Grišams Džons

Teodors Būns - aktīvists

Džons Grišams

Teodors Būns - aktīvists

.

1.  nodaļa

Pretiniekos bija komanda no Centra skolas pilsētiņas “otrās” skolas, kas bija liels konkurents Stratenburgas vidusskolai. Ikreiz, kad notika kāda sporta spēle, sacīkstes vai jebkāda veida sacensība ar Centra skolu, spriedze bija lielāka, skatītāju daudz vairāk un notikums tika uztverts daudz nopietnāk. Protams, tas attiecās ari uz debašu klubu sacensībām. Pirms mēneša, kad Centra skolas pārpildītajā zālē notika 8. klašu debašu komandu sacensības, bija uzvarējusi Stratenburgas vidusskolas komanda. Toreiz, tiesnešiem paziņojot rezultātu, skatītāji bija gaužām neapmierināti, atskanēja pat daži svilpieni, bet tie žigli tika apklusināti. Jo no visiem taču tika gaidītas labas manieres un sportiskais gars neatkarīgi no sacensības iznākuma.

Stratenburgas skolas kapteinis bija Teodors Būns visas komandas enkurs, kam vienmēr piederēja pēdējais vārds, vārdu sakot īstais puisis saspringtā situācijā. Teo un viņa komanda nekad nebija zaudējuši, taču bija gadījums, kad viņi nebija guvuši uzvaru. Tas notika pirms diviem mēnešiem, kad viņi bija debatējuši ar Stratenburgas vidusskolas meiteņu komandu un rezultāts bija neizšķirts. Toreiz debašu temats bija šāds: Vai vajadzētu paaugstināt autovadītāja apliecības ieguves vecumu no sešpadsmit līdz astoņpadsmit gadiem?

Taču šobrīd Teo nekavējās atmiņās par iepriekšējām debatēm. Viņš sēdēja uz skatuves pie galda, kur vienā pusē viņam bija Arons, bet otrā Džoijs. Visi trīs jaunekļi bija žaketēs un kaklasaitēs, izskatīdamies visai švītīgi, un raudzījās uz skatuves pretējo pusi, kur sēdēja Centra skolas komanda. Teo padomdevējs, draugs un debašu kluba vadītājs skolotājs Maunta kungs patlaban sacīja mikrofonā: “Un tagad Stratenburgas skolas galavārdu teiks Teodors Būns.”

Teo uzlūkoja skatītājus. Pašā pirmajā rindā sēdēja viņa tēvs. Māte labi ieredzēta laulības šķiršanas lietu advokāte pašlaik bija aizņemta tiesā un pārdzīvoja to, ka nevar redzēt uzstājamies savu vienīgo bērnu. Nākamajā rindā aiz Būna kunga bija sasēdušās meitenes, un viņu vidū bija arī Eiprila Finmora, kuru Teo uzskatīja par vienu no saviem tuvākajiem draugiem, kā arī Hollija Keršova populārākā meitene visā astoto klašu grupā. Aiz meitenēm sēdēja vairākas skolotājas: spāņu valodas pasniedzēja madame Monika no Kamerūnas (no skolotājiem Teo viņa bija otra mīļākā, tūlīt aiz Maunta kunga), ģeometrijas skolotāja Gārmenas kundze un angļu valodas skolotāja Everlijas kundze. Bija ieradusies pat skolas direktore Gladvelas kundze. Vispār publika bija tā nekas, vismaz debašu sacensībai. Ja notiktu basketbola vai futbola spēle, tad skatītāju būtu vismaz divreiz vairāk, taču jāņem vērā, ka sporta komandās būtu daudz vairāk dalībnieku nekā šie trīs, un, atklāti sakot, sporta sacīkšu vērošana tomēr ir daudz aizraujošāka.

Par šīm lietām Teo centās daudz neprātot, lai gan viegli tas nenāca. Aktīvos sporta veidos zēns nedrīkstēja

piedalīties astmas dēļ, tāpēc šī bija viņa iespēja sacensties skatītāju priekšā. Vairums viņa klasesbiedru briesmīgi baidījās runāt publikas priekšā, turpretī Teo to darīja ar baudu. Džastins, piemēram, prata meistarīgi driblēt basketbola bumbu un mest trīspunktniekus vai caurām dienām, bet, izsaukts klases priekšā, kļuva bikls un nedrošs kā četrgadīgs bērnelis. Braiens bija labākais peldētājs no visiem Stratenburgas trīspadsmit gadus vecajiem puišiem, bet lieciet viņam runāt publikas priekšā, un viņš sašļuks kā pārdurts balons.

Ar Teo tā nebija. Pavisam maz laika viņš pavadīja sporta laukumu tribīnēs, uzmundrinot sportistus. Tā vietā zēns bieži uzturējās tiesas zālēs, vērodams cīņas, ko tiesnešu un zvērināto priekšā izcīnīja advokāti un prokurori. Viņš pats kādu dienu kļūs par izcilu advokātu un jau tagad, trīspadsmit gadu vecumā, lieliski zināja, ka panākumu nodrošināšanai svarīga ir prasme publiski izteikties. Viegli jau tas nebija. Patiesībā, pieceļoties un dodoties uz runātāja tribīni, viņam ikreiz sažņaudzās vēders un neprātīgi dauzījās sirds. Teo bija lasījis, ka pat daudziem izciliem sportistiem pirms sacensībām mēdzot uznākt tāds nervu drudzis, ka varētu pat vemt. Nelabumu Teo nejuta, bet bailes un nedrošību gan. Kāds pieredzējis tiesas advokāts viņam reiz bija teicis: “Dēls, ja tu nenervozē, tad kaut kas nav kārtībā.”

Protams, tagad Teo nervozēja, tomēr no pieredzes zināja, ka tas pāries. Tikko spēle sākās, viss nemiers pagaisa. Viņš pieskārās mikrofonam un, uzlūkojis diskusijas vadītāju, sacīja: “Paldies, Maunta kungs.” Tad Teo pievērsās pretinieku komandai, noklepojās un, vēlreiz

atgādinājis sev, ka jārunā skaidri un lēnām, iesāka runu: “Jāsaka, ka Bledsova kungs izteica vairākas vērā ņemamas domas, īpaši jau apgalvojumu par to, ka cilvēks, kurš pārkāpj likumu, no tā nedrīkstētu būt ieguvējs. Un līdz ar to daudziem šeit, Amerikā, dzimušiem skolēniem, kuru vecāki arī šeit ir dzimuši, nepienāktos koledžas izglītība. Šādus apsvērumus nedrīkst neņemt vērā.”

Teo ievilka elpu un pievērsās klausītājiem, tomēr izvairīdamies no acu kontakta. Savas debatēšanas karjeras laikā viņš bija apguvis dažus paņēmienus, un viens no svarīgākajiem bija tas, ka nav jāpievērš uzmanība atsevišķām sejām publikā. Tās varētu novērst runātāja uzmanību no sakāmā, nojaucot domas pavedienu. Tātad Teo tagad pievērsa skatienu priekšmetiem tukšam krēslam zāles labajā pusē, pulkstenim pie zāles dibensienas, logam kreisajā pusē un runādams pārmaiņus virzīja skatienu uz šiem trim objektiem. Tas radīja iespaidu, ka Teo uztur dzīvu kontaktu ar publiku, uzlūkodams to ar nopietnu un ieinteresētu skatienu. Tādējādi viņa izturēšanās tribīnē likās nepiespiesta tieši tāda, kāda patika tiesnešiem.

Teo turpināja: “Tomēr nereģistrēto strādnieku jeb nelegālo imigrantu bērniem nav iespēju izvēlēties, kur piedzimt, tāpat kā viņi nevar izvēlēties, kur dzīvot. Šo bērnu vecāki bija izdarījuši izvēli nelegāli iekļūt Savienotajās Valstīs, un to viņi bija darījuši galvenokārt tāpēc, ka bija izsalkuši un viņiem bija vajadzīgs darbs. Sodīt bērnus par to, ko izdarījuši viņu vecāki, nebūtu taisnīgi. Gan mūsu skolā, gan Centra skolā, gan ikvienā šī apgabala skolā mācās skolēni, kuriem šeit it kā nebūtu

jāatrodas, jo viņu vecāki ir pārkāpuši likumu. Taču mēs šos bērnus skolās uzņemam, pieņemam viņus un mūsu sistēma sniedz tiem izglītību. Daudzos gadījumos viņi ir arī mūsu draugi.”

Šī problēma patlaban bija kļuvusi ļoti aktuāla. Visā štatā bija sākusies skaļa kampaņa par to, ka nelegālo imigrantu bērniem vajadzētu liegt tiesības iestāties štata uzturētajās koledžās. Aizlieguma atbalstītāji apgalvoja, ka “nelegāli” (1) pārplūdinās universitāšu sistēmu; (2) “izspiedīs” tos amerikāņu skolēnus, kuri tikai ar grūtībām kvalificējas studijām koledžās, un (3) notērēs īsto ASV pilsoņu nodokļos nomaksātos miljonus. Par šiem aspektiem debatēs pārliecinoši bija uzstājusies Centra skolas komanda.

Teo turpināja: “Likums prasa, lai šī štata skolu sistēma uzņemtu un izglītotu itin visus skolēnus neatkarīgi no tā, no kurienes viņi nākuši. Ja štatam jāmaksā par izglītošanos pirmajos divpadsmit gados, tad kāpēc gan jāpieļauj, ka štats aizcērt durvis šo skolēnu priekšā tad, kad viņi ir gatavi koledžai?”

Teo uz tribīnes bija nolicis vairākas papīra lapas ar savām piezīmēm, taču tajās nemaz neieskatījās. Vērtētājiem patika debatētāji, kas spēja runāt, neielūkojoties piezīmēs, un Teo apzinājās, ka viņš sev pelna papildu punktus. Visi trīs debatētāji no Centra skolas bija pamatīgi izmantojuši pierakstus.

Pacēlis gaisā pirkstu, Teo teica: “Pirmkārt, tas ir taisnīguma jautājums. Vecāki mums visiem ir teikuši, ka gribētu, lai iestājamies koledžā. Tā ir daļa no amerikāņu sapņa. Tāpēc būtu netaisni izdot likumu, kas daļai mūsu

skolēnu un mūsu draugu liegtu iespēju studēt koledžā.” Tad zēns pacēla gaisā otru pirkstu. “Otrkārt, konkurence ir patiešām laba lieta. Bledsova kungs aizstāvēja viedokli, ka ASV pilsoņiem jādod priekšroka iestājai koledžās tāpēc vien, ka viņu vecāki šeit ieradušies senāk, kaut ari daži no šiem pretendentiem ir sliktāk sagatavoti mācībām nekā nelegāli nodarbināto ieceļotāju bērni. Vai tad mūsu koledžās nevajadzētu uzņemt vienkārši labākos, un punkts? Visā štatā katru gadu ir ap trīsdesmit tūkstošiem vietu pirmā kursa studentiem. Kāpēc gan kādam būtu jāpiešķir īpaša priekšroka? Ja koledžās uzņemtu pašus labākos, vai tad tas nepadarītu spēcīgākas pašas koledžas? Protams, tā ari būtu. Koledžās nav jāuzņem neviens, kurš to nav pelnījis. Tāpat kā neviens nav jānoraida atkarībā no tā, kur dzimuši viņa vecāki.”

Maunta kungs ar pūlēm apspieda smaidu. Teo bija zirgā, un pats to apzinājās. Viņš lika balsī ieskanēties sašutumam ne jau nez kādam niknumam, bet tikai tik lielā mērā, lai precīzi raidītu domu: Tas taču ir tik acīmredzami, vai kāds maz to spēj apstrīdēt? Maunta kungs to jau bija redzējis arī agrāk. Tagad Teo gatavojās nāvējošajam cirtienam.

Gaisā izšāvās trešais pirksts, un Teo sacīja: “Un visbeidzot…” Ieturējis nelielu pauzi un ievilcis elpu, runātājs pārlaida skatienu auditorijai, it kā viņa beidzamais arguments būtu tik patiess un neapstrīdams, ka neviens no klātesošajiem nemaz nespētu to apšaubīt. “Daudzos pētījumos ir apstiprināts, ka cilvēkiem ar koledžas izglītību paveras plašākas iespējas iegūt labāku darbu un saņemt augstāku atalgojumu nekā tiem, kam šādas izglītības

nav. Tas ir kā starts uz labāku dzīvi. Lielākas algas nozīmē lielākus nodokļus, ko saņem valsts, kas savukārt veicina to, lai skolas un koledžas kļūtu arvien labākas. Cilvēkiem bez izglītības ir lielāks risks kļūt par bezdarbniekiem, un tas noved pie dažādām problēmām.”

Teo atkal pieklusa un lēnām kustībām aptaustīja žaketes augšējo pogu. Viņš zināja, ka pogai nav ne vainas, taču viņa rīcībai bija jāpauž mierīga un absolūta pārliecība par paša vārdiem. “Nobeigumā varu apgalvot, ka tā būtu slikta doma aizcirst mūsu koledžu durvis to jauniešu priekšā, kuru vecāki šeit ieradušies nelegāli. Jau vairāk nekā divdesmit štatu šo ideju ir noraidījuši. Tieši tāpēc Tieslietu departaments Vašingtonā draud ierosināt lietu, ja štats šādu likumu pieņemtu. Šāds likums būtu tuvredzīgs, ļaunprātīgs un vienkārši netaisnīgs. Šī taču ir iespēju zeme, un visi mūsu senči savā laikā šeit ieradušies kā imigranti. Mēs esam imigrantu nācija. Paldies.”

Teo devās uz savu vietu, bet uz skatuves iznāca Maunta kungs. Uzsmaidījis klātesošajiem, viņš sacīja: “Aplaudēsim abām komandām.” Klausītāji, iepriekš brīdināti nekādā veidā nepaust savu atbalstu vai protestu, tagad labprāt aplaudēja.

“Un nu dosimies īsā pārtraukumā,” Maunta kungs ierosināja. Teo, Arons un Džoijs veikli piecēlās un gāja pāri skatuvei paspiest rokas pretinieku komandas puišiem. Visi seši debašu dalībnieki jutās atviegloti, ka spriedze beidzot bija garām. Teo pamāja ar galvu tēvam, kurš pacēla gaisā abus īkšķus. Labi pastrādāts.

Pēc neilga brīža tika paziņots uzvarētājs.

2.   nodaļa

Kaklasaite un žakete bija nozudusi, un savās ierastajās haki krāsas drēbēs Teo jutās daudz ērtāk, kaut ari pogājamais krekls ar balto apkaklīti likās tā kā par glaunu. Trešdienas stundas bija beigušās, zvans noskanējis, un Teo devās uz zāli, kur bija jānotiek ārpusstundu nodarbībām. Pa ceļam vairāki astotklasnieki apsveica viņu ar vareno uzstāšanos. Soli nepalēninādams, Teo par atbildi uzsmaidīja, it kā tas viņam neko īpašu nenozīmētu, taču patiesībā juta dziļu gandarījumu. Zēns izbaudīja savu kārtējo uzvaru, taču lecīgs gan nekļuva. “Nekad nevajag kļūt iedomīgam,” tā viņam reiz bija teicis kāds pieredzējis tiesnesis, “jo jau nākamajā tiesas sēdē vari piedzīvot smagu sakāvi.” Citiem vārdiem sakot, nākamajās debatēs var nākties piedzīvot zaudējumu. Iegājis zālē, viņš soļoja uz mēģinājumu telpu, kur daži skolēni jau ņēma ārā no futrāļiem mūzikas instrumentus un gatavojās nodarbībai. Teo redzēja, ka savu vijoli sagatavo Eiprila Finmora, un tuvojās tai. “Tev vareni izdevās,” viņa klusā balsī teica. Eiprila gandrīz nekad nerunāja tik skaļi, lai kāds cits to varētu sadzirdēt. “Tu biji vislabākais no visiem.”

“Paldies. Un paldies par to, ka biji skatītājos. Publika bija forša.”

“Teo, tu dienās būsi izcils advokāts.”

“Tāds jau ir mans plāns. Tikai nezinu, kā tur iederēsies mūzika.”

“Mūzika iederas visur,” meitene noteica.

“Ja jau tu tā saki.” Teo atvēra lielu futrāli un uzmanīgi izņēma skolai piederošu čellu. Eiprilai un vēl dažiem skolēniem bija pašiem savi instrumenti, bet pārējie, tostarp arī Teo, instrumentus nomāja, jo nebija droši, vai mūzikas nodarbības nākotnē turpinās. Teo piedalījās tāpēc, ka Eiprila bija viņu pierunājusi un ari māte bija gribējusi, lai dēls iemācās spēlēt kādu instrumentu.

