ne citu klašu skolēnus. Viņam neesot zināms cilvēks, kurš būtu varējis zināt viņa skapīša kodu. Viņam ari neesot zināms neviens gadījums, kad skolā kāda skolēna skapītis būtu nelikumīgi atvērts.

Teo runāja lēni un apdomīgi un atkārtoja savus apgalvojumus, kad viņam lūdza to darīt. Kreisajā pusē bija viņa māte, labajā tēvs. Aiks sēdēja galda galā, joprojām sašutis, ka policija uzdrīkstas turēt aizdomās viņa

brāļadēlu. Detektīvs Hemiltons sēdēja Teo tieši pretī un pacietīgi vadīja sarunu. Līdzās Hemiltonam uz trijkāja bija novietota videokamera, kurā viss tika ierakstīts.

Teo sniedza precīzu un detalizētu atstāstu par otrdienas vakara sadursmi ar policistu Stjū Pekinpovu un izskaidroja apstākļus, kas ar to saistījās. Viņš pārliecinoši noliedza, ka jebkad būtu bijis veikalā “Lielā Maka sistēmas”. Teo ieteica pārbaudīt veikala reģistrus, lai saprastu, ka viņš tur nekad neko nav pircis.

Kad Teo bija beidzis, videokamera tika izslēgta un visi atviegloti uzelpoja. Detektīvs Hemiltons sacīja, ka pirkstu nospiedumu noņemšana būs jāatliek, jo ne uz viena no trim planšetdatoriem nav atrasts neviens pats nospiedums, ko varētu salīdzināt ar Teo pirkstu nospiedumiem. “Kāds ir bijis ļoti uzmanīgs,” Hemiltons teica, lūkodamies Teo acīs. “Viss tīri noslaucīts vai arī izmantoti cimdi.”

Teo nevarēja saprast, vai Hemiltons joprojām tur viņu aizdomās. Kā jau katrs labs detektīvs, viņš neko neizrādīja, bet uzvedās tā, it kā vainīgais varētu būt jebkurš.

“Un kā palika ar anonīmo zvanītāju?” apjautājās Aiks. “Vai izdevās noskaidrot, no kurienes zvanīts?”

“Aptuveni,” Hemiltons strupi noteica, un bija skaidri redzams, ka viņam nepatīk Aika uzstājība. “Zvanīts ticis no maksas telefona pie slimnīcas, tāpēc grūti būs noskaidrot, kurš ir zvanītājs.”

“Cikos tas zvans bija?” vaicāja Vudss Būns.

“Deviņos divdesmit,” Hemiltons atbildēja.

Būna kungs turpināja: “Tātad, ja planšetdatoru astoņos četrdesmit vēl nebija Teo skapītī, kad viņš pie tā

piegāja, tas nozīmē, ka zaglis to atvēris pirmās stundas laikā. Ielicis skapītī planšetdatorus, viņš vai nu izgājis no skolas un steidzies uz telefonu pie slimnīcas, lai piezvanītu, vai arī viņš devis ziņu kādam ārpusē, ka misija ir paveikta un nu var ziņot policijai. Ticamāks liekas otrais variants. Tātad ir darbojusies noziedzīga cilvēku grupa.” Detektīvs Hemiltons cieši skatījās Vudsā Būnā, kurš tikpat cieši vērās pretī. “Varbūt jums vajadzētu kļūt par detektīvu,” viņš izmeta.

“Varbūt jums vajadzētu prast saskatīt acīmredzamo. Tas ir sarīkots ar nolūku Teo iegāzt. Nezinu, kurš un kāpēc to ir darījis, bet ir pavisam skaidrs, ka Teo te nav iesaistīts. Šobrīd viņš ir upuris, nevis aizdomās turētais.” “Par aizdomās turēto es viņu neesmu nosaucis, Būna kungs,” Hemiltons dzedri noteica. “Vēl nav pagājušas divdesmit četras stundas kopš nozieguma izdarīšanas, tāpēc nesteidziniet notikumus. Mēs tikai knapi esam sākuši izmeklēšanu.”

“Un kā turpmāk būs ar Teo?” jautāja Būnas kundze. “Viņš ir brīvs. Mēs negrasāmies viņu arestēt nakts vidū. Ja būs nepieciešama vēl viena saruna, es jums piezvanīšu.” Hemiltons izskatījās mazliet aizkaitināts, jo viņam krita uz nerviem šī advokātu kompānija. “Mūsu uzdevums ir šķetināt visus pavedienus un noskaidrot, kurš paveicis noziegumu. Mēs taču nezinām, vai Teo stāsta patiesību. Visādā ziņā viņa sacītais izklausījās ticami, taču es esmu izmeklētājs, kurš redzējis ļoti daudzus noziedzniekus, kas apgalvo, ka esot nevainīgi. Varbūt viņš ir, bet varbūt arī nav. Jūs nešaubāties nemaz, bet detektīviem tāda pieeja neder. Kādu dienu, un, cerams,

tas būs drīz, mēs zināsim daudz vairāk, un es priecātos, ja tad varētu pateikt: “Teo, tas, ko tu saki, ir patiesība.” Bet līdz tam brīdim es neticēšu nevienam.”

“Jūs man neticat?” Teo aizskarts iesaucās.

“Redzi, Teo, es nezinu, vai tu melo, un es nezinu, vai stāsti patiesību. Kā detektīvam, kas vada izmeklēšanu, man vēl ir par agru pieņemt kādu lēmumu. Šajā lietā pagaidām nav daudz pierādījumu, bet tie, kas ir, norāda uz tevi. Vai to tu saproti?”

Teo pamāja ar galvu, bet bija skaidri redzams, ka tas viņu sarūgtina.

Hemiltons ieskatījās pulkstenī, aizvēra aktu vākus un sacīja: “Bet tagad es pateicos jums visiem par ierašanos, un, kā jau teicu, sazināsimies.”

Būni visi kopā izgāja no policijas iecirkņa. Neviens no viņiem nepasmaidīja.

Savā mazajā kabinetiņā Būnas&Būna birojā Teo mēģināja mācīties, bet nekādi nespēja koncentrēties. Durvīs bija ielikts jauns logs, bet sasistie stikli aizvākti. Nebija vairs ne zīmes no tiem postījumiem, kas šeit bija iepriekšējā dienā, bet Teo ausīs vēl tagad skanēja plīstošā stikla šķindoņa un dobjais būkšķis, ar kādu akmens atsitās pret grāmatplauktu, izbaiļu pilnais suņa smilksts, kam nekavējoties sekoja nikna riešana. Bet bija vēl kāda skaņa, ko Teo neskaidri atcerējās dzirdējis. Gandrīz vai likās, ka tā dzirdēta miegā. Viņš par to iedomājās šorīt skolā pirmās stundas laikā, pirms ieradās policija un pārvērta viņa dienu līdz nepazīšanai. Klasē viņš bija iztēlojies sevi sēžam pie sava mazā galdiņa, kad istabā tika iemests

akmens, un tad mirkli pēc tam viņam bija licies, ka dzird soļu dipoņu. Kāds skrēja projām. Cilvēks, kurš bija sviedis akmeni, bijis pavisam tuvu un tad bēdzis. Kā Teo vēlējās, kaut viņam būtu izdevies ieraudzīt bēgošo cilvēku!

Kas bija šis noslēpumainais cilvēks? Pieaugušais? Kāds no skolēniem? Vīrietis vai sieviete? Vientuļš ļaundaris vai arī bandas loceklis?

Pat suns tagad bija kļuvis diezgan tramīgs. Pirmā atgriešanās nozieguma vietā modināja nepatīkamas atmiņas, un Teo saprata, ka nebūs iespējams mierīgi pildīt mājasdarbus. Beidzot viņš paskatījās pa jaunielikto logu nevienu laukā nemanīja un atstāja biroju. Viņš brauca prom ar divriteni, bet suns skrēja nopakaļ.

10.   nodaļa

Stratenburgas vidusskolas skolēnu e-pastos sāka izplatīties fotogrāfija, sūtīta no anonīmas GashMail adreses. Sākotnēji to saņēma kādi divpadsmit skolēni, bet jau līdz pusastoņiem trešdienas vakarā simtiem, ja ne tūkstošiem pilsētnieku to bija redzējuši un sapratuši, par ko ir runa.

Fotogrāfiju bija uzņēmis cilvēks, kurš negribēja atklāt savu vārdu un kurš acīmredzot bija slapstījies ielas otrā pusē brīdī, kad no policijas iecirkņa nāca ārā Teo kopā ar saviem vecākiem un Aiku. Fotogrāfijā bija skaidri redzamas visu četru sadrūmušās sejas un uzraksts pie policijas ēkas: STRATENBURGAS POLICIJAS IECIRKNIS.

Foto bija papildināts ar tekstu: “Trīspadsmit gadus vecais Teo Būns, kurš dzīvo Melarda ielā 886, kopā ar vecākiem iznāk no Stratenburgas policijas iecirkņa pēc aizturēšanas par ielaušanos otrdienas naktī veikalā “Lielā Maka sistēmas”. Avoti apgalvo, ka nozagtās preces policija trešdienas rītā atradusi Būna skolas skapītī. Nākamnedēļ viņam gaidāma izsaukšana uz Nepilngadīgo tiesu.”

Kā jau ikkatru trešdienas vakaru Būnu ģimene vakariņoja ar ēdienu no ķīniešu restorāna. Viņi ēda atpūtas istabā, skatīdamies televīziju. Suns, kas sevi uzskatīja gandrīz par cilvēku, sēdēja cieši līdzās Teo, dabūdams

pa kumosam sava iecienītā garduma garnelēm saldskābajā mērcē. Ēdot neviens tikpat kā nerunāja. Teo nomāca nesenie notikumi, kas vēlās kā sniega lavīna. Vecākus nodarbināja domas par to, kā pasargāt dēlu. Būnas kundze tikai knibinājās ap vistas gaļas ēdienu. Būna kungs košļāja tik nikni, it kā nevis ēstu, bet gan tiesā cīnītos pret ļaundariem, pierādīdams, ka Teo nekādu noziegumu nav pastrādājis.

Ievibrējās Teo mobilais telefons bija pienākusi īsziņa. Teo to izlasīja. Eiprila Finmora, tuva viņa draudzene, rakstīja: TB, tūlīt pārbaudi e-pastu. Steidzami.

Vecāki neatzina pārtraukumu maltītes laikā, tāpēc Teo starp kumosiem uzrakstīja: Kas noticis?

Eiprila atbildēja: Kaut kas briesmīgs. Nekavējies!

Teo uzrakstīja: OK.

Ātri norijis vēl pāris kumosu, viņš paziņoja: “Esmu paēdis.” Paņēmis šķīvi un glāzi, Teo devās uz virtuvi.

“Ātri gan,” mamma pabrīnījās. Tēvs neteica neko viņš bija citā pasaulē.

Teo noskaloja šķīvi un nekavējoties ķēra pēc savas mugursomas, kas bija nolikta turpat virtuvē. Pēc pāris mirkļiem viņš jau bija onlainā un vēra vaļā savu pastkastīti. Uzklikšķinājis uzrakstam “Steidzama ziņa no GashMail”, Teo ieraudzīja fotogrāfiju. Attēls bija kontrastains un skaidrs un neatstāja nekādas šaubas par to, kurš nāk ārā no policijas iecirkņa. Izlasot tekstu, viņa pirmā reakcija bija neticība. Ar atkārušos žokli un pavērtu muti Teo brīdi raudzījās bildē, kurā viņš bija redzams iznākam no policijas. Bet tad šoka vietā nāca dusmas. Dusmas par safabricējumu, par apmelojumu. Viņš ne uz mirkli nebija

aizturēts, arī uz tiesu viņš nebija aicināts. Un tad radās jautājums kurš to ir fotografējis? Kur fotogrāfs slēpies? Kurš ir ieinteresēts izplatīt šādus klajus melus? Teo ieaurojās pilnā balsī: “Nāciet abi šurp!”

Vecāki saspiedās dēlam aiz muguras un, neticēdami savām acīm, blenza datora ekrānā. Fotoattēls, ko uzņēmis kāds neģēlis un tad izplatījis visai pasaulei, papildinādams ar nekrietniem izdomājumiem. Kā jau juristiem pirmā doma, kas abiem iešāvās prātā, bija kas tiesiski būtu darāms, lai šīs nelietības apturētu, lai vainīgo sauktu pie atbildības?

“Droši vien tas jau ir plaši izplatīts,” Būnas kundze nomurmināja.

“Laikam gan,” Teo piekrita.

“Kas tas GashMail tāds ir?” pajautāja Būna kungs.

“Puslegāls serveris, kuru izmanto, ja kāds negrib tikt pieķerts. Liela daļa nezināmas izcelsmes e-pastu nāk no turienes, un tos tiešām ir grūti izsekot.”

“Tātad izsekot mēs to nevaram?”

“Internetā ir iespējams viss, bet tas būtu sarežģīti un dārgi.”

“Internets,” Būna kungs ar riebumu noteica un, piegājis pie loga, skatījās tumsā.

Teo atslīga uz krēsla un sāka berzēt deniņus. “Izskatās, ka mana dzīve ir izpostīta,” viņš teica un bija tuvu asarām.

“Teo, bet tu taču vari visu izskaidrot,” tēvs sacīja. “Draugi zinās, ka tu runā taisnību. Nav taču no svara, ko domā sveši ļaudis.”

“Tev viegli runāt, tēt. Tev rit skolā nebūs jāskatās visiem acis. Un tu nemaz nezini, cik ātri baumas izplatās internetā. Patlaban puse pilsētas aplūko šo bildi un domā, ka vainīgais esmu es.”

Mamma apsēdās viņam blakus un mierinot papliķēja pa roku. “Tu ne pie kā neesi vainīgs, Teo, un patiesība noteikti noskaidrosies.”

“Es par to neesmu tik pārliecināts. Tu taču redzēji, kāds šodien bija detektīvs Hemiltons. Viņš mani uzskata par vainīgu. Ja nu viņiem īstos zagļus nemaz neizdodas notvert? Ja visas izmeklēšanas rezultātā es būšu vienīgais, ko viņi dabūs rokā? Tikai es un tie trīs planšetdatori manā skapīti? Viņiem kāds jāapsūdz šajā noziegumā, un sanāk ļoti parocīgi, ka es tepat vien esmu. Šodien redzēju tā veikala īpašnieku. Viņu sauc Lielais Maks. Tas virs nešaubās, ka vainīgais esmu es, un viņš alkst asiņu. Arī viņš ieraudzīs šo bildi, tāpat arī policija. Tās dēļ būs vieglāk noticēt, ka es esmu tas vainīgais.”

Pēc šiem vārdiem virtuvē iestājās ilgs, smags klusums. Vai radās apjausma par iespējamo nežēlīgo realitāti? Vai pastāvēja iespēja, ka Teo tiešām tiktu apsūdzēts noziegumā? Un vai tad, kad justīcijas rats tiktu iekustināts, Būni vispār spētu ko izdarīt, lai novērstu draudīgo iznākumu?

Katrs planšetdators bija ap četrsimt dolāru vērtībā, kopā tūkstoš divsimt dolāru. Ja nozagto priekšmetu vērtība, kopā ņemot, pārsniedz piecsimt dolāru, tas skaitās ne vairs likumpārkāpums, bet jau kriminālnoziegums. Teo zināja likumus tagad viņš tos bija pētījis

stundām ilgi. Vecāku birojā viņš nevis gatavoja mājasdarbus, bet gan lasīja un pārlasīja likumu pantus un paragrāfus. Ja Teo būtu astoņpadsmit gadu vai vairāk, viņam draudētu kriminālatbildība. Taču viņam bija tikai trīspadsmit gadu, tāpēc viņa lieta tiktu izskatīta Nepilngadīgo tiesā, kur noteikumi bija citi. Tiesas sēdes bija slēgtas, un lietu materiāli netika publiskoti. Nebija arī zvērināto, bet visu izlēma Nepilngadīgo tiesas tiesnesis. Cietumsodi tika piespriesti ļoti retos gadījumos un parasti uz ne pārāk ilgu laiku.

Ja katastrofālie notikumi turpinātos un Teo tiktu notiesāts, viņam, visticamāk, piespriestu dažus mēnešus nepilngadīgo aizturēšanas centrā.

Apcietinājums? Ieslodzījuma termiņš Teodoram Būnam?

Kaut kas neiedomājams, traks un neiespējams! Teo prāts bija tik satraukts, ka zēns vairs nespēja kontrolēt domas.

Māte centās aizgaiņāt bezcerību. “Teo, vispirmām kārtām tev pašam jāpretojas. Nepadodies, bet cīnies pretī. Ja tev ir taisnība, nekad nevajag atkāpties. Savā mājaslapā tu taču vari izklāstīt, kā bija patiesībā. Sūti e-pastus visiem saviem draugiem un stāsti, ka fotogrāfijas un tas tekstiņš ir vistīrākie meli. Eiprila, Čeiss un Vudijs noteikti piekristu internetā stāstīt patiesību par tevi, tāpat arī daudzi citi, kam tu uzticies. Dari visiem zināmu, ka mēs, tava ģimene, apsveram iespēju ierosināt prāvu par apmelošanu.”

“Vai mēs to darīsim?” Teo iepriecināts pārjautāja.

“Protams. Par to mēs domājam. Nav teikts, ka tas noteikti izdosies, taču darīt mums tas ir jādara.”

“Teo, mammai ir taisnība,” sarunā iejaucās Būna kungs. “Vissliktākais, ko tu varētu izdarīt, būtu padoties bez cīņas.”

Teo tas bija pa prātam. Pēdējās desmit minūtes viņu bija gluži vai paralizējušas, bet nu bija pienācis laiks rīkoties.

Stundu vēlāk Būnu ģimene joprojām bija pie virtuves galda, katrs savā klēpjdatorā cenzdamies izsekot baumu izplatībai un vienlaikus pūloties tās ierobežot. Taču tā bija zaudēta cīņa. Fotogrāfija un pievienotais apraksts bija pārāk gards kumoss, lai to ignorētu, turklāt Teo bija labs mērķis. Divu labi pazīstamu juristu vienīgais bērns, kas ticis arestēts par ielaušanos veikalā un zādzību. Pieķerts tikpat kā pie rokas, jo mantas atrastas viņa skolas skapītī. Kā jau visas nepatiesās baumas, ticamību šī ziņa ieguva no nemitīgās atkārtošanas, un nepagāja ilgs laiks, kad tā jau tika uztverta kā patiess fakts.

Būna kungs aizvēra datoru un sāka kaut ko rakstīt savā dzeltenajā piezīmju grāmatiņā. Jebkurā brīdī, kaut tikai izejot cauri mājai, Teo dažādās vietās noteikti pamanītu vismaz piecas šādas piezīmju grāmatiņas.

“Nu, ko, ķersimies pie detektīvu darba,” ieteicās Būna kungs. Būnas kundze noņēma lasāmbrilles un arī aizvēra klēpjdatoru. Iedzērusi malku zāļu tējas, viņa atsaucās: “Jā, Šerlok Holms, ķersimies tik klāt.”

“Pirmkārt, kurš varētu nemanīts pieiet pie tava skapīša un to atvērt?” Būna kungs jautāja. “Nespēju iedomāties

kādu svešinieku, pieaugušo, kurš, ienācis skolā, taisnā ceļā dotos pie skapīšiem, turklāt viņš nez kādā veidā būtu uzzinājis tavu kodu.”

“Kā tad,” piekrita Būnas kundze. “Teo, vai tu kādreiz esi redzējis skolotājus vai sporta trenerus, vai apkopējus, vai jelkādu pieaugušo atveram skapīšus?”

“Nekad. Viņi pie mūsu skapīšiem nenāk. Skolotāji parasti uzturas pedagogu atpūtas telpā. Apkopējiem ir sava telpa skolas pagrabstāvā, bet skolēniem tajā nav atļauts iet. Treneriem ir sava telpa pie sporta zāles.”

“Tātad tu gribi teikt, ka pieaugušais noteikti tiktu pamanīts?”

Teo kādu mirkli apdomājās un tad teica: “Ja mēs to pieaugušo pazītu un viņš vai viņa taisītu kādu no mūsu skapīšiem vaļā, mēs to ievērotu. Jo tas būtu kas neierasts. Ja to darītu kāds svešinieks, mēs droši vien tam cilvēkam kaut ko teiktu. Bet apgalvot es nevaru, jo tā nekad nav gadījies.”

“Bet tu runā par starpbrīžiem, kad gaiteņi ir bērnu pilni, vai ne?” precizēja Būna kungs.

“Jā gan.”

“Bet kā ir tad, kad notiek stundas un gaiteņos neviena nav?”

Teo atkal brīdi apdomājās. “Reti gadās, kad gaiteņi ir pavisam tukši. Arī stundu laikā kāds tomēr tur atrodas varbūt skolēns, kam ir atļauts aiziet agrāk, varbūt apkopējs vai kāds skolotāja palīgs.”

“Un kā ir ar novērošanas kamerām gaiteņos?” vaicāja Būna kungs.

“Pirms pāris nedēļām tās tika noņemtas, lai uzstādītu jaunu sistēmu.”

Ierunājās Būnas kundze: “Izklausās, ka pieaugušajam būtu pārāk riskanti mēģināt atvērt kāda skolēna skapīti.”

“Protams,” Teo piekrita. “Bet katrs noziegums taču saistīts ar zināmu risku, vai ne?”

“Tā ir, bet tādam, kas pats šos skapīšus neizmanto, šis risks noteikti būtu daudz lielāks?”

“Noteikti,” Būna kungs pārliecināti teica. “Un vēl jo riskantāk tas būtu cilvēkam, kurš nav saistīts ar skolu. Tātad šādu cilvēku mēs varam atmest. Vai varam pieņemt, ka tas ir bijis kāds no skolas cilvēkiem?”

Teo paraustīja plecus, bet neiebilda. Arī māte neko neteica.

Būna kungs turpināja: “Kāds, kurš zina, kā atvērt skapīti. Kāds, kuram bija iespēja nozagt kodu. Un kāds, kuram ir iespēja iet pie velosipēdu statīva, lai acumirklī vairāk laika tur nevajag izdurtu riepā caurumu. Kāds, kas skaidri zina, kurš ir Teo divritenis un kur viņš to novieto. Kāds, kurš zina Teo darīšanas un iešanas. Kāds, kurš Teo labi pazīst un kuram ir iespēja viņu vērot, neizraisot nekādas aizdomas.”

“Tu domā kāds no skolēniem?” Teo jautāja.

“Tieši tā.”

Būnas kundze šajā jautājumā bija skeptiskāka. “Man gan neliekas ticami, ka trīspadsmit gadus vecs pusaudzis varētu ielauzties datortehnikas veikalā, izvairīties no novērošanas kamerām un bez pēdām atkal nozust.”

“Tomēr tas ir ticamāk nekā iedomāties, ka to būtu darījis apkopējs vai skolotāja palīgs,” Būna kungs palika pie sava.

Labu brīdi visi trīs detektīvi apdomāja sacīto. Beidzot ierunājās Teo: “Viņam taču bija līdzdalībnieks, vai ne? Atcerieties anonīmo zvanu no telefona pie slimnīcas. Turklāt, lai no veikala aiznestu nozagtās preces, ari bija vajadzīgi vismaz divi cilvēki.”

“Noteikti,” Būna kungs piekrita. “Un padomājiet vēl par to, ka bija vajadzīgas labas datorzināšanas, lai ielauztos skolas datorā un nozagtu kodu. Un šim cilvēkam bija jābūt arī pietiekami izveicīgam, lai nofotografētu mūs tieši tajā brīdī, kad nācām ārā no policijas, turklāt labi jāzina, kā izmantot šo GashMail fotogrāfijas izplatīšanai tā, lai netiktu pieķerts. Man tā vien šķiet, ka darbojies kāds pusaudzis.”

“Nu, akmeni logā gan būtu varējis iemest jebkurš,” Būnas kundze domīgi piebilda.

“Jā, bet vairāk izskatās, ka rīkojies puika, vai ne tā?” Visi bija vienisprātis.

Teo sacīja: “Turklāt skolā lielākā daļa bērnu taču zina, kur un kad notiek skautu sanāksmes, vismaz zēni noteikti. Nebūtu nemaz grūti pagrozīties pie Kara veterānu kluba un, kamēr notiek sanāksme, sameklēt manu riteni.” Pamazām krājās pārliecinoši pierādījumi.

“Cik skolēnu mācās tavā skolā, Teo?” jautāja Būnas kundze.

“No piektās līdz astotajai klasei katrā pa piecām paralēlajām klasēm. Katrā klašu grupā kādi astoņdesmit. Pareizinot ar četri, iznāk apmēram trīssimt divdesmit.”

“Meitenes varam nerēķināt,” Būna kungs teica. “Nevaru iedomāties, ka meitene spētu sviest logos akmeņus vai durt pušu velosipēdu riepas.”

“Nesaki vis, tēt. Mums skolā ir dažas itin šerpas meitenes.”

“Dari man to patikšanu, Teo, un pagaidām par meitenēm vēl nerunāsim.”

“Lai notiek,” Teo bija ar mieru. “Tātad mums paliek simt sešdesmit zēnu. Ar ko sāksim?”

Uzņemtais temps it kā apsīka. Vecāki zināja, ka Teo ir labi ieredzēts, jo nekad nedarīja citiem pāri, nekāvās un nemeklēja kašķi.

Būna kungs teica: “Tavus draugus mēs pazīstam, bet viņu jau nav daudz. Toties par pārējiem skolniekiem mēs nezinām it neko. Tev vajadzētu uztaisīt sarakstu ar, tavuprāt, iespējamajiem vainīgajiem. Puikām, ar kuriem sanācis kāds strīds vai kuri varbūt tur uz tevi ļaunu prātu par kādu nesenu vai senāku notikumu.”

“Kā ir ar tavu debašu klubu?” Būnas kundze atgādināja. “Tu nevienā no debatēm nekad neesi zaudējis. Varbūt kāds no zaudējušajiem jūtas aizskarts?”

“Bet varbūt tevi apskauž kāds no skautiem?” Būna kungs papildināja mātes teikto.

Teo māja ar galvu, intensīvi pūlēdamies iztēloties iespējamo nelabvēli. Viņš beigās noteica: “Nu, droši vien ir tādi zēni, kuriem es nemaz nepatīku, bet vai tad uzreiz jārīkojas šādi? Manuprāt,,viņi ir pamatīgi pārcentušies, ieriebdami man šādā veidā. Vēl jo vairāk tādēļ, ka es pat nenojaušu viņu naida iemeslus.”

“Tev taisnība,” apstiprināja Būnas kundze.

“Apdomā visu labi, Teo. Uzraksti sarakstiņu, kurus no zēniem tu varētu turēt aizdomās, un rītvakar pie vakariņām to apspriedīsim.”

“Pamēģināšu,” Teo apsolīja.

11.   nodaļa

Ceturtdienas rīts. Kad 7:30 zvanīja modinātājpulkstenis, Teo jau bija nomodā. Vēderā žņaudza, un zēns bija pārliecināts, ka tik slims viņš uz skolu iet nevar. Skatīdamies griestos, viņš gaidīja, ka slimības pazīmes pastiprināsies, kas, cerams, izvērtīsies sliktā dūšā un vemšanā. Ari galva likās tāda kā sāpīga, tātad laikam tuvojās migrēna, kaut gan nekad iepriekš viņam tā nebija bijusi. Minūtes ritēja, bet nelaimīgā kārtā stāvoklis it nemaz nepasliktinājās.

Kā lai viņš iet uz skolu, ja tur viņu gaida aizdomu pilni skatieni? Kā lai iztur zobgalības, indīgas piezīmes un ķircināšanu? Vai vēl kāda cita diena būtu piemērotāka, lai izlaistu skolu, nobastotu, izliktos slims vienalga, ko?

Pirmais sakustējās suns. Tas izlīda no pagultes un bija gatavs iet. Teo suni apskauda. Tas visu dienu pavadīs Būnu birojā gulšņās pie Elzas rakstāmgalda, klīdīs pa kabinetiem, ložņās pa virtuvi, meklēdams kaut ko ēdamu, un visbeidzot nosnaudīsies Teo kabinetā, līdz sagaidīs viņu apgriežamies no skolas. Nekādu raižu, nekāda stresa vai baiļu no tā, ka atkal dažs varētu vērst pret viņu kādu neģēlību un sagādāt nepatikšanas. Tā tik ir dzīvīte! nodomāja Teo. Suņa dzīve. Taisnības pasaulē nav.

Teo apsēdās uz gultas malas, cerīgi gaidīdams, vai tik neuznāks vēmiens, taču drīz nācās atzīt, ka pašsajūta ir

uzlabojusies. Suns nogaidoši skatījās zēnā. Aiz durvīm bija dzirdami soļi un tad kluss klauvējiens. “Teo,” atskanēja mammas pieklusinātā balss. “Vai tu esi pamodies?” “Jā gan,” Teo atsaucās, sataisījis tik vārgu balsi, it kā pēdējā stundiņa būtu klāt.

Mamma atvēra durvis, ienāca iekšā un apsēdās viņam līdzās uz gultas malas. “Re, es atnesu tev karstu kakao.” Teo saņēma krūzi ar abām rokām. Smarža bija spēcīga un jauka.

“Kā labi gulēji?” mamma apvaicājās. Viņa bija savā biezajā rītakleitā un pūkainajās rozā čībās.

“Ne visai labi,” Teo atbildēja. “Bija tāds slikts sapnis, no kura nekādi nespēju tikt vaļā.”

“Izstāsti,” mamma sacīja, pabužinādama dēla matus. Teo padzērās kakao un nočāpstināja lūpas. “Tas bija tāds pavisam savāds un bezjēdzīgs sapnis, kurš turpinājās un turpinājās. Es bēgu no policistiem vesela bara. Tiem bija šaujamie un tamlīdzīgi. Es braucu ar velosipēdu, biju jau it kā atrāvies no viņiem, bet tad tie sašāva man abas riepas. Pametu riteni ceļmalā un skrēju pa mežu. Vajātāji nāca tuvāk un tuvāk, viņi šāva, un lodes atlēca no kokiem man visapkārt, un policistiem bija arī suņi, un tie jau bija man pie papēžiem. Tad kāds iesaucās: “Ei, Teo, šurp!” Es skrēju uz turieni, bet tur bija Pīts Dafijs ar pikapu. Es ielēcu pikapa aizmugurē, un mēs braucām, bet lodes lidoja visapkārt. Viņš brauca kā traks, un es valstījos pa pikapa grīdu, un tad mēs bijām uz Meinstrītas, un cilvēki sauca: “Ātrāk, Teo, ātrāk!” un vēl visu ko citu. Mums pakaļ dzinās policijas mašīnas ar uguņiem un sirēnām. Mēs sadragājām ceļa barjeru un bijām jau

gandrīz tikuši projām, kad kruķi sašāva mums visas četras riepas.”

Teo apklusa, lai iedzertu vēl vienu malku. Suns raudzījās viņā, un tā acīs bija viens vienīgs jautājums kur ir brokastis?

“Vai tu tiki projām?” mamma pajautāja. Likās, ka stāstījums viņu aizrāvis.

“īsti nezinu. Šķiet, neredzēju sapni līdz beigām. Mēs skrējām pa visādām alejām, un ikreiz, kad pagriezāmies ap kādu stūri, priekšā atkal bija policisti, kas nemitīgi šāva uz mums. Likās, ka mūs vajā vai vesela armija. Bija gan īpašo uzdevumu vienība, gan helikopters gaisā. Pīts Dafijs visu laiku atkārtoja: “Viņi mūs nenoķers, Teo. Tikai skrien!” Mēs izskrējām cauri tiesas namam, kas nakts vidū bija ļaužu pilns, un tad drāzāmies uz upi. Mums nez kāpēc bija jāskrien pāri tiltam. Tikuši līdz pusei, mēs pretējā pusē ieraudzījām īpašo uzdevumu vienību, kas nāca mums virsū. Mēs apstājāmies un atskatījāmies, bet tur bija policisti ar suņiem. Pīts Dafijs teica: “Jālec lejā, Teo.” Bet es atbildēju, ka nelēkšu. Tad viņš uzkāpa uz tilta margām un jau gatavojās lēkt, kad viņu no visām pusēm ķēra lodes. Viņš iekliedzās un krita lejā, bet es noskatījos, kā viņš iekrīt ūdenī. Upes vidū bija cilvēki laivās, un, kad atskanēja plunkšķis, tie uzgavilēja. Tad viņi sāka saukt: “Lec, Teo, lec!” Policisti no abām pusēm bija jau gandrīz klāt. Suņi ņurdēja, sirēnas kauca, šāvieni dārdēja. Es kā padodamies pacēlu abas rokas un tad zibenīgi pārlēcu pāri margām, kas bija kādas astoņas pēdas augstas, bet tas jau bija sapnī, jā? Izskatījos kā olimpiskais tramplīna lēcējs, kurš planē gaisā, turklāt taisīju visādus

apgriezienus un nesapratu, no kurienes es māku tādus trikus. Upe bija tālu lejā, bet tuvojās ar katru mirkli.” Teo vēlreiz iedzēra malku kakao.

“Kas notika tālāk?” mamma jautāja.

“Nezinu. Tas lēciens ilga vai veselu mūžību, un es pamodos, pirms biju sasniedzis ūdeni. Mēģināju aizmigt no jauna, lai pabeigtu lēcienu, bet neizdevās.”

“Diezgan aizraujošs sapnis, Teo. Tik daudz notikumu un satraukuma.”

“Tajā brīdī tas nelikās aizraujoši. Biju pārbijies līdz nāvei. Vai uz tevi policija kādreiz ir šāvusi?”

“Nē, nav gan. Tu grasījies padomāt, kas varētu būt tavi iespējamie ienaidnieki, kuriem uz tevi ir zobs.”

Teo padzērās vēlreiz un brīdi apdomājās. “Ko nu tu runā mamm. Bērniem taču nemēdz būt ienaidnieki, vai ne? Redzi, katram ir kāds, kas viņam nepatīk, un savukārt viņš pats nepatīk kādam citam. Bet es nevaru iedomāties nevienu, kuru es varētu nosaukt par savu ienaidnieku.”

“Tev taisnība. Tādā gadījumā kurš ir tas bērns, kuram tu visvairāk nepatīc?”

“Betija Enna Hoknere.”

“Un kas tev liek tā domāt?”

“Pirms dažiem mēnešiem mums klubā bija debates, zēni pret meitenēm. Temats ieroču lietošanas kontrole. Gāja diezgan karsti, bet viss notika godīgi. Debatēs uzvarējām mēs, un viņa bija ļoti nikna. Vēlāk es dzirdēju, kā viņa mani nosauca par stulbeni un jefiņu. Kopš tās reizes esmu viņu redzējis vai katru dienu, un viņa uz mani skatās tā, it kā būtu gatava pārgriezt rīkli.”

“Teo, tev vajadzētu pirmajam sniegt viņai roku.” “Neparko.”

“Kāpēc ne?”

“Baidos, ka viņa pārgriezīs man rīkli.”

“Vai viņa varētu pārdurt riepas velosipēdam un mest logā akmeni?”

Teo papurināja galvu un brīdi klusēja. “Šaubos. Viņa nav slikta meitene, tikai nav diez cik populāra. Man viņas pat it kā žēl. Nē, viņa nav mūsu aizdomās turamā.”

“Bet kurš tad ir?”

“Nezinu. Es turpinu par to domāt.”

“Nu gan tev jāsāk posties, lai tiktu uz skolu.”

“Es nejūtos labi, mamm. Slikta dūša, un sāp galva. Man liekas, ka šodien labāk būtu palikt gultā.”

Mamma pasmaidīja un atkal pabužināja viņam matus. “Tas nav nekas jauns. Zini, Teo, ja tu retāk izliktos slims, lai tikai tiktu vaļā no skolas, tad jau es tev šad tad arī noticētu.”

“Skola ir ļoti apnicīga.”

“Jā, bet tev nav izvēles. Ja vēlāk gribi iet studēt jurisprudenci, tad, man liekas, ir tāds likums, ka vispirms jāpabeidz astotā klase.”

“Parādi man to likumu.”

“To es nupat sacerēju. Redzi, Teo, šī diena tev var būt diezgan nepatīkama. Visādas tenkas un tā tālāk, un varbūt arī ķircināšana. Es saprotu, ka tu no tā labprāt izvairītos, bet to darīt nedrīkst. Sakod zobus un turi galvu augšā, jo tu neesi izdarījis neko sliktu. Tev nav, par ko kaunēties.”

“Es zinu.”

“Un pasmaidi. Pasaule kļūst gaišāka, kad cilvēki smaida.”

“Šodien smaidīt būs pagrūti.”

Savu divriteni Teo novietoja citā vietā pie kafetērijas. To pieķēdēdams, viņš nevarēja noturēties, neparaudzījies apkārt, vai kāds viņu nenovēro. Šī mūžīgā atskatīšanās jau sāka kļūt par paradumu, un tas bija neciešami.

Pulkstenis bija astoņi un divdesmit minūtes. Eiprilu Finmoru viņš sastapa kafetērijā, kur skolēni, kas bija ieradušies agrāk, drīkstēja pirms stundām uzturēties un papļāpāt, iedzert kādu glāzi sulas vai pat pamācīties. Eiprila bija draugs, tuvs draugs, bet ne sirdsdraudzene. Teo viņai uzticējās kā nevienam citam, un arī viņa pilnībā paļāvās uz Teo. Viņas mājas dzīve bija pilnīgi haotiska. Tēvs brīžiem bija kopā ar ģimeni un brīžiem atkal ne, bet māte bija vismaz pusjukusi. Vecākais brālis un māsa bija aizmukuši ne tikai no ģimenes, bet arī no pilsētas. Arī Eiprila gribēja tikt projām, taču viņa vēl bija par jaunu. Viņas sapnis bija kļūt par mākslinieci un dzīvot Parīzē.

“Kā tev iet?” viņa apvaicājās, kad abi apsēdās garā galda tālākajā galā nostāk no citiem skolēniem.

Teo sakoda zobus, izslēja galvu un atteica: “Viss kārtībā. Nekāda vaina.”

“Internets ir pilns ar to draņķi. Liekas, ka plešas tikai plašumā.”

“Klausies, Eipril, tur es neko nevaru grozīt. Esmu bez vainas. Ko tad man tagad vajadzētu darīt? Vai gribi ābolu sulu?”

“Kā tad, ka gribu.”

Teo piecēlās un aizgāja pie letes, kur stāvēja glāzes ar bezmaksas ābolu sulu. Paņēmis divas, viņš nāca atpakaļ, kad bariņš septītās klases puiku sāka klaigāt: “Vainīgais! Vainīgais!”

Teo paskatījās uz tiem un nomirdzināja zobu skavas smaidā, it kā notiekošais viņu uzjautrinātu. Lielākais bļāvējs bija Fils Džeikobijs, negants zeņķis no pilsētas draņķīgākās daļas. Teo viņu pazina, taču ļoti pavirši. Vēl daži puišeļi iesaucās: “Vainīgs! Vainīgs!” Bet, kamēr Teo bija ticis atpakaļ pie galda, klaigas jau rimās. Izprieca bija cauri.

“Riebekļi,” nošņācās Eiprila, pamezdama niknu skatienu uz zēniem.

“Vienkārši neliecies ne zinis,” Teo teica. “Ja cilvēks reaģē, tas tikai visu padara vēl sliktāku.”

Kafetērijā ieradās vēl citi bērni un nometa somas uz galdiem.

“Ko policija darīs tālāk?” Eiprila gandrīz čukstus jautāja.

“Turpinās izmeklēšanu,” apkārt skatīdamies, Teo klusinātā balsī atbildēja. “Uz tiem planšetdatoriem manā skapītī pirkstu nospiedumus neatrada, tāpēc policija domā, ka zaglis ir diezgan viltīgs. Viņi jau gribēja meklēt nospiedumus arī manā skapītī, bet saprata, ka tā tikai izniekos laiku. Neaizmirsti, Eipril, ka šis ir tikai nenozīmīgs noziegums. Kruķiem ir daudz svarīgākas lietas, par ko raizēties.”

“Kā Pīta Dafija atrašana.”

“Tieši tā. Un kur tad vēl narkotiku tirgošana un citi nopietni noziegumi, kas jāatklāj. Viņi netaisās daudz

laika veltīt šai zādzībai. Tas nav nekāds nopietnais gadījums.”

“Ja vien neapsūdz tevi. Nestāsti, ka neuztraucies, ja tevi var pataisīt par vainīgo.”

“Protams, ka uztraucos. Bet es paļaujos uz policiju un tiesu. Uz sistēmu ir jāpaļaujas, Eipril. Es neesmu vainīgs, un es to zinu. Policija atradīs īstos zagļus, un es būšu no aizdomām brīvs.”

“Tik vienkārši?”

“Jā. Tā es domāju.”

Septītklasnieku bariņš cēlās un gāja laukā. Fils Džeikobijs skaļā balsī uzsauca: “Ei, čaļi, pieskatiet mugursomas. Teo Garnadzis ir šeit.” Viņa čomi noņirdzās, bet turpināja ceļu. Vairāki skolēni paskatījās uz Teo. Daži pievilka tuvāk savas somas.

“Ak, kungs,” Teo satriekts novilka. “Laikam būšu ticis pie jaunas iesaukas.”

“Riebekļi.”

Nebija viegli sakost zobus un augstu sasliet galvu. Šī diena būs ļoti gara.

Kautiņš izraisījās dažas minūtes vēlāk pie skapīšiem, kad Teo savējo slēdza ciet. Kašķa meklētājs bija vēl viens balamute, puika, vārdā Baksters, no madame Monikas vadītās astotās klases. Viņa skapītis atradās netālu no Teo skapīša. Baksters pienāca pie Teo no mugurpuses un skaļi uzsauca: “Nu, kas jauns, karātavu putniņ?” Daži skolēni drusku nosmējās, bet ne tuvu tik daudzi, kā Baksters būtu vēlējies. Viņš palika stāvam un smīnēdams skatījās uz Teo.

Bakstera kļūda bija atvērt savu lielo muti brīdī, kad pie sava skapīša atradās Vudijs. Viņš apsviedās riņķī un nikni uzbļāva: “Aizveries!”

Vudijs bija zēns, ar kuru neviens nemēģināja saķerties. Viņam bija divi lielāki brāļi, kas spēlēja futbolu un nodarbojās ar karatē, un izkauties spēja jebkāda iemesla dēļ. Vudija mājas bija nemitīgu konfliktu zona tur tika dauzīti logi un mēbeles un dažkārt ari lauzti kauli. Būdams mazākais, Vudijs brāļiem bija tikai kā treniņu piederums un boksa maiss, tāpēc viņam tīri labi patika, ja lāgiem sanāca izkauties ar sava vecuma un auguma puikām. Pats viņš citiem pāri nedarīja, bet, ja vajadzēja, dažreiz kādu klasesbiedru iedunkāja gan.

Savukārt Baksters ari nebija ar pliku roku ņemams. Sargājot savu reputāciju, citu acu priekšā viņš taču nevarēja atkāpties. “Tu jau nebūsi tas, kas man liks aizvērties,” viņš atkliedza. “Ja es gribu Teo saukt par karātavu putnu, tad es tā arī daru!”

Nu Vudijs gāja Baksteram klāt, un nekas labs tur nebija gaidāms. Gaitenis sastinga gaidās, jo visi saprata, ka neviens no abiem neatkāpsies.

Teo pameta skatienu, vai gaitenī neparādās Maunta kungs vai kāds cits skolotājs, bet šajā izšķirīgajā mirklī neviena pieaugušā tuvumā nebija. Tad viņš centās Vudiju nomierināt: “Viss kārtībā, Vudij, viss kārtībā.”

Taču Vudijs gan nedomāja, ka viss ir kārtībā. “Ņem savus vārdus atpakaļ,” viņš uzsauca Baksteram.

“Nu nē,” Baksters atcirta. “Ja kāds zog un tiek arestēts, tad manā skatījumā tas ir karātavu putns.” Viņš runāja izaicinoši, un acis tam pletās aizvien platākas. Taču viņa kreiso aci gaidīja bēdīgs liktenis.

Vudijs trieca labo āķi, kas precīzi trāpīja Baksteram sejā. Arī Baksters pamanījās pamatīgi iegāzt, pirms vēl zēni saķērās tuvcīņā un novēlās uz grīdas. Kautiņi vidusskolā gadījās ārkārtīgi reti, un šādu gadījumu nedrīkstēja palaist garām. Vienā mirklī salasījās liels skatītāju pūlis. Gaitenī kāds nokliedzās: “Kautiņš! Kautiņš!” Vudijs un Baksters kūleņoja pa flīzēm klāto grīdu, sizdami un skrāpēdami viens otru kā divi runči.

Bakstera sabiedrotais bija kāds puišelis, vārdā Grifs, un viņš acīmredzot zināja to, ko saprata arī pārējie, jau pēc dažiem mirkļiem Vudijs gūs virsroku un sāks apstrādāt Bakstera seju. Tāpēc Grifs, draugu aizstāvēdams, nenoturējās un iesaistījās kautiņā. Izgrūdis neskaidru kaujas saucienu, viņš klupa Vudijam mugurā. Teo un visi pārējie noelsās vien.

Kaušanās nozīmēja tikai vienu automātisku atstādināšanu no stundām. Skolēniem tas bija skaidri zināms, bet katrs skolotājs tik un tā nepagura stāstīt, kāds ļaunums ir kautiņi. Sodi, kurus noteica direktore Gladvelas kundze, varēja atšķirties atkarībā no konkrētajiem apstākļiem. Grūstīšanās un notriekšana garšļaukus spēļu laukumā varēja beigties ar atstādināšanu uz vienu dienu un papildu trim stundām mācību klasē. Par dūru cīņu ar pārsistu lūpu vai asiņojošu degunu jau nācās samaksāt ar atstādināšanu uz trim dienām, aizliegumu piedalīties ārpusklases nodarbībās un mēnesi pārbaudes laika.

Teo diez ko nepatika kautiņi. Pēdējā saķeršanās gadījās ceturtajā klasē, kad pie pilsētas peldbaseina iznāca nikns cīniņš ar Volteru Norisu. Bet tagad, kad viņš kā sastindzis stāvēja un skatījās cīņā, kas notika tepat acu

priekšā, uzmācās sajūta, ka jāiesaistās. Galu galā viņa draugs Vudijs taču bija meties aizstāvēt viņa godu. Mazākais, ko Teo varēja darīt, bija iet viņam palīgā. Un atstādināšana no stundām taču nebija nekāds pasaules gals. Vecāki būs satriekti, bet gan jau viņi nomierināsies. Ko tad māte bija teikusi nupat iepriekšējā vakarā? “Galvenais, kas jādara, ir jācīnās pretī. Jāuzbrūk. Ja tev ir taisnība, tu nedrīksti atkāpties.”

Aiks ar viņu lepotos.

Puišiem dažreiz arī jācīnās.

Teo nometa mugursomu, izkliedza kaut ko, ko pats īsti nesaprata, un metās zēnu kaudzei virsū.

12.   nodaļa

Galda vienā pusē sēdēja Baksters ar Grifu, pretējā Vudijs ar Teo. Naidīgās puses skatījās viena uz otru, bet tikmēr saspīlējums lēnām atslāba un zēni sāka apzināties realitāti. Baksters pie sejas turēja paciņu ar ledu, viņa kreisā acs bija aizpampusi pilnīgi ciet. Izskatījās briesmīgi. Vudijs, kaut arī jutās ļoti lepns, tomēr pamanījās apspiest smaidu. Un nebija jau ari par ko īpaši smaidīt, jo draudēja nepatikšanas atstādināšana no stundām un izskaidrošanās ar vecākiem. Ne Grifa, ne Vudija sejā nekādu traumu nemanīja. Toties Teo apakšlūpa bija pietūkusi, un uz tās bija arī sakaltušu asiņu pēdas. Teo laiku pa laikam pie lūpas piespieda kabatlakatiņu, bet krietni smagāk bija cietusi galva, pa kuru bija trāpījis vai nu Baksters, vai Grifs, un kura tagad sāpīgi pulsēja. Taču to, kas nebija redzams, Teo nepieminēja.

Galda galā sēdēja Maunta kugs un lūkojās uz zēniem. Kautiņu viņš bija pārtraucis ar niknu iejaukšanos viņš bija tos izšķīris un licis iet uz bibliotēku, kuras lasītavā tie patlaban sēdēja un pamazām nomierinājās. Straujā elpa pierima, un sirdspuksti atgriezās normālā ritmā. Nekas tā nepaaugstina pulsu un neizdzenā asinis kā krietns kautiņš.

“Kas īsti notika?” Maunta kungs beidzot noprasīja.

Visi četri zēni skatieniem urbās galdā. Nekādas atbildes. Klusums.

“Vai notikušajam varētu būt kāds sakars ar tām vakardienas baumām par iespējamo Teo arestu?” Maunta kungs jautāja vēlreiz, cieši raudzīdamies uz Teo, kurš neatrāva skatienu no galda virsmas.

Maunta kungs zināja, ka Vudijs ir karstgalvis, bet Baksters nemiera cēlājs. Tāpat viņš zināja, ka Grifs seko Baksteram soli solī kā kucēns. Skolotājs nemūžam neticētu, ka kautiņu varētu uzsākt Teo. Grūti iedomāties, ka viņš vispār tajā bija iesaistījies. Bet Maunta kungs arī reiz bija bijis puika un tāpēc saprata, ka mēdz gadīties visādi. Tagad viņam likās, ka Baksters ar Grifu būs sākuši piesieties Teo, bet Vudijs meties draugu aizstāvēt.

Aiz durvīm bija dzirdamas balsis. Maunta kungs ieteicās: “Laikam Gladvelas kundze ir klāt. Jūsu ādā tagad es negribētu būt.” To teicis, viņš piecēlās un izgāja no telpas. Līdzko durvis aiz viņa bija aizvērušās, Vudijs nošņāca: “Visiem turēt muti, skaidrs? Tā ka lai būtu. Neviena paša vārda.”

Tai pašā mirklī durvis atvērās un straujā gaitā ienāca Gladvelas kundze. Jau no pirmā skatiena zēniem bija skaidrs, ka beigas būs.

Nenolaizdama no zēniem skatienu, viņa lēnām apsēdās galda galā. Atgriezās arī Maunta kungs un, aizvēris durvis, atspiedās pret sienu. Viņš tur bija kā direktores liecinieks.

“Vai nejūties diez ko labi, Bakster?” viņa apjautājās bez mazākās līdzcietības.

Baksters vieglītēm pamāja.

“Un tu, Teo? Vai tās ir asinis tev uz lūpas?”

Ari Teo pamāja.

Direktore saslējās taisnāk, vēl vairāk sarauca pieri un iesāka: “Tā, tagad es vēlos dzirdēt, kas īsti notika.” Nevienam no zēniem ne muskulītis nepakustējās. Visas septiņas acis (Baksteram šobrīd lietošanas kārtībā bija tikai viena acs) bija kā pielīmētas kaut kam svarīgam, lai arī neredzamam, uz galda virsmas. Ritēja sekundes, bet nevarēja saklausīt ne skaņas. Gladvelas kundzes seja piesarka un piere sagrumbojās vēl vairāk.

“Kaušanās ir ļoti nopietns pārkāpums,” viņa pavēstīja. “Šajā skolā kaušanās netiek pieļauta, un jūs to zināt jau kopš piektās klases, kad atnācāt uz šo skolu. Kaušļi tiek sodīti ar automātisku atstādināšanu no stundām. Un šis pārkāpums tiek ierakstīts jūsu personas lietā un tiek saglabāts mūžīgi.”

Tā nu gluži nav, Teo pie sevis nodomāja. Ieraksts varbūt tiešām ir mūžīgs, bet tas paliek tikai vidusskolas sienās. Ne koledžā, ne universitātē, ne nākamajā darbavietā neviens nemūžam neuzzinās, ka astotajā klasē cilvēks par kaušanos ticis atstādināts no stundām.

“Teo,” viņa skarbi teica. “Es gribu zināt, kas notika. Skaties man acīs, Teo.”

Teo lēnām pagriezās un ieskatījās direktores draudīgajā sejā. “Pastāsti, kas notika,” direktore pieprasīja. Teo, nespēdams viņas skatienu ilgi izturēt, koncentrējās uz kādu punktu sienā un sakoda zobus.

No visiem četriem Teo bija līdera tips, Grifs līdzskrējējs, bet Vudijs un Baksters parasti rīkojās tāpat kā visi. Ja Teo turēja muti, tad pārējie trīs darīs tāpat. Tā bija Gladvelas kundzes pirmā kļūda.

Ja vainīgie ir vairāki, tad viņus piespiest runāt var tikai tad, ja atšķir citu no cita. Ja Teo būtu direktores vietā, tad viņš atsevišķi iztaujātu Grifu kādā mazā telpā, klātesot vairākiem pieaugušajiem ar nopietnām un bargām sejām piemēram, administratoriem, treneriem vai citiem autoritatīviem cilvēkiem. Grifam varētu pateikt, ka pārējie trīs zēni ir atzinušies un apgalvojuši, ka vainīgais ir viņš. “Grif, Baksters teica, ka tu esot ķircinājis Teo.” Vai arī “Grif, viņi apgalvo, ka tu biji pirmais, kas sita.” Un tādā garā. Sākumā Grifs varbūt neticētu, bet, neatlaidīgi tincināts, drīz vien sāktu runāt. Kad viņš būtu izklāstījis savu versiju, viņam varētu pateikt, ka tā nesakrīt ar pārējo trīs sacīto. Tātad jāsecina, ka Grifs melo. Un melošana tikai vairos viņam draudošās nepatikšanas. Par kaušanos un vēl melošanu sods būs lielāks. Tad Grifs censtos pārliecināt, ka patiesā ir tieši viņa versija. Ja šādu stratēģiju pielietotu visiem četriem zēniem, tad drīz vien viņi dziedātu kā putniņi un patiesība būtu kā uz delnas.

Šāda rīcība gan prasītu, lai pieaugušie mānās, taču, izmeklējot noziegumus, tas ir pieļaujams. Turpretī Gladvelas kundzes stratēģijā nekāda apmāna nebija, un tāpēc izdabūt no zēniem patiesību viņai neizdosies. Teo priecājās, ka direktorei policijas pratināšanas paņēmieni nebija zināmi.

Gladvelas kundze neatlaidās: “Bakster, kurš tev iesita pa aci?”

Baksters noņēma no sejas ledus paciņu un nolika uz galda. Viņš jau gribēja teikt, ka nekā nezina, bet laikus aprāvās. Protams, viņš zināja. Bet melošana nekādu

labumu nedotu. Labāk turēt muti, kā to darīja Teo, un izciest visu.

Direktore gaidīja krietnu brīdi. Gaisā vibrēja spriedze un sajūta, ka nepatikšanas ir garantētas. Neviens no šiem zēniem no stundām līdz šim nebija ticis atstādināts, lai gan pārbaudes laiks pa reizei bija ticis gan Vudijam, gan Baksteram.

Jau no rīta Gladvelas kundzei bija stāstīts, ka internets vāroties no baumām par to, ka Teo esot ticis arestēts par zādzību un ka viņam draudot tiesa. Viņai bija parādīta arī ar GashMail izsūtītā fotogrāfija. Direktore bija iecerējusi dienas gaitā aprunāties ar Teo un apliecināt viņam savu atbalstu. Taču nu viņai nāksies sodīt gan Teo, gan pārējos trīs zēnus.

Beidzot viņa sacīja: “Man ir aizdomas, ka vai nu Baksters, vai Grifs pateica kaut ko aizskarošu par Teo konfliktu ar likumu, varbūt pat par arestu vai kaut ko tamlīdzīgu. Vudijs un Teo ir klasesbiedri un labi draugi, tāpēc, šķiet, Vudijs iejaucās un uzsāka kautiņu. Vai tā bija, Grif?”

Grifs sarāvās, it kā viņu būtu ķēris sitiens, tomēr viņam izdevās ātri saņemties, lai neko neizteiktu. Neviena paša vārda. Samiedzis acis un sakodis zobus, viņš klusēja.

Direktore gaidīja ilgi, bet tad viņas sarauktā piere izlīdzinājās. Zēni spēlēja spēli, un ari viņai tas jādara. “Bakster?”

Baksters nervozi bungoja ar pirkstgaliem pa galdu, bet neatbildēja.

“Zēni, tā mēs šeit varam sēdēt visu rītu,” viņa noteica.

Direktorei aiz muguras Maunta kungs pūlējās apspiest smaidu. Slepenībā viņš apbrīnoja puišus, ka tie cits citu nenodeva un bija gatavi sodu saņemt visi kopā.

“Maunta kungs, vai varu jūs palūgt izvest ārā Baksteru, Grifu un Vudiju?” viņa palūdza. “Es gribu aprunāties ar Teo atsevišķi.” Trīs zēni klusēdami piecēlās un kopā ar Maunta kungu atstāja telpu. Kad durvis aizvērās, Teo jutās pilnīgi izolēts.

“Paskaties uz mani, Teo,” Gladvelas kundze laipni sacīja. Teo pagriezās un ieskatījās viņai acīs.

“Es zinu, ka šī tev bijusi smaga nedēļa,” viņa teica. “Tu noteikti jūties kā upuris. Policija tevi vajā. Kāds cenšas tev uzvelt vainu par zādzību. Kāds tev uzglūn. Kāds cits tevi ķircina un izsmej. Fotogrāfija ar tevi un vecākiem pie policijas iecirkņa klejo pa internetu. Tevi apmelo. Klīst neiedomājamas baumas. Es taču to visu saprotu, Teo. Es esmu tavā pusē un ceru, ka tu to zini.”

Teo tikko jaušami pamāja.

“Esmu stingri pārliecināta, ka tu kautiņu neuzsāki. Es gribu, lai tu man pastāsti, kā tieši viss notika.”

“Es piedalījos kautiņā,” Teo pateica.

“Bet vai tu to uzsāki, Teo?”

“Es piedalījos kautiņā, un kaušanās ir pret noteikumiem.” Viņam ļoti gribējās novērst skatienu, tomēr kaut kā izdevās turpināt vērties direktorei acīs. Viņa bija vīlusies, izskatījās pat sāpināta, un Teo jutās draņķīgi. Viņa taču bija draugs, sabiedrotais, cilvēks ar autoritāti, kurš pūlas viņam palīdzēt, bet no viņa pretī nesaņēma neko.

Pēc ilgas, saspringtas un klusuma pilnas pauzes, viņa ierunājās: “Tātad tu man nestāstīsi, kā viss notika?”

Teo papurināja galvu, un šī kustība pastiprināja galvassāpes.

Tad nāca diezgan nežēlīgs jautājums: “Ko domās tavi vecāki, kad es viņiem piezvanīšu un pavēstīšu, ka par kaušanos esi atstādināts no stundām?”

“Es nezinu,” bija viss, ko Teo spēja pateikt. Doma par to viņu šausmināja. Pēc tam skatīties vecākiem acīs būs daudz neizturamāk nekā saņemt belzienu pa galvu. Pakrūtē viņam kaut kas sažņaudzās, kad iztēlojās mātes un tēva acis tajā brīdī.

“Nu, labi. Tagad ej, lūdzu.”

Teo žigli pielēca no krēsla un izgāja. Otrpus durvīm viņš ieraudzīja pārējos zēnus un zīmīgi pārvilka pirkstu sev pār lūpām. Lūpas ir slēgtas. Es neizpļāpājos, un arī jūs to nedariet.

Nākamais iekšā gāja Baksters. Viņš gāja kā uz soda vietu.

“Vai tu teici Teo, ka viņš nonācis kaut kādās nepatikšanās?” direktore jautāja.

Nekādas atbildes.

“Vai tu viņu izsmēji vai ķircināji?”

Nekādas atbildes.

“Vai tev pa seju iesita Vudijs?”

Nekādas atbildes.

“Vai to darīja Teo?”

Klusums.

“Tagad, lūdzu, ej un iesūti iekšā Vudiju.”

Arī Baksters, iznākdams pa durvīm, pārējiem redzot, pārvilka rādītājpirkstu pār lūpām. Neviens nenodod.

Kamēr Gladvelas kundze tincināja Vudiju, Teo, Grifs un Baksters Maunta kunga uzraudzībā sēdēja uz koka

sola. Skolotājs juta līdzi zēniem. Viņi nebija slikti puikas, un sods neko labu nedos. Bet noteikumi palika noteikumi.

No visiem četriem Vudijs nu nekādā ziņā nebūtu tas, kurš varētu salūzt zem direktores jautājumu spiediena. Viņš atteicās uz tiem atbildēt. Kad Gladvelas kundze vaicāja, vai viņš iesitis Baksteram, viņš atteica: “Nosaukšu tikai vārdu, dienesta pakāpi un reģistrācijas numuru.”

“Nav smieklīgi, Vudij. Vai tu domā, ka te ir kāda spēle?”

“Nē.”

“Vai tu pirmais siti?”

“Es atsakos sevi apsūdzēt,” viņš paziņoja.

“Ej ārā.”

Vājākais posms no visiem bija Grifs, taču, kad arī viņš atteicās sniegt jebkādas atbildes uz Gladvelas kundzes jautājumiem, viņa visus četrus zēnus atkal iesauca lasītavā. Viņa paziņoja: “Atstādinu katru no jums no stundām uz vienu dienu par kaušanos un uz vēl vienu dienu par to, ka atteicāties atbildēt uz jautājumiem. Šodien ir ceturtdiena, un atstādināšana būs spēkā šodien un rīt. Stundās atgriezīsieties pirmdien, un tad arī sāksies trīsdesmit dienu ilgs pārbaudes laiks. Ja nākamo trīsdesmit dienu laikā notiks kaut vai viens pārkāpums, tiksiet atstādināti uz veselu nedēļu.”

Izredzes divas dienas neapmeklēt stundas Teo nelikās nekas briesmīgs, taču nepanesami likās sagādāt vecākiem tādu sarūgtinājumu. Viņam ienāca prātā, ka vispirms vajadzētu piezvanīt Aikam, jo Aiks visu saprastu pareizi un varbūt pat uzslavētu Teo, ka viņš nav padevies. Varbūt Aiks varētu pavēstīt sliktās ziņas Teo vecākiem un

kaut nedaudz mīkstināt triecienu. Teo patlaban apsvēra šo plānu, kad Gladvelas kundze pavēstīja: “Es piezvanīšu jūsu vecākiem.”

Bija vajadzīga vesela stunda, lai izstrādātu un izliktu uz papīra visas atstādināšanas detaļas. Zēni palika turpat pie galda, bet Maunta kungs garlaikodamies sēdēja galda galā. Kad viņš piecēlās un devās pēc kafijas, Baksters Teo pačukstēja: “Atvaino, Teo.”

“Nekādu problēmu,” Teo atteica.

Vudijs neatvainojās.

Gan Vudija, gan Bakstera vecāki strādāja un pa dienu nebija mājās. Gladvelas kundze zēniem izskaidroja, ka viņu atstādināšana nenozīmē, ka drīkstēs nenākt uz skolu. Viņiem no 8:40 rītā līdz 3:30 pēcpusdienā nāksies uzturēties skolā, turklāt katram atsevišķā telpā, un vienīgais, ko viņi varēs darīt, būs papildu mājasdarbu gatavošana. Nekādu mobilo telefonu vai klēpj datoru, tikai mācību grāmatas. Arī pusdienas viņi ēdīs vienatnē pie saviem galdiem. Šis bija daudz sliktāks variants nekā kādreizējais, kad skolēnam vienkārši neļāva atrasties skolā. Grifa māte bija mājsaimniece, tāpēc viņam būtu iespēja palikt mājās, no rīta pagulēt ilgāk, skatīties televīziju, spēlēties ar suni un darīt, kas vien ienāk prātā, ja vien vecāki nebūtu tik sadusmoti, ka arī paši varētu uzlikt kādu sodu. Ari Teo būtu vieta, kur palikt Būnas&Būna birojā.

Teo mamma bija tiesā, tāpēc dēlu no skolas izņēma tēvs. Kad abi jau brauca projām, Teo pajautāja: “Kā būs ar manu riteni?”

“Dabūsim to vēlāk,” tēvs atbildēja. Līdz šim tēvs bija izturējies pavisam mierīgi un savaldīgi, vismaz tā varēja šķist.

Kad viņi bija nobraukuši jau pāris kvartālu, tēvs jautāja: “Kas tur notika?”

“Bet lai tas paliek tikai starp mums, labi?”

“Kas notika, Teo!” tēvs uzsauca jau skarbāk.

“Bet tu nestāstīsi Gladvelas kundzei, vai ne? Es nedrīkstu nosūdzēt pārējos puišus.”

“Nē. Bet tagad pastāsti, kas notika.”

Teo izstāstīja visu. Tik ilgi izturējis, par notikušo nerunādams, zēns tagad nevarēja vien rimties un notikumus izklāstīja visos sīkumos. Kad viņš bija beidzis, auto jau bija apstājies mazajā stāvvietā pie biroja. “Vai tu dusmojies uz mani, tēt?” Teo gribēja zināt.

“Tu taču zini, kādi ir noteikumi, un tu tos pārkāpi,” Būna kungs stingri noteica.

“Tā ir, bet tobrīd man nebija izvēles.”

Būna kungs izslēdza auto aizdedzi un sacīja: “Arī man tā liekas.”

13.   nodaļa

Teo istabiņā vecāku birojā valdīja tumsa gaisma nebija ieslēgta, aizkari bija aizvilkti. Teo, kopā ar suni sēdēdams krēslainajā telpā, prātoja, kas gaidāms tālāk. Pēc pāris stundām mamma būs atpakaļ no tiesas. Aiz aizvērtām durvīm viņai un tētim risināsies viena no tām neizsakāmi nopietnajām sarunām, kādas mēdz būt tikai vecākiem, kurus māc milzīgas raizes. Pēc tam viņš kā grēcinieks tiks saukts iekšā, lai atbildētu par savārīto putru. Būs pārmetumi. Būs mammas asaras. Atstādināts no stundām! Kā viņš kaut ko tādu varēja izdarīt? Un tādā garā bez gala un malas. Teo jau bija noguris no domām vien par gaidāmo.

Ieva sākotnējā reakcija, braucot projām no skolas, bija gluži pieņemama un pat iedrošinoša. Viņš nebija to uztvēris kā nez kādu traģēdiju, bet tēvs jau parasti bija savaldīgs cilvēks. Uz dēlu viņš nebija bļāvis, tas gluži vienkārši nebija viņa raksturā. Nebija arī draudējis ar papildu sodiem, jo parasti par sodiem vienojās abi vecāki kopā.

Vēl pirms nedaudzām stundām Teo ne sapņos nerādījās, ka viņu varētu atstādināt no stundām. Viņš par to nekad nebija domājis, bet tagad, prātojot par incidentu skolā, viņam ienāca prātā, vai notikušais ir tā vērts. Teo nepatika pārkāpt noteikumus. Viņam bija nepatīkami

sarūgtināt Gladvelas kundzi un Maunta kungu. Teo zināja, ka vecākiem tas būs liels apkaunojums, un tas viņam darīja raizes. Un viņam nesagādāja nekādu prieku arī pats kautiņš, vardarbība vispār, kad viņi visi četri bija situši, spēruši, skrāpējuši un lādējušies. Taču daži skolnieki pūlī to bija uztvēruši ar sajūsmu un apbrīnu, bet citi vēl bija uzkūdījuši.

Taču, no otras puses, viņš juta arī lepnumu, ka gājis palīgā draugam, kuram citādi būtu bijis jācīnās vienam pret diviem. Skatītāju klasesbiedru un draugu acīs viņš bija redzējis apbrīnu. Viņš, Teo Būns, bijis nepatiesi apsūdzēts un meties cīniņā, lai aizstāvētu savu godu un lai pasargātu draugu.

Un kādu draugu! Teo nevarēja nepasmaidīt, atceroties sadursmi. Viņš apbrīnoja straujumu un bezbailību, ar kādu Vudijs bija iejaucies un pārtraucis balamutes Bakstera zobgalības un ņirgāšanos. Un Teo bija aizdomas, ka Vudijs vēl nebija pielicis punktu. Visticamāk, ka viņš sagaidīs izdevību dabūt rokā Baksteru ārpus skolas un uzdauzīs viņam arī otru aci. Teo cerēja, ka viņa paša cīniņi ir jau aiz muguras, bet, ja gadītos vēl kāda saķeršanās, tad labāk, lai tuvumā ir Vudijs.

Pie durvīm kāds klusu pieklauvēja. “Iekšā,” Teo aicināja.

Tā bija Elza ar saraudātām acīm un asaru pēdām uz vaigiem. Ieslēgusi gaismu, viņa metās klāt apskaut zēnu. “Teo, man tik ļoti žēl,” viņa sacīja.

“Ir jau labi,” viņš atteica. Tas nepavisam nebija vajadzīgs lai tie, kas viņu mīlēja, tagad nāktu un izrādītu savu līdzcietību. Tomēr apkampienu viņš izturēja. “Viss

kārtībā. Tas viss ir nieks,” viņš teica, mazliet aizkaitināts. Elza izslējās un nosusināja vaigus kabatlakatiņā. “Es tam nespēju noticēt. Tu esi viskrietnākais bērns pasaulē.” “Diez vai. Varbūt tikai kāds piektais labākais. Paklau, Elza, man viss kārtībā.”

“Kas tev uzbruka?”

“Neviens. Tas bija tikai muļķīgs kautiņš. Nekas sevišķs.”

Elza vēlreiz noslaucīja vaigus, apjauzdama, ka viņas līdzcietība īsti netiek ņemta pretī. “Un tomēr es tevi mīlu, Teo,” viņa sacīja, it kā Teo kādu būtu nogalinājis.

“Man nekas nekait, Elza, viss kārtībā.” Vai nu tu nevarētu beidzot iet?

Elza aizgāja, bet Teo izslēdza gaismu. Abi ar suni viņi atgriezās pie apcerīgā noskaņojuma, kas nemaz nebija tik nepatīkams. Taču jau pēc piecām minūtēm pie durvīm no jauna atskanēja klauvējiens. “Jā,” Teo atsaucās. Durvis piesardzīgi atvērās, un pa tām ienāca Dorotija tēva sekretāre. Viņa ieslēdza gaismu un teica: “Teo, vai tev nekas nekait?”

“Nekas,” viņš strupi atbildēja, baidīdamies, ka tikai arī Dorotija neiedomājas viņu apskaut un mierināt.

“Es nespēju noticēt. Kāpēc gan skola tevi atstādina?” “Tāpēc, ka es iesaistījos kautiņā, tas arī viss. Kaušanās ir pret noteikumiem.”

“Jā, bet tā noteikti nebija tava vaina, Teo.”

Teo papurināja galvu un sāka raudzīties laukā pa logu. Cik reižu gan viņam vēl nāksies skaidrot notikušo? “Vai nav vienalga, kā vaina tā ir? Kaušanās paliek kaušanās.”

Pēc neveikla klusuma brīža Dorotija beidzot noteica: “Nu, ja tev ievajagas drauga, es esmu tepat gaiteņa galā.”

“Paldies.” Kā tad! Es jau nu iešu klāstīt savus kreņķus pilnīgi pieaugušai sievietei, kura pēc vecuma varētu būt mana māte.

Dorotija aizgāja, un Teo atkal izslēdza gaismu. Iepīkstējās viņa mobilais telefons. Bija atnākusi īsziņa no Eiprilas Finmoras.

Nupat dzirdēju. Vai tev viss OK?

Jā. Esmu birojā. Stundu nav. Forši.

Ko vecāki?

Mamma tiesā. Tētis nav nikns.

Kam tu iegāzi?

Nevar zināt. Daudzreiz trāpīju.

Ievainojumi? Asinis?

Teo pēkšņi vēlējās, kaut būtu vairāk ko uzrādīt kā kautiņa sekas. Tāpēc viņš nolēma mazliet paspilgtināt un uzrakstīja:

Pārsista lūpa. Asinis.