Kāpēc tas bija tieši čells? To Teo nemaz īsti nezināja un nevarēja arī atcerēties, kāpēc bija čellu izvēlējies. Patiesībā viņš nebija pārliecināts, ka šādu izvēli pats būtu izdarījis. Stīgu ansamblī parasti ir vairākas vijoles un alti, kontrabass, vismaz viens čells un arī klavieres. Meitenes deva priekšroku vijolēm un altiem, kontrabasu bija pagrābis Dreiks Brauns, pāri bija palicis vienīgi čells. Jau pirmo reizi paņēmis to rokā, Teo uzreiz zināja, ka nekad neiemācīsies to spēlēt, kā nākas.

Šīs nodarbības pēdējā mirklī bija pievienotas ārpusstundu nodarbību programmai un bija paredzētas iesācējiem mūzikā, kas neprata spēlēt nevienu instrumentu. Viņi patiesi bija nemākulīgi iesācēji, bērni bez iepriekšējas pieredzes mūzikā un ne visai apdāvināti. Šādā grupā Teo iederējās pavisam labi, tieši tāpat kā vairums skolēnu. Tās bija ne pārāk intensīvas vienu stundu ilgas nodarbības reizi nedēļā vairāk prieka pēc, nevis kā īsta apmācība.

Prieku nodrošināja skolotājs Sastranka kungs, žirgts pamaza auguma vecāks vīrs ar gariem, iesirmiem matiem, možām, brūnām acīm, drudžainām kustībām un katru

nedēļu ģērbies vienā un tajā pašā brūnajā žaketē. Viņš apgalvoja, ka savas ilgās karjeras laikā vadījis vairākus orķestrus, bet pēdējos desmit gadus viņš bija mūzikas skolotājs Stratenas koledžā. Viņam bija lieliska humora izjūta, un viņš bieži zobojās par bērniem, kuri pieļāva kādu kļūdu, kas atgadījās gandrīz pastāvīgi. Skolotājs teica, ka viņa uzdevums esot bērnus tikai ievadīt mūzikā, veidot viņos kaut kādu izpratni. Viņš nemaz nesapņoja izveidot no tiem īstus mūziķus. “Mazie, mēs te drusciņ pamācīsimies kādus pamatus, maķenīt papraktizēsimies, un tad jau redzēs, kā mums veiksies,” skolotājs mēdza teikt vai katru nedēļu. Pēc četrām nodarbībām skolēniem tās jau bija iepatikušās, un pie reizes viņiem sāka iepatikties arī mūzika.

Taču nupat bija gaidāmas pārmaiņas.

Sastranka kungs ieradās ar desmit minūšu nokavēšanos un izskatījās noguris un noraizējies. Ierastais smaids no vīrieša sejas bija nozudis. Viņš uzlūkoja bērnus, it kā īsti nezinādams, ko teikt, tad beidzot sacīja: “Es nāku taisnā ceļā no direktores kabineta, un izskatās, ka esmu atlaists no darba.”

Telpā bija kāds ducis skolēnu, un tagad tie apjukuši saskatījās. Likās, ka Sastranka kungs tūlīt apraudāsies. Tad viņš saņēmās un turpināja: “Kā man nupat tika paskaidrots, pilsētas skolām ir jūtami jāsamazina izdevumi, lai taupītu budžetu. Izskatās, ka naudas ir mazāk, nekā bija cerēts, tāpēc tiks likvidētas dažas mazāk nozīmīgas programmas un mācību kursi, un tas esot jādara tūlīt. Piedodiet, mazie, bet mūsu nodarbības tikko tika atceltas. Viss beidzies.”

Skolēni bija tik apstulbuši, ka nespēja parunāt. Viņiem ne tikai bija žēl zaudēt iemīļotās nodarbības. Žēl bija ari paša Sastranka kunga. Kādā no iepriekšējām nodarbībām viņš bija stāstījis, ka taupot skolas maksāto niecīgo aldziņu, lai nokomplektētu kompaktdisku kolekciju ar izcilāko komponistu skaņdarbiem.

“Tas nav godīgi,” ierunājās Dreiks Brauns. “Kāpēc šīs nodarbības tika uzsāktas, ja tagad neļauj tās turpināt un pabeigt?"

Sastranka kungam nebija atbildes. Viņš tikai noteica: “To jums vajadzēs jautāt kādam citam.”

“Vai līguma jums nav?” Teo pajautāja, tūlīt pat nožēlodams, ka to vaicājis. Viņam taču nebija tiesību interesēties, vai Sastranka kungam ir līgums vai tā nav. Tomēr Teo zināja, ka pilsētas skolu sistēmā katram skolotājam ir līgums uz vienu gadu. To bija stāstījis skolotājs Maunta kungs valsts pārvaldības zinību stundā.

Sastranka kungs negribīgi pasmaidīja un atteica: “Ir jau gan, kā tad. Bet nekāds stiprais tas nav. Tajā teikts, ka nopietnu iemeslu dēļ skolai ir tiesības jebkurā brīdī nodarbības slēgt. Tā jau parasti mēdz darīt.”

“Jā, tāds līgums tiešām diez kas nav,” Teo nomurmināja.

“Nav gan. Man ļoti žēl, mazie. Domāju, ka nodarbība ir beigusies. Man patiešām šeit ļoti patika, un vēlu jums visu to labāko. Dažiem no jums ir mazliet talanta, dažiem nav, bet, kā jau iepriekš esmu teicis, ar cītīgu darbu un vingrināšanos jums visiem ir iespējams iemācīties spēlēt. Lai jums veicas!” To pateicis, Sastranka kungs sašļucis lēnām pagriezās un izgāja no telpas.

Durvis klusu aizvērās, un pāris mirkļu skolēni uz tām noraudzījās mēmā klusumā. Beidzot ierunājās Eiprila: “Dari kaut ko, Teo. Tas ir tik netaisnīgi.”

Teo piecēlās. “Iesim pie Gladvelas kundzes. Un iesim visi. Okupēsim viņas uzgaidāmo telpu un ātrāk prom neiesim, līdz viņa mūs pieņems.”

“Laba ideja.”

Teo vadībā visi devās laukā no mēģinājumu telpas, izgāja cauri zālei, tad pa foajē uz ārdurvīm, pāri pagalmam uz galveno ēku, prom pa garo gaiteni uz centrālo vestibilu, kur netālu no skolas galvenās ieejas atradās direktores sekretāres birojs un direktores kabinets. Iegājuši birojā, viņi nostājās pie skolas sekretāres Glorijas jaunkundzes rakstāmgalda. Viens no sekretāres galvenajiem uzdevumiem bija sargāt direktores kabineta durvis. Glorijas jaunkundzi Teo pazina ļoti labi, reiz viņš pat bija sniedzis tai juridisku padomu, kad viņas brālis tika pieķerts braucam dzērumā.

“Labdien,” Glorijas jaunkundze teica, pacēlusi skatienu pāri lasāmbrillēm, kas bija noslīdējušas līdz pašam degungalam. Viņa turpināja drukāt un izskatījās saērcināta, ka viņas galdu apstājuši vai ducis saniknotu astotklasnieku.

“Sveicināta, Glorijas jaunkundz,” Teo nepasmaidījis sacīja. “Mēs gribētu tikties ar Gladvelas kundzi.”

“Kādā jautājumā?”

Glorijas jaunkundzei tas bija tipiski. Viņai vienmēr pirmajai vajadzēja zināt, kas citiem runājams ar direktori. Par sekretāri runāja, ka viņa esot cilvēks, kurš visvairāk bāž degunu citu darīšanās. No pieredzes Teo

zināja, ka agrāk vai vēlāk Glorijas jaunkundze noskaidros, kas viņiem padomā, tāpēc nolēma spēlēt atklātu spēli.

“Mēs esam no mūzikas nodarbību grupas, kuru vada Sastranka kungs,” viņš teica. “Tas cilvēks, kuru skola nupat izmeta laukā. Un par to mēs gribam runāt ar Gladvelas kundzi.”

Glorijas jaunkundzes uzacis puslokā parāvās uz augšu, it kā liekot saprast, ka tas ir pilnīgi neiespējami. “Viņai ir ļoti svarīga tikšanās.” To sakot, sekretāre pamāja uz direktores kabineta durvīm. Protams, tās bija ciet, kā jau vienmēr. Teo aiz šīm durvīm bija nācies būt daudzreiz, parasti labu iemeslu dēļ, bet dažreiz iemesli bijuši ari nepatīkami. Ne vairāk kā pirms mēneša viņš bija iesaistījies kautiņā, vienīgajā kopš trešās klases, un tieši par to direktore ar viņu bija runājusi aiz šīm aizvērtajām durvīm.

“Mēs pagaidīsim,” Teo noteica.

“Viņa ir ļoti aizņemta.”

“Viņa vienmēr ir aizņemta. Lūdzu, pasakiet viņai, ka mēs esam šeit.”

“Nē, es nevaru tā iejaukties.”

“Labi, tad mēs gaidām.” Teo pārlaida skatienu plašajai pieņemamajai telpai. Tajā atradās pāris solu un vairāki palietoti krēsli. “Sēžamies šeit,” viņš norādīja, un skolasbiedri nekavējoties aizņēma visas sēdvietas. Tie, kuriem vietu pietrūka, nosēdās vienkārši uz grīdas.

Glorijas jaunkundze bija slavena ar saviem īgnajiem garastāvokļiem, un patlaban viņai acīmredzot tāds bija. Viņai nemaz nepatika, ka viņas ^rifmiiju okupējis bariņš

neapmierinātu skolēnu. “Teo,” viņa skarbi ierunājās. “Tu ar saviem draugiem labāk ejiet gaidīt vestibilā.”

“Kas vainas, ja gaidām šeit?” Teo šāva pretī.

“Es sacīju gaidiet ārpusē,” sekretāre uzsauca paceltā un saniknotā balsi.

“Kur ir teikts, ka mēs nedrīkstam gaidīt skolas direktores birojā?”

Glorijas jaunkundzes seja piesarka, un likās, ka sieviete tūlīt eksplodēs. Tomēr viņai pietika prāta iekost mēlē un tikai dziļi ievilkt elpu. Viņai taču nebija tiesību sūtīt skolēnus laukā no pieņemamās telpas, un viņa apzinājās, ka Teo to zina. Glorijas jaunkundzei ari bija zināms, ka Teo māte un tēvs ir atzīti juristi, kas nekavēsies savu dēlu aizstāvēt pret pieaugušajiem, ja šiem cilvēkiem nav taisnība, bet viņu dēlam ir. īpaši jau Būnas kundze varēja rīkoties pavisam stingri, ja Teo iestājās pret kādu netaisnību.

“Labi, lai tā būtu,” viņa noteica. “Tikai uzvedieties klusu, jo man darbs ir darāms.”

“Paldies,” Teo sacīja. Zēns jau gribēja vēl ko piebilst, taču pārdomāja. Šo mazo kauju viņš jau bija uzvarējis, tāpēc nebija vērts saasināt situāciju.

Kādas piecas minūtes viņi vēroja Glorijas jaunkundzi, kas pūlējās radīt ļoti darbīgu iespaidu. Bet bija jau gandrīz četri pēcpusdienā, un skolā mācības bija beigušās jau pirms pusstundas. Diena strauji ritēja pret vakaru. Pēc dažām minūtēm Gladvelas kundzes kabineta durvis atvērās un ārā iznāca divi gados jauni vecāki. Viņi tikpat kā neuzmeta ne skatiena Teo un pārējiem, bet gan steigā devās prom acīm redzami neapmierināti ar sarunas

iznākumu. Arī Gladvelas kundze iznāca pieņemamajā telpā un ieraudzīja gaidošos skolēnus. “Teo,” viņa teica, “šodienas debatēs tu biji lielisks.”

“Paldies.”

“Kas šeit notiek?”

“Redziet, Gladvelas kundze, te ir viss, kas palicis pāri no Sastranka kunga vadītajām mūzikas nodarbībām, un mēs gribam zināt, kāpēc tās tiek atceltas.”

Direktore pasmaidīja un iecietīgi sacīja: “Nevaru teikt, ka tas mani pārsteigtu. Lūdzu, nāciet iekšā.” Skolēni sagāja kabinetā, un Teo iegāja kā pēdējais. Aizvērdams durvis, viņš nenoturējās, neveltījis Glorijas jaunkundzei dzēlīgu smaidu. Sekretārei par godu jāsaka, ka viņa atsmaidīja pretī.

Kabinetā skolēni nostājās pie direktores galda. Apmeklētāju krēsli bija tikai trīs, un neviens nesadūšojās apsēsties. Gladvelas kundze to uztvēra ar izpratni. “Paldies, ka atnācāt, bērni. Man pašai ir ļoti žēl par mūzikas nodarbībām,” viņa sacīja, paņemdama kādu papīra lapu. “Šo paziņojumu šorīt saņēmu no pilsētas skolu administrācijas galvenā biroja. To parakstījis Otiss Makorda kungs, superintendants un mans priekšnieks. Vakar notika īpaša skolu valdes sanāksme, lai runātu par neatliekamām budžeta problēmām. Izskatās, ka Stratenburgas pilsētas skolu sistēma saņems ap miljonu dolāru mazāk, nekā pilsēta, apgabals un štats bija solījis. Visi trīs kopā tie veic iemaksas skolas budžetā, un dažu iemeslu dēļ tagad tās tiks samazinātas. Tāpēc mums jāsamazina izdevumi. Visā pilsētā no darba tiks atlaisti nepilna darba laika skolotāji. Tiek atceltas mācību ekskursijas. Tiek samazinātas vai

likvidētas ārpusstundu nodarbības, tādas kā Sastranka kunga vadītās mūzikas nodarbības. Šajā sarakstā ietilpst vēl daudz kas. Tas ir ļoti nepatīkami, bet nav manā varā kaut ko te labot.”

Gladvelas kundze lieliski prata izskaidrot. Skolēni klausījās katrā vārdā un aptvēra, ka viņi neko nespēs grozīt. “Un kas ir atgadījies ar šiem fondiem?” Teo pavaicāja. “Tas ir grūts jautājums. Daži to izskaidro ar ekonomikas lejupslīdi. Nodokļu ieņēmumi ir samazinājušies, un tāpēc ir mazāk līdzekļu, ko tērēt. Citi apgalvo, ka skolu sistēma tērē pārāk daudz naudas. Es patiešām nezinu. Mans pienākums ir pildīt pavēles. Man jāatlaiž ne tikai Sastranka kungs, bet ari viens apkopējs, divi kafetērijas darbinieki, četri nepilna darba laika treneri, kā ari jāslēdz vēl sešas ārpusstundu nodarbības. Un esmu jau pateikusi Pīrsa kungam, ka viņa septītā klase nevarēs doties mācību ekskursijā uz Rastenburgu.”

“Tas ir šausmīgi!” iesaucās Sjūzena. “Ekskursija uz turieni ir jauka.”

“Zinu, zinu. Pīrss skolēnus turp ved jau gadiem ilgi.” “Bet nav taču godīgi cilvēkam iedot līgumu, patiesībā solījumu, un tad mācību kursa vidū to pēkšņi atņemt!” iesaucās Teo.

“Nē, godīgi tas nav, Teo. Bet atbildīgā par līgumiem neesmu es. Šīs lietas kārto īpašs jurists pilsētas skolu valdē.”

Vairāki skolēni, aptvēruši bēdīgo realitāti, domīgi uzlūkoja cits citu.

Gladvelas kundze turpināja: “Man patiešām ļoti žēl. Es vēlētos, kaut varētu kaut ko līdzēt, taču tas nav manā

izlemšanā. Esmu pārliecināta, ka Makorda kungs un skolu valde saņems daudzas sūdzības, un arī jūs drīkstat tām pievienoties.” Pēc pagara klusuma brīža viņa atkal ierunājās: “Nu, ja nekā cita apspriežama vairs nav, man tagad jādodas uz sanāksmi.”

“Paldies, ka uzklausījāt, Gladvelas kundze,” teica Teo.

“Tāds jau ir mans darbs.”

Cietuši sakāvi, skolēni klusēdami pameta kabinetu.

3.   nodaļa

Jau labu laiku pirms Teo piedzimšanas viņa vecāki kopā bija strādājuši nelielā juridiskajā firmā Būna&Būns. Viņu birojs atradās pārbūvētā veclaicīgā ēkā klusā un ēnainā ieliņā, kur bija izvietojušies ari vairāki citi biroji. Mazā ieliņa atradās pavisam tuvu pie Stratenburgas centrālās ielas Meinstrltas un pilsētas centra. Jaukā laikā pa tās ietvēm bieži varēja redzēt ejam juristus ar portfeļiem rokās, kas devās uz tiesas namu vai nāca no tā. Tiesas nams atradās tikai desmit minūšu gājiena attālumā. Bet pusdienlaikā bija redzami daudzi juristi, finansisti un arhitekti, kas sarunādamies un smiedamies devās ieturēt maltīti. Tāpat bieži varēja redzēt sekretāres un juristu palīgus, kas steidzās nogādāt svarīgus dokumentus uz citiem birojiem vai tiesas namu.

Bērnus uz velosipēdiem te nebija ierasts redzēt, ne jau nu Parka ielā. Tomēr katru pēcpusdienu pa šo ielu uz velosipēda joņoja vismaz viens no viņiem Teo.

Teodoram Būnam visā pilsētā nebija zināms neviens cits trīspadsmit gadus vecs pusaudzis, kam piederētu pašam savs kabinets juridiskajā birojā. Nu, nekāds īstais kabinets jau tas nebija, tikai tāda maza istabiņa vecāku firmas namā ar izeju uz nelielu iekšpagalmu, kur vecāki un pārējie firmas darbinieki novietoja savas automašīnas. Juristu kantoros aizvien pietrūkst noliktavu telpu,

jo viņi ir tādi ļaudis, kas nevienu papīru nespēj aizmest projām, tāpēc viņiem uzkrājas milzīgs daudzums dažādu papīru. Tieši vecu dokumentu un arī tīrīšanas līdzekļu uzglabāšanai senāk tika izmantota telpa, kuru Teo tagad sauca par savu kabinetu. Kad viņš šo kambarīti pārņēma un iztīrīja, tad ievietoja tur kāršu galdiņu, ko izmantoja kā rakstāmgaldu. Bēniņos viņš bija atradis nederīgu grozāmkrēslu, kuru salaboja ar auklas un superlīmes palīdzību. Pie vienas sienas tika piestiprināts Minesotas Twins beisbola komandas plakāts, bet pie citas liels Teo portrets, kuru bija uzzīmējusi un divpadsmitajā dzimšanas dienā viņam uzdāvinājusi Eiprila Finmora.

Uz galda parasti atradās burtnīcas un citi skolas piederumi, bet zem galda vienmēr gulēja suns Tiesnesis. Nevienam nebija zināms ne suņa vecums, ne arī no kurienes viņš cēlies. Zināms bija vienīgi tas, ka suns dabūts dzīvnieku patversmē divdesmit četras stundas pirms tam, kad nabaga dzīvnieku bija paredzēts iemidzināt uz mūžu. Pirms diviem gadiem Teo viņu bija paglābis no Dzīvnieku tiesas sprieduma izpildes, devis tam jaunu vārdu un aizvedis uz mājām. Tur viņš katru nakti rāmi gulēja zem Teo gultas. Dienas laikā Tiesnesis klusu klīda pa Būnas&Būna firmas kabinetiem un citām telpām, laiku pa laikam nosnauzdamies zem sekretāres Elzas rakstāmgalda vestibilā parādes durvju tuvumā vai arī zem lielā galda apspriežu telpā, kad neviens no juristiem to neizmantoja. Bieži vien suns uzkavējās mazajā virtuvītē, gaidīdams, vai kāds viņam nepiedāvās ko ēdamu. Tiesnesis svēra tikai četrdesmit mārciņu un, kaut ari ēda cilvēku pārtiku, it nemaz nepieņēmās svarā, kā apgalvoja

veterinārārsts, kurš suni pārbaudīja reizi četros mēnešos. Tiesnesim labāk garšoja sāļāka barība čipsi, krekeri un gaļas sviestmaizes -, taču ļoti maz bija to produktu, no kuriem viņš atteiktos pavisam. Ja kādam bija dzimšanas diena, tad suns gaidīja, lai viņu cienātu ar kūku. Ja kāds parasti jau Teo devās uz Gafa saldējuma kafejnīcu, tad suns cerēja saņemt pats savu porciju, vēlams, vaniļas saldējuma. Un Tiesnesis laikam bija vienīgais firmas darbinieks, kas spēja pieveikt drausmīgos auzu pārslu cepumus, kurus vismaz reizi nedēļā nesa Būna kunga sekretāre Dorotija.

Gandrīz vai vienīgais, kas Tiesnesim negaršoja, bija suņu barība. Viņš labprātāk izvēlējās to, ko ēda Teo, brokastīs Cheerios pārslas ar pilnpienu, pusdienās to, ko nu kuro reizi ēda visa ģimene, un pa starpām dažādas uzkodas, ko dienas garumā varēja dabūt birojā, kamēr Teo bija skolā.

Tā kā suņa dzīve ritēja juristu sabiedrībā, viņš zināja, ka laiks ir ļoti svarīga lieta. Nozīmētas tikšanās, apspriedes, laiki, kad jāierodas tiesā, pieņemšanas laiki, grafiki un tā tālāk. Visi firmas darbinieki pulksteni neizlaida no acīm, un likās, ka pulkstenis ir visa noteicējs. Arī suns dzīvoja pēc sava pulksteņa. Viņš zināja, ka trešdienās, tāpat kā gandrīz katru darbdienu, Teo pēc skolas uz biroju atnāks ap četriem pēcpusdienā. Tāpēc tieši trijos trīsdesmit viņš atnāca pie Elzas, nolikās guļus zem viņas rakstāmgalda un atkal iemiga. Taču tas bija suņa miegs, nekāds dziļais, drīzāk tāds snaudiens ar puspievērtām acīm un saspicētām ausīm, gaidot, kad atskanēs Teo soļi

uz parādes durvju lieveņa un skaņa, kad viņš pieslēgs pie margām divriteni.

Gaidītās skaņas izdzirdējis, Tiesnesis slējās augšā un sāka staipīties, it kā stundām ilgi nebūtu izkustējies no vietas, un tad lielā nepacietībā skatījās uz durvīm.

Teo ienāca ar mugursomu plecos un kā katru dienu uzsauca: “Sveika, Elza!” Elza pielēca kājās, ieknieba viņam vaigā un kā jau katru dienu apjautājās, kā Teo gājis skolā. Labi kā vienmēr. Elza piekārtoja viņa krekla apkaklīti un teica: “Tavs tēvs stāstīja, ka tu esot izcili uzstājies debatēs. Vai tā bija?”

“Laikam gan,” Teo atteica. “Mēs uzvarējām.” Tiesnesis tagad jau tupēja pie zēna kājām, asti luncinādams un gaidīdams, kad viņam pabužinās galvu un uzrunās.

“īstā virskreklā ar apkaklīti tu tik smuki izskaties,” Elza paslavēja. Tas jau bija gaidāms, jo Elza zēnu vienmēr sagaidīja ar kādu piezīmi par viņa apģērbu. Elza bija vecāka par Teo vecākiem, taču ģērbās kā divdesmitgadīga meitene ar ekscentrisku gaumi. Pret zēnu viņa izturējās gluži kā vecmāmiņa un tāpēc bija ļoti nozīmīgs cilvēks Teo dzīvē.

Teo pievērsās sunim un, bužinādams tā galvu, pavaicāja: “Vai mamma iekšā?”

“Ir, ir un gaida tevi,” Elza mundri atsaucās. Šai sievietei enerģijas netrūka. “Viņa ļoti pārdzīvo, ka netika noklausīties debates.”

“Nav liela nelaime. Viņa taču kā nekā ir aizņemta darbā, vai ne?”

“Kā tad. Virtuvē ir drusciņ pekanriekstu cepumu.”

“Kas tos cepa?”

“Vinsa sirdsdraudzene.”

Teo apmierināti pamāja ar galvu un devās prom pa vestibilu uz mātes kabinetu. Durvis stāvēja vaļā, un mamma ar rokas mājienu aicināja viņu iekšā. Teo apsēdās, bet suns nolikās viņam blakus uz grīdas. Būnas kundze runāja pa telefonu. Viņai līdzās uz grīdas bija noliktas augstpapēžu kurpes. Tas nozīmēja, ka šodienu viņa pavadījusi tiesā. Marselai Būnai bija četrdesmit septiņi gadi, un viņa bija nedaudz vecāka par Teo draugu mātēm. Viņa uzskatīja, ka advokātēm jāģērbjas mazliet elegantāk, ja paredzams ierasties tiesā. Apģērbs birojā varēja būt ikdienišķāks, bet, lai dotos uz tiesu, prasījās pēc izsmalcinātāka apģērba un augstajiem papēžiem.

Būna kungs, kura kabinets atradās otrajā stāvā, uz tiesu gāja pavisam reti un tikpat reti rūpējās par savu izskatu.

“Apsveicu,” nolikdama klausuli, Būnas kundze sacīja dēlam. “TЈvs saka, ka tu esot uzstājies žilbinoši. Man tik žēl, Teo, ka nevarēju tur būt klāt."

Kādu laiciņu viņi parunājās par to, kā bija noritējušas debates. Teo pastāstīja par pamatotajiem viedokļiem, ko bija izklāstījusi pretinieku komanda, un kādus pretargumentus viņš no savas puses sniedzis. Pēc brītiņa mamma tomēr pamanīja, ka dēlu kaut kas nomāc. Teo ne vienu reizi vien dabūja pabrīnīties, kā māte var just, ka kaut kas nav kārtībā. Daudzreiz viņš bija mēģinājis atjokoties vai apmānīt viņu ar kādu smieklīgu gājienu, bet parasti tas nebija izdevies. Mammai pietika tikai ieskatīties dēla sejā, lai uzreiz saprastu, par ko viņš domā.

“Kas noticis, Teo?” viņa pajautāja.

“Nu, par manu čella spēlēšanu tagad varēsim aizmirst,” Teo noteica un tad izstāstīja, ka mūzikas nodarbības skola atceļ. “Tas ir tik netaisnīgi,” Teo turpināja. “Sastranka kungs bija foršs skolotājs. Viņam patika ar mums nodarboties, turklāt man šķiet, ka papildu nauda viņam bija nepieciešama.”

“Cik briesmīgi, Teo.”

“Mēs gājām runāt ar Gladvelas kundzi, un viņa skaidroja, ka no skolu valdes saņēmusi pavēli par budžeta samazināšanu. Jāatlaižot arī treneri, apkopēji, kafetērijas darbinieki. Tas ir drūmi, taču viņa tur neko nevarot iebilst. Viņa sacīja, ka mēs jau varot skolu valdē sūdzēties, bet, ja naudas nav, tad nav.”

Māte krēslā pagriezās pret mazu skapīti sev aiz muguras un sāka meklēt kādu mapi. Ja Būna kungs augšstāvā centās atrast kādu mapi, viņš vienkārši sāka rakņāties pa nekārtīgi izmētāto dokumentu kaudzēm uz sava rakstāmgalda. Dokumentu grēdas stāvēja ari uz grīdas zem rakstāmgalda un līdzās rakstāmgaldam, un nereti kāda mape no kaudzēm noslīdēja nost un nokrita uz grīdas. Būnas kundzes kabinets bija modemi iekārtots un ļoti kārtīgs, un katra lietiņa tajā atradās savā vietā. Turpretī Būna kunga kabineta iekārtojums bija vecmodīgs, nolietojies, nevīžīgs un juceklīgs. Bet Teo ne vienu reizi vien bija pārliecinājies, ka, par spīti nekārtībai, vajadzīgo Būna kungs spēja sameklēt gandrīz tikpat ātri kā viņa sieva.

Būnas kundze pagriezās atkal pret galdu un ieskatījās kādos papīros. “Šī jaunā sieviete pie manis atnāca pagājušonedēļ laulības šķiršanas sakarā. Ļoti bēdīgs

gadījums. Viņai ir divdesmit četri gadi, viens mazs bērns un vēl viens gaidāms. Sieviete nestrādā, jo laiku velta bērnam. Viņas vīrs, viens no mūsu pilsētas policistiem, sievu krāpj un ir vienīgais ģimenes apgādnieks. Kā ģimene viņi tik tikko turas kopā, bet šķiršanos gluži vienkārši nevar atļauties. Es klientei ieteicu apmeklēt laulību konsultantu un nopietni mēģināt savas attiecības uzlabot. Vakar viņa man piezvanīja un pateica, ka vīrs nupat uzzinājis, ka tiek atlaists no darba. Pilsētas mērs visiem departamentiem licis samazināt budžeta izdevumus par pieciem procentiem. Mums pilsētā ir sešdesmit policistu, tātad trīs no viņiem zaudēs darbu. Manas klientes vīrs ir viens no viņiem.”

“Un ko viņa tagad darīs?” Teo jautāja.

“Kaut kā mēģinās izdzīvot. Tas ir tik bēdīgi. Viņa stāstīja, ka liekoties tikai vēl vakar viņa mācījusies vidusskolā un sapņojusi par koledžu un karjeru. Tagad viņa ir pārbijusies un nezina, kas notiks.”

“Vai viņa koledžā iestājās?”

“Esot mēģinājusi, bet finansiālais atbalsts ticis samazināts.”

“Visi šie samazinājumi. Kas īsti notiek, mamm?” “Ekonomikas attīstībā ir gan kāpumi, gan kritumi. Labos laikos cilvēki vairāk nopelna un var vairāk tērēt, un tas nozīmē, ka pilsēta nodokļos var iekasēt vairāk naudas. Vairāk pārdošanas nodokļos, vairāk īpašuma nodokļos, vairāk…”

“Par īpašuma nodokļiem man īsti nav skaidrs.”

“Nu, tas ir pavisam vienkārši. Redzi, tēvam un man pieder šī ēka. To sauc par nekustamo īpašumu. Zeme

un ēkas tas ir nekustamais īpašums. Bet vieglie automobiļi, laivas, motocikli, kravas automašīnas tos sauc par kustamo īpašumu. Arī par tiem jāmaksā nodokļi, bet atgriezīsimies pie šīs ēkas. Katru gadu pilsēta novērtē šo īpašumu. Patlaban tā vērtība ir četrsimt tūkstoši dolāru, un tas ir daudz vairāk, nekā mēs pirms daudziem gadiem par to samaksājām. Pēc tam kad ir dots īpašuma novērtējums, pilsēta nosaka nodokļa likmi atbilstoši šai vērtībai. Pagājušajā gadā nodokļa likme bija apmēram viens procents, un tas nozīmē, ka nodoklis bija četrtūkstoš dolāru. Tas pats tika darīts arī ar mūsu māju, bet dzīvojamām mājām ir nedaudz zemāka nodokļu likme. Par māju samaksājām nekustamā īpašuma nodokli divtūkstoš dolāru apmērā. No kustamā īpašuma mums ir divi auto, un nodoklis par tiem bija ap tūkstoti dolāru. Tātad pagājušajā gadā mēs nodokļos samaksājām septiņus tūkstošus dolāru.”

“Un kur tā nauda aiziet?”

“Lielākā tiesa tiek skolām, bet mūsu nodokļu dolāri tiek izlietoti arī ugunsdzēsības vajadzībām, policijai, slimnīcai, parkiem un atpūtas zonām, ielu uzturēšanai, atkritumu savākšanai. Saraksts ir garš.”

“Vai cilvēkiem ir kāda teikšana par naudas izlietošanu?”

Būnas kundze pasmaidīja un mirkli apdomājās. “Zināmā mērā varbūt. Netiešā veidā, jo mēs ievēlam pilsētas mēru un pilsētas, domes locekļus, un teorētiski viņiem būtu vēlētāji jāuzklausa. Īstenībā notiek tā, ka mēs vienkārši maksājam naudu, jo tas ir jādara, un pēc tam ceram uz labāko.”

“Vai tu nožēlo, ka jāmaksā tādi nodokļi?”

Par tik vientiesīgu jautājumu māte atkal pasmaidīja. “Teo, nevienam jau nepatīk maksāt nodokļus, bet tajā pašā laikā mēs gribam labas skolas, labi apmācītus policistus un ugunsdzēsējus, skaistus parkus, labu ārstēšanu slimnīcās un tā tālāk.”

“Pēc manām domām, septiņi tūkstoši dolāru gadā nav nemaz tik traki.”