Vienreizēji! Kad es varēšu redzēt?

Vēlāk. Man tagad jāmācās.

Un vēlreiz Teo atgriezās pie apcerīgajām pārdomām. Un atkal pēc piecām minūtēm pie durvīm kāds klauvēja. Teo pat nepaguva atbildēt, kad atvērās durvis un ienāca Vinss. Viņš tūlīt ieslēdza gaismu. Nu jau visi Būnas&Būna firmas darbinieki apmeklējuši Teo, lai apliecinātu viņam

atbalstu. Izņemot, protams, Marselu Būnu, kura būs klāt pavisam drīz.

Jau daudzus gadus Vinss bija viņas palīgs. Laulības šķiršanas lietās, ko bija uzņēmusies Būnas kundze, viņš veica melno darbu, un tas nebija necik patīkams. Daudz laika nācās pavadīt ārpus biroja, iztaujājot klientes, izsekojot viņu vīrus un pārbaudot faktus. Teo jau sen zināja, ka klienti saviem advokātiem ne vienmēr stāsta patiesību, un tāpēc bija vajadzīgs, lai Vinss pārbaudītu viņu apgalvojumus. Viņš bija kādus trīsdesmit piecus gadus vecs, neprecējies patīkams vīrietis, kas pilda diezgan nepatīkamus pienākumus.

Elza ienāca raudādama. Dorotija izskatījās tuvu emocionālam sabrukumam. Vinss bija gluži citāds. Atspiedies pret durvīm, viņš plati uzsmaidīja. “Jau sen tā vajadzēja, Teo. Vai izdevās viņam tā krietni trāpīt?”

Arī Teo beidzot pasmaidīja. Viņš saprata, ka šo stāstu nāksies stāstīt vēl daudzreiz, tad kāpēc to drusku neuzlabot. “Kā nu ne,” viņš atbildēja.

“Malacis! Klau, Teo, tu esi ieguvis vērtīgu mācību ir brīži, kad tev jāaizstāv sava taisnība neatkarīgi no apstākļiem.”

“Es nevarēju atkāpties,” Teo piekrita.

“Atstādināšana no stundām nav nekāda lielā traģēdija, ja vien tā nepārvēršas par ieradumu. Man arī vienreiz tā gadījās sestajā klasē.”

“Ej nu ej?”

“Pilnīga taisnība. Es uzaugu Nortčesterā, un tur mēs uz skolu gājām kājām. Bija viens tāds puisis, vārdā Džerijs Preiters, un tas mēdza terorizēt citus. Viņš bija nežēlīgs

čalis, un man no viņa nācās daudz ciest. Apmēram reizi nedēļā spēļu laukumā pie skolas viņš mani nogrāba, nogrūda zemē, iekaustīja un atņēma pusdienu kārbu. No tās viņš izlasīja labāko čipsus, saldumus, sviestmaizi ar šķiņķi, bet pārējo ābolus un burkānus atstāja man. Nākamajā dienā viņš tādā pašā veidā apstrādāja vienu no maniem draugiem. Laikam jau Džerijam vienmēr gribējās ēst. Bet mūsu dzīvi gan viņš padarīja visai nožēlojamu. Man bija brālis, kas mācījās vidusskolā, un viņš man izskaidroja, ka pāridarītāji parasti ir gļēvuļi un tiem noteikti jāturas pretī, citādi viss kļūs vēl ļaunāk. Brālis mani samācīja, kā rīkoties. Līdzpaņemtās pusdienas es iebāzu kabatā, bet kārbu piepildīju ar akmeņiem. Nākamajā rītā ieraudzīju Džeriju spēļu laukumā un devos viņam klāt. Viņš jau atvēzējās, lai sistu man, bet es negaidot sviedu viņam ar kārbu un trāpīju tieši pa seju. Tas bija nejauks blieziens, kas pārsita viņam zodu. Viņš iebļāvās un nokrita zemē, bet es vēl pāris reižu iegāzu viņam pa galvu. Apkārt salasījās pūlis, un skriešus šurp metās skolotājs. Džeriju aizveda pie ārsta, kur viņam brūci sašuva. Astoņpadsmit šuves. Visi uz mani bļāva, tad atnāca mans tēvs un savāca mani. Es viņam izskaidroju visu situāciju, un viņš man neko nepārmeta. Mamma gan raudāja, bet tā jau visas mammas dara. Lai nu kā, pēc tam Džerijs mani nekad vairs neaiztika.”

“Vienreizēji. Uz cik ilgu laiku jūs atstādināja?”

“Uz nedēļu. Kādu laiciņu jutos kā varonis, bet vēlāk man tas vairs īsti nepatika. Džerijs Preiters bija pelnījis kāvienu, bet viņš dabūja rētu uz sejas. Tas bija mans pēdējais kautiņš. Es stājos pretī čalim, kas mani terorizēja,

bet man nevajadzēja izmantot ieroci. Vajadzēja kauties kailām rokām. Joprojām par to jūtos neērti.”

“Kas notika ar Džeriju?”

“Viņš skolu drīz vien pameta un vēlāk nonāca cietumā. Dzīve nebija viņam labvēlīga. Bet, par tevi runājot, tu rīkojies pareizi, un nevajag daudz par to pārdzīvot.” “Man negribētos, lai mamma stipri bārtos.”

“Viņa to nedarīs, Teo. Es viņu ļoti labi pazīstu.”

Drīz vien pēc tam, kad Vinss aizgāja, Teo iemiga, bet suns devās ēdamā meklējumos.

Pusdienu laikā ģimene satikās apspriežu telpā. Teo sēdēja garā, iespaidīgā galda galā, bet vecāki viņam abās pusēs. Teo priekšā uz galda bija sviestmaize ar vistas gaļu un salātiem, bet ēst viņam negribējās. Apetīte bija pavisam pazudusi.

Mamma nesmaidīja, bet arī nebārās. Varēja noprast, ka tēvs ar viņu jau runājis par dēla atstādināšanu no stundām, tāpēc pirmais šoks Būnas kundzei jau bija pāri.

“Ja tas viss notiktu vēlreiz, vai tu kaut ko darītu citādi, Teo?” viņa rāmā balsī jautāja, malkodama ledus tēju.

Košļādams salātlapu, Teo apdomāja jautājumu, kas viņam šķita interesants. “Nu, neliekas vis, mamm. Kautiņu novērst nebija manos spēkos, jo viss sākās tik strauji. Un kaušanos pārtraukt es arī nespētu, jo Vudijs ar Baksteru bija saķērušies ne pa jokam. Bet tad, kad Grifs uzlēca Vudijam mugurā, es sapratu, ka izvēles man nav. Vudijs taču kāvās manis dēļ. Iet viņam palīgā tas bija mazākais, ko varēju darīt.”

“Tātad neko citādi tu nedarītu?”

“Domāju, ka ne.”

“Vai tas nozīmē, ka tu no šīs epizodes nekādu atziņu neesi guvis?”

“Es pārliecinājos, ka kaušanās man nepatīk. Saņemt sitienus pa seju un spērienus pa galvu nav nekas patīkams. Ir jau puiši, kam kaušanās patīk, bet man noteikti ne.”

“Es teiktu, ka tā ir vērtīga atziņa, kuru ieguvi,” Būna kungs noteica starp diviem kumosiem.

Būnas kundze jau grasījās sākt garāku sakāmo, kad pie durvīm pieklauvēja Elza. Ienākusi iekšā, viņa pavēstīja: “Man negribas jūs traucēt, bet ir atnākusi policija.”

“Kāpēc?” izsaucās Būna kungs. Teo bija gatavs palīst zem galda.

“Viņiem esot jārunā ar Teo un arī viņa vecākiem, protams.”

Bija ieradušies detektīvi Hemiltons un Vormens. Pārtraukuši Būnu pusdienas, viņi apsēdās divos krēslos, kas atradās vienā pusē galdam, un nolika uz galda lielu, baltu aploksni. Visi trīs Būni pārsēdās galda pretējā pusē.

“Piedodiet, ka izjaucām jūsu maltīti,” Hemiltons iesāka. “Ienācām, lai ar jums abiem aprunātos, bet izrādījās, ka arī Teo ir šeit. Atstādināšana no stundām, vai ne?”

“Pareizi,” diezgan nelaipnā balsī apstiprināja Būnas kundze. Varēja redzēt, ka viņa ir aizkaitināta.

“Un par kādu nodarījumu?”

“Labprāt atbildēšu uz šo jautājumu, ja spēsiet man pierādīt, ka tā ir jūsu darīšana.”

Tā tiešām nebija viņu darīšana, un Hemiltons piesarka, uztvēris sava partnera nosodošo skatienu.

“Sadod viņiem, mamm,” Teo domās noteica. Ar advokātiem pie katra sāna zēns jutās labi pasargāts. Tomēr viņš stipri nervozēja un, lai nebūtu redzamas drebošās rokas, uzsēdās virsū plaukstām.

“Ceru, ka jūsu vizītei ir pamatots iemesls,” teica Būna kungs.

Vormens paliecās uz priekšu un sacīja: “Jā, redziet, mēs gribējām aprunāties ar Teo par viņa beisbola cepuri, kas pirmdien tika nozagta no viņa skapīša. Vai vari mums pastāstīt, Teo, kāda tā izskatās?”

Teo paskatījās uz mammu un tad uz tēti. Abi pamāja, ka viņš drīkst atbildēt. Teo iesāka: “Tā ir tumši zilā krāsā ar sarkanu nagu un regulējamu siksniņu. Priekšpuses centrā ir Twins emblēma.”

“Vai zini arī, kas ir izgatavotājs?” Vormens pajautāja.

“Nike.”

“Vai ir kādas īpašas pazīšanas zīmes?”

“Mani iniciāļi, TB, naga apakšpusē.”

“Ar ko tie ir uzrakstīti?”

“Ar melnu marķieri.”

Vormens lēnām atvēra aploksni, izņēma no tās cepuri un pārslidināja to pāri galdam Teo rokās. “Vai tā ir tava cepure?”

Teo to paņēma rokās, ātri apskatīja un atbildēja: “Jā, ser.”

“Kur jūs to atradāt?” jautāja Būnas kundze.

“Lielā Maka datorveikalā. Uzkopēju brigāde tur ierodas katru trešdienas vakaru pēc darbalaika. Vakar vakarā,

kad viņi uzkopa grīdas, viens no apkopējiem cepuri atrada zem letes. Zaglis veikalā bija ielauzies otrdienas vakarā ap deviņiem un, steigā grābdams laupījumu un mukdams projām, cepuri bija pazaudējis.”

Teo skatījās uz cepuri, un viņam gribējās raudāt. Viņa iemīļotā cepure tagad tiks izmantota kā lietiskais pierādījums pret viņu. Tas nebija godīgi. Tomēr šķietamie pierādījumi krājās. Un viņam ausīs atskanēja Bakstera riebīgie vārdi: “Karātavu putns. Karātavu putns.”

Vecāki uz mirkli palika kā valodu zaudējuši. Arī Teo nespēja izdvest ne skaņas. Detektīvi uz viņiem skatījās ar izaicinošu apmierinājumu, kā gribēdami teikt: “Iekrituši esat. Paskatīsimies, kā jūs šoreiz ķepurosieties laukā.” Beidzot Būnas kundze noklepojās un teica: “Var redzēt, ka zaglis ir ļoti gudrs. Viņš plānoja šo noziegumu jau ar nodomu vainu uzvelt Teo. Pirmdien viņš nozaga cepuri, tad pameta to nozieguma vietā, bet trešdien dažas nozagtās preces ielika Teo skapītī.”

“Tā ir tikai viena no versijām,” Vormens bilda. “Un, iespējams, jums tiešām ir taisnība. Bet mēs strādājam arī pie citas versijas, proti, otrdienas vakarā cepure bija Teo galvā, lai apslēptu seju, kad viņš ap deviņiem iegāja datoru veikalā. Mēs taču zinām, ka ap šo laiku viņš bija tajā apkārtnē, kā pats to jau ir atzinis. Tad nu viņš, ātrumā vākdams kopā planšetdatorus, klēpj datorus un mobilos telefonus, to cepuri arī pazaudēja, un te nu tā ir. Un neaizmirsīsim, ka daļu no nozagtā trešdien mēs atradām viņa skapītī.”

“Būtu grūti ignorēt Teo kā aizdomās turamo,” piemetināja Hemiltons.

“Ļoti grūti,” apstiprināja Vormens. “Patiesību sakot, ne visās izmeklēšanās mums ir tik daudz pierādījumu pret aizdomās turamo.”

Sarunas pavedienu pārtvēra Hemiltons: “Mums šķiet dīvaini, ka tu, Teo, neziņoji par skapīti, kas tika apzagts pirmdien. Šādas zādzības skolā taču notiek ārkārtīgi reti, bet tu nez kāpēc par to nepaziņoji. Un neesam arī no tevis dzirdējuši nekādu ticamu pamatojumu šādai rīcībai.”

Vormens: “Izskaidrojums varētu būt tāds, ka nekāda ielaušanās pirmdien nemaz nenotika. Kad trešdien tevi pieķēra ar nozagtajām mantām skapītī, tu teici, ka kāds cits to atvēris un datorus tur ielicis. Lai izklausītos ticamāk, tu stāstījumu papildināji ar izdomājumu, ka jau pirms divām dienām kāds esot aptīrījis tavu skapīti.” Hemiltons: “Taču šāds gadījums skolā nav reģistrēts. Nekas to neapstiprina.”

Vormens: “Un skolā šo noslēpumaino zagli neviens nav redzējis. Bet tam ir grūti noticēt, ja zinām, ka skolā ir astoņdesmit astotklasnieku plus vēl desmitiem skolotāju, plus apkopēji, plus skolotāju palīgi. Gaiteņi vienmēr ļaužu pilni. Tiešām grūti noticēt.”

Hemiltons: “Es teiktu, ka stāsts ir diezgan neticams.” No šī izmeklētāju priekšnesuma Teo sametās šķērma dūša. Acis aizmiedzis un zobus sakodis, viņš cīnījās, lai neapraudātos.

“Jūs manam dēlam neticat?” Būnas kundze iesaucās. Teo pats nešaubījās, ka viņi netic gan.

“Nu, varam sacīt, ka turpinām izmeklēšanu,” Vormens noteica.

“Vai pirkstu nospiedumus uz cepures meklējāt?” pajautāja Būna kungs.

“Meklējām. No auduma labus nospiedumus iegūt nav iespējams, tāpēc neko neatradām. Puiši laboratorijā domā, ka nospiedumu nemaz nav bijis. Izskatās, ka zaglis bijis ļoti piesardzīgs un darbojies cimdos. Nospiedumu nav ne uz planšetdatoriem, ne uz cepures, ne arī nozieguma vietā.”

“Vai plānojat Teo izvirzīt apsūdzību?” Būna kungs vaicāja.

“Šādu lēmumu vēl neesam pieņēmuši,” Hemiltons atbildēja, “bet varam teikt, ka šajā virzienā strādājam.”

Būni vairs neteica neko, nespēdami aptvert dzirdēto. Būna kungs nopūtās un pacēla skatienu pret griestiem. Būnas kundze kaut ko švīkāja savā piezīmju grāmatiņā. Teo cīnījās ar asarām. Viņš zināja, ka nav vainīgs un ka stāsta patiesību, bet policisti viņam neticēja. Zēns jau sāka šaubīties, vai vecāki viņam tic.

Klusumu pārtrauca Vormens, pavēstīdams vēl nepatīkamākas ziņas. “Mums vajadzētu pārmeklēt jūsu māju,” viņš teica.

Teo vecāki dzirdētajam nespēja noticēt. “Ko jūs gribat meklēt?” noprasīja Būna kungs.

“Pierādījumus,” atteica Vormens. “Pārējos nozagtos priekšmetus.”

“Jūs nedrīkstat pret mums izturēties kā pret noziedzniekiem,” Būnas kundze sašutusi iesaucās. “Tas ir kaut kas neiedomājams.”

“Mēs nepiekritīsim pārmeklēšanai,” paziņoja Būna kungs.

“Jūsu piekrišana mums nemaz nav vajadzīga,” nejauki smīnēdams, atteica Vormens. “Mums ir kratīšanas orderis.” Izvilcis no kabatas dažus salocītus papīrus, viņš tos pārslidināja uz galda pretējo pusi. Būnas kundze uzlika lasāmbrilles un izlasīja divas lappuses garo dokumentu. Pabeigusi viņa pasniedza papīrus vīram. Teo ar delnas virspusi noslaucīja pār vaigu noritējušo asaru.

14. nodaļa

Nākamās pusstundas laikā tika saskaņotas ar kratīšanu saistītās detaļas. Gaisā bija jaušama spriedze, un abu pušu sarunas bija saspīlētas. Beidzot tika norunāts, ka līdz pieciem pēcpusdienā Būni savā mājā iekšā neies, iekams nebūs ieradušies arī abi detektīvi un policisti, kas veiks kratīšanu.

Vienīgais, ko Teo spēja izteikt, bija: “Tā ir veltīga laika tērēšana. Tur it nekā nav.” Vecāki viņam aizrādīja, lai nesaka ne vārda.

Kad Hemiltons un Vormens bija aizgājuši un Teo beidzot varēja runāt, viņš vecākiem vēlreiz apgalvoja, ka nekādā veidā šajā noziegumā nav līdzdalīgs un ka mājas pārmeklēšana ir veltīga. Visus trīs bija satriecis negaidītais notikumu pavērsiens. Nekad mūžā Teo savus vecākus nebija redzējis tik apjukušus, pat nobijušos. Viņi norunāja meklēt padomu pie kāda drauga krimināllietu advokāta, un Būna kundze devās prom no apspriežu telpas, lai piezvanītu.

Divos pēcpusdienā tēvs aizveda Teo atpakaļ uz skolu, kur viņi satika Gladvelas kundzi. Teo atvainojās viņai par kautiņu. Būna kungs apliecināja, ka viņš ar sievu pilnīgi saprot, ka bija jāpieņem lēmums par Teo atstādināšanu, un viņiem nav pretenziju. Protams, viņi esot sarūgtināti, bet pilnībā atbalstot Gladvelas kundzi. Jau vēlāk

Teo dabūja atpakaļ savu divriteni, redzēja, ka riepas tam ir veselas, un aizbrauca atpakaļ uz biroju.

Vecāki bija aizņemti ar saviem klientiem un neatliekamu juridisko lietu kārtošanu. Viņu kabinetu durvis bija ciet, un likās, ka abi Teo ir aizmirsuši. Arī Elza, Dorotija un Vinss bija apkrauti ar papīriem, kas droši vien bija daudz aizraujošāki nekā pļāpāšana ar trīspadsmit gadus vecu zēnu. Bet var jau būt, ka esmu pārāk aizdomīgs, nodomāja Teo. Kopā ar suni viņš beidzot aizgāja uz savu kabinetu un mēģināja ķerties pie mājasdarbiem. Nekas īsti negāja uz priekšu. Viņam nez kāpēc bija ienācis prātā Spaiks Hoks puisis, kurš dzīvoja netālu un kurš, mācoties devītajā klasē, bija pieķerts tirgojam narkotikas. Par to puisis dabūja pavadīt astoņpadsmit ļoti nepatīkamus mēnešus nepilngadīgo aizturēšanas centrā vietā, kas atradās divsimt jūdžu attālumā no Stratenburgas. Kaut arī Teo ar Spaiku nebija pazīstami un nekad nebija sarunājušies, viņš tomēr bija daudz dzirdējis par dzīvi aiz dzeloņdrāšu žoga. Bandas, piekaušanas, cietsirdīgi uzraugi un daudz kā cita nepatīkama. Spaiks tā ari nelabojās un turpināja ielas puikas dzīvi. Teo bija apmeklējis tiesas prāvu, kurā Spaiku septiņpadsmit gadu vecumā jau kā pieaugušo notiesāja par vairākiem noziegumiem un piesprieda divdesmit gadus cietumā. Spaiks toreiz lūdza apžēlošanu un savās nelaimēs vainoja tās mocības, kas viņam pusaudža gados bija jāizcieš nepilngadīgo aizturēšanas centrā.

Spaiks bija rūdīts zeņķis no ielas. Teo tāds nebija. Teo bija krietns bērns no kārtīgas ģimenes, skauts, mācību izcilnieks, ar kuru daudzi draudzējās. Kā gan lai viņš

spētu izdzīvot, nokļuvis starp gangsteriem un rūdītiem noziedzniekiem? Atšķirts no vecākiem, draugiem un sava suņa? Bailes viņu pārņēma ar tādu spēku, ka nebija iespējams domāt ne par ko citu. Viņš apgūlās mazajā suņa guļvietā un drīz vien iemiga sunim līdzās.

Viņu pamodināja telefona zvans. Zvanīja Eiprila Finmora. “Teo, kur tu tagad esi?” viņa satraukta jautāja.

“Birojā,” viņš pateica, žigli uzsliedamies kājās. “Kas atgadījies?”

“Es kopā ar mammu un Petūnijas jaunkundzi atrodos dzīvnieku tiesā. Mums vajag tavu palīdzību.”

“Es gan tagad īsti vairs neesmu kungs pār savu rīcību un laiku.”

“Nerunā niekus, Teo. Mēs patiesi esam nobijušās, un tu mums esi vajadzīgs. Tas nepaņems daudz laika.”

“Es taču šai dāmai neesmu solījies palīdzēt.”

“Zinu, zinu. Bet nupat viņa ir ļoti uztraukta un palīgs viņai ir nepieciešams. Lūdzu, Teo. īstu advokātu viņa nevar atļauties un visu pēdējo stundu raud vienā laidā. Lūdzu!”

Teo mirkli apdomājās. Palikt birojā neviens viņam īpaši nebija licis. Visi taču bija tik pārmērīgi aizņemti, ka viņa prombūtni nemaz nejutīs. “Lai iet,” viņš piekrita un aizvēra telefonu.

“Tiesnesi, paliec uz vietas,” viņš piekodināja sunim un izgāja pa sētas puses durvīm, klusi, bet steidzīgi apmeta loku līdz fasādes pusei un paņēma pie lieveņa atstāto divriteni. Jau pēc desmit minūtēm viņš to novietoja pie velosipēdu statīva tiesas ēkas priekšā.

Petūnijas jaunkundze dzīvoja pie pašas pilsētas robežas mazā namiņā ar dārzu, kurā viņa audzēja puķes un ārstniecības augus. No marta līdz pat oktobra beigām viņa katru sestdienas rītu devās uz Levi parku pie upes, kur notika zemnieku tirgus. Tur viņa tirgoja savus augus līdz ar desmitiem zemnieku, dārznieku, floristu, zvejnieku, piena ražotāju un mājamatnieku. Šim nolūkam tirgū bija uzceltas glīti rindās izvietotas būdas, un tās tika pārdomāti sadalītas cilvēkiem, kas gribēja pārdot savas preces. Petūnijas jaunkundze tirgojās jau daudzus gadus, tāpēc viņai iedalītā vieta bija viena no labākajām pie pašas tirgus ieejas. Viņai tieši līdzās savu paštaisīto kazas sieru tirgoja Mēja Finmora Eiprilas ekscentriskā māte. Arī Petūnijas jaunkundze bija diezgan liela savādniece, un gadu gaitā abas sievietes bija itin cieši sadraudzējušās.

Tirgus Stratenburgā bija neiedomājami populārs, un, ja vien laiks bija jauks, sestdienu rītos to apmeklēja vai puse pilsētas. No ēdamlietām tur varēja atrast praktiski jebko. Visiecienītākā laikam bija Krispino kukurūzas cepumu pārdotava, un līdz desmitiem rītā pie tās allaž stāvēja gara rinda. Arī Martas Lū ceptās “pasaulslavenās” piparkūkas allaž piesaistīja daudzus pirkt gribētājus. Daudziem pārdevējiem tieši tirgus deva lielākos gada ienākumus, un tāpēc vienmēr bija garš saraksts ar tiem, kas gribēja iegūt būdu lietošanā.

Būnas kundze neaizrāvās ar pavārmākslu, tāpēc ģimene par tirgu tikpat kā neinteresējās. Sestdienas rītos no deviņiem līdz vieniem Teo ar tēvu mēdza spēlēt golfu, kas abiem likās daudz svarīgāka nodarbe nekā tomātu vai kliņģeru pirkšana.

Petūnijas jaunkundze bija nonākusi konfliktā ar likumu, un tas notika tikai un vienīgi viņas iemīļotā mājkustoņa lamas Lūsijas dēļ. Eiprila jau dienu iepriekš pusdienlaikā bija Teo par to stāstījusi, bet viņš, aizņemts pats ar savām raizēm, tam nebija pievērsis īpašu uzmanību. Pēc Eiprilas lūguma viņš gan bija papētījis pilsētas izdotos noteikumus un regulējumus. Šos materiālus viņš Eiprilai bija jau atdevis un uzskatīja, ka ar to viņa misija ir beigusies.

Apzinādamies savu negatīvo popularitāti un to, ka ir kļuvis par visas pilsētas un īpaši jau tiesas nama darbinieku tenku objektu, tiesas namā Teo iegāja pa sāndurvlm un žigli devās uz ēkas pagrabstāvu, kur, kā jau rangā viszemākā, atradās Dzīvnieku tiesa. Profesionālie advokāti vairījās no piedalīšanās šajās tiesas sēdēs. Sūdzību iesniedzēji drīkstēja paši pārstāvēt sevi, un tieši to Teo novērtēja kā savu izdevību. Vienmēr tā bija bijis, taču ne šodien. Šoreiz viņam it nemaz negribējās uzstāties tiesā.

Pirmo reizi mūžā vārds “tiesa” viņam nozīmēja vietu, no kuras labāk turēties pa gabalu.

Teo iegāja pa Dzīvnieku tiesas durvīm un nonāca telpā, kuru vidū uz pusēm pārdalīja pieputējusi eja ar dažām krēslu rindām abās pusēs. Labajā pusē viņš ieraudzīja Eiprilu, viņas māti un vēl kādu sievieti, kurai acīmredzot vajadzēja būt Petūnijas jaunkundzei. Šai sievietei bija spilgti violeti mati, bet uz deguna apaļas brilles spilgti oranžos rāmjos. Jau iepriekš Eiprila Petūnijas jaunkundzi bija raksturojusi ar vārdiem “vēl dullāka nekā mana māte”.

Teo apsēdās un sāka ar sievietēm čukstus apspriesties.

Tiesnesis Jeks vēl nebija savā vietā. Otrpus ejai ari sēdēja daži cilvēki. Viens no tiem bija Baks Bolands, vairāk pazīstams kā Baks Belonijs, ģērbies savā apspīlētajā tumšbrūnajā drošības dienesta formastērpā. To viņš valkāja mūždien neatkarīgi no tā, pildīja dienesta pienākumus vai ne. Arī pirmdien viņš bija ģērbies formā, kad apstādināja Teo, sagrābjot aiz stūres viņa velosipēdu, un piedraudēja viņam. Un pirms tam viņš zēnam bija sviedis ar akmeni. Tagad Baks glūnēja pāri ejai ar tādu skatienu, it kā gribētu Teo nožņaugt.

Telpas stūrī pie sava galda sēdēja tiesneša Jeka ilggadējā rakstvede, risināja krustvārdu mīklu un pūlējās palikt nomodā. Pēc dažām minūtēm pa durvīm, kas atradās aiz tiesneša galda, ienāca tiesnesis Jeks un noteica: “Palieciet sēžam.” Neviens gan nebija pat grasījies celties kājās. Dzīvnieku tiesā, ko dažkārt saukāja arī par “minču tiesu”, formalitātes nebija jāievēro. Tiesnesis bija ģērbies savā ierastajā apģērbā džinsos, armijas zābakos, novalkātā sporta jakā, bez kaklasaites. Viņa izturēšanās bija kā allaž ar ironiski nievīgu attieksmi pret savu darbu. Reiz viņš bija strādājis advokātu firmā, bet ticis no darba atlaists. Dzīvnieku tiesu viņš vadīja tāpēc, ka neviens cits ar to negribēja nodarboties.

“Tā, tā,” viņš smaidīdams ierunājās. “Atkal jau Būna kungs ir klāt.”

Teo piecēlās un sacīja: “Sveicināts, tiesnesi. Vienmēr ir patīkami jūs satikt.”

“Un jūs tāpat. Kas ir jūsu klients?”

“Petūnija Plenkmoras jaunkundze, dzīvnieka īpašniece.”

Tiesnesis Jeks ieskatījās kādā dokumentā un palūkojās uz Baku Beloniju. “Un kurš ir Bolanda kungs?”

“Es tas esmu,” Baks atsaucās.

“Ļoti labi. Abas puses var iznākt priekšā, un mēģināsim lietu atrisināt.” Teo zināja ierasto kārtību šajā tiesā un kopā ar Petūnijas jaunkundzi apsēdās pie galda tuvāk tiesnesim Jekam. Baks viņiem sekoja un apsēdās, cik tālu vien iespējams. Kad visi bija apsēdušies, tiesnesis Jeks sacīja: “Bolanda kungs, jūs esat iesniedzis sūdzību pret Petūnijas jaunkundzi, tāpēc jūs arī sāciet. Palieciet sēžam un izstāstiet, kas atgadījies.”

Baks nervozi paskatījās apkārt un iesāka: “Tātad, tiesnesi, es strādāju drošības dienestā, un mums ir līgums par dežūrām zemnieku tirgū.”

“Kāpēc jums līdzi ir ierocis?”

“Es esmu drošības sargs.”

“Tas mani neinteresē.”

“Un man ir atļauja.”

“Man tas ir vienalga. Savā tiesas zālē es neļauju ierasties ar ieročiem. Lūdzu, nolieciet to.”

Baks atkabināja ieroča maksti no siksnas un nolika uz galda.

“Nolieciet šeit,” tiesnesis Jeks pavēlēja un ar pirkstu norādīja vietu uz sava galda. Baks neveikli pagāja uz priekšu un nolika ieroci precīzi norādītajā vietā. Pistole bija ļoti liela.

“Tagad varat turpināt,” Jeks atļāva, kad Baks bija atgriezies savā vietā.

“Tātad mans uzdevums ir garantēt drošību zemnieku tirgū. Ar to nodarbojamies mēs divi es un Frenkijs. Viņš

darbojas tirgus rietumu galā, bet es uzraugu priekšējo daļu. Daru to jau vairākus mēnešus. Petūnijas jaunkundzes būda ir tuvu pie tirgus galvenajiem vārtiem, un tur viņa tirgo puķes un ārstniecības augus, bet tieši aiz būdas ir neliels laukumiņš, kur viņa tur savu lamu.”

“Tā tad būtu Lūsija?” tiesnesis apvaicājās.

“Jā, ser. Sestdienā pirms divām nedēļām es gāju gar viņas būdu kā parasti, pildīdams savu pienākumu, kad šī te lama pienāca pie manis un ņēmās blenzt man acīs. Mums abiem man un lamai acis ir apmēram vienā līmenī, un sākumā man ienāca prātā, vai tik lama nemēģinās mani nobučot.”

“Vai tad lama bučo cilvēkus?” tiesnesis Jeks viņu pārtrauca.

“Viņa ir ļoti mīlīga lama, viņai patīk cilvēki, vismaz lielākā daļa,” no savas vietas steidzīgi ierunājās Petūnijas jaunkundze.

Tiesnesis Jeks paskatījās uz viņu un pieklājīgi, bet stingri paziņoja: “Pēc brīža jums būs iespēja runāt. Bet, lūdzu, nepārtrauciet.”

“Atvainojiet, tiesnesi.”

“Turpiniet.”

Baks ierāva savu apjomīgo vēderu un turpināja: “Jā gan, ser, lama bučo cilvēkus, it īpaši jau mazus bērnus. Man tas liekas dīvaini, bet vienmēr atrodas cilvēki, kas grozās tai tuvumā, lai labāk apskatītu, un tad viņa palaikam pieliecas kādam klāt un nobučo.”

“Labi jau, labi. Tātad esam konstatējuši, ka lamai Lūsijai patīk bučot cilvēkus. Bet tagad gan turpiniet par to, ko gribējāt pavēstīt.”

“Jā, ser. Kā jau teicu, tā lama pienāca man klāt. Dažas sekundes mēs skatījāmies viens otrā, tad lama izslēja purnu stāvus gaisā, kas nozīmē, ka tā dusmojas, tad atlieca kaklu atpakaļ un iespļāva man sejā. Tas bija kārtīgs spļāviens, ne jau tikai dažas piles. Liels, gļotains un smirdīgs spļāviens.”

“Lama spļauj uz cilvēkiem?” tiesnesis Jeks izbrīnījies vaicāja.

“Jā gan, tiesnesi, un tas notika pilnīgi zibenīgi. Man nebija ne jausmas, ka kaut kas tāds gaidāms.”

Nebija nekāds brīnums, ka Eiprilas māte Mēja Finmora, skaļa sieviete ar ne pārāk izsmalcinātām manierēm, šajā brīdī skaļi iesmējās un nemaz nepūlējās to slēpt.

“Lūdzu, izbeidziet,” tiesnesis Jeks viņai stingri aizrādīja, lai gan pats izskatījās tā, it kā ar grūtībām valdītu smieklus. “Lūdzu, turpiniet, Bolanda kungs.”

“Skaidrs.”

“To visu redzēja vairāki bērneļi, un, man liekas, tie jau zināja, ka lama mēdz spļaudīties. Kad nu tas notika, bērni sāka smieties, vēderus turēdami. Tas bija ļoti apkaunojoši, un es sadusmojos. Tāpēc, noslaucījis seju, es piegāju pie Petūnijas jaunkundzes un pateicu, kas noticis. Viņa tikai noteica: “Ko lai dara, Lūsijai jūs nepatīkat.” Es atbildēju: “Man vienalga, vai es viņai patīku vai nepatīku, bet dzīvnieks nedrīkst spļaut uz cilvēku, it īpaši uz apsardzes darbinieku.” Sieviete man ne atvainojās, ne lūdza piedošanu, patiesībā izskatījās, ka tas viņu uzjautrina.”

“Vai šī lama ir piesieta vai kā citādi norobežota?” tiesnesis Jeks pajautāja.

“Nē, ser, nav vis. Tā tāpat vien klimst apkārt Petūnijas jaunkundzes būdas tuvumā. Ap viņu vienmēr ir bērni, kas viņu glauda un apjūsmo. Tā nu mēs ar Petūnijas jaunkundzi pāris minūšu parunājām, un es sapratu, ka īpašniece lietas labā neko netaisās darīt. Nolēmu vienkārši iet projām, nomazgāt seju un nomierināties. Tomēr lamu es pēc tam paturēju acīs, un šķiet, ka lama paturēja acīs mani. Redziet, viens no maniem pienākumiem ir novērot tirgus galveno ieeju. Gadās taču, ka viens otrs grib aiznest preci, par kuru nav samaksājis, tāpēc man viņi jāattur no negodības rīcības. Vai saprotat, ko ar to domāju, tiesnesi?”

“Protams.”

“Tad nu kādu pusstundu vēlāk es turpinu savu darbu un eju tai būdai atkal garām. Nesaku ne vārda ne īpašniecei, ne lamai. Uz brīdi apstājos pārmīt kādu vārdu ar Dadliju Bišopa kungu un manīju, ka man aiz muguras kāds ir. Bišopa kungs apklusa. Pagriezos apkārt, un tur atkal bija tā lama, nenolaizdama no manis ne acu. Es nepaguvu novērsties, kad dzīvnieks iespļāva man sejā jau otru reizi. Spļāviens bija tikpat nejauks kā iepriekš. Dadlijs ir atnācis šurp kā mans liecinieks.”

Skatītāju zālē Dadlijs Bišopa kungs pacēla roku.

“Bišopa kungs, vai tā ir taisnība?” tiesnesis jautāja.

“Ikviens vārds,” liecinieks apstiprināja.

“Turpiniet, Bolanda kungs.”