“Teo, septiņi tūkstoši tas ir tikai mūsu pilsētai. Vēl jau ir jāmaksā nodokļi arī mūsu apgabalam, štatam un valsts valdībai Vašingtonā. Un, tā kā patlaban ekonomika piedzīvo kritumu, visu līmeņu budžeti ir samazināti. Tas jau notiek ne tikai Stratenburgā.”

“Tātad slikts stāvoklis ir visur?”

“Ir piedzīvoti ari sliktāki laiki. Kā jau teicu ir kāpumi un kritumi. Bet īpaši nežēlīga šī situācija liekas tad, kad tā skar mums pazīstamus cilvēkus, kā Sastranka kungu un manu jauno klienti. Kad paziņas pazaudē darbu, problēma šķiet daudz nopietnāka.”

“Vai sliktā ekonomika kaut kā ietekmē arī veco labo Būnas&Būna firmu?”

“Kā nu ne! Sevišķi jau tēva biznesu. Kad cilvēki vairs nepērk mājas un neko nebūvē, nekustamā īpašuma bizness cieš zaudējumus. Bet par to nav īpaši daudz jāraizējas. Mēs to esam piedzīvojuši jau daudzas reizes.”

“Bet taisnīgi tas tomēr nav.”

“Nav gan. Bet, Teo, nekur nav teikts, ka dzīve vispār ir taisnīga.” Tad iezvanījās Būnas kundzes telefons, un viņa teica: “Man jāatbild uz zvanu, Teo. Domāju, ka tētis ari grib tevi redzēt.”

“Labi, mamm. Kas būs vakariņās?”

Joks. Bija taču trešdiena, un trešdienās ģimene ēda līdznesamo ēdienu no ķiniešu restorāna “Zelta Pūķis”. Būnas kundze bija pārāk nevaļīga, lai pavadītu laiku virtuvē.

“Es prātoju par garnelēm saldskābā mērcē,” viņa sacīja.

“Man tas būtu pa prātam,” Teo teica, celdamies kājās, un kopā ar suni pameta kabinetu.

4.   nodaļa

Pašā pēdējā brīdī Teo pārdomāja un garneļu vietā izvēlējās kraukšķīgi ceptu liellopu gaļu. Tas bija viens no ēdieniem, kas Tiesnesim garšoja vislabāk. Tēvs atveda līdzņemamo ķīniešu ēdienu, un precīzi 7.00 vakarā Būnu ģimene apsēdās televizora priekšā, ēdienu novietojuši uz koka paplātēm, un bija gatavi ķerties pie maltītes. Būnas kundze pateica ierasto: “Lai pateicība Dievam,” un vakariņas varēja sākties. Suns bija nosēdies līdzās Teo krēslam un pacietīgi gaidīja, bet visu laiku būdams gatavs saņemt savu tiesu.

Tālvadības pults bija pie Būnas kundzes. Jau pirms vairākiem mēnešiem ģimene bija izstrādājusi vienošanos par pults lietošanu trešdienās rotācijas kārtībā. Ar pulti rīkojās viens, bet pārējie divi nedrīkstēja neko iebilst. Pēc vairākiem kumosiem un pāris komentāriem par notikušajām lieliskajām debatēm Būnas kundze beidzot ieslēdza televizoru un, neko īpaši nemeklēdama, pārslēdza kanālus citu pēc cita. Skaņa bija izslēgta. Dzirdams bija vienīgi tas, kā suns šņakstinādams ēd kraukšķīgo gaļu. Ja pults atrastos Būna kunga vai Teo rokā, viņi tūlīt pat uzslēgtu kanālu, kurā rādīja viņu iecienītā šova Perijs Meisons atkārtojumu. Turpretī Būnas kundze tikai turpināja kanālus pārslēgt, jo nekas viņu nebija ieinteresējis. Televīziju viņa skatījās maz un centās no tās atturēt arī Teo.

Beidzot viņa apstājās pie pārraides Stratenburga šodien diezgan vāja pilsētas aktuālāko notikumu apskata, ja vispār pilsētā kaut kas aktuāls notika. Parasti jau nekā tāda nebija. Būnas kundze ieslēdza skaņu, un visa ģimene ieraudzīja sava štata gubernatoru ar samākslotu smaidu sejā. Kadrā neredzams reportieris klāstīja: “Šodien pilsētu apmeklēja gubernators Vaflers, lai paziņotu par plānu beidzot sākt būvēt Redkrīkas apvedceļu astoņas jūdzes garu ceļa cilpu ap pilsētu, kas izmaksās divsimt miljonus dolāru un par ko jau gadiem ilgi notikušas karstas debates. Gubernators Vaflers tikās ar vietējiem biznesmeņiem un vēlētajām amatpersonām, kas dedzīgi atbalsta ideju par apvedceļu. Viņš paziņoja, ka uzdevis atbildīgajam par transporta jautājumiem apvedceļa būvi virzīt kā prioritāru projektu un rezervēt vajadzīgo naudas summu tās īstenošanai.” Tagad kamera atvirzījās no runātāja, lai kadrā ietvertu gan mikrofonā runājošo gubernatoru, gan lielu grupu uzvalkos ģērbtu nopietnu vīru, kas stāvēja viņam apkārt.

“Kaut kas neticams!” iesaucās Būnas kundze.

“Kas tas par apvedceļu?” Teo brīnījās.

Māte atbildēja: “Šajā gadījumā tas ir ceļš uz nekurieni, kas izmaksās vismaz divsimt miljonus un ļaus kravas auto vadītājiem ietaupīt kādas piecas minūtes, kas būtu vajadzīgas, lai izbrauktu cauri Stratenburgai.”

Būna kungs viņu pārtrauca: “Tā ir arī ļoti nepieciešama četrjoslu automaģistrāle, kas mazinās satiksmes sastrēgumus Betlstritā.”

Būnas kundze uz to atbildēja: “Tā ir ļoti dāsni apmaksāta nevajadzīga objekta būvēšana. Pirms pieciem

gadiem konservatīvu nodokļu maksātāju grupa, tie, kas parasti tev, Vuds, ir pa prātam, nosauca šo projektu par valstī trešo lielāko nodokļu naudas izniekošanu.”

Būna kungs palika pie sava: “Bet Tirdzniecības palātas pētījums pierādīja, ka Betlstritas sastrēgumi ir tik traucējoši, ka tie bremzē izaugsmi un attīstību.”

Būnas kundze atkārtoja: “Divsimt miljoni, lai ietaupītu piecas minūtes. Neiedomājami.”

Būna kungs cietā balsī noteica: “Nedrīkst taču stāties ceļā progresam.”

Iestājās smags klusums, un Teo nomurmināja: “Piedodiet, ka pavaicāju.”

Visi klausījās gubernatora teikto un ēda klusēdami. Tad pie mikrofona piegāja štata senators un sāka klāstīt, kādus brīnišķīgus labumus jaunais apvedceļš došot un kā tas uzlabošot dzīvi pilsētā un visā apgabalā. Senators necik iespaidīgs gan nelikās maza auguma sarkansejains, patukls vīrelis, kas izskatījās kā iestūķēts sliktā uzvalkā. Viņš turpināja vāvuļot vēl vairākas minūtes, līdz beidzot Būnas kundze noteica: “Un tu par šito klaunu balsoji.”

Apzinādamies savu vainu, Būna kungs nemēģināja noliegt apsūdzību.

“Tu to tiešām darīji, tēt?” Teo neticīgi iesaucās, it kā gribēdams teikt: “Kurš gan varētu balsot par šitādu tipu?”

“Jā gan,” tēvs beidzot atzina.

Trīspadsmit gadu vecumā Teo Būnam par politiku bija tikai neliela interese. Daudz no tā, ko varēja redzēt televīzijā, lika viņam domāt, ka no tās vajadzētu turēties

pa gabalu. Zēns zināja, ka māte ir liberālāk, bet tēvs konservatīvāk noskaņots, bet abi ne vienu reizi vien bija apgalvojuši, ka esot mērenie, tas ir, kaut kas pa vidu. Klausoties abu diskusijās, viņš bija sapratis, ka būt mērenam nemaz nav tik vienkārši. Laimīgā kārtā vecākiem pietika prāta dēla klātbūtnē par politiku nestrīdēties. Viņi vispār reti strīdējās, vismaz ne viņam dzirdot.

Teo nevainīgi apvaicājās: “Un no kurienes šie divsimt miljoni nāk?”

Tēvs paskaidroja: “Galvenokārt jau no štata, bet pilsētas un apgabala nauda arī tiks iesaistīta.”

Teo jautāja atkal: “Bet, ja jau pilsēta apcērp budžetu pa labi un pa kreisi, atceļ ārpusstundu nodarbības un atlaiž no darba policistus un apkopējus, kā tad pilsēta var atļauties tērēt naudu šim apvedceļam?”

Māte iesmējās un noteica: “Bingo.”

“Lielākā daļa būs no štata naudas,” Būna kungs taisnojās.

“Bet štats taču arī samazinot budžeta izdevumus, vai tad ne?"

“Bingo,” māte noteica vēlreiz un atkal iesmējās. “Kāpēc tu visu laiku saki “bingo”, mamm?” Teo brīnījās.

“Tāpēc, ka tu uzdod pareizos jautājumus, uz kuriem nav labu atbilžu. Apvedceļš būtu naudas izšķērdēšana gan labos, gan sliktos laikos, bet būvēt to tagad, kad naudas trūkst gan pilsētai,, gan apgabalam, gan štatam, būtu vienkārši smieklīgi.”

Būdami juristi, vecāki nebija raduši diskusijās piekāpties. Tomēr Teo radās iespaids, ka tēva atbalsts apvedceļam

nebija gluži tik stingrs kā mātes pretošanās tam. Saruna atkal pārtrūka, bet tad ekrānā parādījās runasvīrs, kas pārstāvēja Sjerras klubu. Būnas kundze, lepnā tālvadības pults pavēlniece, pastiprināja skaņu. Runātājs teica: “Šis apvedceļš bija draņķīga ideja jau pirms desmit gadiem un ir vēl draņķīgāka šodien. Divās vietās tas šķērsos Redkrīkas upi un pasliktinās pilsētas ūdens kvalitāti. Turklāt to būvēs pavisam tuvu pie Džeksona sākumskolas, tādēļ katru dienu tieši līdzās skolas rotaļlaukumam, kur spēlējas simtiem bērnu, garām brāzīsies divdesmit pieci tūkstoši automobiļu, to vidū ļoti daudz lielo kravas mašīnu. Padomājiet par troksni un piesārņojumu.”

Būnas kundze vēl vairāk palielināja skaļumu.

Vīrs no Sjerras kluba turpināja: “Ietekme uz vidi nav pietiekami izpētīta. Šo projektu bīda politiķi, kuriem maksā kravas pārvadājumu kompānijas.”

Nākamais runātājs bija kāds politiķis, un Būnas kundze uzreiz atslēdza skaņu.

“Kas tas par Sjerras klubu?” Teo jautāja.

“Radikāļu pulciņš koku mīļotāji,” tēvs atbildēja.

“Tā ir viena no lielākajām vides aizsardzības grupām pasaulē,” paskaidroja māte.

“Ak tā,” Teo noteica un iebāza mutē nākamo kumosu. Kā jau daudziem bērniem, arī Teo tīri labi patika tie brīži, kad vecāki par kaut ko bija pretējās domās. Viņš nolēma, ka jāļauj šai diskusijai turpināties. “Es tomēr nesaprotu,” viņš atkal ierunājās. “Ja jau pilsēta un štats ir uz sēkļa, tad kur viņi ņems šos divsimt miljonus dolāru?”

“Pajautā savam tēvam,” Būnas kundze momentā atcirta.

“Aizņemsies,” Būna kungs sacīja. “Naudas trūkums valdību no naudas tērēšanas neattur. Ja nauda pašiem neatrodas, tad viņi nepieciešamo summu vienkārši aizņemas, pārdodot aizņēmuma obligācijas.”

“Aizņēmuma obligācijas?” atkal brīnījās Teo.

“Nu tu esi iebridis dziļos ūdeņos,” iesmiedamās noteica Būnas kundze.

“Nūjā, tas ir diezgan sarežģīti,” Būna kungs atzina. “Un par to parunāsim kādu citu reizi. Svarīgākais, kas tev būtu jāsaprot, ir tas, ka valdības nedarbojas tādā veidā, kā vajadzētu. Mēs abi ar mammu cītīgi strādājam. Mēs darbojamies savu klientu labā un pārstāvam viņus. Tā mēs nopelnām savu atalgojumu. Pēc tam šo naudu izlietojam savu darbinieku algām, biroja iekārtām, elektrības rēķinu apmaksai un tamlīdzīgām lietām. Tomēr mēs nevaram tērēt vairāk, nekā paši nopelnām. Pavisam vienkārši. Un tāpat dara vairums citu ģimeņu un biznesa uzņēmumu, vismaz cenšas tā rīkoties. Taču valdības gan tā nerīkojas. Visas valdības pārāk daudz tērē, pārāk daudz aizņemas un pārāk daudz iznieko.”

“Vai tad aizņemtā nauda nav jāatdod?” Teo jautāja. “Teorētiski jā, bet laikam jau viņi to vienkārši atliek uz vēlāku laiku, uz nākamo paaudzi. Mūsu paaudze valsti ir ievedusi bankrotā, bet samaksāt par to nāksies tavai paaudzei.”

“Nu ko paldies!”

“Nav par ko.” To pateicis, Būna kungs iestūķēja mutē lielu kumosu, lai ilgāku laiku būtu jākošļā un nevajadzētu runāt.

Laimīgā kārtā sižets par gubernatoru bija beidzies, un tagad stāsts bija par kādu Stratenas koledžas profesoru, kurš bija sašutis par zemajām algām, kas tiek maksātas studentu pilsētiņas apkopējiem. Pie administrācijas ēkas viņš bija sarīkojis protesta piketu, taču sapulcējies bija tikai mazs bariņš to pašu apkopēju. Profesors bija garmatains, iesirms virs ar riņķiem ausis, un viņš runāja spalgā balsi.

“Trakais Villijs Vēbers,” Būna kungs komentēja. “Ir nu gan klauns.”

“Kas viņš tāds ir?” Teo gribēja zināt.

“Viens no redzamākajiem mūsu vietējiem jampampiņiem. Koledžā viņš māca Krievijas vēsturi un pats iztēlojas sevi par komunistu. Vienmēr visur jauc gaisu vai vismaz cenšas to darīt.”

Kā jau bija gaidāms, Būnas kundze tam nepiekrita it nemaz. Viņa sacīja: “Patiesībā viņš ir sekmīgs aktīvists, kas ar panākumiem darbojies dažādās jomās.”

“Ko nozīmē aktīvists?” Teo uzreiz jautāja. Viņš nevarēja pieļaut, ja kāds nezināms vārds paliktu neizskaidrots.

Būnas kundze mirkli padomāja un tad teica: “Aktīvists ir cilvēks, kuru ļoti interesē kāda problēma vai problēmas, un viņš grib iesaistīties, lai panāktu pārmaiņas. Vai tā, Vuds?”

Vudss pamāja un apstiprināja: “Jā, apmēram tā varētu teikt. Es vēl varētu piebilst, ka aktīvists parasti darbojas ne tikai vienā, bet vairākās frontēs. Vieni un tie paši tipi uzpeld atkal un atkal.”

“Tā laikam ir gan,” Būnas kundze piekrita.

Tiesnesis nenolaida acis no tīteņa uz Būna kunga šķīvja, viena no diviem atlikušajiem, bet suns zināja, ka viņa izredzes ir vājas. Tāpēc viņš labāk aizgāja uz virtuvi padzerties ūdeni, bet pēc tam atgriezās dzīvojamā istabā, nosēdās tieši pretī Būna kungam un atkal piekala skatienu tīteņiem.

“Taisies, ka tiec, Tiesnesi!” viņam uzsauca Būna kungs. “Tēt, viņam taču garšo tīteņi,” Teo aizstāvēja suni. “Man ari, un es netaisos ar viņu dalīties.”

“Sunim nevajadzētu ēst ķīniešu ēdienu,” noteica Būnas kundze. To viņa teica vai ikkatrā ēdienreizē, kad Teo meta zemē kumosus sunim. Abi Būni uzskatīja, ka nav pareizi barot suni ar ēdienu no galda, un bieži tā ari teica, bet vienlaikus zināja, ka Teo to darīs tik un tā. Ari pats Būna kungs šad tad nometa pa kumosam, un Būnas kundze, to redzot, vienmēr aizrādīja: “Vuds, nebaro suni.” Bet Vudss to tomēr darīja, ja vien gribēja, taču jau nākamajā dienā tas viņam netraucēja aizrādīt dēlam: “Teo, nebaro suni.”