“Nu, es biju ļoti sašutis. Cilvēki par mani smējās un zobojās. Es noslaucīju seju un devos pie Petūnijas jaunkundzes. Viņa notikušo bija redzējusi, taču tas viņai nelikās nekas ļauns. Viņa man tikai pateica, lai turos no

lamas pa gabalu, un viss būšot kārtībā. Es paskaidroju, ka man ir pilnas tiesības veikt sava darba pienākumus un ka problēmas sagādā viņa, nevis es. Es teicu, lai viņa kaut ko dara ar to savu draņķa lopu, bet viņa atteicās. Es atkal mazliet nomierinājos un turējos pa gabalu. Kad vien kaut mazliet pietuvojos tirgus ieejai, lama uzreiz pacēla galvu un nešpetni uz mani blenza. Es aprunājos ar Frenkiju un palūdzu, vai mēs uz atlikušo priekšpusdienas daļu nevarētu samainīties dežūras vietām, taču viņš nevēlējās iekulties nepatikšanās ar lamu. Viņš man ieteica piezvanīt dzīvnieku turēšanas kontroles dienestam, ko es arī izdarīju. Ieradās dienesta darbinieks un aprunājās ar Petūnijas jaunkundzi. Viņa apgalvoja, ka pilsētas izdotajos noteikumos nekas nav teikts par nepieciešamību lamas turēt piesietas vai kā citādi ierobežotas, un darbinieks apstiprināja, ka viņai taisnība. Tad jau iznāk, ka lamas var klīst pa pilsētu un spļaudīties uz nebēdu.”

“Es nezināju, ka Stratenburgā tā varētu būt problēma,” tiesnesis Jeks atzina.

“Nu, tagad tā ir. Bet ar to stāsts vēl nav galā, tiesnesi.”

“Turpiniet.”

“Tātad pagājušajā sestdienā tas notika atkal, bet jau daudz ļaunākā formā. Darīju savu darbu pēc labākās sirdsapziņas, tomēr sargādamies tam kustonim pietuvoties, pat neskatījos uz viņas pusi. Ja lama bija netālu, nesacīju ne vārda ne Petūnijas jaunkundzei, ne arī kādam citam. Finmoras kundzei, kas arī sēž šeit zālē, pieder būda blakus Petūnijas jaunkundzes puķu tirgotavai un arī pērtiķītis, kurš vienmēr ir kopā ar viņu tirgū, manuprāt, lai pievilinātu pircējus.”

“Kāds sakars pērtiķim ar lamu?”

“Tūlīt pastāstīšu. Dažreiz pērtiķis uzsēžas lamai mugurā, kā tēlodams jātnieku, un tas allaž piesaista daudz skatītāju. Bērni priecājas un fotografē, bet dažreiz vecāki fotografē bērnus kopā ar lamu un pērtiķi. Bet toreiz viena maza meitenīte sabijās un sāka brēkt. Es devos turp, bet lama, mani ieraudzījusi, kā bulta šāvās man pretī. Es no viņas atrados ne mazāk kā trīsdesmit pēdu attālumā, bet tik un tā kustonis man bruka virsū. Nevēlējos, lai mani atkal apspļauda, tāpēc virzījos atpakaļ. Bet lama tomēr rikšoja man virsū ar visu pērtiķi, kas sēdēja tai mugurā kā nez kāds kovbojs. Kad sapratu, ka lama patiešām grib uzbrukt, es pagriezos un sāku skriet. Jo ātrāk es skrēju, jo ātrāk skrēja ari lama. Varēju dzirdēt, kā pērtiķis aiz sajūsmas spiedz. Tas viss notika ap astoņiem no rīta, un tirgus bija ļaužu pilns, un visi smējās. Es taču nevarēju zināt, varbūt tas lopiņš mani taisījās sakost vai vēl nez ko. Man jau gribējās ķert pēc pistoles un aizstāvēties, bet nedrīkstēju, jo apkārt bija cilvēki, turklāt nemaz negribēju lamu nošaut. Tā mēs skraidījām pa ejām starp būdām pa visu tirgu, cilvēki smējās pilnā balsī, pērtiķis spiedza, tas bija vienkārši šausmīgi.”

Tiesnesis Jeks pacēla pret seju kādu dokumentu mapi, lai apslēptu to, ka knapi spēj valdīt smieklus. Teo pārlaida skatienu telpai un redzēja, ka visi izskatās uzjautrināti.

“Tas nav nekāds joks, tiesnesi,” Baks piebilda.

“Turpiniet.”

“Viss beidzās ar to, ka es paklupu un nokritu zemē. Tas notika pie Bača Takera arbūzu stenda. Piecelties es

nepaguvu, jo lama bija jau klāt, nolieca galvu un uzspļāva man. Sejā man netrāpīja, bet uz krekla gan. Bačs ir šeit klāt un var to apstiprināt."

Bačs zālē pacēla roku un smaidīdams sacīja: “Viss ir taisnība, tiesnesi. Es to redzēju.”

“Paldies. Lūdzu, turpiniet.”

Baks bija piesarcis un smagi elpoja. Viņš turpināja: “Beidzot es piecēlos un biju gatavs gāzt gan lamai, gan arī pērtiķim, bet tad ar stibu rokā pieskrēja Frenkijs un aizdzina lamu projām. Jādomā, tā aizgāja atpakaļ uz savu vietu. Kas to var zināt. Tobrīd biju pilnīgi izsists no sliedēm. Jums kaut kas jādara, tiesnesi. Man taču ir tiesības darīt savu darbu, nebaidoties, ka man var uzbrukt.”

“Vai vēl kas?”

“Šķiet, ka ne. Pagaidām tas ir viss.”

“Būna kungs, vai jūs arī vēlēsieties iztaujāt?”

Teo nolēma, ka klientei būs labāk, ja viņa varēs pastāstīt par notikušo no sava skatpunkta. No pieredzes viņš zināja, ka tiesnesis Jeks nebija ierasto tiesas procedūru cienītājs. “Labāk uzklausīsim Petūnijas jaunkundzi,” viņš ierosināja.

“Laba doma. Petūnijas jaunkundz, lūdzu iepazīstiniet mūs ar savu versiju.”

Petūnijas jaunkundze pietrūkās kājās, gatava aizstāvēt savu Lūsiju.

“Varat palikt sēžam,” tiesnesis atļāva.

“Man labāk patīk stāvēt kājās,” viņa atteica.

“Tad, lūdzu, stāviet.”

“Paldies, tiesnesi. Viss šeit teiktais bija taisnība, bet dažas lietas Bolanda kungs tomēr nepieminēja. Lamas

spļaudās vienīgi tad, ja jūtas apdraudētas vai iztramdītas, un tas viņām ir aizsardzības līdzeklis. Viņas nekad nekož un arī nesper. Lamas ir ļoti miermīlīgi dzīvnieki, kas atrodas cilvēkiem līdzās jau tūkstošiem gadu. Viņas ir no kamieļu dzimtas, vai to jūs zinājāt, tiesnesi?” “Nezināju vis.”

“Tā tas ir. Turklāt lamas ir strādīgi, uzticami un viegli aprūpējami dzīvnieki. Lūsija man pieder jau divpadsmit gadus, un katru sestdienas rītu saullēktā viņa velk uz tirgu manus ratus. Mans auto ir ļoti mazs, un ar to nav iespējams atvest visas pārdodamās puķes un augus. Tā nu Lūsija man palīdz.”

Tiesnesis Jeks pacēla roku un, uzlūkodams Teo, apjautājās: “Vai tas, ka lama velk ratus pa pilsētas ielām, atbilst noteikumiem?”

Teo atbildēja: “Jā, ser. Noteikumi neaizliedz to darīt.” “Kur lama tiek turēta?”

“Manā piemājas dārzā. Tas ir pietiekami liels,” Petūnijas jaunkundze paskaidroja.

“Vai pilsētā ir atļauts turēt lamas privātmājās?”

Teo atbildēja: “Nē, Jūsu Godība. Taču Petūnijas jaunkundze nedzīvo pilsētā. Viņas māja atrodas aiz pilsētas robežas, lauku apgabalā, un tā noteikumi neaizliedz piemājas dārzā turēt lamas.”

“Paldies par konsultāciju. Lūdzu, turpiniet, Petūnijas jaunkundzi”

“Pirms dažiem mēnešiem, kad mēs ar Lūsiju pēc tirgus devāmies mājup, mūs apturēja policijas patruļmašīna. Izkāpa divi policisti un sāka uzdot jautājumus. Viņi pārmeta, ka mēs kavējot satiksmi, un sarunāja līdzīgas muļ

ķības, bet man tā vien liekas, ka viņi vienkārši gribēja apmierināt savu ziņkārību. Lūsiju šis starpgadījums ļoti satrauca. Viņa jutās apdraudēta.”

“Vai viņa uz policistiem spļāva?” tiesnesis Jeks pajautāja.

“Nē, ser.”

“Vai viņa uz cilvēkiem bieži spļauj?”

“Tas notiek pavisam retos gadījumos. Pirms kāda gada uz manu māju bija atnācis puisis, kas pārbauda elektrības skaitītājus, un viņš sāka Lūsijai piesieties. Tad gan viņš no tās dabūja. Tas vīrs bija ģērbies tādā kā formastērpā. Redziet, tiesnesi, man liekas, ka Lūsijai nepatīk ražena auguma vīrieši uniformās. Tādā gadījumā viņa jūtas apdraudēta. Nekad mūžā viņa nav spļāvusi uz sievietēm, bērniem vai vīriešiem, kas uniformas nevalkā.”

“Par to viņa pelnījusi uzslavu.”

“Bet, par Bolanda kungu runājot, viņš gan pret mums nav bijis necik laipns. Vairākkārt viņš ir nācis mums klāt, plātīdamies ar savu ietekmi un pieprasīdams, lai Lūsiju turu piesietu vai kā citādi iežogotu, un tamlīdzīgas blēņas. Viņš ir iedomājies, ka ir galvenais noteicējs visā tirgū. Arī viņš notikušajā ir daļēji vainojams.”

“Tā nav taisnība, jūsu godība,” Baks protestēja. Tomēr ikviens, kas bija redzējis formā tērpušos Baku, zināja, ka viņš ārkārtīgi dižojas ar savu svarīgumu.

“Nesāciet nu strīdu. Vai esat beigusi, Petūnijas jaunkundz?”

“Laikam gan.”

“Labi. Bolanda kungs, ko tieši jūs gribētu, lai es daru?”

“Nu, tiesnesi, es tā domāju, ka jāpieprasa, lai lama tiek turēta mājās, dārzā, kur tā nevarēs uzbrukt cilvēkiem, kas atrodas publiskās vietās.”

Iejaucās Teo: “Bet, tiesnesi, lamai taču jāved uz tirgu pārdodamās preces, turklāt likums neaizliedz lamām vilkt ratus. Nebūtu taisnīgi neļaut manai klientei izmantot dzīvnieku.”

“Iespējams. Bet kaut kas tomēr jādara, Būna kungs,” teica tiesnesis Jeks. “Mēs nedrīkstam pieļaut, ka dzīvnieks šādi apspļauda cilvēkus. Bolanda kungam ir tiesības veikt savu darbu, nebaidoties, ka lama viņu varētu traucēt un apkaunot. Vai piekrītat, Būna kungs?”

“Jā, piekrītu. Un savas klientes vārdā es lūdzu piedošanu Bolanda kungam par lamas rīcību.” Tiesnesis vienmēr augstu vērtēja atvainošanos, un Teo bija uzstājis, ka tā jāizsaka. Petūnijas jaunkundzei gan tas sākumā nebija pa prātam, bet Teo bija guvis virsroku.

Baks pamāja par zīmi, ka atvainošanās tiek pieņemta, bet apmierināts viņš nebija.

“Būna kungs, vai jums ir kāds plāns, kā tālāk rīkoties?” jautāja tiesnesis Jeks.

Teo piecēlās un vērsās pie tiesneša. “Pamēģināsim darīt šādi. Nākamās sestdienas rītā Bolanda kungs varētu samainīties vietām ar otru apsargu Frenkiju, un Frenkijam mēs varētu palūgt neiet tuvumā Lūsijai, bet darīt savu darbu. Ja Lūsija tomēr sāktu vajāt Frenkiju, tad mēs piekritīsim stingrākai rīcībai.”

“Piemēram, kādai?”

“Jūsu godība, Lūsija nekad nav turēta piesieta pavadā, taču mana kliente piekristu šādam solim. Tomēr Petūnijas jaunkundze ir pārliecināta, ka varētu Lūsiju pierunāt

nebūt agresīvai pret ražena auguma vīriešiem formastērpos.”

“Kāds pēc auguma ir Frenkijs?” tiesnesis Jeks pavaicāja.

“Pasīks.”

“Vai tiešām Petūnijas jaunkundze domā, ka ar lamu var runāt?”

Petūnijas jaunkundze spēji pietrūkās kājās un apgalvoja: “Kā tad, tiesneša kungs! Mēs pļāpājam visu laiku. Lūsija taču ir ļoti gudra. Es domāju, ka mācēšu viņu pierunāt nespļaudīties.”

“Bolanda kungs, ko jūs sakāt par šo ideju?”

Baks zināja, ka tas nav gluži tas, ko viņš vēlējās panākt, tomēr paraustīja plecus un teica: “Var jau pamēģināt. Negribu nevienam sagādāt nepatikšanas, tiesnesi. Bet traucējoši tas bija.”

“Pilnīgi piekrītu. Tātad rīkosimies pēc ieteiktā plāna un, ja tas neizdosies, atgriezīsimies atkal pēc nedēļas. Vai piekrītat?”

Visi piekrītoši pamāja.

“Ar to Dzīvnieku tiesas sēde tiek slēgta,” tiesnesis Jeks pasludināja.

15. nodaļa

Iznācis no tiesas nama, Teo uzreiz atgriezās skarbajā realitātē. Isu brīdi viņam bija iespēja nedomāt par savām problēmām un iejusties smieklīgajā situācijā ar spļaujošo lamu. Petūnijas jaunkundze par tiesas iznākumu bija sajūsmā. Mēja Finmora bija metusies viņu apskaut. Bet pats galvenais Eiprila apbrīnoja viņu par tiesas zālē apliecinātajām advokāta iemaņām.

Bet nu viss prieks bija kā ar roku atņemts. Viņu gaidīja vien apkaunojums un pazemojums. Viņu nepatiesi apvaino un vajā, un nu jau visa ģimene tiek ievilkta šajā netīrajā spēlē. Jau doma vien par to, ka katru istabu viņu mājā izvandīs bariņš policistu, lika šausmās nodrebēt. Ko par to domās kaimiņi?

Bet tad Teo prātā ienāca tik briesmīga doma, ka viņš bija spiests apstādināt velosipēdu un atgūt elpu. Apsēdies uz tukša sola autobusu pieturā, viņš blenza uz asfalta ietvi. Ja jau kāds bija tik neģēlīgs, ka nozagtās mantas varēja ielikt viņa skapītī, tad kāpēc lai tas nebūtu izdarīts arī viņa mājās? Garāžas durvis parasti netika slēgtas. Dārza dziļumā bija šķūnītis, kuru arī nekad neslēdza ciet. Nelietim nemaz nebūtu grūti iezagties dārzā un kādā visiem pieejamā vietā nolikt vēl dažus planšetdatorus vai mobilos telefonus, vai pat klēpjdatorus.

Un ja nu policija kaut ko tādu atrod? Atkal pieķerts ar pierādījumiem! Vienubrīd viņam jau likās, vai tik paša vecāki nesāks turēt viņu aizdomās.

Beidzot viņš atkal uzkāpa uz velosipēda un brauca uz biroju, kur tāpat iegāja pa sētas puses durvīm, pa kurām bija iznācis, un atrada suni aizmigušu guļam zem galda. Teo aizlavījās pa vestibilu, un viņam izdevās nevienu nesatikt. Elza kārtoja savu galdu, gatavodamās iet mājās. Viņa jutās nospiesta un raizējās par Teo, un pēc sarunas ar viņu Teo būtu juties vēl sliktāk.

Pulkstenis rādīja jau gandrīz pieci pēcpusdienā.

Policija jau gaidīja pie 886. mājas Melarda ielā, mājas, kurā dzīvoja Vudss Būns un Marsela Būna un viņu vienīgais bērns Teo, kurš nekad nekur citur nebija dzīvojis. Policisti bija atbraukuši divās nemarķētās automašīnās, un par to Būni bija pateicīgi. Divi policijas auto ar visām sirēnām un signālugunīm būtu piesaistījuši kaimiņu uzmanību kā magnēts.

Pie mājas Teo piebrauca pirmais, bet vecāki viņam sekoja automobilī. Abi detektīvi Vormens un Hemiltons pienāca klāt un stādīja priekšā policistus Meibu un Džesko, kas bija ģērbušies civilā. Visi četri tika aicināti iekšā, Būnas kundze uzvārīja kafiju, un visi apsēdās pie virtuves galda. Kamēr kafija ievilkās, Būnas kundze lēnām vēlreiz izlasīja kratīšanas orderi un tad pasniedza to Būna kungam, kurš darīja to pašu.

“Nekādi nesaprotu, kāpēc būtu nepieciešams pārmeklēt katru istabu,” Būnas kundze noteica.

“Tas it nemaz nav nepieciešams,” Būna kungs skarbi piebalsoja. Viņu dusmas bija skaidri manāmas, bet pagaidām vēl apslāpētas.

“Es piekritu,” atsaucās Hemiltons. “Mēs jau ari neplānojam te pavadīt visu vakaru. Mums būtu jāapskata Teo istaba un varbūt vēl pāris citu, tad vēl garāža, pagrabs un varbūt vēl bēniņi.”

“Manā istabā nekā nav,” Teo paziņoja, stāvēdams durvīs un vērodams notiekošo.

“Nevajag, Teo,” tēvs viņu apsauca.

“Jūs grasāties pārmeklēt bēniņus?” liedama kafiju, Būnas kundze apšaubīdama izsaucās.

“Jā,” Hemiltons apstiprināja.

“Lai veicas. Ceru, ka nelauzīsiet tur kaklu.”

“Vai jums dārzā ari ir kādas ēkas?” Vormens jautāja. “Ir šķūnītis,” Būna kungs teica.

“Kas tajā glabājas?”

“Sarakstu neesmu uztaisījis. Parastās mantas. Zāles pļāvējs, dārza šļūtenes, nezāļu iznīdēšanas līdzekļi, daža veca mēbele.”

“Vai tas tiek slēgts?”

“Nekad.”

Teo atkal nevarēja nociesties neiejaucies: “Ne bēniņos, ne šķūnītī nekā nav. Jūs veltīgi tērējat laiku, jo aizdomās turamais nav īstais.”

Visi seši pieaugušie pievērsa skatienus viņam, bet tad tēvs sacīja: “Nu gan pietiks, Teo.”

“Es pilnīgi piekrītu Teo,” mamma paziņoja. “Tas ir izniekots laiks un izniekotas pūles. Jo ilgāk jūs turēsiet aizdomās Teo, jo ilgāku laiku prasīs īstā noziedznieka atrašana.”

“Mēs vienkārši veicam izmeklēšanu,” atteica Hemiltons. “Tas ir mūsu darbs.”

Teo istabā valdīja apbrīnojami laba kārtība. Par neuzklātu gultu, izsvaidītām drēbēm vai plauktā atpakaļ neatliktām grāmatām zēnam bija paredzēts disciplinārsods, kas izpaudās kā samazināta nedēļas kabatas nauda, tāpēc nekārtība lāgiem varēja izmaksāt krietnu summiņu. Istabas pārmeklēšanā klāt vēlējās būt Būnas kundze. Desmit minūšu ilgajos meklējumos netika atrasts nekas, un kratītāji pārvietojās uz viesu guļamistabu, tad uz atpūtas istabu. Būnas kundzes modrā skatiena uzraudzīti, policisti rūpīgi pārbaudīja skapjus un plauktus. Drēbju skapī katru drānu tie aizskāra ļoti saudzīgi un pa māju pārvietojās gandrīz vai uz pirkstgaliem, it kā baidīdamies kaut ko saplēst.

Kad arī atpūtas istabas pārmeklēšana bija pabeigta, Teo ar tēvu ieslēdza televizoru un pievērsās vietējo ziņu pārraidei. Teo centās izskatīties bezrūpīgs, tomēr patiesībā viņš spēja domāt vien par dārza šķūnīti un to, cik viegli pieejams tas bija, lai tur paslēptu nozagtās mantas. Viņam sāka sāpēt vēders un ļoti gribējās atgulties, tomēr viņš piespieda sevi saglabāt bezrūpīgo izskatu. Ko tad, ja pēkšņi atskanēs sauciens “Re, kur ir!” vai arī “Atradām gan!”? Tad viņa dzīvei būtu beigas.

Būnas kundze pavadīja policistus uz pagrabstāvu, kur tika pārmeklēta veļas mazgātava, spēļu istaba un noliktava. Nekas netika atrasts. Pēc tam viņa meklētājus pavadīja uz bēniņiem, kas bija piekrauti ar dažādu nederīgu mantu kastēm, kuras īstenībā sen vajadzēja izlidināt laukā.

“Vai Teo bieži nāk te augšā?” Hemiltons pajautāja.

“Tikai tad, kad viņam jānoslēpj kādas nozagtas mantas,” viņa atcirta. Hemiltons noņēmās vairāk nekādus jautājumus neuzdot.

Visu kārbu un saiņu atvēršana un pārbaude prasīja gandrīz stundu. Neko neatraduši, policisti devās uz garāžu un pārmeklēja vēl vienu pieliekamo un lielu kambari, kurā atradās apkures un gaisa kondicionēšanas ietaises. Kamēr svešinieku istabā nebija, Teo palūdza tēvam: “Tet, vai drīkstu iet uz savu istabu?”

“Protams.”

Kad Teo piecēlās, tēvs viņam sacīja: “Teo, mēs ar mammu ticam tev par visiem simt procentiem. Vai to tu saproti?”

“Saprotu. Paldies, tēt.”

Savā istabā Teo atlaidās gultā un paplikšķināja pa segu sev līdzās. Suns šo signālu bija jau gaidījis un vienā lēcienā bija blakus. Būnas kundze gan to nekad nepieļautu, bet durvis bija ciet, un Teo kaut vai uz mirkli bija patvēries no naidīgās ārpasaules. Pēc trokšņiem, kas nāca no dārza, varēja noprast, ka meklētāji tagad vandās pa šķūnīti. Teo gaidīja, mēģināja atslābināties un centās nedomāt par to, ka viņa istabu nupat pārmeklējusi policija.

Minūtes ritēja, bet no ārpuses nekādi satraukti izsaucieni neatskanēja. Šķūnītī nekas neparasts netika atrasts, un pēc divām stundām kratīšana bija galā. Policisti pateicās Būnu pārim par sadarbību ik kā viņiem būtu bijusi izvēle un devās prom no Melarda ielas.

Pie Teo istabas durvīm pieklauvēja Būnas kundze, un Teo atvēra. “Viņi ir projām,” viņa paziņoja, apskaudama dēlu. “Vai tu labi jūties?”

“Nē, ne pārāk.”

“Es ari ne. Paklau, Teo, es esmu diezgan laba juriste. Tāpat ari tētis. Mēs nekādā ziņā neļausim nodarīt tev pāri un tevi aizsargāsim, vai saproti? Detektīvi nav nekādi ļaundari, viņi tikai dara savu darbu. Ar laiku viņi noskaidros patiesību, un šis murgs beigsies. Es tev apsolu, ka beigas būs laimīgas.”

“Ja jau tu tā saki, mamm.”

“Tētim ir padomā kas labs. Tev rīt skolā nav jābūt, tāpēc tagad varam aizbraukt uz Santosa picēriju un dabūt kārtīgu picu.”

Teo izdevās pasmaidīt.

Jau braucot mašīnā, Teo no pakaļējā sēdekļa apvaicājās: “Ei, ļautiņi, vai esat kādreiz dzirdējuši par lamu, kas spļaudās?”

“Nē,” vecāki abi reizē atsaucās.

“Man par to ir labais stāstiņš.”

16. nodaļa

Piektdienas priekšpusdienā, kad citkārt Teo būtu sēdējis valsts pārvaldes mācības stundā, viņam beidzot bija apnikusi piespiedu mājās tupēšana un viņš sāka ilgoties pēc skolas. Mamma atkal atradās tiesā. Tēvs pie sava galda bija ieracies papīros. Visā firmā nebija neviena, ar ko pakavēt laiku, un tā nu Teo pavēstīja Elzai, ka dosies apciemot Aiku. Viņa apskāva zēnu un atkal izskatījās tā, it kā būtu gatava apraudāties. Visa šī žēlošana Teo bija jau līdz kaklam.

Teo minās cauri pilsētai, un suns kā vienmēr sekoja divritenim. Teo vairījās no centrālajām ielām, jo to nu gan negribēja, lai viņu aizturētu kāds kruķis vai cits bastotāju ķērājs. Stundu bastotāji laiku pa laikam tika noķerti, un rūdītākie skolas kavētāji tika pat izsaukti uz Nepilngadīgo tiesu. Teo netika vaļā no domas, ka nevienam pat sapņos nav rādījies, cik reāli patlaban viņam ir nonākt šajā tiesā. Redzot, cik maz veiksmes bijis šonedēļ, nevajadzētu brīnīties, ja viņu atkal apstādinātu kāds policists.

Tomēr Teo veiksmīgi tika līdz Aika birojam, žigli uzskrēja pa kāpnēm līdz apbrīnojami nekārtīgajam kabinetam, kur viņa īdzīgais, vecais tēvocis pelnīja sev dienišķo maizi. Kaut arī galds viņam mūždien bija papīriem apkrauts un pašam piemita visiem Būniem raksturīgā

darba mīlestība, sev pāri viņš nedarīja. Aiks dzīvoja viens mazā dzīvoklītī un brauca ar vecu Spitfire, kam nobraukums droši vien bija kāds miljons jūdžu. Viņam nevajadzēja daudz, un tāpēc varēja arī pārmēru neaizrauties ar darbu. īpaši jau piektdienās. No pieredzes Teo zināja, ka vairumam juristu piektdienās ap pusdienlaiku sāk pietrūkt dukas. Tiesas nams šajā laikā allaž kļuva daudz klusāks. Piektdienas pēcpusdienā atrast kādu tiesnesi bija gandrīz neiespējami. Ierēdņi pastiepa garumā pusdienlaiku, un drīz vien jau manījās uz māju pusi.

Aiks, kaut arī vairs nebija īsts advokāts, noteikti piekopa šo tradīciju. Piektdienas rītos viņš cēlās vēlu, lai gan arī citās dienās viņš nebija no agrajiem putniņiem, atnāca uz biroju un nīka līdz pusdienlaikam, kad devās lejā uz grieķu kafejnīcu iekost. Lai godam sagaidītu nedēļas nogali, piektdienās pie pusdienām viņš vienmēr izdzēra divas glāzes vīna.

Teo ar suni Aika birojā ienāca ap pusvienpadsmitiem, un tēvocis, izdzēris trīs tases kafijas, nu bija možs un runīgs. “Teo, man ir zināms, ko turēt aizdomās. Tas vēl nav konkrēts cilvēks, vārdu es nezinu, bet apmēram zinu, kurā virzienā meklēt. Vai nāksi palīgā?”

“Katrā ziņā, Aik.”

“Bet vispirms es tomēr gribu visos sīkumos dzirdēt par kautiņu. Katru detaļu, katru spērienu, belzienu un asiņaino degunu. Tu taču pamanījies kādam tā kārtīgi iekraut pa ģīmi?”

Aiks bija sacēlis kājas uz galda apvalkātas sandales basās kājās. Tad nu Teo atgāzās krēslā un arī uzcēla

kājas uz galda. “Nu, sākums bija zibenīgs,” viņš iesāka un gari un plaši, neko neizlaižot, izklāstīja sadursmes norisi. Aiks smaidīja vien, lepodamies ar savu brāļadēlu. Teo neko daudz nepiepušķoja klāt, apspiezdams vēlmi kaut kā īpaši padižoties. Kad viņš bija izstāstījis arī par sarunu ar Gladvelas kundzi un par atstādināšanu, Aiks noteica: “Nav slikti, Teo. Dažreiz ir tā, ka nav izvēles. Tava atstādināšana lai ir kā goda zīme, ko cilvēks nēsā ar lepnumu.”

“Vai par kratīšanas orderi jau esi dzirdējis?” apvaicājās Teo, degdams nepacietībā izstāstīt par visiem šīs nedēļas notikumiem.

“Kādu kratīšanas orderi?” Aiks brīnījās. Teo izstāstīja arī šo notikumu, un Aiks klausījās, neticībā grozīdams galvu. Lai gaisotni padarītu mazāk drūmu, Teo jautāja: “Un par lamu, kas spļaudās, arī neesi dzirdējis?” Aiks nebija dzirdējis, un tāpēc Teo ar labpatiku atstāstīja savu pēdējo piedzīvojumu Dzīvnieku tiesā.

Kad nu visi stāsti bija galā, Aiks pielēca kājās, uzsita knipi un sacīja: “Tātad, Teo, tagad mūsu uzdevums ir noskaidrot, kurš ir tas, kas mēģina tevi iegāzt. Tā ir?”

“Pareizi.”

“Pēdējās četrdesmit astoņas stundas es ne par ko citu neesmu domājis. Pastāsti man, cik daudz tev jau ir zināms.”

“Daudz jau nav. Tētis ir pārliecināts, ka tas ir kāds no skolas, visdrīzāk jau skolēns, jo pieaugušam cilvēkam būtu grūti darboties ap manu skapīti tā, lai neviens viņu neievērotu. Un vēl viņš domā, ka tas, kas tur darbojās, nebija viens pats.”

“Es pilnīgi piekritu. Un kurš tad tev ir aizdomās turamais numur viens?”

“Man tāda nemaz nav, Aik. Vecāki man lika sarakstīt visus tos bērnus, kam uz mani varētu būt zobs. Es jau nesaku, ka esmu foršākais puisis skolā, bet tomēr nespēju iedomāties nevienu, kurš (a) pirmdien būtu varējis atslēgt manu skapīti un izzagt mantas, (b) otrdienas vakarā spētu aplaupīt datorveikalu un nomest tur manu cepuri un tad (c) trešdien atkal atvērt skapīti un ielikt tur nozagtos planšetdatorus, un to visu darīt tikai tādēļ, lai dabūtu mani cietumā. Kāds patiešām mani ļoti, ļoti ienīst, tikai es nevaru iedomāties, kurš tas varētu būt.” “Tāpēc, ka tu viņu nepazīsti. Varbūt nekad neesi ar viņu sastapies. Varbūt esi viņu redzējis, bet nezini, kas viņš ir.”

Aiks staigāja šurpu turpu pa kabinetu, intensīvās pārdomās kasīdams iesirmo bārdu un raukdams pieri.

“Nu labi,” Teo sacīja. “Kas tad viņš ir?”

Aiks strauji atkrita krēslā un, pārliecies galdam pāri, ieskatījās Teo acīs. “Tavi vecāki ir juristi, turklāt ļoti labi. Juristi uzņemas lietas, kurās iesaistītie cilvēki mēdz būt saniknoti, noraizējušies, aizvainoti, nelaimē nonākuši, novesti tik tālu, ka ir gatavi izdot daudz naudas, lai ierosinātu tiesas lietu. Redzi, tavs tēvs ir jurists nekustamo īpašumu lietās, kas ir diezgan garlaicīgs naudas pelnīšanas veids, ja gribi zināt manas domas. Viņš strādā ar papīriem. Viņam ir darīšana ar cilvēkiem, kas pērk un pārdod mājokļus, ēkas, zemi, tu jau to visu zini.”

“Es jau nu gan par nekustamo īpašumu juristu netaisos kļūt,” Teo piebilda.

“Malacis. Šajā gadījumā es gribu uzsvērt to, ka viņam darīšana nav ar cilvēkiem, kas nonākuši konflikta situācijā. Pareizi?”

“Pareizi.”

“Turpretī tavai mammai darbā ir darīšana tikai un vienīgi ar konfliktiem, turklāt pašiem sāpīgākajiem laulības šķiršanu. Ģimenes izjūk. Vīri un sievas cīnās par to, kuram aizgādībā tiks bērni, kuram paliks māja, automašīnas, mēbeles, nauda. Apsūdzības laulības pārkāpšanā, rupjībā, nevērīgā attieksmē. Dažreiz notiek briesmu lietas, Teo. Man nekad nav bijis dūšas strādāt ar šķiršanās lietām. Bet tava mamma šajā jomā ir viena no labākajām. Vienmēr tāda ir bijusi.”

Teo piekrītoši māja ar galvu un gaidīja, kas būs tālāk. Visu, ko teica Aiks, viņš jau zināja.

Aiks salika kopā pirkstgalus un turpināja runāt: “Vecāku šķiršanās bērnam ir briesmīgs pārdzīvojums, Teo. Tie divi cilvēki, kurus viņš mīl visvairāk, vairs nespēj kopā dzīvot, vairs nemīl viens otru, patiesībā bieži vien ienīst viens otru, un visā šajā procesā bērns tiek izmantots kā balva, par kuru jācīnās. Bērnam tas ir traumējoši, uztraucoši un ļoti sāpīgi. Bērns nezina, kuram no abiem piešķirs aizgādnību un kur bērnam pēc tam nāksies dzīvot. Vecāki nereti ir spiesti pārdot ģimenes māju. Dažreiz vienam no vecākiem bērns ir pieķēries vairāk, un viņam ir jāizvēlas, pie kura palikt. Iztēlojies, kā būtu, ja tev, Teo, būtu jāizvēlas, palikt pie mammas vai tēva. Šķiršanās ir emocionāls trieciens bērnam, un tā sekas turpinās vēl ilgi.” Aiks pieklusa un atkal pakasīja bārdu. “Man liekas,” viņš turpināja, “ka tavas nelaimes ir saistītas ar kādu

no šķiršanās lietām, kurā tava mamma ir advokāte. Es domāju, ka vienai no klientēm bērns mācās tavā skolā, un šis bērns tevi ienīst par to, ka tava mamma piedalās procesā, kas ievirzījies tādā gultnē, ka cietējs ir viņš. Tava mamma vienmēr pārstāv sievu, un sievai parasti piešķir aizgādnību pār bērniem, bet varbūt šim bērnam mamma nav pie sirds, un viņš gribētu dzīvot pie tēva, kuram saprotamu iemeslu dēļ ļoti nepatīk Marsela Būna. Šī izteiktā nepatika pret tavu mammu šķiršanās lietās nemaz nav tik reta, un varbūt to pārņem arī bērns, jo jūtas kā nonācis krustugunīs.”

Teo pēkšņi jutās tā, it kā viņam no pleciem būtu noņemta smaga nasta. Viņš jutās atvieglots. Kas par spožu ideju! Viņam pašam tā nekad nebūtu ienākusi prātā. Turpretī gudrais tēvocis Aiks to visu prata saskatīt.

Aiks turpināja: “Tu varbūt brīnies, kāpēc Marselai tas nav ienācis prātā. Varbūt viņa par to kādā brīdī ir iedomājusies, taču tava mamma tik aizrautīgi pārstāv klientu intereses, ka kopainu nespēj saskatīt. Turklāt viņa tik augstu tur profesijas godu, ka nekad nepieļaus pat domu par situāciju, kurā atļautos izmantot savu klienšu uzticētos noslēpumus.”

“Pat ne lai pasargātu savu dēlu?”

“Par to gan esmu pārliecināts ja māte zinātu, ka tevi var apdraudēt kāds, kas iesaistīts viņas prāvās, viņa noteikti darītu visu, lai tevi pasargātu. Bet tādi advokāti kā tava mamma var būt tik pārņemti ar savu klientu interešu aizsargāšanu, ka viņiem izveidojas tā sauktie aklie punkti. Viņi nepamana to, ko citi redz. Turklāt tev jāatzīst, ka mūsu noslēpumainā vaininieka rīcība ir vairāk

nekā cietsirdīga. Nav gluži tas uzvedības tips, ko mamma gaidītu no kāda bērna, vai ne? Mammai tik ilgus gadus nācies strādāt ar šķiršanās lietām, ka par viņas klienšu bērnu pārdzīvojumiem vairs neiedomājas.”

“Vai man vajadzētu parunāties ar mammu?”