Dīvaina rīcība. Teo bieži mulsināja tas, ko vecāki sacīja un ko darīja. Piemēram, katru vakaru ap pulksten deviņiem, kad vecāki lasīja vai sarunājās, vai virtuvē kaut ko piekārtoja, Būnas kundze mēdza teikt: “Vuds, tava kārta sagatavot rītdienai kafiju.” Un tā katru vakaru pēc vakariņām Būna kungs mala kafiju, lēja ūdeni, iestādīja taimeri kafijas automātā un visu sagatavoja, lai nākamajā rītā pulksten sešos automātiski tiktu uzvārīta pirmā kafijas porcija. Abiem patika pamosties, kad gaisā jau virmoja tikko vārītas kafijas smarža, kaut ari Būnas kundze to dzēra pavisam maz. Būna kungam gan

kārojās kofeīna, tāpēc viņš ļoti labprāt veica šo ikvakara rituālu. Tas bija viņa darbiņš, un citam viņš to nemaz negribētu uzticēt. Kafijas pupiņas bija akurāti jānomēra. Ūdens jāielej tieši līdz vajadzīgajam līmenim. Filtram bija jābūt tieši vajadzīgā tipa. Un tā tālāk. Un tomēr ik vakaru Būnas kundze uzskatīja par nepieciešamu atgādināt vīram, un viņa atbilde vienmēr bija: “Jā, mīļā, pēc mirkļa ķeršos klāt.”

Būnas kundzei nepatika iznest atkritumu maisu. Tas bija Būna kunga vai daudz biežāk Teo pienākums. Tas jau nebija nekas briesmīgs, un Teo neiebilda. Bet kaut kāda iemesla vai arī ieraduma dēļ, kuru neviens no vecākiem laikam nemaz nemācētu izskaidrot, apmēram divreiz nedēļā Teo dzirdēja tēvu jautājam: “Mīļā, vai atkritumu maisu jau iznesi?”, uz ko māte katru reizi atbildēja: “Nē, es nupat nolakoju nagus.”

Teo daudz neinteresējās par mātes nagiem un to, cik bieži viņa tos lakoja, bet viņš bija gandrīz pārliecināts, ka viņai to katru piektdienu darīja manikīre salonā. Mātes nagi vienmēr izskatījās ļoti labi, tik daudz Teo bija pamanījis.

Tad kāpēc gan vecāki tik dīvaini izrīkojās? Teo reti kad neuzdeva jautājumus, ja bija kas nesaprotams. Taču viņam bija nojauta, ka ir tādi jautājumi, kurus labāk neuzdot. Iespējams, ir tādi jautājumi, uz kuriem atbilžu nemaz nav. Turklāt viņam bija aizdomas, ka precētiem cilvēkiem ir tādi ieradumi, kad viņi kaut ko dara, paši to nemaz neapzinādamies.

Zēnam tā prātojot par šiem jautājumiem, mamma apvaicājās: “Teo, vai mājasdarbus pabeidzi?” Jau atkal.

Teo varēja būt drošs, ka šis jautājums tiks uzdots vismaz divreiz katru vakaru vienreiz to izdarīs māte, otrreiz tēvs. Viņam taču tika pieprasīts pabeigt mājasdarbus jau pēcpusdienā, kamēr viņš uzturējās birojā. Teo bija labs skolēns un ar mājasdarbiem parasti tika galā stundas vai pusotras laikā. Ja kāds nieks tiešām bija atlicis, to taču varēja piebeigt nākamajā dienā skolas lasītavā.

“Jā, kundze,” viņš atbildēja. “Viss kārtībā.”

“Kad būs nākamās debates?”

“Vēl nemaz nezinu.”

“Tās nu gan es nepalaidīšu garām, apsolu.”

“Vai gribi noskatīties šodienas debates? Man tās ir ierakstītas kompaktdiskā.”

Būnas kundze priecīgi pasmaidīja un nolaida irbulīšus. “Tas tik ir labi, Teo! Liec iekšā!”

“Ļoti laba doma,” pievienojās Būna kungs, priecīgs, ka tiks vaļā no sarunām par apvedceļu.

Teo no mugursomas paņēma disku un ievietoja pleijerī. Visu nākamo stundu viņi vēroja, kā Teo, Džoijs un Arons sakauj Centra skolas komandu un apspriež visus “par” un “pret” jautājumā par nelegālo imigrantu bērnu iespējām studēt štata publiskajās koledžās. Būnas kundze smaidīja vien. Abi vecāki bija tik lepni. Arī Teo bija jāatzīst, ka uzstāšanās bijusi ļoti laba.

Pat Tiesnesis bija kā piekalts ekrānam, nekādi nespēdams apjēgt, kā Teo var būt divās vietās vienlaikus.

5.   nodaļa

Majors Ludvigs 1440. skautu vienību vadīja tā, it kā gatavotu kaujai jūras desanta vienību. Viņš pieprasīja, lai visi četrdesmit skauti katru mēnesi apmeklētu abas nodarbības un lai nāktu sagatavojušies un skautu formās ģērbušies. Viņš zēnus vadīja, mudināja, iedrošināja un dažreiz arī disciplinēja. Taču par viņu varēja teikt suns, kas rej, nekož, jo majors pēc dabas bija ļoti labsirdīgs. Zēni savu vadītāju apbrīnoja un neparko nevēlējās viņu sarūgtināt. Teo jau divus gadus bija šīs vienības dalībnieks un bija daudz darījis, lai drīzumā sasniegtu Ērgļa pakāpi, jo majors uz to ļoti mudināja.

Vienības sanāksmes notika katra mēneša pirmajā un trešajā otrdienā precīzi četros pēcpusdienā, izņemot tās reizes, kad rīkoja nometnes. Majors bija stingri pārliecināts, ka meži ir īstā vieta skautiem un tāpēc tur jāpavada pēc iespējas vairāk laika. Katru mēnesi viņš ieplānoja garu nedēļas nogales pārgājienu no piektdienas pēcpusdienas tūlīt pēc skolas līdz svētdienas pievakarei. Pirms pārgājiena vienība sanāca kopā ceturtdienās, lai precizētu visu nepieciešamo un saņemtu majora pēdējos norādījumus.

Nometņošana bija Teo sirdslieta. Tēvs nebija nekāds dabā gājējs, tāpēc tieši skautu kustība deva zēnam iespēju doties pārgājienos, dzīvot nometnēs mežā, makšķerēt,

apgūt dzīvei dabā nepieciešamās prasmes un baudīt pašu dabu. Vecāki šos dēla centienus ļoti atbalstīja, jo Teo bija vienīgais bērns un kā tādam viņam lieti noderēja iemācīties dalīties ar citiem, darboties komandā, prast organizēt, kā arī pakļauties disciplīnai.

Šajā nedēļas nogalē bija paredzēts izbrauciens uz Marlo ezeru, skautu iemīļoto ceļamērķi. Tas bija liels, mākslīgi izveidots, stāvu pakalnu ieskauts ezers divu stundu braucienā no Stratenburgas. Majors gan laiku pa laikam meklēja jaunas nometņu vietas, un vienība turp ari devās, tomēr tieši pie Marlo ezera viņi jutās kā mājās. Ceturtdienas nodarbības nobeigumā majors nostādīja vienību ierindā, lai iepazīstinātu ar gaidāmo dienas kārtību, un pēc tam saaicināja kopā visus komandu vadītājus. 1440. vienībā patlaban bija piecas komandas Leopardi, Klaburčūskas, Reindžeri, Bebri un Piekūni, un katrā komandā bija septiņi vai astoņi zēni. Teo bija Piekūnu komandas vadītājs; viņa pienākums bija pārbaudīt teltis un visu aprīkojumu un pārliecināties, vai pietiks ēdamā visai nedēļas nogalei. Viņam bija ari jānoriko atbildīgie par dažādiem darbiem ēdiena gatavošanu, uzkopšanu, ugunskura uzraudzīšanu, kārtību mazmājiņā, malkas sagādāšanu un vēl daudziem citiem.

Majors pārskatīja sagatavotās ēdienkartes un darbu sadalījumu un pārrunāja nometnē ieplānotos pasākumus. Šīs pirmsnometņu sanāksmes bija daudz aizraujošākas par ierastajām, un zēni jau bija gandrīz vai ceļa jūtīs. Viņi bija daudz trokšņaināki, un nenācās viegli sekot majora pavēlēm. Pussešos vakarā majors sanāksmi paziņoja par slēgtu un sūtīja zēnus mājās.

Tā kā majors no skautiem prasīja nodarbību perfektu apmeklētību, tad Teo nevienu no tām līdz šim nebija izlaidis. Tāpat to nekad nebija darījis viņa skolasbiedrs no paralēlklases Hārdijs Kvinns. Sanāksmei beidzoties, ārā pie velosipēdu statīva Hārdijs Teo jau gaidīja.

“Paklau, Teo,” Hārdijs viņu klusinātā balsī uzrunāja un pameta skatienu visapkārt, vai kāds nenoklausās. “Vai tev ir brītiņš laika?”

“Ir, ir,” Teo atbildēja. “Ko teiksi?”

“Tu laikam diezgan labi pārzini likumus, vai ne?”

“Pa daļai, protams. Man abi vecāki ir juristi un ļauj man mētāties apkārt pa viņu biroju. Tā nu laikam kaut ko no likumiem būšu sagrābstījis.”

“Tieši to biju par tevi dzirdējis.” Hārdijs vēlreiz palūkojās apkārt, it kā grasītos runāt par kādu apkaunojošu noslēpumu. Ar Teo tā notika pastāvīgi. Kāds draugs no skolas vai arī drauga draugs laiku pa laikam uzmeklēja Teo un, smiltis ar kāju spārdīdams, pūlējās atrast īstos vārdus, lai pastāstītu par kādu ar likumiem saistītu problēmu, kuru Teo varētu paskaidrot un varbūt sniegt arī padomu. Un Teo palīdzēja ļoti labprāt, īpaši jau tādiem patīkamiem puišiem kā Hārdijs. Saskaņā ar majora plānu gada laikā abi zēni varētu iegūt Ērgļa pakāpi. Pašlaik Teo bija divdesmit trīs atzinības zīmotnes, bet Hārdijam divdesmit četras. Teo vadīja Piekūnu komandu, Hārdijs Leopardus.

“Vai tev ir gadījies dzirdēt,” Hārdijs ierunājās, “par to apvedceļu apkārt pilsētai?”

“Kā nu ne. Vakar vakarā skatījos ziņās.”

“Redzi, vakar mani vecvecāki pa pastu saņēma paziņojumu, ka štats nolēmis atņemt mūsu fermu pie Redkrīkas, lai cauri tās zemei būvētu to apvedceļu. Tā ir simt akru liela ferma, kas mūsu ģimenei pieder jau kopš 19. gadsimta 60. gadiem, kad viens no maniem vecvecvectēviem to zemi nopirka.”

“Tā jau tas palaikam notiek,” Teo noteica. “Tās ir tā sauktās tiesības uz īpašuma piespiedu atsavināšanu.”

“Kas, kas?”

Divriteņu statīvam tuvojās divi citi skauti, un Hārdijs uzreiz apklusa. Teo, to redzēdams, pajautāja: “Vai tas ir tavs ritenis?”

“Jā.”

“Labs ir. Brauksim uz manu biroju. Tur varēsim parunāties.”

Desmit minūtes pagāja, zēniem braucot pa klusajām un ēnainajām Stratenburgas ielām, līdz beidzot riteņi ieripoja pagalmiņā aiz Būnas&Būna biroja ēkas. Pa mazajām nama aizmugures durvīm zēni iegāja tieši Teo kambarītī, ko viņš pats sauca par kabinetu. Tiesnesis, kurš bija snaudis zem Teo galda, saimnieku ieraugot, vienā mirklī atdzīvojās. Teo nācās kādu brītiņu pamatīgi izbužināt suņa galvu. “Tas ir Tiesnesis,” viņš iepazīstināja, un arī Hārdijs papaijāja suni.

“Pagaidi šeit,” Teo sacīja, un Hārdijs apsēdās. Bija jau gandrīz seši pievakarē, un visos kabinetos valdīja klusums. Jurista palīgs Vinss un nekustamā īpašuma nodaļas sekretāre Dorotija bija jau prom, un arī Elza jau bija pametusi savu vietu pieņemamajā telpā. Savā kabinetā aiz aizvērtām durvīm bija vienīgi Būnas kundze, un tas

skaidri norādīja, ka viņai ir tikšanās ar klienti. Autostāvvietā Būna kunga auto vairs nebija, tātad arī viņš acīmredzot jau bija projām.

Teo gāja uz savu iemīļotāko vietu visā ēkā lielo apspriežu telpu ar grāmatplauktiem gar sienām un lielo, spožo sarkankoka galdu istabas vidū, kam apkārt bija novietoti divpadsmit ādas krēsli. Šī telpa kalpoja apspriežu noturēšanai, kā arī pildīja bibliotēkas lomu. Teo zināja, ka daudzas no iespaidīgajām likumu grāmatām netika lietotas gadiem ilgi, tomēr tās telpu vērta vēl iespaidīgāku. Teo aizgāja pakaļ Hārdijam, un abi iekrita ādas krēslos, bet Tiesnesis nostiepās turpat tuvumā.

Hārdijs, ar apbrīnu noskatījis sienas un garo galdu, izsaucās: “Oho, Teo, te gan ir forši!”

“Jā, šajā vietā man patīk strādāt, kad juristi ir projām.”

“Un vecāki neiebilst?”

“Nepavisam. Atslābsti, tas jau ir tikai advokātu birojs.”

“Tev jau viegli runāt, bet es nevienā advokātu birojā līdz šim neesmu bijis. Mans tēvs ir mācītājs. Un ari viņa tēvs bija mācītājs.”

Reverendu Čārlzu Kvinnu Teo bija redzējis kādā skautu pasākumā un toreiz nodomājis, ka viņš ir ļoti sakarīgs. “Nomierinies, Hārdij. Jā, tu atrodies īstā advokātu birojā, taču es neesmu īsts advokāts, tā ka nevaru no tevis ņemt samaksu.”

“Labi gan. Es jau biju domājis, ka vajadzēs noalgot kādu. Redzi, man ir vajadzīga informācija. Vecāki droši vien apspriedīsies ar advokātu jau tuvākajā laikā. Saproti, mēs esam drusku nobijušies.”

“Tad ķersimies pie lietas,” Teo apņēmīgi sacīja. “īpašuma piespiedu atsavināšana ir juridisks termins, par ko rakstīts jau sen. Tas nozīmē, ka valsts vai štats var pārņemt zemi, ja var pierādīt, ka tieši šī zeme štatam vai valstij ir nepieciešama. Protams, īpašniekam tiek samaksāta pienācīgā cena, bet viņam nav tiesību zemi nepārdot.”

“Vai nav briesmīgi? Kurš gan izdomāja šādu likumu?” “Kāds vīrs Anglijā, un jau krietni sen. Patiesībā jau tas nav slikts likums, jo pretējā gadījumā ja valsts zemi nevar iegādāties, tad nekas nemūžam netiktu uzbūvēts. Padomā pats. Šosejas, tilti, dambji, parki, mākslīgie ezeri ja pāris īpašnieku teiktu nē, tad neviens no šādiem projektiem netiktu īstenots.”

“Tu nesaproti, Teo. Fermā joprojām dzīvo mani vecvecāki. Viņiem ir kolosāla veca, balta māja, un tur mēs visi pulcējamies svētkos. Tūkstošiem reižu kopā ar brālēniem un māsīcām esmu tur nakšņojis. Esam tur būvējuši būdas kokos, šautuves, fortus, velotrases ar šķēršļiem visu ko. Tur ir plašs zāliens, kur mēs varam spēlēt futbolu, beisbolu, frisbiju, golfu, lakrosu ko vien vēlies. Ir divi dīķi, kuros ir daudz vairāk zivju, nekā mēs spējam izmakšķerēt, bet to mēs darām vismaz reizi mēnesī. Ziemā uz dīķa ledus pat esam bļitkojuši. Uz ledus esam arī spēlējuši hokeju. Pie mājas ir stallis, kurā vectēvs tur divus ponijus Bellu un Deiziju, kā arī zirgu, vārdā Kapteinis. Ar tiem es mēdzu jāt, tiklīdz pats iemācījos staigāt.” Hārdijs runājot bija saliecies uz priekšu un enerģiski žestikulēja ar rokām. Vienu mirkli Teo jau šķita, ka Hārdijs sāks elsot un apraudāsies. Bet skolasbiedrs turpināja:

“Tur ir vietiņa, ko mēs saucam par nometnes vietu. Tā atrodas Redkrikas krastā, upes līkumā, un visiem manas dzimtas brālēniem un māsīcām, sasniedzot piecu gadu vecumu, šai vietā jāpārnakšņo nometnē. Tā ir ģimenes tradīcija. Nometni ierīko mans tēvs un tēvoči, ierodas arī visi tie brālēni un māsīcas, kas jau ir vecāki, un divas naktis pēc kārtas mēs svinam šo dzimšanas dienu. Mēs gatavojam ēdienu uz malkas grila, pie ugunskura pļāpājam, bet tēvocis Džeks stāsta tādus spoku stāstus, ka elpa aizraujas. Tēvocis Henrijs zina visu par zvaigznēm, un mēs varam stundām gulēt uz muguras un pētīt zvaigznājus. Savu pirmo nopelnu zīmotni ieguvu astronomijā, jo to es apgūstu jau kopš mazotnes.”

Hārdijs apklusa, lai atvilktu elpu, un tad neuzkrītoši noslaucīja noritējušu asaru. “Piedod, Teo.”

“Nekas, Hārdij, es tevi saprotu.”

Hārdijs saknieba lūpas, bet jau pēc mirkļa ierunājās atkal: “Tēvs un vectēvs gribēja, lai mēs iemācītos novērtēt dabu un cienīt zemi. Viņi mūs ņem līdzi gan medībās, gan zvejā. Pirmo briedi nošāvu, kad man bija astoņi gadi, un noskatījos, kā tēvs to nodīrā un sagatavo gaļu. Desas, ko no šīs gaļas pagatavoja, tēvs aizveda uz bezpajumtnieku patversmi. Mēs nekad nešaujam dzīvniekus sporta pēc. Dīķos un Redkrīkā zvejojam asarus, plaužus un līņus, un jau desmit gadu vecumā es mācēju tos iztīrīt un izcept pannā virs ugunskura. Redzi, Teo, tā ir mūsu zeme. Nevienam nav tiesību mums to atņemt.”

Un kā vēl ir nodomāja Teo, bet atstāja to nepateiktu. “Pie iebraucamā ceļa aug kļavu audze, un tās vidū ir kapsēta, ar baltu mietiņu žogu norobežots neliels

laukumiņš. Tur tiek apglabāti visi Kvinni. Desmitiem kapakmeņu glītās rindās. Manu vecvecāku vecāki un turpat blakus atkal viņu vecāki. Tantes un onkuļi. Edvards Kvinns, kurš krita Otrajā pasaules karā. Bobs un Hollija Kvinni, vectante un veconkulis, kuri gāja bojā autoavārijā 1985. gadā sen pirms manas dzimšanas. Staigājot pa kapsētu, var izdzīvot manas dzimtas vēsturi. Katru gadu 4. jūlijā fermā notiek dzimtas saiets, un pirms pusdienām mēs visi ejam uz kapsētu nolikt puķes un atdot godu mirušajiem. Tētim ir brālēns, kurš tagad jau ir pensijā, un viņš ir uzņēmies kapsētas sakopšanu. Teo, kas notiks ar kapiem? To īpašuma daļu valdība tak nevar mums atņemt. Tā nedrīkst notikt.”

Teo izvairīgi sacīja: “Man, Hārdij, būs drusku jāpapēta. Domāju aprunāties arī ar savu tēti, jo viņš kā nekā ir jurists tieši nekustamā īpašuma jautājumos un labi pārzina īpašumu piespiedu atsavināšanas lietas. Taču neesmu pārliecināts, ka atbilde būs laba, vismaz ne tāda, kādu tu vēlētos dzirdēt. Ja štats nolēmis atsavināt īpašumu, tad to arī panāk. Viņi var pat atsūtīt buldozeru un visu nolīdzināt.”

“Bet kā ar kapsētu, Teo?”

“Jāpajautā tētim.”

Labu laiku Hārdijs sēdēja klusēdams un blenzdams galdā, domās kavēdamies kaut kur tālu prom. Beidzot viņš ierunājās no jauna: “Māja ir simt piecdesmit gadus veca. Manam tēvam ir divas māsas un divi brāļi, bet, tā kā viņš ir vecākais, pēc vecvecāku nāves māju mantos viņš. Un, tā kā es arī esmu vecākais, kādudien māja būtu jāmanto man. Tāda ir ģimenes tradīcija, un līdz šim tā

tika ievērota. Tā ir brīnišķīga veca māja, un iespēja tajā dzīvot ir liels gods, taču par fermu ir arī jārūpējas. Un tas prasa daudz darba. Bet kas notiks ar māju, Teo?”

Smagie jautājumi, uz kuriem nevarēja dot skaidras atbildes, Teo nomāca. “Domāju, ka man vispirms jāparunā ar tēti,” viņš teica, lai gan nojauta, ka sarunas iznākums jau ir zināms. Taču Hārdijs bija tik satriekts, ka nemaz negribējās viņu satraukt vēl vairāk. Pēc tam kad štats būs pārņēmis zemi savā īpašumā, tas ar šo zemi var darīt visu, ko vēlas.

Hārdijs turpināja: “Vakar šo apvedceļa būšanu mani vecāki pārrunāja vakariņu laikā.”

“Manējie arī.”

“Projektu bīdot kaut kādas kravu pārvadājumu kompānijas, kas atrodas uz ziemeļiem un dienvidiem no Stratenburgas. Viņiem nepatīkot braukt cauri Stratenburgai pa Betlstrītu, jo pilsētas satiksme tiem traucējot. Viņi uzskata, ka apvedceļš ap pilsētu atvieglos kravu pārvadāšanu un dos iespēju darīt visādas citas brīnišķīgas lietiņas viņu biznesa uzplaukumam. Viņi dodot naudu politiķiem, ieskaitot arī gubernatoru, un tā nu politiķi raustot vajadzīgos striķīšus, un rezultātā mēs zaudēsim savu fermu.”

“Mana mamma tev noteikti piekristu. Par tēvu gan neesmu tik drošs.”

“Esot jau vēl arī mūsu pašu vietējie biznesa zeļļi, kuri cer, ka no apvedceļa arī viņiem atlēks savs labums. Padomā vien. Šeit pat Stratenburgā tiks tērēti divsimt miljoni dolāru, un daudzi jau ieņēmuši zemo startu.” “Kas, piemēram?”

“Piemēram, celtnieku kompānijas, tiltu būvētāji, iekārtu piegādātāji, materiālu tirgotāji. Mans tētis saka, ka šie ļautiņi līdīs no ādas laukā, lai tikai atbalstītu šo projektu. Ekonomika iet uz leju, bizness bremzējas, un te pēkšņi šitāds milzīgs projekts. Tētis saka, ka tā esot parastā valdības priekšvēlēšanu ēsmas izmešana. Politiķi zvejo balsis, bet biznesmeņi cer uz lielo peļņu. Savukārt nodokļu maksātājiem atliek tikai apmaksāt kārtējo draņķīgo projektu.”

“Kas tā par ēsmu?” nesaprata Teo.

“Tētis man skaidroja, ka ēsma esot tas, ka valdība piešķir naudu politiķiem, kuri to izmanto šādiem lieliem projektiem, un tas tiekot darīts, tikai lai zvejotu balsis vēlēšanās un valdība paliktu pie varas. Dažreiz tie projekti esot labi, bet visbiežāk vienkārši nevajadzīgi. Politikā tas skaitoties slikts paņēmiens, bet politiķi to labprāt piekopjot. Tā saka mans tēvs.”

“Domāju, ka mana mamma pilnīgi piekristu tavam tēvam.”

“Ko lai mēs darām, Teo?”

“Noalgojiet īstu advokātu. Piespiedu atsavināšanas lietas tiek skatītas tiesā, un tiesnesis pieņem lēmumu par to, kāda ir īpašuma vērtība. Advokāts jums noteikti vajadzīgs.”

“Kā tev šķiet vai tava mamma varētu to uzņemties?” “Nē. Viņa nodarbojas tikai ar laulību šķiršanas lietām.” “Un kā ar tavu tēvu?”

“Nē, tādas lietas, ar kurām jāiet uz tiesu, viņš neņem.” “Vai vari parunāt ar vecākiem, lai viņi iesaka kādu labu advokātu?”

“Noteikti. To es labprāt izdarīšu.”

Hārdijs lēnām cēlās kājās un pateica: “Paldies, Teo.” “Patiesībā es taču neko neizdarīju.”

“Tu mani uzklausīji, un tas jau arī ir kaut kas.”

Izejot no apspriežu telpas, Teo izslēdza gaismu. Kopā ar suni zēni atgriezās Teo “kabinetā” un pēc tam gāja laukā.

6.   nodaļa

Piektdien jau otro ritu pēc kārtas avīze Strattenburg Gazette pirmajā lappusē bija ievietojusi rakstu par Redkrlkas apvedceļu. Kopā ar Tiesnesi ēdot Cheerios brokastu pārslas, lai uzsāktu atkal jaunu dienu, pie virtuves galda Teo to ar lielu interesi izlasīja. ŠI gan nebija kura katra diena, jo šodien taču notiks lielais ceļojums uz nometni. Vienīgais nometnes trūkums bija tas, ka uz turieni nedrīkstēja ņemt līdzi suņus. Teo un vēl pāris zēnu majoram reiz bija jautājuši, vai nedrīkst ierasties ar saviem suņiem, bet majors bija atbildējis skaidri un gaiši nē. Viņš bija teicis, ka nav nemaz tik vienkārši turēt pie kārtības piecdesmit pilsētas puiku, un tā tik vēl trūka, lai viņiem pa vidu dauzītos arī bariņš suņu.

Teo nestrīdējās pretī, bet nodomāja, ka īsti godīgi tas nav. Tiesnesis bija ļoti disciplinēts suns, kurš ikreiz nāca klāt, kad tika saukts, sēdēja un apgūlās pēc pavēles, un it nekad nemuka prom. Ārpus mājas viņš vienmēr turējās blakus Teo. Tiesnesim būtu ļoti paticis nometnē kopā ar zēniem sēdēt pie ugunskura, gulēt teltī kopā ar Teo, doties pārgājienos un peldēties. Taču, ja majors teica nē, tas ari nozīmēja nē.

Būna kungs jau bija projām no mājas. Savu rīta kafiju ar grauzdiņu viņš iebaudīja kafejnīcā pilsētas centrā kopā ar kolēģiem citiem juristiem.

Būnas kundze brokastis neēda vispār. Tā vietā viņa, vēl rītakleitā ģērbusies, pasēdēja dzīvojamā istabā un izlasīja avīzi. Kā jau sieviete, kurai augu dienu jārunā, viņa labprāt izbaudīja agro rīta stundu klusumu. Palaikam, kā tas notika arī šorīt, viņa sēdēja pie virtuves galda kopā ar Teo, kur avīzi lasīja abi kopā. Tā kā Teo visu nedēļas nogali būs projām no mājām, viņai tagad gribējās pabūt dēla tuvumā.

Cik varēja spriest no Gazette, gubernatora paziņojums bija izsaucis veselu pretēju viedokļu lavīnu no pilsētas dažādajām interešu grupām. Koku mīļotāji, ko vadīja Sjerras klubs, Stratenas vides padome un vairākas citas grupas pauda skaļus protestus un draudēja ar tiesu darbiem. Biznesu atbalstošie turpretī cildināja gan gubernatoru, gan apvedceļu un vaimanāja par to, cik briesmīga esot satiksme Betlstrītā un kā tas kaitē pilsētai. Grupa, kas iestājās par labas pārvaldīšanas idejām, apgalvoja, ka projekts esot pārāk izšķērdīgs un turklāt nevajadzīgs. Vairāki zemes īpašnieki pauda sašutumu par to, ka valdība gatavojas tiem atņemt īpašumus. Hārdija Kvinna ģimene gan nebija minēta.

No citām štata daļām nāca apsveikumi gubernatoram par tik vajadzīga projekta virzīšanu. Mērs no Lovensburgas pilsētas, kas atradās stundas brauciena attālumā dienvidos no Stratenburgas, apgalvoja, ka apvedceļa trūkums ap Stratenburgu žņaudzot nost svarīgu tirdzniecības kanālu un kaitējot viņa pilsētas ekonomikai. Štata senators no Karlsburgas, pilsētas uz ziemeļiem no Stratenburgas, žēlojās, ka viņa pilsētā pēdējos gados slēgtas

divas fabrikas tikai tāpēc, ka kravas pārvadājumi caur Stratenburgu esot tik gausi.

Vārdu karš plosījās pilnā spēkā. Lasot tālāk, Teo uzzināja, ka gala lēmumu par apvedceļa būvēšanu vai nebūvēšanu pieņemšot apgabala komisija, kurā ir pieci vēlēti locekļi no pieciem apgabala rajoniem. Divi komisijas locekļi atbalstīja apvedceļa būvi, divi vēl svārstījās. Piektais patlaban nebija sameklējams.

Avīzes otrajā lappusē bija ievietota liela Stratenas apgabala karte ar pilsētu tās centrā. 75. automaģistrāle bija galvenais četru joslu autoceļš ar ļoti blīvu satiksmi, kas šķērsoja visu štatu. Sasniedzot Stratenburgas ziemeļdaļu, šī šoseja pārvērtās par Betlstrītu, un tieši tas radīja problēmu. Lai nepieļautu pilsētas vecākās daļas pārslogošanu, pilsētas un apgabala plānotāji visu attīstību bija virzījuši ārpus pilsētas robežām. Jau gandrīz trīsdesmit gadu tirdzniecības centri, ātro uzkodu iestādījumi, automazgātavas, moteļi, banku filiāles, pārtikas lielveikali, servisa uzņēmumi tika izvietoti vienkopus gar Betlstrītas abām pusēm. Šai ielai sākumā bija divas joslas, tad četras, vēlāk sešas, bet tagad jau astoņas. Satiksme bija intensīva, bet tās ātrums bija pilnīgi pieņemams. Šī stratēģija bija attaisnojusies, jo tika saglabāts pilsētas vēsturiskās daļas raksturs un šarms. Protams, cilvēki bieži vien žēlojās par burzmu Betlstritā, bet, godīgi sakot, tieši šis 75. šosejas piecas jūdzes garais posms pasargāja no pārblīvētības Stratenburgas galveno ielu Meinstrītu.

Apvedceļa sākums bija iecerēts pie pilsētas robežas ziemeļos, tas veidotu lielu pusloku lauku teritorijā,

apejot pārslogoto vietu. Apvedceļš tiktu izbūvēts cieši klāt pie Džeksona sākumskolas un šķērsotu nupat iekārtoto futbollaukumu kompleksu pie šis skolas. Ceļa izbūves dēļ būtu jānojauc Sv. Andreja luterāņu baznlciņa, kas šai vietā stāvēja jau divsimt gadu. Projekts prasītu ari piecdesmit māju un divpadsmit fermu (tostarp ari Kvinnu fermas) piespiedu atsavināšanu un izraisītu palikušo četrsimt māju vērtības kritumu. Tiktu iznīcināta arī piecpadsmit jūdzes garā Redkrīkas dabas taka, kas ved pa Stratenburgas apkaimes pakalniem iecienīts maršruts velobraucējiem un pārgājienu mīļotājiem. Un divās vietās apvedceļš šķērsotu Redkrīkas upi.

Apvedceļa piekritēji uzsvēra, ka tas ļoti atslogotu satiksmi Betlstrītā, katru dienu no divdesmit līdz divdesmit pieciem tūkstošiem automašīnu aizvirzot prom no Betlstritas uz apvedceļu.

Gatavais juceklis nodomāja Teo, pabeigdams ēst. Patiesībā šopiektdien strīdiņi par apvedceļu viņu interesēja gaužām maz. Viņu taču gaida nometne, un pārējais vairs nelikās necik svarīgs.

“Kādi tad ir plāni?” apjautājās māte, kamēr viņš skaloja abas bļodiņas.