“Un ko tu viņai jautātu? Kuri ir tie cilvēki, kas uzsākuši šķiršanās procesu un kuriem bērni mācās tavā skolā? Pieņemsim, dažus šādus cilvēkus viņa zinās. Pieņemsim, tad būtu daudz konkrētāks aizdomās turamo saraksts. Varbūt tev izdotos pierādīt, ka šis nezināmais bērns ir īstais vainīgais. Sīkais tiktu arestēts par veikala apzagšanu, izmests no skolas, vārdu sakot, saņemtu, ko pelnījis. Tu esi no aizdomām brīvs, un tas knauķis ir lielā ķezā. Pareizi?”

“Pareizi.”

“Bet pastāv arī iespēja, ka tad māte pati var nonākt lielās nepatikšanās. Kliente uz viņu būs nikna, jo uzskatīs tavu mammu par vainīgu viņas bērna nelaimēs. Protams, sīkais ir vainīgs un par to pelnījis sodu, bet kliente uzskatīs, ka tava mamma būs pārkāpusi viņas privātumu, atklājusi viņas noslēpumus, ko advokāts nedrīkstētu darīt. Marselu tas nostādītu riskantā situācijā.”

“Vai tev ir savs plāns?”

“Kā vienmēr. Vai klēpjdators tev ir līdzi?”

Teo uzsita pa mugursomu un teica: “Te tas ir.”

“Labi. Ieej internetā un pārbaudi Ģimenes tiesas lietu sarakstu. Izraksti tās lietas, kurās tava mamma ir advokāte. Izskatīsim tās, kuras pašreiz ir aktuālākās un kurās figurē bērni, kas mācās tavā skolā. Šis saraksts noteikti būs pavisam īss.”

Teo izvilka datoru un teica: “la ir spoža ideja, Aik.” “Tad jau redzēsim.”

Ģimenes tiesā iztiesājamo lietu saraksts bija iedalīts vairākās kategorijās: apstrīdētas-neapstrīdētas; aktīvaspaslvas; ar bēmiem-bez bērniem; ierosinātas-drīzumā tiesa. Pēc pusstundas cītīga darba Teo savā klēpjdatorā un Aiks lielajā biroja datorā viņiem bija saraksts ar divdesmit vienu aktīvu šķiršanās lietu, kurās Marsela Būna pārstāvēja sievu. No tām trīs bija bezbērnu kategorijā un tāpēc no saraksta tika svītrotas. Vēl piecas bija bezstridu kategorijā, un Aiks domāja, ka arī tās var svītrot. Bezstrīdu šķiršanās bija daudz vieglākas un ātrāk risināmas, un diez vai radītu tik dramatiskas izjūtas, lai tās liktu kādam pārdurt riepas un izdauzīt ar akmeņiem logus.

“Ko nozīmē “noslepenotas”?” Teo apjautājās, pārskatīdams ierakstus.

“Tas nozīmē, ka esam tintē,” Aiks atbildēja. “Es biju piemirsis par noslepenoto iztiesājamo lietu sarakstu. Mēdz būt tādas lietas, kurās apsūdzības par sliktu rīcību ir tik nejaukas, ka jebkura no pusēm var tiesnesim lūgt lietu noslepenot. Tas nozīmē, ka lietas materiāli ir pieejami tikai tiem advokātiem, kas ar tiem strādā. Nekas netiek publiskots. Mums tas var nozīmēt strupceļu, ja vien mums nav pieejas tavas mammas failiem. Bet turpināsim vien.”

Aiks izveidoja sarakstu ar to trīspadsmit lietu klientu uzvārdiem, kas viņiem bija pieejami, un Teo lejuplādēja Stratenburgas vidusskolas skolēnu sarakstu. Salīdzinot abus sarakstus, palika apmēram puse lietu, kurās varēja būt bērni no Teo skolas. Daži no uzvārdiem gan bija tik

izplatīti, ka tos nevarēja ne svītrot, ne ietvert sarakstā. Bija Smits, Džonsons, Millers un Grīns. Skatoties sarakstā, Teo juta zināmu atvieglojumu. Viņš nepazina nevienu bērnu, kam būtu tāds pats uzvārds kā sarakstā minētie.

Pirms diviem gadiem, kad Teo mācījās sestajā klasē, kāda meitene vārdā Nensija Grifina pastāstīja viņam, ka viņa mamma bijusi advokāte viņas mammas nesenajā šķiršanās lietā. Šķiršanās aizvedināta līdz veiksmīgam gala iznākumam, un Grifinas kundze bijusi itin apmierināta ar Teo mātes veikumu. Tā bija pirmā reize, kad Teo apjēdza, ka mammas darbs var ietekmēt viņa draugu un klasesbiedru dzīvi. Vēlāk viņš mammai bija prasījis, kāpēc tā viņam neko nav teikusi. Būnas kundze bija pamatīgi izskaidrojusi, ka advokātu darbā jāievēro stingri ētiskie principi, starp kuriem viens no galvenajiem esot tas, ka klientu noslēpumi jātur pilnīgā slepenībā.

Aiks, kaut ko rakstīdams piezīmju grāmatiņā, ierunājās: “Tātad mums ir septiņi uzvārdi jeb septiņas lietas, pie kurām strādā tava mamma, un šo ģimeņu bērni mācās tavā skolā. Vai kādu pazīsti?”

“īsti ne. Septītajā klasē ir tāds puika Tonijs Grīns, bet es nezinu, vai viņš ir no tieši to Grīnu ģimenes. Cits neviens neliekas pazīstams.”

“Labi, atgriezīsimies pie noslepenotā saraksta,” noteica Aiks, un Teo tas izdevās krietnas desmit sekundes ātrāk kā tēvocim. Te bija tikai astoņas lietas, kuru vienīgā identifikācija bija prasības iesniedzēja sievas vai vīra uzvārds. Advokātu uzvārdi nebija norādīti.

Aiks teica: “Varam domāt, ka mūsu meklējamā šķiršanās lieta ir no nejaukajām. Vecāki cīnās par aizbildnību,

un mūsu mistiskais bērns vēlas dzīvot pie tēva. Citādi taču viņš nebruktu virsū mātes advokātes dēlam. Skan loģiski?”

“Liekas gan.”

“Tēvam, lai viņš iegūtu aizbildnību, jāpierāda, ka māte nav spējīga bērnus audzināt. Likums parasti dod priekšroku mātei, un tikai retos gadījumos aizbildnību dabū tēvs.”

“To es zinu,” Teo noteica.

“Lai pierādītu, ka māte nav piemērota bērnu audzināšanai, tēvs tad parasti uzrāda visus sievas trūkumus un sliktās rīcības piemērus. Lūk, šāda veida lietas tad ari tiek noslepenotas objektīvu iemeslu dēļ.”

“Tad mums nav paveicies.”

“Jā gan, ja vien neiemetīsim aci tavas mammas failos.”

“Vai tu esi traks?”

“Jā, Teo, es esmu traks. Esmu tāds jau labu laiku. Un esmu gatavs darīt trakas lietas, lai noskaidrotu, kurš rok tev bedri, moka tevi un cenšas panākt, lai tevi notiesā par nopietnu kriminālnoziegumu. Vari saukt mani par traku, bet varbūt pienācis laiks pārkāpt kaut kādus noteikumus? Vakar tu iesaistījies kautiņā un pārkāpi noteikumus. Bet tu taču nevarēji to nedarīt, tā ir?”

“Jā, tā ir.”

“Es nerunāju par likuma pārkāpšanu, Teo. Ieskatīties Marselas failos nenozīmēs pārkāpt likumu. Jā, tas varbūt būs mazliet neētiski, bet mēs taču negrasāmies iegūto informāciju izplatīt. Turklāt tas varbūt ir vienīgais veids, kā atrisināt šo problēmu.”

“Es nezinu, ko teikt, Aik.”

“Kāda veida digitālo datu uzkrāšanas sistēmu firma izmanto?”

“Tā saucas InfoBrief, diezgan elementāra sistēma tikai uzkrāšanai, kataloģizēšanai un papīra taupīšanai.” “Kam tā ir pieejama?”

“Ne jau nu man. Mammai, tētim, Dorotijai, Vinsam un Elzai. Bet tētis un Dorotija to lieto reti. īstie lietotāji ir mamma un Vinss, lai viss būtu sakārtots un vajadzīgo varētu atrast, nerokoties cauri papīru kalniem.”

“Vai tu vari dabūt paroli?”

Teo to apdomāja diezgan ilgi. Ja viņš dabūtu paroli un iedotu Aikam, viņš kļūtu par līdzvainīgo. Ne jau nu noziegumā, bet darbībā, kuru labāk būtu nedarīt. Viņam jau tāpat gāja karsti. Tā tik vēl trūka, lai mamma sadusmotos par viņas klientu noslēpumu atklāšanu.

“Paklau, Aik. Es labāk pats mammai pastāstīšu, ko es domāju. Izklāstīšu mūsu teoriju un palūgšu palīdzēt. Viņa taču ir mana mamma.”

“Nav slikta doma, Teo, tas izklausās prātīgi. Bet nedari to uzreiz. Paskatīsimies, vai tomēr nevaram tikt galā paši, neiesaistot viņu. Man negribas Marselai Būnai lūgt slepenu informāciju par viņas klientēm.”

“Vai tas būtu riskanti?”

“Iespējams, bet pagaidām tā ir labākā teorija no visām. Policija nevienu citu nemeklē, jo ir pārliecināti, ka zaglis esi tu. Kuru katru dienu viņi var ierasties ar orderi, lai nogādātu tevi Nepilngadīgo lietu tiesā. Ja tuvākajā laikā neatradīsim īsto noziedznieku, situācija kļūs daudz sliktāka. Vai to tu saproti?”

“Saprotu. Tici man.”

“Paklausies, Teo. Sen atpakaļ es Stratenburgā biju veiksmīgs advokāts, mans kabinets atradās gandrīz blakus tavas mammas kabinetam, man bija daudz klientu, un dzīve bija laba. Tad pie manis atnāca kruķi un sāka uzdot jautājumus. Uz visiem es nevarēju atbildēt. Tad viņi atnāca atkal un jautāja vēl. Pēc tam vēl un vēl. Es nespēju noticēt tam, kas notiek, un tad pamazām sāku apjaust, ka grimstu ziepēs līdz ausīm, bet nespēju to apturēt. Ja kriminālās izmeklēšanas sistēma sākusi vērsties pret tevi, to gandrīz nav iespējams apturēt. Tici man, Teo. Es to esmu piedzīvojis. Tā ir sasodīti štruntīga sajūta. Debesis gāžas virsū, un nav vietas, kur paslēpties.”

Tā bija pirmā reize, kad Aiks stāstīja par savām pagātnes nelaimēm, un tas bija tik pārsteidzoši. Teo nolēma apvaicāties, ko vienmēr bija gribējis zināt. “Vai tu, Aik, biji vainīgs?”

Aiks padomāja un tad sacīja: “Bija kaut kas, ko es izdarīju nepareizi, Teo. Tādas lietas, ko vienmēr esmu nožēlojis. Turpretī tu neko sliktu neesi izdarījis, un tieši tāpēc, lai aizstāvētu tevi, esmu gatavs pārkāpt dažu labu noteikumu. Izdarīsim visu, ko spējam, un dabūsim policiju nost no tava kakla.”

“Labi, labi.”

“Vai vari sadabūt paroli?”

“Domāju, ka varu gan.”

17. nodaļa

Atpakaļceļā uz biroju Teo atkal vairījās no centrālajām ielām. Teo bija tik dziļi nogrimis domās, ka neapstādamies pabrauca darām STOP zīmei un gandrīz saskrējās ar pastnieku. “Uzmanīgāk, puika!” pastnieks uzsauca, bet Teo pār plecu izmeta: “Atvainojiet!” Šoreiz suns skrēja pa priekšu, kā gribēdams turēties no zēna pa gabalu.

Patlaban bija pusdienlaiks, un Elza ar Dorotiju virtuvē ēda salātus, runādamas abas reizē. Teo pamanījās tikt garām nepamanīts. Mammas kabinets bija tukšs. “Laikam jau atkal tiesā,” viņš nomurmināja. Vinsa durvis bija vaļā, bet pats kaut kur bija izgājis. Pusdienlaiku viņš parasti pavadīja laukā. Viņa dators kā vienmēr bija palicis neizslēgts, monitorā bija redzams ekrānsaudzētājs.

Visvienkāršāk paroli varēja sameklēt vienā no pieciem biroja personālajiem datoriem. Pa vienam bija abiem juristiem, Vinsam, Dorotijai un Elzai. Ja Teo patiešām gribēja “aizņemties” paroli, tad šī bija vislabākā izdevība. Taču viņam nenācās viegli sev iestāstīt, ka tas būtu pareizi darīts. Aiks gan tā domāja, bet Teo nebija Aiks. Teo zināja, ka tas ir aplami, varbūt ne gluži pretlikumīgi, bet aplami visādā ziņā.

Robeža starp pareizo un nepareizo viņam vienmēr bijusi skaidra, taču pašreiz itin nekas vairs nelikās skaidrs. Nepareizības tagad krājās cita pēc citas. Bija nepareizi,

ka kāds slepus atvēris viņa skapīti un ielicis tur nozagtas mantas acīmredzamā nolūkā sagādāt viņam nepatikšanas. Bija nepareizi, ka viņu vajā, ritenim pārdur riepas, izsit ar akmeni logu. Teo neko nepareizu nebija darījis, bet nu pret viņu izturas kā pret noziedznieku. Policijai bija nepareizais aizdomās turamais. Policija kļūdījās, neticot viņam, un, ja policija viņam izvirzīs apsūdzību, tā būs vēl viena nepareizība. Nebija pareizi, ka viņš iesaistījās kautiņā, kaut gan tēvs, Vinss un Aiks uzskatīja, ka tas nemaz tik nepareizi nebija. Vai būtu nepareizi, ja Teo pārkāptu biroja noteikumus un nozagtu paroli, lai novērstu vēl vienu nelabojamu nepareizību? Vai nepareiza rīcība varētu novest pie pareiza rezultāta?

Tas viss bija ļoti mulsinoši, tomēr Teo paļāvās uz Aiku, un Aiks nešaubījās, ka nozagt paroli tas ir gluži pareizi.

Teo aizveda suni uz savu “kabinetu” un lika nosnausties. Kad suns bija pie vietas, Teo iznāca gaitenī un ieklausījās. Dorotija un Elza virtuvē pārsprieda ēdienu receptes. No tēva kabineta augšstāvā nenāca ne skaņas visiem bija zināms, ka pusdienlaikā Vudss Būns parasti nosnaužas. Teo iešmauca Vinsa kabinetā un ne tikai aizvēra, bet ari aizslēdza durvis. Apsēdies Vinsa krēslā, viņš pievērsās datoram, sargādamies kaut ko aizskart uz Vinsa galda. Ekrānsaudzētājs bija saulrieta bilde virs okeāna. Teo uzklikšķināja uz galvenās izvēlnes un tad uz InfoBrief. Tika prasīta parole, tāpēc viņš izgāja un uzklikšķināja uz “Mans dators”, no kurienes nonāca kontrolpanelī, kur drošības sadaļā atradās arī paroles. Vinsam bija vesels lērums paroļu, un Teo jutās kā nelietis, tās redzēdams. Paroles rēķinu apskatīšanai, mobilajiem

telefoniem, divām randiņu vietnēm, ceļojumu vietnēm un vēl kāds ducis. Pašā saraksta galā bija InfoBrief, un Teo uzklikšķināja uz tās. Parādījās parole Avalanche88TeeBone33. Teo žigli pierakstīja paroli un atgriezās galvenajā izvēlnē. Viņš uzklikšķināja uz InfoBrief un ievadīja paroli. Kādas piecas sekundes ekrāns bija tukšs, un tad parādījās “InfoBrief-Boone č> Boone-Account Code:647R". Teo norakstīja kodu un noklikšķināja uz “ieiet”. Parādījās garš saraksts, kurā cita starpā bija ari vārdi Denīze Sneitere pret Viljamu B. Sneiteru, un Teo saprata, ka ir atradis mammas vadītās šķiršanās lietas. Viņš ātri izgāja laukā no InfoBrief, no jauna palaida ekrānsaudzētāju un, neko neaiztikdams, piecēlās kājās. Dziļi ievilcis elpu, Teo nospieda durvju rokturi, būdams pārliecināts, ka gaitenī kāds jau gaida, lai mestos viņam virsū. Taču gaiss bija tīrs, un viņš steigšus devās atpakaļ uz savu būceni, kur suns joprojām gulēja saldā miegā un viss bija kārtībā.

Teo zināja, ka InfoBrief sistēmā tiks reģistrēts, ka Vinsa datorā piektdien pulksten 12:14 kāds iegājis sistēmā, tomēr nebija ticams, ka drīzumā to varētu pamanīt. Ja kāds arī jautās, tad viņš vienkārši visu noliegs. Bija taču piektdienas pēcpusdiena, un ļoti ticams, ka līdz pirmdienas rītam ne māte, ne Vinss, ne arī kāds cits InfoBrief neizmantos, turklāt sistēmas lietojuma reģistru neviens regulāri nepārbaudīja.

Kaut arī šis mazais noziegums tika paveikts nevainojami, Teo tas sagādāja raizes. Viņš šaubījās, vai vispār vajadzētu Aikam nodot paroli un kodu, un, minūtēm ritot, vairāk sliecās domāt, ka labāk tomēr ne. Viena lieta bija izčiept paroli no Vinsa ne pārāk aizsargātā datora,

bet pavisam kas cits dot Aikam iespēju atvērt failus un meklēt slepenu informāciju.

Mamma atgriezās īsi pirms vieniem dienā. Ģimene apspriežu telpā pusdienoja ar mammas atnesto ēdienu. Noskaņojums bija mierīgs, runāts tika par daudz ko, tikai ne Teo nedienām. Knibinoties ap sviestmaizi, Teo ļoti gribējās ieminēties par to, ka viņa vajāšana varētu būt saistīta ar mātes risinātajām šķiršanās lietām. Bet Aiks bija licis nogaidīt.

Teo tā ari darīja.

Teo bija atkal savā “kabinetā”, gatavoja mājasdarbus un vēroja pulksteņa gauso gaitu, kad ieskanējās biroja iekšējais telefons. “Teo,” atskanēja Elzas balss, “pie tevis kāds atnācis.”

“Kas tas ir?” Teo iztrūcies vaicāja, baidīdamies, ka atkal būs klāt policija.

“Kāds draugs.”

Teo aizsteidzās uz ēkas priekšistabu. Pie Elzas galda neveikli mīņājās Grifs puika, kurš, tāpat kā Teo, vakar bija noklausījies Gladvelas kundzes lēmumu par zēnu atstādināšanu no stundām. Tagad abi iegāja apspriežu telpā, un Teo aizvēra durvis. Zēni apsēdās masīvajos ādas krēslos, un Grifs nopētīja istabu. “Diezgan forši,” viņš noteica. “Vai tā ir tavējā?”

“Dažreiz es to izmantoju,” Teo atbildēja. “Man pašam ir maza istabiņa ēkas aizmugurē.”

Pēc neveiklas pauzes Grifs pajautāja: “Vai tavi vecāki briesmīgi bārās?”

“Ne pārāk. Un kā tavējie?”

“Nu, priecīgi jau viņi nebija. Man uz vienu mēnesi ir stingrais režīms, jādara visādi papildu darbiņi mājās, divas nedēļas bez kabatas naudas. Bet varēja būt arī ļaunāk.”

“Izklausās bēdīgi.”

“Klau, Teo, iemesls, kāpēc esmu šeit, ir tas, ka vecāki man lika tev atvainoties par kautiņu. Tātad, lūdzu, piedod.”

“Viss kārtībā,” Teo atteica. “Es arī tev atvainojos. Vai zini, tas viss bija diezgan stulbi.”

“Kā tad, ka stulbi. Baksters ar savu lielo muti vienmēr ievāra kādas ziepes.”

“Baksters man arī atvainojās. Vienkārši aizmirsīsim par to.”

“Darīts.” Atkal iestājās klusums, bet Grifam bija sakāms vēl kaut kas. “Paklau, Teo. Stāsta, policija uzskatot, ka tu esot ielauzies Lielā Maka veikalā un sazadzies tur visādas mantas. Daļa no tām esot atrastas tavā skapītī. Vai tas ir tiesa?”

Teo pamāja.

“Nu, es domāju, ka tas ir neticami, jo tu neesi no tiem, kas naktī apzagtu veikalus. Pēc tevis tas neizskatās.” “Iestāsti to policijai.”

“Ja gribi, varu to izdarīt.”

“Paldies.”

“Bet Lielais Maks savā veikalā visiem klāstot, ka policija esot noķērusi zagli, Teodoru Būnu, ka šie tavā skapītī esot atraduši Linx-04 planšetdatorus. Man liekas, ka tam vecim ir liela mute.”

Teo nošļuka pleci, un viņš sāka skatīties laukā pa logu. “Laikam jau ir gan.”

“Bet vai gribi dzirdēt kaut ko pavisam dīvainu? Mana māsa Eimija mācās desmitajā klasē un ir pazīstama ar tādu puisi Beniju. Viņš nav viņas čalis vai tamlīdzīgi, tikai draugs. Šis Benijs pazīst citu čali Gordiju, un šitas Gordijs esot stāstījis, ka pirms pāris dienām pie skolas viens cits čalis viņam teicis, ka varot šim pārdot 0-4 planšetdatoru tikai par 50 dolāriem. Esot galīgi jauns, vēl iesaiņojumā. Šitās mantiņas tak maksā četrus simtus, bet šis ir gatavs pārdot par piecdesmit. Tas taču skaidrs, ka tā ir zagta manta, vai ne?”

“Noteikti,” Teo atsaucās, nenovērsdams skatienu no Grifa. “Kā to čali sauc?”

“To es nezinu, bet, iespējams, varu noskaidrot. Cik tad to 0-4 tika nozagti?”

“īsti nezinu, bet noteikti vairāk par trim, turklāt vēl ari klēpjdatori un mobilie.”

“Kāpēc kāds izdomāja nozagtās mantas ielikt tavā skapītī un pēc tam izsaukt policiju?”

“Tas jau ir tas jautājums, Grif, uz kuru mēs mēģinām atrast atbildi. Paklau, melnajā tirgū taču nevarētu uzreiz uzrasties pārāk daudzi zagti 0-4. Mums jādabū zināt, kā sauc to čali, kurš tos piedāvā. Un, jo ātrāk, jo labāk. Vai vari parunāt ar savu māsu?”

“Skaidrs, ka varu.”

“Lūdzu, izdari to, Grif. Un pasteidzies.”

Grifs aizmetās prom, bet Teo atgriezās savā “kabinetā”. Dirnēšana mājās tiešām varēja kļūt apnicīga.

Pulksten 3:45 pēcpusdienā mamma Teo atļāva iet prom no biroja. Teo atvadījās no suņa un uzkāpa uz

divriteņa. Līdz pirmdienai bērni bija brīvi no skolas, un nu tie bija izbiruši Stratenburgas ielās, lai izbaudītu īso atpūtas bridi. Teo priecājās, ka darba nedēļa ir garām. Tā bija sākusies ar pirmdien pārdurto velosipēda riepu, un kopš tā brīža viss bija gājis tikai uz leju. Teo bija noraizējies, un ne bez pamata. Ja viņam drīzumā neizdosies uzzināt, kurš viņu vajā, tad nākamā nedēļa var izrādīties vēl briesmīgāka.

Majors Ludvigs gaidīja Kara veterānu kluba pagrabstāvā 1440. skautu vienības mītnē. Sanāksmes sākums bija paredzēts precīzi četros pēcpusdienā, bet majors pieprasīja, lai zēni ierastos vismaz piecas minūtes pirms sākuma. Viņš necieta tūļāšanos un tāpēc rājās uz kavētājiem. Teo ieradās 3:57. Braiens un Edvards divi draugi no Maunta kunga klases jau bija priekšā, tāpat ari Sems, Aizeks un Bārts trīs septītklasnieki. Visi seši skauti bija pieteikušies uz atzinības zīmes iegūšanu aviācijā, un majors Ludvigs viņiem būs par konsultantu. Jūras kara flotes aviācijā viņš bija lidojis ar reaktīvajiem iznīcinātājiem un tagad uz pusslodzi strādāja par lidošanas instruktoru pilsētas lidostā.

Sākumā Teo jutās mazliet neveikli savu klasesbiedru Braiena un Edvarda klātbūtnē. Viņš nesaprata, vai būtu jākautrējas vai jālepojas. Cik daudz tenku izplatījušās pa skolu viņa prombūtnes laikā? Droši vien ne mazums. Majors manīja neveiklību un tūlīt ķērās pie lietas.

“Tas būs ļoti aizraujoši,” viņš iesāka. “Esmu lidojis gandrīz četrdesmit gadu un izbaudījis katru minūti. Mēs mācīsimies par lidmašīnām virzuļdzinēju, turbopropelleru un reaktīvajām. Mēs paši uzbūvēsim ar baterijām

darbināmu lidmodeli, kas spēs sasniegt divsimt pēdu augstumu. Tas jums palīdzēs apgūt lidošanas principus ātrumu, bremzēšanu, celtspēju, aerodinamiku, kā arī vadības ierīces eleronus, augstuma stūri un lidmašīnas stūri. Jūs mācīsieties lasīt aeronautikas karti un plānot reāla lidojuma kursu. Lidojums notiks, izmantojot patiešām kolosālu lidojuma simulācijas ierīci. Mēs apmeklēsim Stratenburgas lidostu, apskatīsim dažādas lidmašīnas un tad uzkāpsim vadības tornī un paskatīsimies, kā gaisa satiksmes dispečeri vada lidojumus. Pie mums gan gaisa satiksme nav intensīva, tomēr būs interesanti redzēt, kā dispečers to dara. Un visbeidzot, kad būsiet apguvuši pamatzināšanas, mēs dosimies īstā lidojumā. Ar jūsu vecāku atjauju pa diviem vienā reizē es jūs ņemšu līdzi lidojumā ar manu mazo “Cesnu”. Pacelsimies piectūkstoš pēdu augstumā, un es ļaušu jums pašiem izmēģināt vadīt lidmašīnu. Es, protams, rokas visu laiku turēšu uz stūres, bet jūs varēsiet izjust, kā lidmašīna vadāma. Mēs veiksim pagriezienus, uzņemsim augstumu un nolaidīsimies zemāk. Izraudzīsimies skaidru dienu, lai jūs no putna lidojuma redzētu vietu, kur mēs dzīvojam, un tās apkārtni. Ko teiksiet, puiši? Vai neizklausās labi?”

Visi seši zēni bija kā transā, pilnībā aizrāvušies ar gaidāmā piedzīvojuma ideju. Visi dedzīgi māja ar galvu. Šajā brīdī Teo visas nedienas bija aizmirsušās. Majors izdalīja bukletus par aviācijas atzinības zīmes iegūšanas kārtību, pateica, kas gaidāms nākamajā tikšanās reizē, tad paņēma lielu lidmašīnas modeli, kuru mēdza izmantot īstajās apmācībās, un sāka skaidrot lidmašīnas uzbūvi.

Teo, būdams nelabojams sapņotājs, jau iztēlojās, cik vareni būtu vadīt lidmašīnas, reaktīvos iznīcinātājus vai Boeing 747. Tā tik būtu dzīve vispirms gaisa kaujas, bet vēlāk kā luksusa pasažieru lidmašīnas pilotam apceļot pasauli. Viņš allaž bija gribējis kļūt par advokātu, bet tagad tieslietas likās zaudējušas daļu no savas pievilcības. Būt pilotam noteikti ir daudz aizraujošāk.

Precīzi 5:00 majors paziņoja, ka sanāksme beigusies. Viņš cerot, ka uz nākamo tikšanos visi uzdevumi būšot izpildīti. Skauti atvadījās un devās laukā pa durvīm, bet majors pagaidīja, līdz gandrīz visi jau bija prom, un ierunājās: “Teo, vai vari uzkavēties uz pāris vārdiem?” “Protams, major,” Teo atbildēja. Pārējie skauti uzkāpa uz velosipēdiem un aizbrauca. Teo ar majoru palika stāvam pie durvīm.

“Tā, protams, nav mana darīšana,” majors iesāka, “bet esmu dzirdējis, ka tev neiet labi. Esot kaut kādas problēmas ar policiju sakarā ar zādzību. Teo, tā no manas puses nav ziņkārība. Esmu norūpējies par tevi.”

Teo pamāja, un pirmā doma bija neko nestāstīt. Tomēr ar viņa bildi bija pilns internets, viņa vārds ir minēts saistībā ar noziegumu un viņš jau tikpat kā atzīts par vainīgu, tāpēc likās muļķīgi izturēties tā, it kā par to nedrīkstētu runāt. “Jā, ser,” viņš atbildēja. “Izskatās, ka esmu aizdomās turamais numur viens.”

“Tātad esi jau ticies ar policiju?”

“Vairākas reizes.” Teo vairs nemaz nezināja, cik reižu jau bija runājis ar policiju. “Viņi man netic, un tā vien liekas, ka gatavojas uzrādīt man apsūdzību.”

“Bet tas ir absurds, Teo.”

“Tā ir.”’

“Redzi, Teo, es kā brīvprātīgais piedalos Nepilngadīgo tiesas darbā. Ja bērnam, kurš nonācis nelaimē, vajadzīgs cilvēks, ar ko izrunāties, kas viņu uzklausa vai dod kādu padomu, tad tiesa norīko mani to darīt. Bērnam, protams, ir nozīmēts advokāts, bet tu jau zini, cik viņi ir aizņemti. Es kopā ar advokātu darbojos, lai panāktu bērnam labvēlīgāko rezultātu. Man ir tā priekšrocība, ka ļoti labi pazīstu abus Nepilngadīgo tiesas tiesnešus. Ja tev tas būtu nepieciešams, es ar prieku iesaistītos. Ne jau kā brīvprātīgais, jo tev tāds nav nepieciešams, bet kā cilvēks, kurš ar tiesnešiem var runāt arī neoficiāli. Bet vispār tā doma apsūdzēt tevi zādzībā ir vienkārši smieklīga.”

Teo juta, ka viņam aizžņaudzas kakls, bet tomēr varēja izteikt: “Paldies, major.”

“Es zinu, ka tu neesi vainīgs, Teo, un es darīšu visu, lai tev palīdzētu.”

“Paldies,” atkārtoja Teo, cenzdamies slēpt saviļņojumu.

18. nodaļa

Majors atvadoties sarokojās ar Teo, papliķēja viņam pa muguru un aizvēra durvis. Izgājis laukā, Teo devās pie sava velosipēda. Tikko atgrūdies, viņš uzreiz juta, ka kaut kas nav kārtībā. Kā tad priekšējā riepa bija tukša.

Asa sāpe iedūra vēderā, un Teo nesaprata, vai tas ir no dusmām vai bailēm, vai varbūt no abām kopā. Viņš paskatījās apkārt, vai kāds viņu nenovēro, un tad nopētīja riepu, prātodams, ko tagad darīt. Nekas nenāca prātā. Viņš bija tik nikns, ka domas sajuka vienā putrā. Teo gausi nokāpa no riteņa un apskatīja riepu tuvāk. Mazais caurumiņš izskatījās ļoti pazīstams.

Teo nolēma neapgrūtināt majoru, izstūma velosipēdu cauri stāvlaukumam, pēc tam pa ietvi uz priekšu. Jo tālāk viņš gāja, jo vairāk noskaidrojās domas. Cik bija to, kas zināja, ka viņš piektdienas pēcpusdienā četros būs skautu sanāksmē? Piepeši viņš apjēdza, ka ir veseli pieci aizdomās turamie pārējie skauti. Braiens un Edvards no viņa klases, Bārts, Aizeks un Sems no septītās. Viņi savus riteņus bija novietojuši pie tā paša statīva, kur Teo. Kamēr Teo kavējās pie majora, vienam no zēniem radās izdevība zibenīgi iedurt nazi priekšējā riepā.

Vecāku birojs atradās desmit kvartālu attālumā, un Teo jau bija piekusis. Viņš piezvanīja uz mobilo telefonu tēvam, un tas kā par brīnumu ari atbildēja. Vudss Būns nevarēja ciest mobilo un parasti to centās ignorēt.

“Tēt, tas esmu es,” Teo sacīja.

“Jā, Teo, es protu lasīt, kas man šeit ekrāniņā redzams. Kas noticis?”

“Mana priekšējā riepa atkal ir pārdurta. Plakana kā pankūka. Tas notika pie Kara veterānu kluba, kamēr runājos ar majoru.”

“Kur tu tagad esi?”

“Beningtona ielā tuvu pie četrpadsmitās.”

“Paliec, kur esi. Pēc desmit minūtēm būšu klāt.”

Teo apsēdās autobusu pieturā, nelietojamo braucamo atslējis blakus. Viņš sāka prātot par Braienu un Edvardu. Abi bija patīkami puiši no labām ģimenēm. Abu skapīši skolā atradās netālu no Teo skapīša, bet nevienam no viņiem nebija iemesla durt pušu Teo riteņa riepas, dauzīt viņa logu un paslēpt nozagtus datorus viņa skapītī. Abus zēnus viņš uzskatīja par draugiem. Septītklasniekus viņš tik labi nepazina, lai gan skautu vienībā, pateicoties majora gādībai, zēni savā starpā satika ļoti labi. Sema tēvs bija ārsts, bet māte zobārste. Teo nespēja iedomāties, ka Sems varētu rīkoties kā bandīts. Bārts bija mācību izcilnieks un, iespējams, labsirdīgākais zēns pasaulē. No visiem pieciem vienīgais, ko patiešām varētu turēt aizdomās, bija Aizeks Šērs mazrunīgs puika, kas izskatījās padrūms, dažreiz norūpējies, nēsāja pagarus matus un klausījās smagā metāla mūziku. Šēru ģimenē bija problēmas. Vecākā māsa tikusi aizturēta saistībā ar narkotikām. Tēvs visbiežāk bija bez darba un, kā baumoja, dzīvoja uz sievas rēķina.

Vēl svarīgāks bija fakts, ka Aizekam bija vecāks brālis, kas mācījās koledžā. Būnu detektīvu komanda bija

nospriedusi, ka Teo vajāšanā iesaistīti vismaz divi cilvēki, tāpēc Aizeks ar savu brāli šajā shēmā iederējās perfekti. Tomēr, domājot par iespējamiem vainīgajiem, kā jau allaž Teo apturēja jautājums par motīvu. Kāpēc gan Aizekam, viņa brālim vai jebkuram citam tā jānopūlas, lai sagandētu Teo dzīvi? Tur nevarēja saskatīt nekādu loģiku.

Drīz piebrauca Būna kungs, atvēra mašīnas bagāžnieku un iecēla tajā divriteni tieši virsū savām golfa nūjām. Suns, kas arī bija automobilī, tika pārvietots uz pakaļējo sēdekli. Teo apsēdās priekšā, sakrustoja rokas uz krūtīm un braucot skatījās taisni uz priekšu. Nekas netika runāts, līdz Teo pamanīja, ka viņi nebrauc uz māju pusi. “Uz kurieni mēs braucam, tēt?” viņš pajautāja.

“Uz policiju.”

“Skaidrs. Kāpēc?”

“Tāpēc, ka es gribu, lai policisti paši savām acīm redz to, ko mēs viņiem visu laiku esam stāstījuši. Kāds tevi vajā un cenšas uzvelt tev vainu par noziegumu, kuru tu neesi izdarījis.”

Šī doma Teo patika. Viņi apturēja mašīnu pie policijas iecirkņa. “Gaidi šeit,” noteica Būna kungs, aizcirta auto durvis un iegāja ēkā. Minūtes ritēja, bet Teo sarunājās ar suni un skaidroja tam, kas notiek. Suns izskatījās apjucis. Tad no iecirkņa iznāca tēvs kopā ar detektīvu Vormenu. Tēvs atvēra bagāžnieku un, pavilcis laukā divriteni, rādīja to Vormenam. Teo izkāpa no mašīnas un piegāja abiem klāt.

“Paskatieties,” Būna kungs stingrā balsī sacīja, rādīdams riepā izdurto caurumu. “Šonedēļ tā ir jau trešā reize.”

Vormens pieliecās tuvāk, pataustīja riepu un noteica: “Tā noteikti ir pārdurta apzināti.”

“Tā tas arī ir,” Būna kungs apstiprināja.

“Kur tas notika?” Vormens pavaicāja.

“Pie Kara veterānu kluba, tajā pašā vietā, kur riepa tika pārdurta arī otrdien,” paskaidroja Teo.

“Un kas man šajā sakarā būtu jādara?” Vormens jautāja.

Būna kungs iebīdīja divriteni atpakaļ mašīnā un aizcirta bagāžnieku. “Jums būtu beidzot jāapjēdz, ka tas, kas pārdur šīs riepas un met akmeņus mūsu biroja logā, ir tas pats cilvēks, kurš cenšas uzvelt manam dēlam vainu par laupīšanu. Lūk, kas jums būtu jādara. Jums būtu jāsāk apzināties, ka, cenšoties uzvelt atbildību Teo, jūs veltīgi izniekojat laiku.”

Sadod viņiem, tēt, Teo gandrīz pateica skaļi.

“Kā tad nu jūs varat būt tik pārliecināts, ka šie nodarījumi ir savstarpēji saistīti?” Vormens izsmējīgi jautāja.

“Es garantēju, ka tie ir saistīti. Un, kamēr jūs nesapratīsiet, ka tā ir, jums neizdosies noskaidrot, kurš ir tas cilvēks, kas aplaupīja datorveikalu. Bet, kamēr jūs novilcināt laiku, atstājieties beidzot no mana dēla. Viņš nav vainīgais.”

“Protams, ka nav, bet to taču saka viņa tēvs, vai ne?” Vormens aizkaitināts iesaucās krietni skaļākā balsī. “Es priecātos, ja katrreiz dabūtu pa dolāram, kad mātes un tēvi apzvēr, ka viņu mīlulīši nav vainīgi. Būna kungs, izmeklēšanu veicam mēs, un jūsu palīdzība mums nav vajadzīga. Un pagaidām līdz brīdim, kad uzzināsim pavisam ko citu, jūsu dēls ir un paliek galvenais aizdomās

turamais. Visi pierādījumi norāda uz viņu.” Vormens nikni ar pirkstu norādīja uz Teo, tad pagriezās un aizgāja.

Projām braucot, Teo jutās daudz sliktāk un, jādomā, tēvs arī. Gila velosipēdu veikals bija jau ciet, tāpēc viņi brauca uz mājām.

“Vai rīt gribēsi uzspēlēt golfu?” Būna kungs apvaicājās.

“Kā gan citādi,” Teo bez sajūsmas atbildēja.

“Prognozē, ka rīt līšot.”

“Droši vien tā arī būs.” Kāpēc gan draņķīgu nedēļu nenobeigt ar riebīgu lietu un sagandētu golfa spēli?

Piektdienas vakariņas parasti tika ēstas libāniešu restorānā, kur varēja dabūt lieliskas jūras veltes, bet šovakar ne Teo, ne vecākiem prāts nenesās turp doties. Visi bija noguruši no garās un grūtās nedēļas. Pastāvīgās bažas atstāja iespaidu uz viņu noskaņojumu. Nu jau trīs dienas pēc kārtas Teo spēja domāt vien par to, ka tiks nepatiesi notiesāts, arestēts un droši vien nosūtīts uz nepilngadīgo cietumu. Viņš zināja, ka vecāki ir noraizējušies krietni nopietnāk, nekā to izrādīja. Šodien pārdurtā riepa viņu nervus bija papluinījusi vēl vairāk.

Apēdis sviestmaizi un izstrēbis zupas bļodiņu, Teo palūdza atļauju doties uz savu istabu. Pēcpusdienā trīs reizes Aiks viņam bija sūtījis īsziņas, gribēdams zināt, vai Teo ir dabūjis paroli, ar kuras palīdzību iespējams piekļūt firmas failiem. Teo nebija atbildējis, jo nespēja sevi piespiest pārkāpt firmas nerakstītos likumus. Paroles izzagšana no Vinsa datora bija negodīga rīcība, kas smagi nomāca Teo. Bet, nododot paroli tālāk Aikam, viņa

vainas apziņa pastiprināsies. No otras puses, Teo bija apnicis kalpot par mērķi kāda nelieša rūpīgi izplānotajā sazvērestībā. Bija pienācis laiks pretoties. Policija nolēmusi pierādīt viņa vainu. Pulkstenis tikšķēja, un laiks strādāja pret viņu. Vairs ilgi nav jāgaida, lai situācija kļūtu vēl ļaunāka.

Viņš piezvanīja Aikam, kurš joprojām bija savā birojā.

“Nu tad beidzot,” Aiks saērcināts sacīja. “Vai dabūji paroli?”

“Dabūju, bet tev mani jāpārliecina, ka tā rīkoties būs pareizi.”

“To jau es tev teicu, Teo. Mēs nepārkāpjam likumu. Mēs tikai uzzinām to, kas ir pieejams. Paskaties uz to citādi. Visos firmas kabinetos tu katru dienu redzi daudzas dokumentu mapes, vai ne?”

“Jā, tā ir.”

“lā ir juridiskā firma. Dokumenti atrodas uz galdiem, dokumenti ir glīti salikti skapjos, dokumenti ir palikuši apspriežu telpā, dokumenti ir vaļā atstātos portfeļos, ir dokumentu kaudzes, kas gaida, kad tās sašķiros. Vieni vienīgi dokumenti visur. Un tagad saki, Teo, vai tu kādreiz kādu no tiem esi ņēmis rokās un sācis šķirstīt?”

“Esmu,” Teo negribīgi atbildēja.

“Protams, ka esi, un tas nav nekāds likumpārkāpums. Arī ētikas likumus tu neesi pārkāpis, jo tu vēl neesi advokāts, kam tie jāievēro. Tu esi tikai drusku ziņkārīgs, tas arī viss. Tu tikai mazliet paokšķerēji. Un tieši to mēs arī šoreiz darām paokšķerējam. Daļa no firmas dokumentiem tagad tiek uzglabāta arī digitālā formā, lai firmas darbiniekiem tie būtu vieglāk pieejami. Taču tie paši

dokumenti ir ari papīra formā mapēs, kas izmētātas pa visu biroju, un tādos tu kaut kad esi ieskatījies.”

“To visu es saprotu, Aik, bet tomēr man tas neliekas godīgi.”

Aiks klausulē smagi nopūtās, un Teo jau gatavojās asiem pārmetumiem. Taču Aiks rāmi sacīja: “Teo, es cenšos tev palīdzēt. Paklausies, ko tev teikšu. To informāciju, kuru mēs meklējam, neuzzinās neviens cits. Klientu noslēpumus mēs negrasāmies kādam atklāt. Klientu privātuma princips nekādi netiks pārkāpts. Vienīgais, ko mēs darām, ir patiesības noskaidrošana, un, ja tas mums izdosies, neviens nemūžam neuzzinās, ka mēs esam okšķerējuši.” “Bet, ja tu ieiesi digitālajā glabātuvē, saglabāsies ieraksts, ka tu esi tas, kas to darījis.”

“Par to nu gan neraizējies, Teo. Es izmantošu tādu kodu, kuru nevar izsekot. Šajā ziņā tomēr esmu soli tev priekšā. Par mani nevar teikt, ka esmu šo tehnoloģiju analfabēts.”

“Es jau ari nesaku, ka esi.”

“Turklāt, varu derēt, ka ieiešanas reģistru pārbauda labi ja reizi gadā, vai tā nav?”

“Laikam jau ir.”

“Pasaki man paroli, Teo.”

“Avalanche88TeeBone33.”

“Nodiktē to.”

Teo lēni, pa burtiem nodiktēja un pateica arī InfoBrief kodu.

“Prātīgi darīts, Teo. Tagad ķeršos pie darba.”

Teo atlaidās gultā un skatījās griestos. Aiks bija gudrs vīrs, savulaik talantīgs advokāts, taču lāgiem viņam

šķīlās trakas idejas. Viņa teorija par to, ka Teo nelaimju cēlonis meklējams kādā no laulības šķiršanas lietām, ar kuru nodarbojas viņa māte, likās diezgan dīvaina. Tomēr viņam vismaz bija kāda teorija. Pēc tam Teo sāka prātot par Aizeku Šēru, bet, jo ilgāk domāja, jo mazāk likās, ka viņš varētu būt īstais vainīgais.

Teo aizsūtīja īsziņu Grifam: Vai izdevās uzzināt tā čaļa vārdu, kas pārdod 0-4?

Viņš pagaidīja desmit minūtes un tad izslēdza telefonu.

19. nodaļa

Sestdienas rītā Teo pamodināja skaļi pērkona dārdi un lietus lāšu grabēšana pret loga rūtīm. Viņš negribīgi izkāpa no gultas un pavērās caur aizkariem. Dārzā viscaur bija ūdens peļķes. Nekāds golfs šodien nesanāks. Kopā ar Tiesnesi viņš nokāpa lejā virtuvē, kur vecāki brokastīm cepa pankūkas un desiņas un runājās kā gan citādi par laiku. Teo nekādi nevarēja saprast, kāpēc pieaugušie tik daudz laika veltī sarunām par laikapstākļiem. Tie taču nav maināmi.

Pilsētu bija satricinājusi ziņa par to, ka Čikāgas Starptautiskajā O’Haras lidostā esot manīts Pīters Dafijs. Viņš esot skaidrā naudā maksājis par vienvirziena biļeti uz Mehiko, kad ticis aizkavēts, jo ierēdne pievērsusi uzmanību viņa viltotajai pasei. Ierēdne vērsusies pie priekšniecības, bet Dafijs tobrīd aizmucis no letes un nozudis pūlī. FIB identificējis viņu pēc pirkstu nospiedumiem uz pases un izanalizējot videonovērošanas ierakstus. Stratenburgas avīzes pirmajā lappusē bija ievietots Dafija fotoattēls, kurā viņu nekādi nevarēja pazīt, vismaz pēc Teo domām. Viņam galvā bija berete, uz acīm brilles masīvos rāmjos, zodu klāja nesen ataudzēta bārda, mati blondi, gandrīz balti.

“FIBam ir tehnoloģijas, ar kurām var izanalizēt cilvēka seju un konstatēt to, kas ar aci nav saskatāms,” klāstīja

Būna kungs, it kā viņš labi pārzinātu FIB tehnoloģijas. Teo sēdēja pie galda, ēda pankūkas, dažas izbarodams ari sunim, un pētīja melnbalto Pīta Dafija fotogrāfiju. Viņš jutās pateicīgs, ka Dafijs atkal nonācis ziņu topā. Varbūt vismaz dažas dienas pilsētnieki lielāko interesi izrādīs par šo vīru un piemirsīs par otru noziedznieku Teo Būnu.

“Nez, kur viņš visu nedēļu bijis,” dzerdama kafiju un pārskatīdama avīzes nekrologus, ieminējās Būnas kundze.

“Pārtaisīja savu izskatu, ko gan citu,” atteica Būna kungs. “Krāsoja matus, audzēja bārdu. Un tā berete! Nesmīdiniet mani! Vecis O’Haras lidostā ar bereti galvā cer, ka viņš nepiesaistīs uzmanību?”

“Bet pēc Pīta Dafija viņš neizskatās nemaz,” Teo piebilda.

“Tas ir viņš,” Būna kungs nešaubīgi noteica. “Viņš ir pārveidojis ārieni, dabūjis naudu, nopircis jaunus dokumentus, kaut arī ne pārāk kvalitatīvus, un viņam gandrīz izdevās aizmukt no valsts.”

“Man arī gribētos tikt projām,” Teo noteica.

“Teo!” Būnas kundze iesaucās.

“Tā ir taisnība, mamm. Es labprāt laistos no šejienes projām un kaut kur paslēptos.”

“Viss būs labi, Teo,” Būna kungs pārliecinoši sacīja.

“Ak tā gan? Kas tev liek tā domāt? Kruķi man min uz papēžiem, gatavi kuru katru mirkli stiept uz Nepilngadīgo tiesu. Un mani neliek mierā viens jucis vajātājs, kas ar nazi rokā dzenājas pakaļ pa visu pilsētu, vai ik mirkli gatavs atkal pārdurt mana riteņa riepas. Kā tad, tēt! Kur nu vēl labāk!”

“Nomierinies, Teo. Tu neesi vainīgs, un tas tiks pierādīts.”

“Labi, tēt, tad atbildi man uz tādu jautājumu. Vai tu uzskati, ka tas, kurš aplaupīja Lielā Maka veikalu, ir tas pats cilvēks, kas pārdur riepas, met akmeņus logā un intemetā izplata visus tos mēslus?”

Būna kungs, košļādams desas kumosu, pāris sekunžu klusēja un tad atbildēja: “Jā, tā es uzskatu.”

“Tu, mamm?”

“Esmu pārliecināta.”

“Redziet trīs cilvēki. Man tas liekas pilnīgi acīmredzami. Tad kāpēc mēs nevaram par to pārliecināt policiju?”

“Es domāju, ka varam gan, Teo,” Būna kungs noteica. “Bet viņi joprojām izmeklē laupīšanu. Es policijai uzticos un domāju, ka viņi noķers laupītājus.”

“Bet man liekas, ka viņi par vainīgo jau atzinuši mani. Tas Vormens ir pārliecināts, ka es meloju. Man viņš nepatīk. No viņa man metas zosāda.”

“Viss beigsies labi, Teo,” mamma mierināja, noglaudīdama dēla plecu, bet Teo pamanīja mammas acu izteiksmi, īsu mirkli vecāki vērās viens otram acīs, un šajos skatienos nejautās pārliecība. Viņi baidījās tāpat kā Teo, varbūt pat vēl vairāk. Pēc brokastīm Teo kopā ar tēvu brauca uz Gila veikalu pēc kārtējās jaunās riepas. Pēc Būna kunga lūguma Gils no veikala dziļumiem iznesa divas iepriekš pārdurtās riepas. Viņš tās atdeva Būna kungam, kuram nu jau bija trīs šādu riepu kolekcija. Būna kungs samaksāja par otro un trešo, tāpat arī atlikušos astoņus dolārus, ko Teo bija palicis parādā par pirmo pirkumu. Gila kungs

apliecināja, ka pilsētā neplosās riepu duršanas epidēmija. Faktiski nedēļas laikā viņš redzējis tikai trīs pārdurtas riepas, un tās visas piederēja Teo.

Iznākot no veikala, lietus bija mitējies, lai gan debesis joprojām klāja draudīgi mākoņi. Teo ar tēvu pārsprieda, vai nebraukt uz golfa laukumu un nepagaidīt, lai laiks uzlabojas. Laukums, protams, vēl būs piemircis, un, ja to atvērs vēlāk, tad tas būs ļaužu pilns. Teo zināja, ka pārpildīts golfa laukums ir vēl sliktāks nekā nekāds golfa laukums. Abi bija vienisprātis, ka tā nebūtu laba doma.

No Aika bija pienākušas divas īsziņas, kurās viņš rakstīja, ka vajadzētu satikties. Mājās Teo staigāja no viena loga pie cita un lūkojās laukā, vai laiks nemainās. Pēc stundas viņš pateica vecākiem, ka viņam esot garlaicīgi un ka Aiks aicinot viņu kopā paēst pusdienas. Vecāki atļāva, un Teo ar riteni aizbrauca.

Aiks izskatījās sliktāk nekā parasti. Zem iekaisušajām, pietūkušajām acīm bija tumši loki. “Biju nomodā visu nakti,” viņš paziņoja, kad Teo apsēdās. “Neesmu ne acu aizvēris. Visu nakti lasīju tos šķiršanās materiālus, un, zini ko, Teo, ir tik daudz nelaimīgu cilvēku, kas grib šķirties. Nekad dzīvē neesmu juties tik nospiests. Nesaprotu, kā tava māte diendienā spēj izturēt šādu darbu. Sievas apsūdz vīrus par visādiem briesmu darbiem. Vīri apsūdz sievas par vēl briesmīgākiem. Viens otram viņi vai acis skrāpē ārā, strīdoties, kuram tiks māja, mašīnas, banku konti, mēbeles. Bet, cilvēk mīļais, kad sākas runas par to, kam tiks bērni, tad iet vaļā visnežēlīgākais cīniņš. Šausmu lietas, Teo.”

Teo sēdēja un klausījās. Aiks uzvedās drudžaini rosīgi, vabūt no kafijas vai no enerģijas dzēriena. Aiks turpināja: “Nu tā, man joprojām patīk tā mana teorija. Un tev?” “Protams. Pagaidām tā ir pati labākā.”

“Paldies.”

“Vakar pie veterānu kluba man atkal pārdūra riepu.” Aiks apklusa, domīgi iedzēra malku kafijas un teica: “Mums tie nelieši jānoķer.”

“Policija man netic, Aik.”

“Mēs nedrīkstam tūļāties.” Viņš paņēma piezīmju grāmatiņu un pašķirstīja. “Es te atradu divas lietas, ko vajadzētu papētīt tuvāk. Abas ir no noslepenotajiem failiem un diezgan nejaukas, tāpēc lietas materiālus tiesa ir noslepenojusi un tie ir pieejami tikai advokātiem. Pirmā ir Rokvortu pāra lieta. Detaļas tev nestāstīšu, bet skaidrs ir tas, ka Rokvorta kungs tavu mammu nevar ciest. Runa ir par diviem bērniem, notiek baiss cīniņš par to, kuram piešķirs aizgādnību. Abi vecāki dara visu, lai pierādītu, ka otrs bērnus audzināt nedrīkst. Tiesa piesprieda aizgādnības tiesības Rokvorta kundzei, bet Rokvorta kungam piešķīra visai brīvas tiesības bērnus apmeklēt, tomēr abas puses šo lēmumu ir apstrīdējušas. Tiesnesis ir piespriedis Rokvorta kungam samaksāt Būnas&Būna firmai par advokāta pakalpojumiem astoņpadsmit tūkstošus dolāru. Vai tu tādus Rokvortus zini?”

“Nē. Cik veci ir tie bērni?”

“Zēnam ir divpadsmit gadu, mācās vidusskolā. Viņam ir piecpadsmit gadus veca māsa. Abi, kā redzams, gribējuši dzīvot kopā ar tēvu. Stratenburgā tā ģimene dzīvo tikai pāris gadu, tāpēc laikam tu par viņiem neko nezini.”

“Vai tas ir tavs galvenais aizdomās turamais?”

“Nē, nē, tikai iespējamais. Man ir daudz labāks kandidāts Finnu ģimene. Šķiršanās process vēl nav pabeigts, tiesas sēde gaidāma nākamajā mēnesi. Šie ļautiņi katru centu, kas tiem bijis pie dvēseles, ir tērējuši, lai pierādītu, ka otrs ir lielāks draņķis nekā pats. Finnas kundze ir manāmi jukusi un kādu laiku pavadījusi trakomājā. Savukārt Finna kungam nekādi neizdodas palikt skaidrā, turklāt vēl savu tiesu paņem azartspēles. Visu veidu sliktie ieradumi gan vīram, gan sievai. Ģimenē ir trīs bērni, bet astoņpadsmit gadus vecā meita jau ir prom no mājām. Pārējie divi ir divpadsmit un četrpadsmit gadus veci, abi puikas. Zēniem māte nepatīk, bet viņu, kā zini, pārstāv tava mamma. īsts naida perēklis, un varam droši teikt, ka Finna kungs un abi puikas neieredz tavu mammu un ikvienu, kam uzvārds ir Būns. Šķiršanās process velkas jau vairāk nekā gadu, un tas ir nikns cīniņš. Šie cilvēki paši sevi padarījuši vēl trakākus nekā bija.”

“Kā sauc zēnus?”

“Džonatans Finns, divpadsmit gadu, septītā klase. Džesijs Finns, četrpadsmit gadu, devītā klase.”

Teo pievēra acis un mēģināja iztēloties, kuriem zēniem šie vārdi piederētos, bet viņam tas neizdevās. “Es viņus nepazīstu.”

“Es biju domājis, ka ar tevi skolā daudzi draudzējas. Vai tad tu bērnus no citām klasēm nepazīsti?”

“Aik, es taču esmu astotajā klasē. Mēs ar septītklasniekiem nepinamies, un septītklasnieki nepinas ar sestklasniekiem un tā tālāk. Mums ir atšķirīgi mācību priekšmeti,

atšķirīgi stundu saraksti. Kas tev par šiem puišiem ir zināms?”

“Nekas daudz. Vismaz par jaunāko. Tiesa ir nozīmējusi aizbildni, kam jāgādā, lai tiktu ņemtas vērā bērnu intereses, un abi zēni ir uzstājuši, ka vēlas dzīvot kopā ar tēvu. Turpretī māte, pateicoties savai apdāvinātajai advokātei, apgalvo, ka zēni gribot dzīvot kopā ar tēvu tikai tādēļ, ka viņš ļaujot tiem darīt visu, kas ienāk prātā, arī smēķēt cigaretes un dzert alu. Vai vari iedomāties septītās klases zeņķi, kurš kopā ar tēvu mājās iedzer aliņu?”

“Nē, nevaru vis. Puikas laikam ir diezgan lieli huligāni, vai ne?”

“Viņiem bijusi skarba dzīve. Dzīvojuši daudzās vietās, mainītas mājvietas un skolas. Stabilitātes sajūtas nekādas. Un zēni dzīvo savā vaļā. Pagājušajā gadā Džesijs pieķerts ar marihuānu, un lieta skatīta Nepilngadīgo tiesā. Viņam piespriests probācijas laiks. Pirms trim mēnešiem zēni līdz vecāku laulības izšķiršanai ievietoti audžuģimenē, tā sauktajā “drošajā mājā”, taču abi visu laiku bēguši prom. Pagaidām viņi dzīvo kopā ar māti, kas strādā nakts maiņās slimnīcā. Nedomāju, ka viņa tos īpaši pieskata. Tā ir haotiska dzīve, bet šie abi zēni ir mūsu galvenie aizdomās turamie. Viss saskan. Divu cilvēku komanda. Ļoti neieredz tavu māti. Iegansts atriebties tev. Ir spējīgi veikt vandalisma aktus un pat aplaupīt veikalu. Tagad mums par viņiem jāuzzina pēc iespējas vairāk.”

“Paklau, vai mana mamma nav iesaistīta tādā Šēru pāra šķiršanās lietā?”

Aiks pārskatīja savas piezīmes un atbildēja: “Nē, nav. Kāpēc tu jautā?”

“Tikai tāda nojauta. Mums skautos ir viens puisis, kurš ir mazliet citāds, tas ari viss.”

“Par viņiem failos ziņu nav.”

Iestājās pagara pauze, kamēr viņi apsvēra izveidojušos situāciju. Aiks dzēra kafiju, bet Teo bija nodūris skatienu grīdā. Pēc brīža Teo ierunājās: “Man tev jāpasaka, ko man stāstīja mans draugs Grifs.” Un Teo izstāstīja par Grifa māsu Eimiju un viņas draugu Beniju, kuram ir draugs Gordijs, un par to, kā šim Gordijam pie skolas nezināms čalis piedāvājis jaunu planšetdatoru Linx 0-4 tikai par piecdesmit dolāriem. To izdzirdot, Aika apsarkušās acis iezibējās.

“Tas varētu būt īstais, Teo,” viņš iesaucās.

“Varbūt tas ir Džesijs Finns, kas piedāvā datoru?” “Tev jāpanāk, lai tas notiek.”

“Kādā veidā?”

“Ja mums izdotos dabūt rokā nozagto datoru, mēs to taisnā ceļā aiznestu uz policiju, lai šie salīdzina reģistrācijas numuru. Ja izrādīsies, ka tas nācis no Lielā Maka veikala, policija būs no tava kakla nost un varēs ķert rokā tos mazos Finnu neliešus.”

Aiks izvilka no kabatas maku, atvēra to un izņēma divas divdesmit dolāru banknotes un vienu desmitnieku. “Te būs piecdesmit zaļo. Bāz kabatā. Ej un sameklē Grifu, un pasaki, lai viņš pierunā māsu. To vajag dabūt gatavu!”

Teo paņēma naudu, iebāza dziļi kabatā un jautāja: “Bet ja nu tas neizdosies? Ko tad, ja Gordijs nepiekrīt iesaistīties darījumā ar zagtu datoru vai ja tas tips mantu jau ir pārdevis kādam citam?”

“Mēs to neuzzināsim, ja nemēģināsim. Dari to, Teo. Tas vienkārši jāizdara. Un vēl pacenties noskaidrot visu iespējamo par Džonatanu un Džesiju Finniem.”

“Paldies, Aik.”

“Bet nepārdzīvo, ka rakņājos tavas mammas failos. Ja vainīgie izrādīsies Finni un mums izdosies šo mīklu atrisināt, es izskaidrošos ar Marselu un Vudsu un uzņemšos visu vainu. Tici man, esmu darījis arī sliktākas lietas.” “Paldies, Aik.”

“Tu jau to teici. Un tagad taisies, ka tiec.”

“Bet kā tad ar pusdienām?”

“Man negribas ēst. Man gribas gulēt. Redzēsimies vēlāk.”

20. nodaļa

Lietus bija mitējies, tomēr debesis joprojām izskatījās draudīgas. Teo brauca uz Stratenburgas austrumu nomali, kur Jansī upes krastā atradās Levi parks. Cītīgi mīdams pedāļus, viņš ar bažām domāja, vai tik lietus dēļ tirgošanās zemnieku tirgū nebūs jau beigusies. Viņš gribēja zināt, kā uzvedas lama. Vai tā nav atkal uzbrukusi Bakam Belonijam? Varbūt tā pāriniekam Frenkijam? Vai viņam nebūs atkal jāiet uz Dzīvnieku tiesu glābt Petūnijas jaunkundzes mīluli?

Tirgus tomēr vēl bija vaļā, pārdevēji slēpās zem nojumēm, bet pircēji staigāja apkārt ar iepirkumu maisiņiem un lietussargiem rokās. Zeme bija kļuvusi slapja un lipīga, un pie katra gājēja zolēm bija pieķērusies vismaz colla dubļu. Lūsija stāvēja pie Petūnijas jaunkundzes būdas salijusi slapja, bet likās ka tas viņu neuztrauca. Viņa rāmi un miermīlīgi ļāva diviem maziem bērneļiem sevi apbrīnot. Pie tirgus vārtiem pretējā ceļa pusē sīka auguma vīrietis brūnā formastērpā, popkornu ēzdams, sarunājās ar pārdevēju. Teo saprata, ka tas laikam ir Frenkijs. Baks gan nekur nebija redzams.

Teo sveicināja Petūnijas jaunkundzi, kas bija sajūsmā par sava advokāta atnākšanu. Viņa metās to apskaut un vēlreiz pateikties par viņa neiedomājami varonīgo uzstāšanos tiesas zālē un priecīgi stāstīja, ka Lūsija, tāpat kā

abi drošības sargi, uzvedoties nevainojami. Nekādas spļaudīšanās, nekādas pakaļdzīšanās, nekā ārkārtēja. Neviens ne par ko neesot sūdzējies.

Turpat līdzās atradās būda, kurā Finmoras kundze pārdeva pašas gatavoto kazas sieru. Finmoras kundze sēdēja saliekamajā krēslā un adīja, bet viņas pērtiķis Varde bija uzrāpies pie stieņa, kas balstīja nojumes jumtu. Teo tā arī nebija izdevies noskaidrot, kāpēc pērtiķis nosaukts par Vardi. Ne reizi vien viņš par to bija apjautājies Eiprilai, taču viņa mūždien atteica: “Tu taču zini, kāda ir mana mamma.” Vispār jau Mejas Finmoras rīcība diezgan bieži bija citiem nesaprotama. No viņas Teo parasti centās izvairīties, taču ne šodien. Mēja piecēlās un neveikli apskāva Teo. “Eiprila ir šeit,” viņa teica.

“Kurā vietā?” Teo pajautāja, priecādamies, ka varēs draudzeni satikt. Eiprilai nepatika zemnieku tirgus, un viņa reti bija redzama būdā blakus mātei, kura tirgoja savu briesmīgo sieru. Teo dažas reizes bija nācies to pagaršot, un tagad viņam jau nāca vēmiens, to ieraugot vai saožot vien.

“Viņa aizgāja uz to pusi,” sacīja Finmoras kundze, pamādama ar roku.

“Paldies,” atteica Teo un ātri posās prom. Skatīdamies apkārt, vai kaut kur nemanīs Baku Belaniju, viņš gāja garām tirgotājiem, no kuriem vairums jau saiņoja savas neizpārdotās preces un vēra ciet tirdzniecības vietas. Eiprila stāvēja pie nelielas būdas, kur pavecs, bārdains vīrs zīmēja kādas pusaugu meitenes portretu. Meitene bija nosēdināta uz kastes viņam iepretī. Par nieka desmit dolāriem “Misters Pikaso” jūsu portretu uzzīmēs

nepilnās desmit minūtēs. Reklāmas nolūkā bija izlikti ari kāds pusducis portretu Elviss, Džons Veins un citi. Teo piegāja Eiprilai klāt un teica: “Sveika!”

“Sveiks, Teo!” viņa pasmaidīdama atsaucās un tad pieliecās tuvāk, lai nopētītu viņa seju. “Vai tad tu neteici, ka tev ir uzdauzīta lūpa?”

“Bija jau ari. Tikai pampums ir pārgājis.”

Teo ievainojums viņai sagādāja vilšanos. “Un kā bija ar atstādināšanu?”

“Nu, tā ir stipri pārvērtēta. Patiesībā bija diezgan garlaicīgi. Es jau sāku ilgoties pēc skolas.” Abi sāka lēnā solī iet. “Ko tu šeit dari?” Teo jautāja.

“Mamma lūdza mani atnākt. Viņa domāja, ka derētu vēl kāds aculiecinieks gadījumā, ja Lūsija atkal kādu apspļaudītu. Līdz šim viņai tas vēl nav nācis prātā. Un ko tu šeit dari?”

“Atnācu apraudzīt Lūsiju, paskatīties, vai drīz atkal nebūšu vajadzīgs Dzīvnieku tiesā. Vai mēs varam aprunāties par slepenām lietām?”

“Protams.” Eiprila bija klusa meitene, kas labi saprata, cik svarīgi ir glabāt noslēpumus. Eiprilas mājas dzīve lāgiem bija īsta katastrofa, un tad viņa savas bēdas uzticēja Teo, kurš viņu iejūtīgi uzklausīja. Nu bija pienākusi Eiprilas kārta klausīties. Abi apsēdās pie maza galdiņa, ko bija izlicis saldējuma pārdevējs, un, pārliecinājies, ka neviens cits neklausās, Teo izstāstīja Eiprilai visu.

Saldējuma pārdevējs slēdza savu bodīti ciet, un viņiem vajadzēja atbrīvot galdiņu. Abi atkal sāka iet, pamazām tuvodamies tirgus vārtiem. “Tas ir tik briesmīgi, Teo,”

Eiprila teica. “Kā policija drīkst tevi apsūdzēt? Es tam nespēju noticēt.”

“Es arī ne. Bet laikam jau izskatos ļoti vainīgs.”

“Un ko tavi vecāki domā?”

“Viņi ir noraizējušies, un, man liekas, viņi daudz par to runā, man nedzirdot. Tu taču zini tādi jau tie vecāki ir.” “Nezinu vis, Teo. Tev ir normāli vecāki, man ne.” Teo nezināja, ko atbildēt.

“Tātad Aīks domā, ka tam visam varētu būt sakars ar kādu nejauku laulības šķiršanu?”

“Jā, tāda ir viņa teorija. Un tā liekas itin pareiza. Nekas cits loģisku izkaidrojumu nedod.”

“Es drusku pazīstu Džonatanu Finnu.”

“Tu pazīsti?”

“Nūja, mazliet.”

“Ko par viņu var teikt?”

Eiprila, turpinādama iet, mazliet apdomājās un tad teica: “Nelaimes putns, vientuļnieks, cilvēkos neiederas, bet gudrs puika, kurš diemžēl pelna sliktas atzīmes. Man liekas, ka viņa ģimene ir apmēram tikpat nesakarīga kā manējā.”

“Kā tu to zini?”

“Manā klasē ir tāds puika Rodnijs Tepskots, kurš dzīvo turpat, kur es, tikai otrpus ielai, un viņš mazliet draudzējas ar Džonatanu. Vai Rodniju tu zini?”

“Es zinu, kurš tas ir, bet pazīstami neesam. Vai viņš spēlē bungas?”

“Mēģina to darīt. Pāri ielai ir dzirdams.”

“Vai vari ar viņu aprunāties?”

“Par ko?”

“Par Džonatanu Finnu. Man vajag par viņu uzzināt visu iespējamo. Pagaidām viņš taču ir mans vienīgais aizdomās turamais, un informācija ir vajadzīga.”

“Paskatīšos, ko varu līdzēt.”

“Bet, Eipril, visam jāpaliek milzīgā noslēpumā. Nedrīkst pamanīt, ka es okšķerējos apkārt, un nedrīkstam arī nevienu apvainot. Tas ir riskants pasākums, saproti?”

“Skaidrs, Teo.”

Teo uzskatīja, ka, izņemot Eiprilu, viņš var uzticēties vēl diviem saviem draugiem Vudijam Lambertam un Čeisam Viplam. Aizbildinādamies ar to, ka lietaino sestdienas vakaru vajadzētu izmantot, lai sāktu gatavoties gaidāmajam ķīmijas projektam, Teo sarunāja satikties ar draugiem.

Patiesībā Čeiss laikam būtu pēdējais, ar ko Teo būtu ar mieru kopā darboties ķīmijas laboratorijā. Čeiss bija gudrs, bet pārāk aizrautīgs zinātnieks, kura eksperimenti tik daudzreiz bija aizgājuši pa gaisu, ka no tiem varētu izveidot veselu sarakstu. Viņa dēļ ne reizi vien šis tas bija aizsvilies vai aizgājis pa gaisu, tāpēc neviena laboratorija nebija drošībā, ja tur darbojās Čeiss. Skolā viņam bija aizliegts darboties laboratorijā, ja vien tas nenotika skolotāja stingrā uzraudzībā. Savukārt Vudiju matemātika un zinātnes nemaz neinteresēja, bet viņam labi veicās vēsturē un valsts pārvaldīšanas zinībās.

Draugi satikās Viplu mājas pagrabstāva spēļu istabā, un pēc pusstundas, kas tika pavadīta, spēlējot pingpongu, zēni ķērās pie nopietnām lietām. Protams, vispirms bija visos sīkumos jāiztirzā kautiņš. Čeiss, kurš

nekad nevienam nebija sitis, skolas kautiņu bija noskatījies no sākuma līdz beigām, un tas viņu bija aizrāvis un sajūsminājis. Vudijs draugiem pastāstīja, ka mamma sākumā uz viņu kliegusi, bet pēc tam sākusi raudāt. Tēvs gan esot tikai paraustījis plecus un noteicis: “Puikas paliek puikas.”

Beidzot Teo lika draugiem apzvērēt, ka viņi nevienam neko nestāstīs. Viņš pat pieprasīja, lai zvērot tie paceltu roku. Kad tas bija darīts un Teo zināja, ka uz viņiem var paļauties, viņš draugiem izstāstīja visu savu epopeju. Par pārdurtajām riepām, izsisto logu, izlaupīto skapīti, tur ieliktajām zagtajām mantām, sarunām ar detektīviem pilnīgi visu. Tad viņš pastāstīja par Aika pētījumiem, tomēr noklusēja, ka izzadzis paroli no Vinsa datora. Teo izskaidroja, kā Aiks pie iespējamā aizdomās turamā nonācis, rokoties cauri firmas failiem ar laulības šķiršanas lietām.

“Spoži,” Vudijs apbrīnā noteica.

“Un tik loģiski,” papildināja Čeiss. “Aiz visa stāv čalis, kurš tevi ienīst, un tu to pat nenojaut.”

Teo piekrita, un tad viņi sāka runāt par Finnu zēniem un par nejauko šķiršanās procesu, kam iet cauri Finnu pāris.