“Stundas beigsies pusčetros, tad drāzīšos uz mājām pēc mantām. Viss jau ir sasaiņots drēbes, guļammaiss, zobu birste un tā tālāk. Gaidīšu tevi šeit četros, un tu mani aizvedīsi uz Kara veterānu klubu, no kurienes tad laidīsimies ceļā.”

“Liekas saprātīgs plāns. Un tagad ej iztīrīt zobus.” Mamma to teica katru rītu.

Teo uzrikšoja augšstāvā uz vannasistabu, patecināja izlietnē ūdeni, bet zobus netīrīja, tad pagrāba mugursomu un atgriezās virtuvē.

“Vai nauda pusdienām tev ir?” mamma pajautāja kā ik rītu.

“Kā vienmēr.”

“Un mājasdarbi ir kārtībā?”

“Pilnīgā kārtībā, mamm,” Teo atsaucās jau pusceļā uz durvīm.

“Esi piesardzīgs un neaizmirsti biežāk pasmaidīt.”

“Es jau smaidu, mamm.”

“Mīlu tevi, Tedij.”

“Es tevi arī,” to sacīdams, Teo aiz sevis aizvēra durvis. Tiesnesis viņu pavadīja līdz garāžas stūrim, kur Teo pabužināja sunim galvu, atvadījās, uzlēca uz divriteņa un brauca prom. Patiesībā Teo necentās smaidīt. Viņam no visiem astotklasniekiem bija visbiezākās zobu skavas, no kurām viņš jau sen ilgojās beidzot tikt vaļā. Varbūt nākammēnes tā viņam jau nez kuro reizi bija solījis ortodonts. Pie sevis Teo nomurmināja vārdu “Tedijs” un bija priecīgs, ka to nekad nebija dzirdējis neviens no draugiem. Tādu bēbīšiem domātu vārdu turpināja lietot vienīgi mamma. Pat tēvs jau sen bija pārgājis uz “Teo” un, kad sacīja kaut to pamācošu, pat uz “Teodoru”. Braukdams pilnā ātrumā, Teo gandrīz nodrebinājās, iedomādamies par to apkaunojumu, kas būtu jāpiedzīvo, ja draugi uzzinātu par šo bēbīšu būšanu. Trīspadsmit gadu vecumā zēni ir visai nadzīgi uz iesauku došanu, bet līdz šim Teo bija izdevies izvairīties no nejaukas iesaukas piekarināšanas. Piemēram, Freds Džespers bija bālādains

un vasarraibumains zēns, un viņu jau tik sen saukāja par Raibo, ka tas bija kļuvis gandrīz par viņa vienīgo vārdu. Raibā labākais draugs Brendons Teilors reiz desmit gadu vecumā ar steika nazi bija secējis vardi un kopš tā laika bija ieguvis vārdu Varde. Raibais un Varde vienmēr un visur abi bija redzami kopā. Nabaga Skots Bats* dabūja ciest sava uzvārda dēļ. Uzvārds deva iemeslu tik daudziem dažādiem, dažkārt arī bezkaunīgiem jokiem un iesaukām, ka varēja tikai pabrīnīties. Patiešām, gandrīz vai katrs astotās klases zēns tika saukts nevis īstajā vārdā, bet kaut kā citādi.

Teo bija māti lūdzis nesaukt viņu par Tediju galvenokārt aiz bailēm, ka to kāds varētu izdzirdēt. Bet viņa tādās reizēs bija tikai pasmaidījusi, it kā tā būtu tikai viņu abu darīšana. Viņa bija dēlu laidusi pasaulē un mīlēja viņu kā nevienu citu, un, ja Tedijs bija pirmais vārdiņš, kādā mamma viņu bija uzrunājusi, tad dēlu tā sauks varbūt pat mūžīgi. Taču to darīs vienīgi tad, kad abi būs divatā. Vismaz Teo tā cerēja.

Teo pamāja ar roku un uzsmaidīja Nanerija kungam patīkamam vecam vīram, kurš spēja stundām ilgi nekustīgi sēdēt uz sava nama lieveņa. Gaiss bija svaigs un spirgts, un laika prognoze brīvdienām bija ideāla ne mazāko draudu par lietus iespējamību. Pagājušajā mēnesī vienība savu nometni bija rīkojusi štata dabas parkā netālu no indiāņu kapu uzkalniņiem. Toreiz bija lijis visas trīs dienas pēc kārtas. Lai vai kāda, bet izklaide tā tomēr bija, taču, ja nometne ir vienos dubļos, ugunskurs

* Butt (angļu vai.) viena no nozīmēm: resnais gals. (Tulk. piez.) 58

lāgā nedeg, bet tikai dūmo, ēdamais ir pievilcies ar ūdeni un sabojāts un nevienam nav sausa neviena pati vīlīte, tad var arī braukt mājās.

Reiz tas bija bijis parastais dzeltenais skolas autobuss, kurš vadāja bērnus uz skolu un no skolas. Tagad tas bija nokrāsots tumšzaļā krāsā ar baltu joslu uz abiem sāniem un uzrakstu 1440. SKAUTU VIENĪBA. STRATENBURGA. Autobusā sakāpa trīsdesmit astoņi skauti visi nevainojami kārtīgās uniformās un visi sajūsmā, ka brauc prom no mājām un no pilsētas. Pie stūres bija pats majors Ludvigs, šīs komandas neapstrīdamais vadonis. Kad viņš pēc saraksta pārbaudīja visus ieradušos un beidzot aizvēra autobusa durvis, salonu pārskanēja skaļas gaviles. Bija gandrīz puspieci pēcpusdienā, bet līdz Marlo ezeram divu stundu brauciens. Aizmugures sēdekļi bija piekrauti ar nometnes aprīkojumu un nepieciešamajām mantām, taču majora vadībā viss bija salikts ļoti akurāti. Aiz šofera sēdēja trīs pieaugušie vairāku skautu tēvi, kas kā brīvprātīgie bija pieteikušies doties līdzi. Viņi sevi dēvēja par Veco āžu patruļu. Tagad vīrieši no kartona krūzītēm malkoja kafiju un savā starpā jokojās. Bija redzams, ka tēvi ir tikpat priecīgi satraukti kā zēni. Autobuss izlīkumoja pa Stratenburgas ielām un tad devās rietumu virzienā projām no pilsētas. Satiksmei kļūstot retākai un nobrauktajām jūdzēm vairojoties, pacilātība sāka noplakt, un vairāki zēni jau iesnaudās. Daži spēlēja videospēles. Viens otrs lasīja grāmatu. Teo lūkojās laukā pa logu, vēsam vējiņam pūšot sejā, kad viņam blakus, samainījies vietām, sēdeklī atkrita Hārdijs Kvinns.

Ļoti klusā balsi Hārdijs pastāstīja: “Vakar vakarā mēs sapulcējāmies fermā, visa ģimene. Esam tik satriekti par gaidāmo.”

Tikpat klusu Teo pavaicāja: “Vai ar advokātu kāds jau ir runājis?”

“Jā. Vakar manam tēvam bijusi gara saruna ar advokātu, un tas čalis sacījis to pašu. Ja štats vēlas pārņemt mūsu zemi, tam ir tiesības to darīt. Protams, štatam mums ir jāmaksā, taču īpašuma piespiedu atsavināšanas tiesības dod tam brīvas rokas.”

Teo tikai pakratīja galvu. Hārdijs turpināja: “Mani nabaga vecvecāki ir pilnīgi izmisumā. Jau piecdesmit gadus viņi ir precējušies un kopš tā laika ir dzīvojuši tikai vienā vietā mūsu fermā. Ja tagad tā būs jāpamet, tas viņus vienkārši nogalinās. Vakar vakarā abi raudāja. Tas bija briesmīgi. Nauda viņiem nerūp itin nemaz, un viņi no štata nekādu naudu nevēlas. Viņi grib paturēt savu īpašumu. Tas ir kaut kas daudz vairāk nekā vienkārši zeme. Vai tu to saproti, Teo?”

Teo klausījās un saprata visu. Hārdijs sacīja: “Mums jāizdomā, kā pret to cīnīties, Teo.”

Teo lāgā nesaprata, kā viņš tik ātri ticis iesaistīts cīniņā. “Kā tu to domā?”

“Mans tētis teica, ka varētu lietot šādu politiku. Apgabala padomē ir pieci locekļi, kam šis apvedceļa projekts jāapstiprina. Mums, tiem, kas ir pret apvedceļu, jāsaorganizējas un komisijas locekļi jāpārliecina, ka tā ir slikta ideja. Tētis un mani tēvoči jau sāks to lietu organizēt, cik ātri vien iespējams. Viņi domā, ka nebūtu slikti iesaistīt arī mūsu skautu vienību.”

“Kādēļ?”

“Tādēļ, Teo, ka šis apvedceļš varētu nodarīt reālu kaitējumu videi. Viss pilsētas dzeramais ūdens nāk no Redkrīkas, un nav zināms, kā to ietekmēs apvedceļš. Turklāt būs tā trakā, nepārtrauktā transporta plūsma gar Džeksona sākumskolu. Padomā, kāds tur būs troksnis un izplūdes gāzes. Tur droši vien būs briesmīgi. Ja nu mēs parunātu ar majoru un ieteiktu to kā projektu visai vienībai?”

“Nedomāju, ka majors gribēs iesaistīties vietējās politikas cīņās.”

Hārdijs brīdi domīgi klusēja un beidzot teica: “Domāju, ka šajā nedēļas nogalē ar viņu jāaprunājas. Jāsagaida piemērots brīdis un viss jāizklāsta. Par ļaunu taču nenāks.”

“Ļauj man par to padomāt.” Viņu mazliet ērcināja tas, ka Hārdijs šādu nepatīkamu problēmu grib kustināt brīdī, kad visi noskaņojušies uz izpriecām, taču draugam to neteica. Teo mēģināja iztēloties, kā pats justos, ja valdība gribētu līdz ar zemi nolīdzināt Būnu māju un visas apkārtējās mājas, lai izbūvētu kādu bulvāri. Viņš noteikti būtu sašutis.

7.   nodaļa

Pirmais skats uz Marlo ezeru vienmēr bija ļoti aizraujošs, un autobusā visi to gaidīja ar nepacietību. Šoseja uzvijās stāvā pakalnā, un vienā mirklī pavērās skats uz brīnišķīgajiem zilajiem ūdeņiem, kas pletās lejā jūdzes platumā šķietami jau kopš pašiem pirmsākumiem. Ezeru ieskāva lēzeni pakalni, un pusjūdzes garumā austrumpusē stiepās zemes dambis, norobežojot ūdeni. Tā kā tas bija valsts dabas parks, tad krasti bija neapbūvēti nekādu māju, ne vasarnīcu, ne laivu novietņu, nekādas burzmas. Gar ezermalu stiepās šaura pludmales josla, bija redzamas atsevišķas klintis un mazi līcīši. Tā bija ideāla vieta, kur skautu puikām izbaudīt dzīvi dabā trīs dienu garumā.

Ezera krastos bija desmitiem visdažādāko veidu nometņu vietu no bruģētām un ar elektrības kontaktiem un kanalizāciju aprīkotām līdz pat pavisam primitīvām ezera tālākajā galā. Majors Ludvigs autobusu stūrēja kā vienmēr uz vienu un to pašu vietu, ko sauca par Enidpointu, tālu prom no dambja un civilizētajām apmetņu vietām.

Jau pirms vairākiem mēnešiem Teo bija izpelnījies atzinības zīmotni par nometņu dzīves prasmēm. Obligāta prasība bija rakstīt nometnes dienasgrāmatu, un to Teo iepriekšējā vakarā bija pāršķirstījis. Divu gadu laikā,

kopš viņš bija skautos, Marlo ezera nometnē Teo bija pārlaidis divdesmit vienu nakti gan zem zvaigžņotām debesīm skaidrā laikā, gan teltī, kad lietū viss ir kļuvis mitrs un drēgns. Iepriekšējā vasarā vienība Enidpointā bija pavadījusi septiņas dienas pēc kārtas. Tēvi, Būna kungu ieskaitot, bija veduši klāt pārtikas un citu nepieciešamo lietu krājumus. Tā nedēļa bija tiešām lieliska, un Teo bija ļoti bēdājies, kad piedzīvojums beidzās.

Atmiņas par to Teo nāca prātā vēl ilgi pēc tam. Garlaicīgas mācību stundas laikā viņš dažkārt mēdza skatīties pa logu uz pakalniem tālumā un atcerēties bezrūpīgās dienas, kad kopā ar pārējiem skautiem ar mugursomām plecos gāja pārgājienos un pētīja dabu. Garas stundas viņi bija pavadījuši ūdensmalā, pelnīdami atzinības zīmotnes peldēšanā, airēšanā un dzīvības glābšanā. Majors vadīja nodarbības pirmās palīdzības sniegšanā, ēdiena gatavošanā un astronomijā. Dienas bija laiskas un bezrūpīgas, bet majors panāca, ka viņi vienlaikus arī daudz iemācījās un daudz ko sasniedza. Pirmā līmeņa skautus mudināja sasniegt vispirms Zvaigznes, tad Dzīvības un visbeidzot Ērgļa pakāpi. Pavisam bija 120 atzinības zīmotņu. “Jāiegūst vismaz puse no tām,” mēdza atgādināt majors. Sešdesmit zīmotņu? Tas šķita neiedomājami. Trumens, piecpadsmit gadus vecais Ērgļa pakāpes skauts, kurš jau trīs gadus vadīja Bebru komandu un bija labākais skauts visā vienībā, bija nopelnījis jau četrdesmit septiņas atzinības zīmotnes. Tās lepni rotāja viņa plecu lenti un bija apbrīnas objekts visiem pārējiem vienības zēniem. Taču majors joprojām skubināja viņu sasniegt vēl vairāk.

Teo jau bija izlēmis, ka papildus advokāta vai tiesneša karjerai viņš noteikti būs ari skautu vadītājs. Zēns zināja, ka maksāts par šo darbu netiek, bet, ja jau majors to darīja, un darīja tik labi, tad ari viņš noteikti varētu mēģināt.

Autobuss sāka braukt pa grants ceļu un lēnām virzījās augšup un lejup pa biezu mežu apaugušiem uzkalniem. Attālinoties no civilizācijas, parasti pagāja pusstunda no tā brīža, kad viņi pirmoreiz ieraudzīja ezeru, līdz galamērķim Enidpointā. Grantētais ceļš pārvērtās par zemesceļu, un Teo nevarēja neatcerēties to piedzīvojumu, kad lietusgāzes bija izskalojušas ceļu un viņiem bija nācies mežā palikt vienu dienu ilgāk. Tā bija tā pati reize, kad vairākas teltis sāka šļūkt pa nogāzi lejup tieši dubļos iekšā, un zēniem nācās meklēt glābiņu autobusā, lai nenosaltu. Toreiz tas bija licies kā murgs, bet tagad notikums šķita ļoti uzjautrinošs un bieži vien tika pārrunāts.

Laimīgā kārtā Enidpointā bija tukša neviena cita nometņotāja nebija. Vienība jau iepriekš bija rezervējusi pietiekami lielu teritoriju, bet citu nometņu klātbūtne tomēr situāciju apgrūtinātu. Majors apspriedās ar visiem pieciem komandu vadītājiem un ierādīja, kā jāizvieto nometne. Visi trīsdesmit astoņi skauti naski izkravāja teltis un līdzpaņemtos krājumus. Pēc stundas jau satumsīs, tāpēc komandu vadītāji lika, lai līdz tumsai teltis būtu uzslietas un ēdiens uz uguns. Visas piecas komandas izvietoja savas teltis glītās rindās ap centrālo ugunskuru kā riteņa spieķus. Visas divvietīgās teltis bija vienādas, un tām bija jāatrodas precīzi četru

pēdu attālumā citai no citas. Majors bija akurātuma un organizētības piekritējs un uzskatīja, ka nometnei jāizskatās iespējami nevainojamai.

Teo un pārējie komandu vadītāji pārskatīja pienākumu sadalījuma sarakstus. Piektdienas vakara maltīte parasti bija uz ātru roku gatavota, un līdz ar tumsas iestāšanos zēni jau sēdēja ap ugunskuru un ēda hotdogus un ugunskura liesmās apgrauzdētas maizītes. Viens no Veco āžu patruļas Beneta kungs smēķēja pīpi, un tās smaržīgie dūmi vējoja pār nometni. Hogana kungs Ala tētis stāstīja spoku stāstus un darīja to visai meistarīgi. Kad tika stāstīts jau trešais no tiem par bezgalvainu slepkavnieku ar cirvi, kurš pēdējoreiz redzēts kaut kur Marlo ezera apkaimē, zēni sāka saspiesties ciešāk ap ugunskuru. Tā bija ierasts, ka no tēviem gaidīja šādus stāstus, jo tie saderas kopā ar nometņu ugunskuriem un liek zēniem pašausmināties.