“Mans brālis mācās desmitajā klasē,” Vudijs sacīja. “Droši vien viņš pazīst Džesiju Finnu.”

“To derētu noskaidrot,” teica Teo. “Tieši to mums tagad vajadzētu darīt uzzināt visu iespējamo par šiem puikām.” Čeiss uzgāja augšā pēc klēpjdatora. Vudijs izvilka mobilo telefonu un piezvanīja brālim, bet atbildēja automātiskais atbildētājs. Teo piezvanīja Grifam, bet

tas pateica, ka vēl nav noskaidrojis devītklasnieka vārdu, kurš melnajā tirgū 0-4 planšetdatorus piedāvā par piecdesmit dolāriem.

Vipla kundze, ari juriste tāpat kā Teo māte un viņas tuva draudzene, atnesa zēniem šķīvi ar cepumiem un paku piena. Viņa apvaicājās, kā viņiem veicas ar ķīmijas projektu, un zēni apgalvoja, ka tas ļoti veiksmīgi virzās uz priekšu. Kad viņa bija aizgājusi, Čeiss atvēra Stratenburgas koledžas mājaslapu un pēc dažu minūšu meklēšanas paziņoja: “Pavisam tur ir trīssimt divdesmit deviņi devītās klases skolēni. Uzminiet, cik tur ir, vārdā Džesijs!” “Četri,” minēja Vudijs.

“Trīs,” sacīja Teo.

“Divi,” Čeiss pavēstīja. “Džesijs Finns un Džesijs Noimeijers. Grifam jāuzzina tā pārdevēja vārds.”

“Grifs…” nošņācās Vudijs. “Nākamreiz, kad to sīko nogrābšu ārpus skolas, viņš no manis kārtīgi norausies. Kā viņš uzdrīkstējās man tā uzklupt mugurā? Vai nav viens mazs nekauņa!”

“Liecies nu mierā,” Teo iebilda. “Tagad Grifs ir mūsu pusē. Turklāt viņš man atvainojās. Tāpat kā Baksters.” “Man gan Baksters nav atvainojies. Gribētos tagad redzēt to viņa aci. Droši vien zili melna.”

Čeiss atvēra Google Earth un ierakstīja Finnu mājas adresi Edžkomstrītā, netālu no koledžas. Pietuvinājis attēlu, viņš sacīja: “Re, kur ir viņu māja.” Teo un Vudijs saspiedās viņam aiz muguras, un visi trīs lūkojās ekrānā. Finnu māja bija balta divstāvu ēka ielā, kurā rindojās vairākas citas tādas pašas. Tā ne ar ko īpaši neizcēlās.

Mājas aizmugurē dārzā bija neliels peldbaseins, bet pie tālākā žoga šķūnis. Labi, ka šāda informācija bija, bet sevišķi augstu to diez vai varētu vērtēt.

Teo kabatā ievibrējās mobilais telefons. Viņš to paķēra, atvēra un, ielūkojies ekrānā, iesaucās: “Tas ir Grifs.” Grifs pastāstīja, ka māsa beidzot sazinājusies ar Beniju, bet Benijs piezvanījis Gordijam, un tas negribīgi pateicis, ka čalis, kas piedāvājis 0-4 planšetdatoru, esot kaut kāds Džesijs. Uzvārdu viņš nezinot un vispār necik labi viņu nepazīstot. Grifs arī apliecināja, ka māsa nav atklājusi, kāpēc interesējas par tā čaļa vārdu. Teo viņam vēlreiz atgādināja, ka viss jātur noslēpumā.

“Nu jau mēs tiekam uz priekšu,” sacīja Vudijs.

“Vai mums nevajadzētu iet uz policiju?” Čeiss ierosināja. “Viņi var aprunāties ar abiem Džesijiem no devītās klases un noskaidrot, kurš no viņiem mēģina pārdot nozagto preci.”

“Vēl ir par agru,” Teo noraidīja. “Pieņemsim, ka tas ir Džesijs Finns. Ko tad viņš darīs, kad kruķi viņam ķersies klāt? Atzīs, ka viņam ir vesels klāsts zagtu datoru un mobilo? Kritīs ceļos un visā atzīsies? Nu nē. Viņš vienkārši visu noliegs, un, ja vien kruķiem neizdosies kaut ko no nozagtā atrast viņa mugursomā, viņi neko nevarēs iesākt. Džesijs turpmāk būs piesardzīgāks, un mēs neko vairs neatradīsim.”

“Teo runā pareizi,” Vudijs piekrita. “Mums tas dators no viņa jānopērk. Tad atdosim to policijai, lai pārbauda reģistrācijas numuru.”

“Kā tad mēs to varēsim nopirkt?” brīnījās Čeiss.

“Tas ir grūts jautājums,” atbildēja Teo. “Sāksim vispirms ar Gordiju. Ja viņš piekritīs mums palīdzēt, tad kaut kā tiks klāt Džesijam un to datoru nopirks.”

“Es Gordiju nemaz nepazīstu,” ierunājās Vudijs, “bet šaubos, vai viņš būs tik liels stulbenis. Kāpēc lai viņš iepiņķerētos tādā afērā? Nevar taču gaidīt, lai viņš piekrīt pirkt mantu, par kuru ir zināms, ka tā ir zagta, pēc tam atdod to mums, bet mēs stiepjam to taisnā ceļā uz policiju.”

“Viņam nekādu nepatikšanu nebūs,” apgalvoja Teo. “Ja cilvēks palīdz atklāt noziegumu, viņam nepatikšanu nav.”

“Es gan par to šaubos,” Vudijs novilka.

“Es piekrītu Vudijam,” piebilda Čeiss.

“Un kā būtu ar tavu brāli Toniju?” apvaicājās Teo.

“Tu skaidri zini, ka viņš nenonāks ķezā?”

“Pavisam noteikti. Ja viņš policijai palīdzēs atrast nozagtās mantas, tā viņam pateiksies un vēl paklapēs pa plecu. Neaizmirstiet, ka es kaut ko zinu par likumiem.” “Vai tad to var aizmirst?” Čeiss noteica.

“Jūs jau laikam zināt, ka Tonijs var izdarīt visu ko,” sacīja Vudijs. “Viņš taču ir idiots, kam patīk iejaukties citu cilvēku darīšanās. Tā ir forša ideja, Teo. Bet kur mēs dabūsim piecdesmit zaļo?”

“Man tie jau ir,” atbildēja Teo.

Abi pārējie saskatījās, un Čeiss noteica: “Nez kāpēc es nemaz nebrīnos.”

“Piezvani viņam vēlreiz,” Teo teica, un Vudijs izvilka mobilo telefonu un piezvanīja. Pēc mirkļa viņš pasmaidīja un sāka runāt: “Ei, Tonij, tas esmu es.” Viņi runāja

vairākas minūtes, bet Vudijs ne ar vārdu nepieminēja nolūku iesaistīt Toniju nozieguma atklāšanā. Viņš tikai pateica, ka nāksies uzurķēt kādas nelāgas ziņas par devītās klases čali Džesiju Finnu. Tonijs pats Džesiju nepazina, bet apsolīja, ka sākšot rakt.

Pēc tam kādu pusstundu zēni pārcilāja dažādas idejas, kā pieķert Finnu puikas, kurus tagad visi trīs jau nešaubīgi uzskatīja par vainīgajiem. Čeiss no skolēnu sarakstiem abu skolu mājaslapās izdrukāja palielinātus Džonatana un Džesija portretus. Teo apskatīja abus, bet bija pārliecināts, ka nekad nav viņus redzējis. Džesijam Finnam bija lappuse Facebook (Džonatanam gan ne), un Čeiss to pārskatīja, tomēr neatrada neko interesantu un pētījumiem noderīgu. Vudijs, kurš bija atlaidies uz dīvāna un mētāja pingponga bumbiņu, atcerējās līdzīgu gadījumu. “Ziniet, šis gadījums ir pilnīgi ticams. Man ir divi brālēni, kas dzīvo netālu no Baltimoras, un pagājušajā gadā viņu vecāki šķīrās. Tas bija nejauki un briesmīgi. Es atceros, ka brālēni bija pārskaitušies uz tēva advokātu. Viņi to veci pilnīgi ienīda, bet viņš taču tikai darīja savu darbu. Vai tava mamma par šādām lietām uztraucas?” “Domāju, ka jā, bet viņa par to nekad nerunā.”

“Tāds ir viņas darbs,” piebilda Čeiss. Advokātes dēls.

21. nodaļa

Svētdienas rīts. Teo sēdēja baznīcā starp mammu un tēti un pūlējās ieklausīties sprediķi, ko lasīja mācītājs Džads Kokers, bet viegli tas nebija. Likteņa ironijas dēļ sprediķis bija par zagšanu un tās grēcīgumu, un Teo šķita, ka tas mērķēts uz viņu. Pirms dievkalpojuma sākuma viņš pamanīja dažus sev pievērstus skatienus, bet vienubrīd bija gatavs skriet no baznīcas laukā, kad netālu no viņu sola Filisa Tornberijas kundze izmeta, ka draudze “.. .lūgšot par Teo”. Tornberijas kundze bija sensena draudzes locekle un briesmīga tenkuvācele, un Teo vecāki knapi apspieda vēlēšanos pateikt viņai, ka Teo ir bez grēka. Labāk lai pataupa savas lūgšanas tiem, kam tās patiešām nepieciešamas.

Teo patika mācītājs Kokers, jo viņš bija jauns un enerģisks un viņa sprediķos lāgiem netrūka ari humora, turklāt tie, paldies Dievam, bija īsi. Pirms viņa baznīcā veselus trīsdesmit gadus bija kalpojis vecais ērms “pastors Pets”, kā viņu dēvēja, kurš, pēc Teo domām, bija briesmīgs sprediķotājs. Viņa sprediķi bija tik gari un vienmuļi, ka jau pēc dažām minūtēm pat pašus dedzīgākos ticīgos varēja ieaijāt gandrīz komai līdzīgā transā. Turpretī Kokers zināja, ka sprediķa ilgums ir svarīga lieta, tāpēc samērā īsajā kalpošanas laikā jau bija iekarojis ļaužu simpātijas.

Sprediķa galvenā doma vēstīja, ka pastāv dažādi zagšanas veidi un Dieva acīs tie visi ir peļami. Mozus pasludinātajā astotajā bauslī bija teikts: “Tev nebūs zagt,” kas, protams, nozīmē, ka ir slikti paņemt to, kas pieder kādam citam. Kokers šo domu izvērsa plašāk, ietverot arī citus zagšanas veidus. Laika laupīšana Dievam, ģimenei, draugiem. Savas veselības laupīšana, piekopjot sliktus ieradumus. Savas nākotnes aplaupīšana, palaižot garām tagadnes iespējas. Un tā tālāk. Tas bija visai mulsinoši. Taču Teo drīz pārtrauca sekot mācītāja domu pavedienam un sāka prātot par Finnu zēniem, īpaši jau par to, kā sadzīt rokā kādu no nozgtajām mantām, ko viņi grasās pārdot.

Teo jau zināja, ka pirmais tēva jautājums, kad viņi sasēdīsies mašīnā, būs šāds: “Teo, kā tev patika sprediķis?” Tieši šī un ne cita iemesla dēļ viņš izmisīgi pūlējās koncentrēties uz mācītāja vārdiem.

Teo paraudzījās apkārt un redzēja, ka viņš nav vienīgais, kam domas klejo apkārt. Laikam jau sprediķis nebija necik labs. Domas atkal novirzījās sānceļos. Viņš mēģināja iedomāties, kā visi šie labie ļaudis, kas te sēž, reaģētu uz to, ja “mazais, smukais Tedijs Būns” tiktu arestēts un saukts tiesas priekšā. Un ko viņi domātu gadījumā, ja viņš netiktu uz dievkalpojumiem tāpēc, ka būtu ieslodzīts nepilngadīgo cietumā?

Par to domāt bija pārāk šausmīgi. Teo no jauna mēģināja koncentrēties uz sprediķi, bet domas turpināja klejojumus. Viņš sāka nemierīgi grozīties, un māte saspieda viņa ceļgalu. Teo ieskatījās pulkstenī, bet likās, ka tā rādītāji ir sastinguši uz vietas.

Šī bija mēneša otrā svētdiena, un šis fakts Būnu ģimenei bojāja garastāvokli. Otrā svētdiena nozīmēja, ka pēc dievkalpojuma Teo ar vecākiem dosies nevis uz mājām, kur varētu uzkost pa sviestmaizei, izlasīt svētdienas avīzes, paskatīties televizorā kādu sporta spēli, nosnausties, vārdu sakot godam aizvadīt atpūtas dienu. Nu nē. Otrajā svētdienā bija ieviests drausmīgs rituāls, kas raisīja asas vārdu pārmaiņas starp Teo un vecākiem. Būni un vēl trīs citas ģimenes bija pasākušas tradīciju otrajā svētdienā kopīgi paēst otrās brokastis pārmaiņus vienā no ģimenēm. Un tas nozīmēja, ka Teo būs spiests izciest mocības visas ilgās maltītes garumā, sēžot pie gara galda kopā ar pieaugušajiem un klausoties viņu sarunās par lietām, kas viņu neinteresēja. Teo savā ģimenē bija vēlais bērns, kas nozīmēja, ka viņš vecuma ziņā tālu atpaliek no visiem citiem, kuri uzaicināti uz šīm brokastīm.

Visvecākais cilvēks šajā kompānijā bija pensionētais tiesnesis Kermits Lasks, kurš bija arī draudzes vecākais, ar izcilu prātu un humoru apveltīts vīrs. Viņam jau tuvojās astoņdesmit, tāpat arī viņa sievai. Abu bērni sen jau bija projām savā dzīvē. Rotācijas dēļ brokastīm šodien bija jānotiek tieši Lasku mājās vecā, mantām pieblīvētā namā, kura sienām, pēc Teo domām, jau sen bija nepieciešama pamatīga tīrīšana. Bet šajās maltītēs Teo domām diemžēl nebija liela svara.

Automašīnā Būna kungs kā jau katru svētdienu apvaicājās: “Nu, Teo, kā tev patika sprediķis?”

“Tu pats zini, ka tas bija garlaicīgs,” Teo sadusmojies atcirta. “Es divas reizes iemigu.”

“Jā, šoreiz tas nebija mācītāja labākais sniegums,” Būna kungs piekrita.

Tālāk līdz Lasku namam viņi brauca klusējot. Jo tuvāk viņi nokļuva, jo vairāk brieda saspīlējums. Kad auto apstājās ielas malā, Teo sacīja: “Es labāk palikšu mašīnā. Man negribas ēst.”

“Iesim, Teo,” tēvs stingrā balsī sacīja. Teo aizcirta auto durvis un sekoja vecākiem. Viņš šīs maltītes nevarēja ciest, un vecāki to zināja. Laimīgā kārtā varēja manīt, ka mamma nav tik kategoriska un jūt līdzi dēlam. Viņa taču zināja, cik viņš ir nelaimīgs, un zināja arī, kāpēc.

Iegājis iekšā, Teo uzsmaidīja neīstu, piespiestu smaidu, sasveicinoties ar Grabovska kungu un kundzi patīkamu pāri aptuveni Teo vecāku gados. Viņu sešpadsmitgadīgais dēls Fils bija piedraudējis aizbēgt no mājām, ja vecāki viņu spiedīs apmeklēt šīs otro svētdienu brokastis. Grabovski bija padevušies, un Fils joprojām dzīvoja mājās. Teo apbrīnoja Fila rīcību un klusībā prātoja, vai pašam neizmēģināt viņa stratēģiju. Teo sasveicinājās arī ar Salmona kungu un kundzi. Tiem bija trīs bērni, visi daudz vecāki par Teo, tāpēc viņu šeit nebija.

“Labāk nevar būt!” Teo pie sevis nomurmināja. Astoņi pieaugušie un es.

Nekas tā neveicina ēstgribu kā sēdēšana baznīcā un gaidīšana, kad beidzot tiksi pie maltītes, tāpēc visi, daudz nekavēdamies, sēdās pie ēdamistabas galda. Tiesnesis Lasks ātri noskaitīja pateicības lūgšanu, un saimniecības vadītāja ienesa pirmo ēdienu salātus. Sausus salātus Teo uzreiz pamanīja. Salātu mērce taču nemaksā nemaz

tik dārgi, vai ne? Kur ir mērce? Taču ēst gribējās, tāpēc viņš tos notiesāja.

“Ko jūs sakāt par sprediķi?” apvaicājās tiesnesis Lasks. Visas ģimenes apmeklēja vienu un to pašu baznīcu, tāpēc sprediķi parasti apsprieda pašu pirmo. Vienreizēji! Nepietika jau ar to, ka tas bija jāizcieš dzīvajā, tagad vēl mani mocīs ar savu runāšanu. Neatkarīgi no tā, cik vājš bija sprediķis, pie galda mūždien visi to raksturoja bezmaz kā izcili spožu. Pat pastora Peta sprediķi allaž bija saņēmuši cildinošas atsauksmes, kaut gan dažreiz tika piemetināts, ka “minūtes piecpadsmit viņš būtu varējis nomest nost”.

Nākamais ēdiens bija vistas cepetis ar mērci, un tas gan bija garšīgs. Teo, ievērodams nevainojamas galda manieres, kādas allaž pieprasīja mamma, ķērās klāt un ēda kā izbadējies bēglis. Būdama krietni paveca, Laskas kundze bija pārstājusi pati gatavot ēdienu, un tam bija labi rezultāti, jo saimniecības vadītāja bija izcila pavāre. Nākamreiz svētdienas otrās brokastis notiks pie Grabovskiem, bet pēc tam pie Būniem. Teo māte necentās izlikties, ka labi prot gatavot ēdienus, tāpēc vienmēr tos pasūtīja kādai turcietei, kura to mācēja lieliski.

Par lielu apmierinājumu Teo, saruna drīz vien pārsviedās uz Pītu Dalīju un viņa pagājušās nedēļas piedzīvojumiem. Šis temats gan raisīja ļoti dzīvus komentārus, jo katrs vēlējās iespraukties ar savu viedokli, tāpat arī atstāstīt jaunākās tenkas. Visu slēdziens bija vienbalsīgs neviens nešaubījās, ka Dafijs pats nonāvējis sievu, par to liecina bēgšana, lai nestātos tiesas priekšā. Salmona kungs apgalvoja, ka Pītu labi pazinis un esot pārliecināts, ka viņš sagrābies kaudzi skaidras naudas un

neviens viņu laikam vairs neatradīšot. Tiesnesis Lasks nepiekrita un sacīja, ka agrāk vai vēlāk Dafijs pieļaušot nākamo kļūdu un iekritīšot, līdzīgi kā gandrīz bija noticis Čikāgas lidostā.

Teo ēda klusēdams, taču ar interesi klausījās sarunās. Citkārt vienmēr tika runāts par politiku un par notikumiem Vašingtonā, taču šoreiz bija daudz interesantāk. Bet tad viņam iešāvās prātā briesmīga doma vai šie paši cilvēki kādudien tāpat nerunās par viņu Teo? Vai tad no viņiem kaut viens kādreiz ticis apsūdzēts noziegumā? Par to viņš stipri šaubījās. Bet varbūt Būni un viņu dēls jau tagad bija klusinātu un aizmugurisku sarunu temats?

Teo izēda šķīvi un gaidīja desertu. Bet patiesībā viņš gaidīja vienu kad beidzot pulkstenis rādīs divi un būs pienācis laiks doties mājās.

Vēlā svētdienas pēcpusdienā Teo ar riteni aizbrauca uz saldējuma kafejnīcu pie Stratenas koledžas satikties ar Eiprilu. Eiprila paņēma saldēto jogurtu, bet Teo savu iecienīto šokolādes želeju sasmalcinātu riekstu apvalkā. Abi nosēdās pie galdiņa patālāk no pārējiem apmeklētājiem.

“Es parunājos ar Rodniju Tepskotu,” viņa klusinātā balsī pavēstīja. “Vakar vakarā aizgāju pie viņa un skatījos televīziju.”

Teo nokoda lielu kumosu un sacīja: “Skaidrs. Es klausos.”

“Nemodinot viņā nekādas aizdomas, man izdevās nonākt pie sarunas par Džonatanu Finnu. Rodnijs zina, ka mēs ar tevi esam labi draugi, tāpēc centos nelikties pārāk

ziņkārīga. Rodnijs izteicās, ka Džonatans esot dīvains puika, kurš sācis uzvesties vēl dīvaināk, kopš vecāki nonākuši līdz šķiršanās procesam. Teica, ka viņš kļuvis briesmīgi nomākts, bet dažreiz īsti nikns. Džonatanam neesot daudz draugu. No Rodnija un vēl dažiem viņš mēdzot izdīkt naudu skolas pusdienām. Atzīmes viņam kļūstot aizvien sliktākas. Tas puika grimstot. Rodnijs stāstīja, ka vienu dienu Džonatans izteicies, cik ļoti ienīstot tavu māti. Uzprasīju Rodnijam, kāpēc tad tā. Rodnijs atbildēja, ka Finnu tēvs tavu māti vainojot visās viņu problēmās. Viņš apgalvojot, ka tava māte cenšas panākt, lai Džonatans ar brāli paliktu dzīvot kopā ar savu māti, bet viņi abi to neparko negribot.”

“Tāda nojauta jau man bija,” Teo izmeta, paskatīdamies apkārt.

“Rodnijs teica, ka Džonatana tēvs par tavu māti izsakoties briesmīgi. Visa viņa nauda aizejot juristu honorāros, bet vēl trakāk esot tas, ka tava mamma cenšoties panākt pēc iespējas lielākus alimentu maksājumus Finnu mātes labā. Rodnijs man arī apjautājās, vai tu esot labs čalis, un es, protams, teicu, ka jā.”

“Paldies.”

“Nav par ko. Bet nu nāk pats interesantākais. Rodnijs nekad neesot redzējis, ka Džonatanam būtu mobilais telefons. Nu, vispār jau septītklasniekiem mobilie skolā nav atļauti, bet pagājušajā nedēļā, liekas, ceturtdien, pusdienu pārtraukumā Džonatans viņam rādījis jaunu Excell viedtālruni. Viņš teicis, ka tēvs viņam to nopircis. Rodnijs domā, ka tas ir neticami, jo tam čalim nekad neesot pat desmit centu pie dvēseles.”

“Veikals tika uzlauzts otrdienas vakarā,” Teo domīgi sacīja, aizmirsis savu saldējumu.

“Tā ir. Vai tu zini, kas tika nozagts?”

“Tikai to, kas bija rakstīts avīzēs. Vairāki klēpjdatori, planšetdatori, mobilie telefoni un vēl šis tas.”

“Vai Excell viedtālruņi?”

“Nav ne jausmas. Tādu informāciju policija nebija devusi.”

“Tālāk būs vēl labāk. Piektdien viņi abi bijuši bibliotēkā, un Džonatans lasītavā mācījies tajā, kas atrodas otrajā stāvā pie datorlaboratorijas. Viņš sēdējis pie galda, zemu pārliecies pār to, tā, lai citi neredzētu, ko viņš tur dara. Rodnijs to ievērojis un gribējis saprast, kas par lietu. Viņš no aizmugures piegājis klāt un ieraudzījis, ka Džonatans astoņu collu planšetdatorā spēlē videospēli.”

“Iinx 0-4 ir ar astoņu collu ekrānu.”

“Tieši tā. Un planšetdators nu ir kaut kas tāds, ko Džonatans nevarētu atļauties.”

Teo, garšu nejuzdams, nokoda mazu kumosiņu. “Mums kaut kā jādabū rokā tas dators.”

“Vai tev ir kāda ideja?”

“Nē, pagaidām nav. Kā tev liekas vai Rodnijs varētu palīdzēt?”

“Nedomāju vis. Viņš nav no tiem, kas iegāzīs savu draugu. Rodnijam Džonatans patīk, kaut arī viņš ir dīvains. Šķiet, viņam tā puikas ir žēl. Es izlikos, ka mani tas necik neinteresē, jo negribēju, lai viņš sāk kaut ko nojaust.”

“Tās bija vērtīgas ziņas, Eipril.”

“Varbūt tagad tev vajadzētu iet uz policiju un vienkārši visu izstāstīt?”

“Iespējams. Bet vēl es nezinu. Man par to jāpadomā.” Viņi pārrunāja dažādus plānus, bet neviens nelikās derīgs. Projāmejot Teo vēlreiz pateicās, bet Eiprila sacīja, ka viņa ir gatava palīdzēt, visviens, tas būtu likumīgi vai nelikumīgi.

Teo sāka mīties uz māju pusi, bet tad mainīja virzienu un devās pie Aika.

22. nodaļa

Atbilstoši Gladvelas kundzes norādījumiem Teo pirmdienas rītā tieši 8:15 ieradās viņas kabinetā. Viņš sēdēja pretī viņas galdam, bet direktore šķirstīja kaut kādus dokumentus. Viņa centās saglabāt nopietnu sejas izteiksmi, it kā joprojām dusmotos par kautiņu. “Kā pagāja nedēļas nogale?” viņa bez redzamas intereses apvaicājās.

“Domāju, ka labi,” Teo atbildēja. Viņš taču nebija nācis šurp pļāpāt par nedēļas nogali. Viņiem bija citas darīšanas. Nedēļas nogale bija pavadīta diezgan draņķīgi, un viņš saprata, ka dzīve neatgriezīsies normālās sliedēs, iekams nebūs atgūts viņa labais vārds. Joprojām kā melns mākonis virs viņa galvas karājās aizdomās turētā statuss.

“Nomainīsim tava skapīša kodu,” direktore teica. Šī iemesla viņa bija gribējusi satikt Teo pirms stundām. “Vai esi izdomājis jaunu kodu?”

“Jā, kundze. Tas ir 529937.”

Viņa to pierakstīja un tad salīdzināja ar pārējiem kodiem. “Liekas, ka derēs.”

Teo noklepojās un sacīja: “Gladvelas kundze, es gribētu vēlreiz pateikt, cik ļoti es nožēloju to, kas notika ceturtdien, tas kautiņš un tā. Es pārkāpu noteikumus un par to lūdzu piedošanu.”

“Ceru, ka turpmāk tu uzvedīsies labāk. Esmu ļoti vīlusies un negribu vairs nekādus sarežģījumus.”

“Es apsolu.”

Direktore aizvēra vākus un viegli pasmaidīja. “Vai nedēļas nogalē tev bija arī kāda saruna ar policiju?” viņa jautāja.

“Nē, kundze.”

“Vai izmeklēšanu viņi ir pabeiguši?”

“Domāju, ka ne. Cik nu man zināms, īstos vainīgos viņi nav noķēruši.”

“Vai tad viņi vēl aizvien tur aizdomās tevi?”

“Vismaz vēl piektdien es biju viņu galvenais aizdomās turamais.”

Direktore neizpratnē pašūpoja galvu.

Teo atsauca atmiņā, kādu padomu Aiks viņam bija devis, pagrozījās krēslā, izdvesa “ēēē” un skaidri ļāva noprast, ka tas, ko viņš grib teikt, nenākas viegli. “Gladvelas kundze, ja jūs uzzinātu, ka šeit, skolā, septītās klases skolēnam ir mobilais telefons, kā jūs rīkotos?”

Viņa atlaidās pret krēsla atzveltni, pakošļāja pildspalvas galu un sacīja: “Nu, es runātu ar šī skolēna klases audzinātāju un palūgtu, lai noskaidro, vai telefons tiešām ir, un tad šo telefonu atņem. Parastais sods par to būtu atstādināšana no stundām uz pusi dienas. Kāpēc tu to jautā, Teo?”

“Vienkārši gribējās zināt.”

“Nē, tas nav vis tik vienkārši. Tev ir zināms kāds septītklasnieks, kurš nes uz skolu mobilo telefonu. Vai tā ir?” “Iespējams.”

Labu bridi viņa vērās Teo sejā un tad sāka saprast. “Vai šis telefons varētu būt zagts?” viņa minēja.

“Varētu būt. Neesmu pārliecināts, bet varētu būt.” “Skaidrs. Un vai šim zagtajam telefonam varētu būt kāds sakars ar Lielā Maka veikala aplaupīšanu?”

Teo viegli pamāja un atbildēja: “Varētu būt. Es droši nezinu un nevaru nevienu apsūdzēt zādzībā.”

“Viena lieta ir veikala aplaupīšana, un tā tiešām nav mana darīšana. Par to atbild policija. Turpretī telefons skolā, ja tas pieder septītās klases skolēnam, tas ir skolas noteikumu pārkāpums, un tad jārikojas man. Tātad tiksim vispirms galā ar to.”

Teo lūkojās direktorē, bet neko neteica.

Klusums ieilga. Gladvelas kundze turpināja gaidīt. Beidzot viņa ieskatījās pulkstenī un noteica: “Tā. Ja tu vēlies, lai tev palīdzu, pasaki tā skolēna vārdu. Ja ne, tad neko. Ir pirmdienas rīts, un man ir ļoti daudz darāmā.” “Es jūtos kā sūdzmanis,” Teo atzinās.

“Pirmkārt, Teo, tas skolēns nekad neuzzinās, ka tu man to pateici. Otrkārt, un tas ir daudz svarīgāk, tu esi galvenais aizdomās turētais noziegumā, ko paveicis kāds cits. Tavā vietā es darītu visu iespējamo, lai atklātu īsto noziedznieku.”

Beidzot Teo negribīgi pateica: “Džonatans Finns.” Aiks bija teicis, ka izvēles nav noziedznieks ir jānosūdz.

8:50 noskanēja zvans, un skolotājs Krauthammera kungs atlaida savu audzināmo septīto klasi uz pirmo

mācību stundu. Kad zēni devās laukā no klases, viņš pagājās tuvāk soliem un, uzlicis roku uz pleca Džonatanam Finnam, teica: “Vai varu tevi uz mirkli aizkavēt?”

Kad klase bija tukša, viņš aizvēra durvis un vaicāja: “Vai tas biji tu, kuru pirms desmit minūtēm gaitenī redzēju ar mobilo telefonu rokā?” Patiesībā viņš neko nebija redzējis, taču runāja saskaņā ar plānu.

“Nē,” Džonatans izmeta. Viņš soli atkāpās, bet sejas izteiksme pauda vainas apziņu.

“Kas tev ir kabatās?” Krauthammera kungs noprasīja, pienākdams tuvāk.

Džonatans negribīgi izvilka mobilo telefonu un pasniedza skolotājam. Atstādināšana no stundām uz pusi dienas viņu pārāk neuztrauca. Bija piedzīvotas arī ļaunākas lietas. Krauthammera kungs paskatījās uz telefonu, Excell 7 viedtālruni, un noteica: “Jauki. Nāc man līdzi.”

Pēc īsas sarunas ar Gladvelas kundzi Džonatans tika aizvests uz mazo lasītavas telpu bibliotēkā, kur viņam bibliotekāres Danlīvijas kundzes modro acu uzraudzībā nāksies pavadīt nākamās četras stundas. Uz galda tika novietotas viņa grāmatas, kā paredzot, ka viņam par sodu nu būs jāķeras pie papildu mājasdarbiem. Taču Džonatans, noguldījis galvu uz galda, vienkārši aizmiga.

Gladvelas kundze piezvanīja detektīvam Vormenam un nosauca mobilā telefona reģistrācijas numuru.

Stratenburgas koledžā otrā stunda beidzās pusvienpadsmitos, un tai sekoja divdesmit minūšu starpbrīdis. Vudija brālis Tonijs Lamberts pa gabalu pamanīja

Džesiju Finnu un noskatījās, kā viņš iziet no skolas ēkas un dodas uz lielo pagalmu, kur daudzi skolēni pavadīja starpbrīžus. Džesijs vienatnē apsēdās pie piknika galda un jau grasījās pārbaudīt savu mobilo telefonu, kad nez no kurienes viņa priekšā parādījās Tonijs.

“Klausies, vecīt, es dzirdēju, ka tev par labu cenu esot kāds 0-4 planšetdators,” Tonijs ierunājās, piesardzīgi skatīdamies visapkārt, it kā te tirgotos bezmaz ar narkotikām.

Džesijs viņu aizdomīgi nopētīja un teica: “Kas tu tāds esi?”

“Tonijs Lamberts no desmitās klases,” viņš atbildēja un sveicienam pastiepa roku. Džesijs to vilcinādamies paspieda un atsaucās: “Ak tā? Un kur tad tu to dzirdēji?” “Tā visapkārt runā. Cik daudz tu prasi?”

“Par ko?”

“Par 0-4. Man ir piecdesmit zaļie.”

“Kas tev teica, ka es kaut ko pārdodu?”

“Neizliecies, Džesij. Tā daudzi runā. Man to kompi tiešām vajag.”

“Man nekā nav, vecīt. Es to jau pārdevu.”

“Vai vari dabūt vēl vienu?”

“Iespējams. Bet cena ir kāpusi. Septiņdesmit pieci zaļie.”

“Tos es varu sadabūt. Kad tu dabūsi kompi?”

“Rīt tepat, šinī pašā laikā.”

“Darīts.”

Abi atkal sarokojās, un Tonijs devās prom. Iegājis skolas ēkā, viņš aizsūtīja īsziņu Vudijam: Darījums nesanāca. Varbūt rīt.

Pirmdienas rīts Teo aizritēja bez sevišķiem notikumiem. Audzinātāja stundā gan Maunta kungs īpaši uzsvēra viņa un Vudija atgriešanos klasē, bet daži klasesbiedri izteica šādas tādas zobgalīgas piezīmes. Tomēr lielākā daļa, šķiet, lepojās ar abiem draugiem, kas nebija baidījušies pretoties nekauņam. Spāņu valodas stundā madame Monika apjautājās, kā Teo klājoties, un likās, ka viņa ir patiesi norūpējusies. Teo bezbēdīgi atteica, ka viss esot kārtībā. Nākamajā stundā ģeometrijā Gārmena kungs izturējās tā, it kā nekas nebūtu noticis, un tas Teo bija īsti pa prātam. Starpbrīdī Eiprila pavēstīja jaunumus no Rodnija Džonatans Finns bijis uz audzinātāja stundu, bet pēc tam pazudis. Rodnijs nezinot, kur viņš palicis.

Kamēr Džonatans bibliotēkas lasītavā snauda, skolā pie Gladvelas kundzes ieradās detektīvs Vormens. Abi devās pie septītās klases skolēnu skapīšiem, kas atradās netālu no Teo skapīša, un direktore uzspieda Džonatana skapīša kodu. Tajā viņi ieraudzīja mācību grāmatas, burtnīcas, rakstāmlietas un visādus niekus. Paciņā ietīti, tur atradās arī divi jauni Linx 0-4 planšetdatori. Tos viņi aiznesa uz direktores kabinetu, kur detektīvs Vormens, uzvilcis rokās gumijas cimdus, izsaiņoja datorus un pierakstīja to reģistrācijas numurus. Pēc tam viņi datorus iepakoja no jauna un nolika atpakaļ Džonatana skapītī.

Detektīvs Vormens, pateicies Gladvelas kundzei, atgriezās policijas iecirknī un pierakstītos numurus salīdzināja ar numuriem Lielā Maka iedotajā sarakstā. Kā jau varēja gaidīt, tie sakrita. Par jaunatklājumiem viņš paziņoja detektīvam Hemiltonam, un abi nolēma izņemt

orderi Finnu mājas pārmeklēšanai. Vormens aizpildīja standarta ar zvērestu apliecinātas liecības veidlapu un detalizēti izklāstīja, ko līdz šim bija atklājis. Viņš arī pieminēja to, ka aizdomās turamā brālis Džesijs Finns pagājušajā nedēļā “it kā” klasesbiedram piedāvājis iegādāties Linx 0-4 planšetdatoru. Kad Vormens veidlapu bija aizpildījis un parakstījis, viņš sagatavoja divas lappuses garu kratīšanas orderi, kurā aprakstīja pārmeklējamos objektus Finnu māju un blakusesošās saimniecības ēkas. Kad papīri bija kārtībā, viņš pa Meinstrītu devās uz tiesas namu, kas atradās divu kvartālu attālumā, un atdeva abus dokumentus Nepilngadīgo tiesas tiesneša Daniela Šovoltera sekretārei. Viņa pavēstīja, ka tiesnesis patlaban ir aizņemts tiesas sēdē un ka dokumenti līdz viņam nonāks ne ātrāk kā pēc divām stundām.

Detektīvs Vormens atgriezās savā kabinetā, būdams pārliecināts, ka atrisinājis kārtējo noziegumu, tiesa gan ne pārāk nozīmīgu. Daudz labprātāk viņš dzītu pēdas narkotiku tirgoņiem un īstiem bandītiem.

23. nodaļa

Pulksten 3:15 pirmdienas pēcpusdienā detektīvs Vormens vēlreiz atnāca uz skolu un devās uz direktores kabinetu. Tur viņš pagaidīja, kamēr Gladvelas kundze dodas uz klasi otrajā stāvā un izsauc Džonatanu Finnu no pēdējās stundas. Džonatans, jau izcietis atstādināšanu no divām stundām, noburkšķēja: “Kas tad nu atkal?” tomēr gāja direktorei līdzi.

“Vienkārši seko man,” viņa atteica, un abi, neteikdami vairs ne vārda, gāja uz viņas kabinetu. Kad noskanēja pēdējās stundas beigu zvans un skolēni pa gaiteni steidzās uz ārdurvīm, viņi atradās priekštelpā pie sekretāres Glorijas jaunkundzes galda. Gladvelas kundze kopā ar Džonatanu iegāja kabinetā un aizvēra durvis. Vormens piecēlās un, parādījis policista žetonu, noprasīja: “Vai tu esi Džonatans Finns?”

“Jā,” viņš atbildēja un pavērās uz Gladvelas kundzi, kā saukdams pēc palīdzības.

“Apsēdies,” Vormens sacīja. “Man tev jāuzdod daži jautājumi.”

“Vai kaut kas noticis?”

“Iespējams.”

Džonatans apsēdās un paņēma mugursomu klēpī. Bija redzams, ka viņš ir nobijies un nesaprot, ko patlaban vajadzētu teikt vai darīt.

Vormens atsēdās uz rakstāmgalda malas un no augšas noraudzījās Džonatanā. Tā bija nevienlīdzīga cīņa. Tumšā uzvalkā ģērbies skarbs policists, kurš bargi uzlūko nobijušos sīciņu puišeli, kam mati krīt acīs. Vormens zināja, pie kā novedīs saruna, bet Džonatanam par to nebija ne jausmas.

Detektīvs iesāka: “Mēs izmeklējam laupīšanu, kas pagājušajā nedēļā notika pilsētas centrā datortehnikas veikalā “Lielā Maka sistēmas”, un tāpēc man tev šis tas jāpajautā. Tas arī viss.”

Džonatans dziļi ievilka elpu, gluži vai ieelsojās un nokāra galvu. Skatiens vērās grīdā, bet mute no šausmām pavērās. Vormenam vēl nebija gadījies redzēt vainīgāku sejas izteiksmi. “Kur tu dabūji to mobilo telefonu, kurš tev šorīt tika konfiscēts?”

“Ēēē… es to nopirku.”

Vormens atvēra piezīmju grāmatiņu un paņēma pildspalvu. “Labi, un no kā tu nopirki?”

“Ēēē, no kāda puiša vārdā Rendijs.”

Vormens pierakstīja un jautāja tālāk: “Cik tu par to samaksāji?”

“Ēēē, piecdesmit dolārus.”

“Tas telefons bija nozagts Lielā Maka veikalā. Vai pērkot tu zināji, ka tas ir zagts?”

“Zvēru, ser, ka ne.”

“Kāds Rendijam uzvārds?”

“Ēēē, to es īsti nezinu.”

“Vai zini, kur viņš dzīvo? Kur es viņu varētu atrast, lai aprunātos?”

“To es nezinu, ser.”

“Jauki. Tātad šis mīklainais puisis Rendijs vienkārši uzrodas un piedāvā tev par piecdesmit dolāriem iegādāties pilnīgi jaunu viedtālruni, kas maksā trīssimt dolāru, un tev pat neienāk prātā, ka tas varētu būt zagts?”

“Nē, ser.”

“No tavas puses tas nebija prātīgi darīts, vai ne?” “Nebija vis.”

“Vai tu man melo?”

“Nē, ser.”

“Džonatan, ja tu man melo, viss kļūs vēl ļaunāk.”

“Es nemeloju.”

“Man gan tā neliekas.”

Džonatans papurināja galvu tā, ka mati sakrita pār acīm.

Vormens ilgus gadus bija pavadījis, pratinot rūdītus noziedzniekus, vīrus, kas prata nekaunīgi melot, rādot nevainīgu sejas izteiksmi. Turpretī šī puišeļa izturēšanās bija tālu no ticamas. “Zaglis vai zagļi, kas uzlauza Lielā Maka veikalu, nolaupīja arī vairākus planšetdatorus un klēpjdatorus. Vai Rendijs arī kādu no tiem piedāvāja tev nopirkt?”

“Nē, ser.”

“Vai kādreiz esi redzējis Linx 0-4 planšetdatoru?” Neatraudams skatienu no grīdas, Džonatans papurināja galvu.

“Tu zini, ka skolai ir tiesības pārbaudīt tavu mugursomu un tavu skapīti,” Vormens sacīja, gatavodams nāvējošo dūrienu. “Vai to tu saproti?”

“Laikam.”

“Labi. Tad apskatīsimies, kas ir tava mugursoma.” “Ko jūs meklējat?”

“Vēl kādu no nolaupītajām mantām.” Vormens pasniedzās pēc mugursomas, bet Džonatans uz mirkli piespieda to sev cieši klāt un tikai pēc tam atdeva. Vormens somu uzlika uz direktores galda un lēnām vēra vaļā rāvējslēdzēju. Viņš izņēma grāmatas, burtnīcas, videospēļu žurnālu un pēc tam planšetdatoru. Linx 0-4. Viņš paturēja to rokās, apskatīja un teica: “Džonatan, tu man meloji. No kurienes tev šis dators?”

Džonatans saliecās uz priekšu un, atspiedis elkoņus pret ceļiem, skatījās grīdā. Vormens neatlaidās: “Džonatan, kur tu to dabūji? Vai brālis tev iedeva?”

Klusums.

“Labi. Tad iesim paskatīties, kas ir tavā skapītī.”

Apmēram tajā pašā laikā jūdzes attālumā Stratenas koledžā detektīvs Hemiltons stādījās priekšā Džesijam Finnam. Viņi atradās koledžas direktora kabinetā, un nupat bija noskanējis pēdējās stundas beigu zvans. Uz galda neatvērta stāvēja Džesija mugursoma.

“Man tev jāuzdod daži jautājumi,” Hemiltons, draudzīgi uzsmaidot, uzsāka. Direktors Trasela kungs sēdēja pie sava galda un vēroja notiekošo.

“Par ko tie būs?” Džesijs nievīgi noprasīja. Reiz viņš jau bija gājis cauri Nepilngadīgo tiesas sistēmai un jau sen neieredzēja kruķus, tiesnešus un arī juristus.

“Vai tev ir brālis, vārdā Džonatans?”

“Tas nav grūts jautājums.”

“Tad atbildi.”

“Jā.”

“Tā jau es domāju. Pašreiz Džonatans ir aizturēts, pieķerts ar zagtu Excell 7 viedtālruni un trim Linx 0-4 planšetdatoriem, vienu viņa mugursomā un diviem vēl neizsaiņotiem viņa skolas skapītī. Vai ir kāda nojausma, kur viņš tos varēja dabūt?”

Džesijs sarāvās, kaut gan pūlējās izlikties vienaldzīgs. Taču viņš nobālēja. Džesijs noliedzoši papurināja galvu.

“Man gan tā neliekas,” Hemiltons turpināja. “Mēs pārbaudījām reģistrācijas numurus un zinām, no kurienes tie nāk. Vai tu arī zini, Džesij?”

“Nē.”

“Redzi, Džesij, tieši šajā mirklī tavs mazais brāļuks ir ļoti nobijies. Viņš runā, dzied kā putniņš un stāsta, ka ielaušanās Lielā Maka veikalā bijusi tava ideja. Viņš neesot gribējis to darīt, bet tu viņu esot pierunājis, jo kas tad tev palīdzētu aiznest projām visus klēpjdatorus, mobilos telefonus un planšetdatorus. Ko tu par to saki, Džesij? Džonatans nav necik rūdīts čalis, vai ne? Es gribēju teikt, ka viņš, tavs brālis būdams, sāka tevi nosūdzēt, jau pirms mēs paguvām viņam uzlikt rokudzelžus.” “Rokudzelžus?” Džesijs apmulsis pārjautāja piesmakušā balsī.

“Jā gan. Un paņēmu līdzi pārīti arī tev. Drīz vien dabūsi. Tavs mazais brālis stāsta, ka pagājušās otrdienas vakarā caur ēkas aizmugures logu iekļuvāt veikalā un pievācāt kādu duci mobilo telefonu, sešus piecpadsmit collu klēpjdatorus un desmit Linx 0-4 planšetdatorus. Viņš saka, ka

veikalā jūs esot uzkavējušies ne vairāk kā piecas minūtes, jo iepriekš jau bijāt to izpētījuši un zinājāt, kur kas atrodas, turklāt esot ari zinājuši, kā izvairīties no novērošanas kamerām. Vai nu nāk kaut kas atmiņā?”

“Es nezinu, par ko jūs runājat.”

“Ak tā. Bet es domāju, ka zini gan. Vai drīkstu ieskatīties tavā mugursomā?”

“Lūdzu! Uz priekšu!” Džesijs atcirta un piebīdīja mugursomu Hemiltonam tuvāk.

Detektīvs somu atvēra un lēnām ņēma laukā grāmatas, klades, ūdens pudeli un dažus žurnālus. Nekā zagta starp šiem priekšmetiem nebija. Hemiltons paraustīja plecus un salika visu atpakaļ somā. “Iesim paskatīties tavā skapītī.”

“To jūs nedrīkstat darīt!” Džesijs iesaucās.

“Ak tā? Un kāpēc tad ne?”

“Tā ir mana privātuma pārkāpšana.”

“Ne tik strauji, Džesij,” sarunā iejaucās Trasela kungs, paņemdams rokā papīra lapu. “Te ir skapīša nomas līgums šim akadēmiskajam gadam. Mēs neprasām, lai visi audzēkņi nomātu skapīšus, bet tiem, kas to izvēlas, jāparaksta šis līgums. Tajā skaidri norādīts, ka tev jāpiekrīt skapīša pārmeklēšanai, ja to pieprasa skolas vadība vai policija.”

“Iesim nu,” noteica detektīvs Hemiltons.

Tikmēr vidusskolā detektīvs Vormens kopā ar Gladvelas kundzi atgriezās viņas kabinetā kopā ar Džonatanu, kurš bija tuvu asarām. Uz direktores rakstāmgalda

joprojām stāvēja abi planšetdatori, kuri iepriekš bija izņemti no Džonatana skapīša.

Vormens teica: “Koledžā ir aizturēts tavs brālis, un viņš apgalvo, ka tā esot bijusi tava ideja trīs Linx planšetdatorus iebāzt Teodora Būna skapīti. Brālis stāsta, ka viņa kodu tu esot dabūjis, uzlaužot skolas failus internetā, un trešdienas rītā ielicis datorus viņa skapīti, lai safabricētu pierādījumus, kas novestu pie tā, ka Teo apsūdzētu noziegumā. Vai tā bija?”

“Džesijs tā teica?”

“0, jā, un vēl daudz ko citu. Tieši šobrīd viņš rokudzelžos sēž mazā kambarītī savā koledžā un stāsta visu kā pēc notīm. Es teiktu, ir diezgan skumji, ka viņš tā nosūdz savu mazo brāli, bet tā jau notiek, kad dara stulbas lietas kopā ar līdzzinātāju.”

“Es tam neticu.”

“Dēls, man ir pilnīgi vienalga, kam tu tici. Tu esi iekūlies lielākās nepatikšanās, nekā spēj iedomāties. Tev draud apsūdzības vairākos punktos ielaušanās, krimināli sodāma zādzība, cita cilvēka vajāšana, noziegums grupā, vandalisms. Tavs brālis pat apgalvo, ka tieši tu esot pārdūris Teo velosipēda riepas un metis akmeni viņa biroja logā.”

“Nē! To darīja viņš!” Džonatans nenoturējās neiesaucies, bet uzreiz aprāvās. Elpu aizturējis, viņš raudzījās detektīvā, bet tas tikai pasmaidīja. Divcīņas karstumā zēns bija izteicis liktenīgo atzīšanos. Vormens saskatījās ar Gladvelas kundzi, un abi pasmaidīja. Noslēpums bija atrisināts.

Tikmēr koledžā Džesija skapīša saturs tika rūpīgi izlikts uz gaiteņa grīdas. Detektīvs Hemiltons ar gumijas cimdiem rokās piesardzīgi izņēma pēdējos priekšmetus divus Linx 0-4 planšetdatorus. “Paskat vien, nez no kurienes tad tie te radušies!” viņš smaidīdams iesaucās. “Džonatans jau teica, ka varbūt tos šeit atradīsim. Ļauj man minēt, Džesij, tev taču nav ne jausmas, kā šīs spožās, jaunās mantiņas atradušas ceļu uz tavu skapīti? Vai tā ir?”

Džesijs klusēja.

Visi trīs iegāja kādā tukšā klasē, un Trasela kungs aizvēra durvis. “Apsēdies tur!” Hemiltons uzsauca Džesijam, norādīdams uz kādu solu. Džesijs paklausīja. Cīņas spars viņu bija pametis.

“Tas, kas man tagad ir vajadzīgs,” viņš iesāka, draudīgi pārliecies pār Džesiju, kā gatavodamies viņam iesist, “ir pārējās nozagtās mantas. Kur tās atrodas?”

“Es nezinu, par ko jūs runājat,” Džesijs vārgi noteica. Rokas viņš bija sažņaudzis virs galda un stīvi skatījās uz tām.

Hemiltons no kabatas izvilka kādu papīru. “Tu esi diezgan gudrs puisis, vai ne, Džesij? Tad nu pasaki man, kas ir kratīšanas orderis.”

Džesijs papurināja galvu.

“Tu tiešām nezini? Tad jau tu varbūt nemaz neesi tik gudrs.”

Džesijs vēlreiz papurināja galvu.

“Kratīšanas orderis policijai dod tiesības ieiet tavā mājā un pārmeklēt katru istabu, katru atvilktni, katru

skapi un skapīti, kasti un somu, katru grabažu kaudzi bēniņos un katru veco mēbeli garāžā. Tas dod tiesības apgriezt tavu māju kājām gaisā, meklējot pārējās mantas, ko tu kopā ar savu brālīti nolaupīji Lielā Maka veikalā.” Hemiltons nometa kratīšanas orderi uz galda, bet lapa nolaidās uz Džesija rokām. Viņš pat nemēģināja to lasīt.

“Vai tava māte ir mājās, Džesij?” Hemiltons noprasīja.

“Viņa guļ. Mamma strādā naktsmaiņā slimnīcā.”

“Tad iesim viņu pamodināt.”

24. nodaļa

>

Pirmdienas pēcpusdienā ap pulksten pieciem Linda Finna ciešā miegā gulēja savas mājas pirmā stāva guļamistabā, kad viņu iztrūcināja durvju zvans. Viņa allaž bija miega badā, jo četras dienas nedēļā strādāja no astoņiem vakarā līdz astoņiem rītā. Lai tiktu pie liekas naudiņas, nereti viņa to darīja arī nedēļas nogalēs. Šāds nenormāls režīms neļāva pietiekami izgulēties, un viņa vienmēr jutās nogurusi. Tomēr bieži vien viņa nespēja aizmigt pat gultā, jo Lindu māca raizes, ko sagādāja gan mokošais šķiršanās process, gan nekam nederīgais vīrs un viņa stūrgalvīgais advokāts, gan abi dēli, kuru dzīvesveids viņu biedēja. Lindai netrūka, par ko raizēties.

Zvanīšanās pie durvīm neaprima, tāpēc viņa, uzģērbusi vecu vannas halātu, basām kājām devās pie ārdurvīm un atvēra tās. Tur stāvēja detektīvs Vormens kopā ar Džonatanu, bet aiz viņiem divi policisti formastērpos. Ielas malā bija novietotas divas policijas automašīnas ar signālugunīm, bet mājas iebraucamajā ceļā viena nemarķēta automašīna. Linda ķēra ar roku pie mutes un gandrīz noģība.

Tad viņai izdevās dabūt pār lūpām: “Kas noticis?”

Vormens nozibināja savu policijas žetonu un stādījās priekšā: “Detektīvs Skots Vormens no Stratenburgas policijas. Vai drīkstu ienākt?”

“Kas noticis, Džonatan?” Linda pārbijusies iesaucās.

Džonatans nepacēla skatienu no savu kurpju purngaliem.

“Mums jāaprunājas,” Vormens teica, pagrūzdams durvis plašāk vaļā. Linda kāpās atpakaļ, ciešāk savilkdama halātu, lai neizskatītos nepiedienīga. Vispirms ienāca Džonatans, aiz viņa Vormens, kurš aizvēra aiz sevis durvis. Mašīnā, kas atradās uz piebraucamā ceļa, sēdēja detektīvs Hemiltons, bet tās pakaļējā sēdeklī Džesijs. “Vai mēs neiesim iekšā?” Džesijs jautāja.

“Varbūt iesim,” Hemiltons atteica. Abi formās ģērbušies policisti mīņājās mauriņā mājas priekšā, smēķēdami cigaretes. Ielas otrā pusē uz savu māju lieveņiem bija iznākuši daži kaimiņi un ieinteresēti vēroja notiekošo.

Ienācis istabā, Vormens apsēdās vecā krēslā, pārvilktā ar izdilušu audumu. Linda ar Džonatanu bija apsēdušies uz dīvāna. “Finnas kundze, uzreiz ķeršos pie lietas būtības. Pagājušās otrdienas vakarā tika aplaupīts datortehnikas veikals Meinstrītā. Zagļi ir aiznesuši vairākus klēpjdatorus, mobilos telefonus un planšetdatorus apmēram divdesmit tūkstošu dolāru vērtībā. Mums ir pamats uzskatīt, ka galvenie aizdomās turamie ir Džonatans un Džesijs.”

Viņa strauji pagrieza galvu un paskatījās uz Džonatanu, bet tas joprojām kā sastindzis lūkojās tikai uz savām kurpēm.

Vormens turpināja: “Esam pārmeklējuši viņu mugursomas un skolas skapīšus un līdz šim atguvuši piecus no planšetdatoriem un vienu mobilo telefonu. Mums ir aizdomas, ka pārējās mantas varētu būt paslēptas kaut

kur mājās, tāpēc mums ir tiesneša parakstīts kratīšanas orderis, kas ļauj mums pārmeklēt visu māju.”

“Visu?” Linda šausmās izdvesa, acumirklī iedomādamās par nemazgāto trauku kaudzēm virtuves izlietnē, netīrās veļas kalniem pagrabā, neklātajām gultām, putekļainajām mēbelēm, netīrītajām vannas istabām, gružiem gaitenī, pusizdzertajām glāzēm un krūzēm atpūtas istabā. Un tas bija tikai pirmajā stāvā. Augšstāva istabās, kur dzīvoja zēni un kur viņa baidījās pat ieiet, izskatījās kā karalaukā.

“Tieši tā,” Vormens apstiprināja, izņemdams orderi un sniegdams to Lindai. Viņa mēmi skatījās uz lapu un purināja galvu.

“Katru istabu, katru skapi, katru atvilktni,” Vormens uzstājīgi turpināja, pastiprinādams spiedienu. Viņš zināja, ka neviena sieviete nevēlas, lai policisti vai kāds cits ložņā un rakņājas pa viņas māju.

“Vai tā ir taisnība, Džonatan?” ar asarām acīs viņa jautāja dēlam. Džonatans neatbildēja.

“Jā, tā ir taisnība,” teica Vormens. “Džesijs ir jau diezgan daudz atzinies, taču viņš nesaka, kur paslēptas pārējās zagtās mantas. Tāpēc mums nav citas izejas kā vien izpurināt šo māju pa vīlītei un meklēt.”

“Vai tās lietas atrodas šeit, Džonatan?” Linda prasīja. Dēls pavērās mātē ar vainas pilnu skatienu.

“Jums būtu saprātīgi būt atsaucīgiem,” Vormens mudināja. “To tiesnesis varētu ņemt vērā.”

“Ja tās ir šeit, pasaki viņiem,” Linda dusmīgi uzsauca dēlam. “Mums nevajag, lai policija rakņātos pa visu māju.”

Krietnu bridi veltīgi nogaidījis, Vormens noteica: “Redziet, manā rīcībā nav visa pēcpusdiena un viss vakars. Saukšu iekšā vīrus, un sāksim ar zēnu guļamistabu pārmeklēšanu.”

“Tūliņ pasaki, Džonatan!” Finnas kundze uzkliedza.

Džonatans sakrustoja rokas uz krūtīm, iekoda apakšlūpā un beidzot izstomīja: “Virs garāžas, starp griestiem un jumtu.”

Sēžot nemarķētajā automašīnā, Džesijs ar šausmām noskatījās, kā vīri iznāk no garāžas, nesdami klēpjdatoru, mobilo telefonu un planšetdatoru kaudzītes. “Nu, nu, izskatās, ka laikam būs atraduši visu,” Hemiltons apmierināti noteica. “Paliec tepat.” Viņš izkāpa no auto, lai paskatītos. Džesijs notrauca no vaiga asaru.

Linda Finna žigli saģērbās un sekoja policijai uz pilsētas centru. Džesijs sēdēja mašīnā, kas brauca pa priekšu. Džonatans kopā ar detektīvu Vormenu brauca citā mašīnā. Visu ceļu viņa raudāja un nebeidza sev jautāt kā tas varēja notikt? Ko viņa kā māte darījusi aplam? Kas tagad notiks ar viņas zēniem? Kā tas viss ietekmēs laulības šķiršanu un viņas cīņu par Džonatana un Džesija paturēšanu savā aizbildnībā? Vai aizbildnība būs iespējama, ja zēnus apcietinās? Simtiem jautājumu šaudījās viņas prātā, kamēr mazā karavāna brauca pa Stratenburgas ielām.

Policijas iecirknī viņi tika aizvesti uz mazu istabiņu pagrabstāvā, un Džonatans ar Džesijsu pirmo reizi kopš rīta beidzot nonāca aci pret aci. Džesijs izskatījās tā, it kā būtu gatavs iekaustīt mazo brāli. Savukārt Džonatans

domāja, ka brālis izrādījies nodevējs. Taču sarunāties viņi nevarēja.

Runāšanu uzņēmās detektīvs Hemiltons: “Šis noziegums nu ir atklāts, un jums, puiši, draud nopietnas nepatikšanas. Šovakar uz mājām jūs netiksiet, un varbūt vēl labu laiku mājās neatgriezīsieties.”

Linda atkal sāka raudāt. Starp elsām un šņukstiem viņai izdevās pavaicāt: “Kurp jūs viņus vedīsiet?”

“Tepat šajā ielā ir Nepilngadīgo aizturēšanas centrs. Parit Nepilngadīgo tiesā tiesnesis nolems, ko ar viņiem pagaidām iesākt. Oficiālā tiesas sēde notiks apmēram pēc mēneša. Vai vēl kas jautājams?”

Jautājumu bija vai vesels tūkstotis, tomēr neviens netika izteikts. Detektīvs Hemiltons teica: “Es palūgšu detektīvu Vormenu izskaidrot, kādas ir jūsu tiesības. Klausieties uzmanīgi.”

Vormens katram zēnam iedeva papīra lapu. “Abas ir vienādas. Tātad pirmais punkts: jums ir tiesības klusēt. Otrais punkts: viss, ko jūs šeit teiksiet, tiesā var tikt izmantots pret jums. Trešais punkts: jums ir tiesības uz advokātu, un, ja jūs to nevarat atļauties, jums tas tiks nodrošināts.”

“Gluži kā televizorā,” Džesijs noteica, neslēpdams savu gudrību.

“Tev taisnība,” Vormens sacīja. “Vai ir kādi jautājumi? Labi, tagad parakstiet šīs lapas. Finnas kundze, jūs kā māte parakstieties zem dēlu parakstiem.”

Visi trīs Finni vilcinādamies parakstījās. Lapas savāca Vormens. Hemiltons uzlūkoja abus puišus un ieteica: “Esmu to piedzīvojis jau tūkstoš reižu, tāpēc varu teikt,

ka vissvarīgākais, ko jūs tagad savā labā varētu darīt, būtu sadarboties ar izmeklētājiem. Jūs esat vainīgi. Mēs zinām, ka esat vainīgi. Mēs spējam pierādīt, ka esat vainīgi. Tāpēc nemēģiniet novelt vainu uz kādu citu. Tiesnesis, tas vīrs, kurš izlems, vai jūs nosūtīt uz nepilngadīgo cietumu un uz cik ilgu laiku, tiesā man jautās, vai jūs, zēni, sadarbojāties. Ja es teikšu, ka jā, tas viņam patiks. Ja es teikšu, ka ne, tas viņam nemaz nepatiks. Vai sapratāt?”

“Es pieprasu advokātu,” paziņoja Džesijs.

“To mēs noteikti varam sagādāt,” Hemiltons atbildēja. “Skot, aizved viņu uz aresta telpām.”

Vormens pielēca kājās, noņēma no jostas rokudzelžus, uzrāva Džesiju kājās, atlieca viņam rokas aiz muguras un saslēdza tās. Viņš jau vēra durvis, lai Džesiju vestu projām, kad Linda uzsita pa galdu un iesaucās: “Pagaidiet! Es gribu dzirdēt patiesību! Es gribu, lai jūs, zēni, man pasakāt patiesību. Apsēdies, Džesij. Sēdi un stāsti, kas un kāpēc notika.”

Vormens atlaida rokas no Džesija, kuru bija apstulbinājis ātrums, ar kādu viņam tika uzlikti rokudzelži. Puisis piesardzīgi apsēdās uz krēsla maliņas, bet rokas joprojām palika saslēgtas aiz muguras.

Visi dziļi ievilka elpu, un tad atskanēja Džonatana balss: “Mēs to darījām tāpēc, ka mums bija vajadzīga nauda.”

25. nodaļa

Teo jau bija pa pusei ticis galā ar mājasdarbiem, kad biroja selektora telefona skaļrunī atskanēja tēva balss. “Hei, Teo!”

“Klausos, ser.”

“Vai vari tūlīt atnākt uz apspriežu telpu?”

“Protams.”

Abi vecāki bija jau priekšā, un mamma izskatījās noraudājusies. “Kas noticis?” Teo brīnījās.

“Mums ir ļoti labas ziņas,” tēvs teica.

“Kāpēc tad mamma raud?”

“Es neraudu, Teo,” viņa sacīja. “Vairs ne.”

“Es nupat runāju ar detektīvu Vormenu,” tēvs sāka stāstīt. “Viņi ir arestējuši divus zēnus brāļus Džonatanu un Džesiju Finnus. Par Lielā Maka veikala aplaupīšanu. Lielākā daļa nozagto mantu atrasta viņu mājā.”

“Viņu māte ir mana kliente,” mamma skumji piebilda. Kā nu ne Teo nodomāja, bet neko neteica.

Būna kungs turpināja: “Zēni ir atzinušies itin visā, arī tajā terora kampaņā pret tevi. Liekas, vecāku šķiršanās dēļ viņiem bijis pamatīgs naids pret mums.”

“Man tik ļoti žēl, Teo,” ierunājās mamma. “Man būtu vajadzējis to aptvert.”

Teo dziļi ievilka elpu un pasmaidīja, iedomādamies par Aiku. Viņa trakais tēvocis šo mīklu bija atminējis jau

tad, kad neviens cits par to vēl neiedomājās. “Kolosāli,” Teo mundri sacīja. “Tukšās riepas, akmens, interneta nejēdzības itin viss?”

“Pilnīgi viss,” apstiprināja tēvs. “Lūzums iestājās, kad skolā kāds bija ziņojis, ka jaunākajam brālim, septītklasniekam, kabatā esot mobilais telefons. Tu jau zini, ka tas ir pret skolas noteikumiem, un telefons izrādījās nozagts tajā veikalā. Viens fakts noveda pie nākamā, abu zēnu skapīšos tika atrastas vēl citas nolaupītās mantas, un tad policija dabūja kratīšanas orderi.”

Teo bija tāda sajūta, it kā kāds lasītu to, ko viņš slepeni rakstījis pats par sevi. Viņam izdevās smaidīt un priecīgi māt ar galvu, bet daudz jau viņam jāpietēlo nebija. Teo patiešām bija laimīgs, ka šis murgs nu ir aiz muguras. “Kas ar tiem puikām notiks?” viņš jautāja.

“To spriedīs Nepilngadīgo tiesa,” Būnas kundze atbildēja. “Vecākais no zēniem, Džesijs, jau agrāk ticis sodīts, un viņu, visticamāk, nosūtīs uz nepilngadīgo ieslodzīšanas vietu. Džonatanu droši vien atstās brīvībā, bet ar probācijas laiku.”

“Kā tas viss ietekmēs tevi un tavas attiecības ar klienti zēnu māti?” Teo gribēja zināt.

“Es vairs nevaru viņu pārstāvēt. Rīt pat iesniegšu atteikumu. Viņas dēli tev uzbruka manis dēļ, un man to vajadzēja apjēgt. Man tik ļoti žēl.”

“Mamm, tev taču par to nebija ne jausmas.”

“Tagad tas ir vispareizākais, ko mamma var darīt,” Būna kungs piebilda. “Iespējams, mūs aicinās uz tiesu, un tur būs jāstāsta par to, ko šie zēni tev nodarīja. Mamma nevar pārstāvēt Finnas kundzi, ja mums jāliecina pret

viņas dēliem. Tā ir piņķerīga situācija, bet citas izejas nav.”

Teo paraustīja plecus, bet klusībā nopriecājās, ka Būniem vairs nebūs nekādu darīšanu ar Finniem.

Teo bija laimīgs. Vecāki bija atbrīvojušies no smaga sloga. Pat suns izskatījās daudz līksmāks.

“Šodien taču ir pirmdiena,” Teo ieminējās. “Jāaizskrien apciemot Aiku.”

Stereoatskaņotājā klusi skanēja Boba Dilana balss. Aiks smēķēja pīpi, un istaba tinās zilganā migliņā. Visas dienas gaitā Teo Aikam bija sūtījis vai duci īsziņu, lai informētu viņu par notiekošo. Pašā pēdējā bija rakstīts: Finni arestēti. Pilnīga vainas atzīšana.

“Apsveicu, Aik,” Teo sacīja tēvocim, nolikdams uz neiedomājami nekārtīgā galda piecdesmit dolāru. “Tu to izdarīji!”

Aiks smaidīja, jo šis jau nu nebija brīdis, kad kautrēties. “Nu, ko es varu teikt? Vienkārši esmu ģēnijs.” “Skaisti, Aik. Kolosāli.”

“Kādā noskaņojumā ir Marsela?”

“Ne pārāk labā. Viņa vaino sevi.”

“Nu, viņai jau ari būtu vajadzējis to saprast. Viņa ir tik gudra, bet kā viņai neradās aizdomas, ka viss varētu būt saistīts ar kādu no viņas klientu lietām?”

“Nepārmet viņai. Mamma jau tāpat jūtas pietiekami draņķīgi.”

“Labi, bet, ja jau man tas ienāca prātā, tad arī viņa varēja par to iedomāties.”

“Piekritu. Bet vai mēs atzīsimies, ka esam rakņājušies viņas failos?”

Aiks atgāzās krēslā un uzcēla kājas uz galda, nogrūzdams uz grīdas dažas mapes. “Zini, Teo, es par to jau kādu laiku domāju. Nav īstais brīdis atzīties grēkos.” “Bet kad tad?”’

“Vēl nezinu. Lai paiet kāds laiciņš. Lai visi nomierinās. Tavi vecāki taču bija pagalam noraizējušies. Lai viss norimst, un tad mēs abi par to apspriedīsimies.”

“Es justos labāk, ja mēs visu izstāstītu vecākiem.” “Varbūt justos, bet varbūt arī ne. Redzi, Teo, godīgums ir vērtīgs tikums. Vienmēr vajag censties būt godīgam un patiesam, un, ja mamma šovakar tev jautātu, vai tu nočiepi paroli, iedevi to man, lai es piekļūtu šķiršanās failiem, tad tev vajadzētu atbildēt, ka, jā, tā tas notika. Tad tu rīkotos godīgi, vai ne?”

“Protams.”

“Bet viņa par to neko nezina un var arī nekad neuzzināt. Vai tādā gadījumā būtu negodīgi neko neteikt?” “Man tāda jušana, ka būtu gan.”

“Teo, patlaban tev ir trīspadsmit gadu. Vai tu mammai vienmēr esi atzinies ari tajās reizēs, kad tev pēc kaut kādiem grēka darbiem paveicies izsprukt nepieķertam?” “Nē.”

“Nu protams, ka ne. Un to neviens arī nedara. Mums ikvienam ir savi mazi noslēpumi, un, kamēr tie ir nekaitīgi, kāda gan citiem gar tiem daļa? Ar laiku tie pat vairs nav noslēpumi, jo tās lietas vairs itin nemaz nav svarīgas.” “Bet ja nu tomēr firmas InfoBrief sistēma tiks pārbaudīta un atklāsies, ka tur kāds gājis iekšā?”

“Nu, ja tieši jautās, tev jāsaka patiesība. Un tad ari es iejaukšos, atklāšu patiesību un visu vainu uzņemšos uz sevi.”

“Visu vainu tu uzņemties nemaz nevari, jo paroli nozagu es.”

“Bet tajos apstākļos tā bija vienīgā pareizā rīcība. Tad es runāšu ar taviem vecākiem un izstāstīšu, ka failos bija nepieciešams ielūkoties un ka es biju tas, kurš uzstāja uz šādu rīcību. Mēs droši vien saplēsīsimies, bet mēs plēšamies un cīnāmies jau sen. Ir taču reizes, kad jācīnās, Teo. Vai atceries?”

“Droši vien. Bet tomēr es jūtos nelāgi.”

“Tad labāk darīsim tā. Vienu mēnesi šo problēmu vairs nepieminēsim. Tūlīt pierakstīšu. Tieši pēc mēneša mēs to atkal apspriedīsim.”

Mazliet apdomājies, Teo negribīgi piekrita: “Labi.” Tomēr Teo zināja, ka nav gan labi un ka šis jautājums viņu urdīs tik ilgi, kamēr nebūs mammai visu izstāstījis.

“Mamma teica, lai pasaku, ka tu esi aicināts šovakar kopā pavakariņot Robiljo restorānā.”

“Nodod mammai manu paldies.”

“Nu man jāiet. Nemaz nezinu, ko vēl tev pateikt. Tu esi viskolosālākais.”

“Viskolosālākais varbūt ari ne, bet pirmajā piecniekā noteikti.”

Teo nobrāzās lejup pa trepēm, uzlēca uz divriteņa un traucās uz biroju. Viņš mina pedāļus tik strauji, ka ritenis lidot lidoja. Viss šķita kļuvis viegls gaiss, noskaņojums un divritenis.

Teodors Būns ne vairs aizdomās turētais.

Džons Grišams

TEODORS BUNS AIZDOMAS TURĒTAIS

Redaktors guntis berelis

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, K. Valdemāra ielā 6. Rīgā, LV-1010. Red. nr. L-3275.

A/s "Poligrāfists”, K. Valdemāra ielā 6, Rigā, LV-1010.

Content

Grišams Džons Teodors Būns-3 Aizdomās turētais

1.  nodaļa

2.   nodaļa

3.   nodaļa

4.   nodaļa

5.   nodaļa

6.   nodaļa

7.   nodaļa

8.   nodaļa

9.   nodaļa

10.   nodaļa

11.   nodaļa

12.   nodaļa

13.   nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodaļa

17. nodaļa

18. nodaļa

19. nodaļa

20. nodaļa

21. nodaļa

22. nodaļa

23. nodaļa

24. nodaļa

25. nodaļa