Zēnu iemīļots bija arī nakts pārgājiens pa akmeņaino taciņu gar ezera krastu. Tādēļ pēc vakariņām un spoku stāstiem tika sadabūti kabatas lukturīši, un majors veda vienību garā pastaigā uz smilšaino zemesragu, ko apskaloja ezera viļņi. Debesīs starp mākoņiem vīdēja mēness, bet zvaigznes tikpat kā nebija redzamas. Majors sacīja, ka vajadzēs mēģināt zvaigznes ieraudzīt nākamajā vakarā. Pēc tam visi atgriezās nometnē un gatavojās naktsguļai.

Pirmajā vakarā aizmigt allaž bija grūti. Bija tik satraucoši un aizraujoši atrasties mežā projām no mājām, gulēt siltā guļammaisā mazā teltī un klausīties sienāžu sisināšanā, varžu kurkstēšanā un briežu sprauslāšanā. Teo un

Vudijs pļāpāja un saklausīja murmināšanu arī no citām teltīm. Bija arī dzirdams, kā pie ugunskura sarunājas un smejas vīrieši, Vecie āži. Ik pēc pusstundas majors apstaigāja nometni un lika zēniem apklust un laisties miegā. Beidzot viņi tā arī darīja.

Teo pamodās agri un izrāpās no guļammaisa. Uzāvis tūristu zābakus, viņš izlīda no telts, nepamodinot Vudiju, kurš gulēja kā beigts. Saule bija tikko uzlēkusi, gaiss bija spirdzinoši vēss, bet nometnes centrā pie ugunskura vīri dzēra kafiju. Majors uz grila turēja gatavībā karstu kakao un tūlīt ielēja Teo vienu krūzi. Kāpēc gan ārā kakao garšoja tik labi? Pie ugunskura pienāca vēl citi skauti, miegainās acis berzēdami un neapzinādamies, cik izspūruši izskatās viņu teltī sagulētie mati. Vai nebija vienalga viņi taču bija zēni starp zēniem. Mātes un māsas atradās jūdzēm tālu. Nometnē izskatam un higiēnai taču bija maza nozīme. Viņi nemaz nedomāja līdz mājās braukšanai īpaši mazgāties un tīrīt zobus, kaut arī majors par to atgādināja.

Nometne pamazām atdzīvojās, un sākās runas par brokastīm. Nepagāja ilgs laiks, un gaisu jau pildīja uz uguns cepta bekona smarža. Piekūnu komandā Filipam šajā darbiņā palīdzēja Teo, kuram jau bija atzinības zīmotne par ēdiena gatavošanu. Filips bija atbildīgais par brokastu gatavošanu saviem astoņiem piekūniem gan sestdien, gan svētdien. Tāpēc ēdienkarti viņš bija saplānojis visos sīkumos. Sestdienas brokastīm viņš gatavoja olu kulteni, desiņas un uz pannas apceptu baltmaizi ar džemu. Filips ar Teo palīdzību gatavoja ēdienu uz mazas

uguns, bet pārējie komandas dalībnieki apkārtnē meklēja malku. Majors garāmejot piestāja un piekodināja nometnē saglabāt tīrību.

Pēc brokastīm un visa sakopšanas vienība sadalījās mazākās grupiņās. Ērgļa pakāpes skauts Trumens kopā ar vēl pieciem zēniem devās divdesmit jūdžu garā pārgājienā, lai nopelnītu attiecīgo atzinības zīmotni. Sešpadsmitgadīgais ērglis Gevins, būdams visvecākais no visiem zēniem, kopā ar vēl trim citiem divās kanoe laivās brauca pāri ezeram un atpakaļ. Šim ceļojumam bija paredzētas astoņas stundas. Citas grupiņas apguva pamatzināšanas un prasmes nometņu ierīkošanā, pirmās palīdzības sniegšanā, dabas pētīšanā un makšķerēšanā.

Hārdijs bija palūdzis majoram iespēju kopā ar Teo privāti ar viņu aprunāties. Kad pārējie jau rosīgi darbojās, viņi visi trīs pagājās tālāk no nometnes vietas. Pēc desmit minūšu gājiena viņi uzkāpa nelielā pakalnā un atrada jauku laukumiņu uz klints dzegas ar varenu skatu uz ezeru. Hārdijs, nezaudēdams laiku, tūlīt sāka stāstīt savas ģimenes fermas vēsturi, uzsvērdams to, cik nozīmīga viņam tā ir. Viņš sacīja, ka apvedceļa būve iznīcinās ne tikai fermu, bet iedragās ari viņa dzimtas vēsturi. Vecvecāki būs spiesti pārcelties uz dzīvi citur. Hārdijs atgādināja, ka skautiem ir pienākums aizsargāt dabu un ka skautu rokasgrāmata ir pilna ar norādījumiem par nepieciešamību saglabāt un aizsargāt vidi. Viņš gribētu, lai visa vienība, vislabāk jau visas trīs Stratenburgas atsevišķās skautu vienības, saorganizētos cīņai pret apvedceļa būvi.

Teo tikai klausījās un vajadzīgajos brīžos piekrītoši māja ar galvu. Varēja manīt, ka majors Hārdija sirsnīgo lūgumu diez cik labi vis neuzņem. Kad Hārdijs bija beidzis, majors sacīja: “Es labi saprotu, kā tu jūties, taču šāds projekts nav priekš mums. Spriežot pēc tā, ko esmu lasījis un dzirdējis, es saprotu, ka tas ir politiķu cīņas lauks. Gubernators grib šo apvedceļu, ari daži štata senatori pilsētās uz ziemeļiem un dienvidiem no Stratenburgas to grib. Mūsu pilsētas vadība nav īsti skaidrībā, bet viņus piespiedīs pieņemt lēmumu.”

“Bet tas nav nedz taisnīgi, nedz godīgi!” uzstājīgi iesaucās Hārdijs. “Kā štats drīkst kādam atņemt īpašumu slikta projekta dēļ?”

Majors pasmaidīja un pastiepa roku. “Hārdij, paskaties uz šo skaisto ezeru. Tas nav dabas veidots. Nemaz ne.” Tad viņš norādīja vairāk uz ezera vidu. “Tur, ezera vidū, ūdens ir gandrīz divsimt pēdu dziļš. Tur kādreiz atradās pavisam maza pilsētiņa Koldvotera. Cauri pilsētai tecēja Enidas upe, bet vismaz reizi piecos gados tās ūdeņi pacēlās ļoti augstu un applūdināja Koldvoteru un ne tikai. Toreiz tā bija ļoti mežonīga un nevaldāma upe. Tā applūdināja ieleju daudzu jūdžu garumā. Fermeri un zemes īpašnieki zaudēja ražas, mājas, biznesu, un gadu desmitiem visi žēlojās par plūdiem. Beidzot, un tas notika pirms kādiem sešdesmit gadiem, štats nolēma būvēt dambi, savaldīt upi un izbeigt plūdus. Tā tika izveidots šis ezers. Toreiz gubernators bija Herberts Marlo.” Un majors rādīja uz tālumā tik tikko saskatāmo dambi. “Un vai zini ko? Daudzi no tiem, kas šeit dzīvoja, negribēja zaudēt savu zemi. Neskatoties uz plūdiem,

neskatoties ne uz ko, viņi cīnījās pret šo projektu. Viņi noalgoja advokātus un iesniedza prasību tiesā, un darīja visu iespējamo, lai nepieļautu dambja būvēšanu. Tas prasīja vairākus gadus. Vai esi dzirdējis terminu “īpašuma piespiedu atsavināšana”?”

“Jā, Teo man izskaidroja,” Hārdijs atbildēja.

“Bez tiesībām uz īpašuma piespiedu atsavināšanu štats nebūtu varējis izveidot šo ezeru. Viens pats zemes īpašnieks būtu varējis nobloķēt visu projektu, un plūdi būtu turpinājušies. Bez piespiedu atsavināšanas tiesībām nebūtu ne dambju, ne mākslīgo ezeru, ne automaģistrāļu, ne pilsētas parku, ne kanālu, ne ostu, ne daudz kā cita. Hārdij, nav patīkami tam, kam piespiedu atsavināšana kaut ko atņem, tomēr sabiedrībai kopumā tas nāk par labu.”

“Tomēr šis ezera projekts bija nepieciešams. Turpretī apvedceļš tāds nav.”

“Ir jau arī tādi, kas uzskata, ka ir gan. Te laikam izvērsīsies nejauka cīņa, un skautiem gan šai cīņā nav vietas. Ja uzskati, ka man nav taisnība, tad cīnies no visa spēka. Iesaisties. Avīzēs raksta, ka izveidojušās jau vairākas grupas, kas grib šo projektu apkarot. Izmanto savu enerģiju tur, bet skautu vienība šai cīņā nepiedalīsies.”

Majora pozīcija Teo nepārsteidza. Apvedceļš oda pēc politikas, un tā nu nebija īstā vieta skautu organizācijai. Viņi devās atpakaļ uz nometni, kur zēni jau gatavojās iet peldēties.

8.   nodaļa

Pēc pusdienām Piekūnu komanda izgāja no nometnes un devās uz Tača kalna virsotni nesteidzīgā piecu jūdžu pārgājienā, kas droši vien prasīs visu pēcpusdienu. Tača kalns gan nekāds īstais kalns nebija, tikai tāds palielāks paugurs ar klinšainu virsotni. Kalna nogāzēs netrūka mežu, taku un piedzīvojumu, un, kā runāja, arī indīgo kaparčūsku. Ne Teo, ne ari kāds cits no komandas līdz šim nebija redzējis nedz kaparčūsku, nedz klaburčūsku, nedz arī kādu citu indīgo čūsku, bet meža biezoknī varētu rasties iespēja kādu ieraudzīt. Pirms četriem mēnešiem Als Hogans no Bebru komandas Tača kalnā pie pašas virsotnes vienu kaparčūsku bija ieraudzījis, un visai vienībai tā bija īsta sensācija. Als nebija laidis garām izdevību un ar mobilo čūsku bija nofotografējis, bet bildi ielicis Facebook, kur to bija apskatījuši vai puse Stratenburgas bērnu. Fotografēšanas brīdī čūska bija rāmi gulējusi saulītē, un tās garums bija knapi divas pēdas. Bet jau pēc divdesmit četrām stundām Als viņu bija aprakstījis kā “milzīgu un ļoti agresīvu”; viņam bija paveicies, ka pēc šīs sastapšanās palicis dzīvs.

Visiem astoņiem Piekūnu komandas skautiem līdzi bija mugursomas ar ūdeni, uzkodām un pirmās palīdzības aptieciņu. Ja būs jāsastopas ar ienaidnieku, kas viņiem varbūt jau uzglūnēja, viņi būs tam gatavi. Majors

piekodināja būt ļoti piesardzīgiem un lika atgriezties nometnē ne vēlāk kā četros pēcpusdienā. Majoram bija portatīvais radioraidītājs, un viņš lika sazināties ar viņu ik pēc stundas.

Bet pārgājiens noritēja bez jebkādiem satraucošiem notikumiem, jo čūskas vai nu prasmīgi slēpās, vai arī baidījās uzbrukt Piekūnu komandai. Kalna virsotnē Teo ar komandu apsēdās uz akmeņiem, ēda siera krekerus un nolūkojās uz gleznaino ezeru kalna pakājē. Teo viedais vecais vēsturnieks pastāstīja par mazo Koldvoteras pilsētiņu un Enidas upes plūdiem, un to, kā pilsētiņas vietā tur, divsimt pēdu zemāk par viņiem, radās ezers. Vudijs pateica, ka Teo melo. Labu brīdi viņi strīdējās, līdz beidzot saderēja uz vienu dolāru. Nu Teo nevarēja vien sagaidīt, kad tiks atpakaļ nometnē, kur viņa stāstu apstiprinās majors.

Teo vadībā skauti kāpa lejā no kalna, kad pēkšņi viss pēcpusdienas rāmums un laiskums vienā mirklī pazuda, jo Pērsijs iebļāvās: “Kaparčūska!”

Katrā skautu komandā ir vismaz viens puika, kurš ir gatavais nejēga. Puika, kurš aizmirst ielikt mugursomā kapzeķes un apakšveļu, kurš apgāž ūdens tvertni, aizmirst paņemt līdzi kabatas lukturīti un tualetes papīru, kurš nakts vidū piepeši sabīstas, kuram sametas nelaba dūša un kurš izvemjas turpat pie telts, kurš atļaujas čurāt pārāk tuvu pie teltīm, cepot piededzina pankūkas, nenomazgā traukus, neuzmana ugunskuru un ļauj ugunij apdzist, kurš ir īsts mīkstpēdiņš, kuram var iestāstīt visu ko un kurš līdīs vai no ādas laukā, lai tikai pierādītu, cik brašs un drosmīgs viņš ir.

Tāds puika, kurš domā, ka ar kaparčūsku drīkst spēlēties.

Piekūnu komandā šāds puika bija Pērsijs.

Tiešām, kādas klints pakājē akmeņainā laukumiņā gulēja gara un resna kaparčūska un sastingusi noraudzījās uz cilvēkiem, kas blenza uz viņu. Visi astoņi skauti puslokā bažīgi skatījās uz nāvējoši bīstamo radību, kuru līdz tam bija skatījuši tikai koši bilžainās dabas grāmatās. Reālajā dzīvē čūska izskatījās daudz bīstamāka. Un, lai gan tā bija draudīga, čūska ar savu krāsu un zīmējumu uz muguras izskatījās arī satriecoši skaista. Tā bija spilgtā vara krāsā un tik spoža, ka mirdzēja saulē.

Čūsku no zēniem šķīra aptuveni divpadsmit pēdas pavisam drošs attālums, turklāt tā neizrādīja nekādas pazīmes, ka grasītos uzbrukt. Arī zēni nemaz negrasījās tai tuvoties, vismaz ne šajā mirklī. Teo zināja, ka tagad visiem vajadzētu atkāpties un iet projām. Viņš zināja, ka viņa kā komandiera pienākums bija likt visiem atstāt bīstamo vietu. Zināja, bet pats nevarēja ne acu novērst no čūskas.

“Vai tā tiešām ir kaparčūska?” kāds pajautāja.

“Skaidrs, ka ir,” pārliecinoši atbildēja Vudijs. “Paskaties, kāda tai krāsa un zīmējums, un kāda tai trisstūrveida galva. Tur atrodas indeszobi.” Vudijs par rāpuļiem zināja tik daudz kā neviens cits, jo viņam pašam bija piederējušas vairākas neindīgās čūskas. Jāsaka gan, ka šobrīd grupā bija parādījušies vairāki eksperti.

“Kaparčūskai šitā izskatās par lielu,” kāds ieminējās.

Liela tā tiešām bija.

“Manuprāt, tas ir tēviņš,” piebilda kāds cits.

“Čūskām to nemaz tā nevar noteikt,” iebilda Vudijs. “Tad tā jāpaņem rokā un jāapskata vēderpuse.”

“Pacelsim to,” ierosināja Pērsijs.

“Nekādā ziņā!” uzkliedza Teo, un jau doma vien, ka varētu čūskai tuvoties, visiem lika atkāpties.

Vairākas sekundes stāvoklis nemainījās, bet tad čūska, iespējams, sajuzdama briesmas, lēnām ieņēma aizsardzības (vai varbūt uzbrukuma?) pozīciju. Tā pacēla galvu, kā gatavodamās cirtienam, un tās melnā mēlīte ātri šaudījās.

“Ak kungs,” kāds izdvesa.

“Atkāpjamies.”

Taču Pērsijs izlēma pierādīt vai nu savu drosmi, vai muļķību un negaidīti tuvojās čūskai. Viņš grasījās to pabikstīt ar sprunguli, ko turēja rokā.

“Atpakaļ, Pērsij!” uzkliedza Teo.

“Tu, stulbeni!” iesaucās Vudijs.

Filips pastiepa roku, lai sagrābtu Pērsiju, kurš spēra vēl vienu soli uz priekšu. Čūska zibenīgi cirta sprungulim, taču netrāpīja. Tās ātrums bija pārsteidzošs, un pat Pērsijs uz mirkli sastinga uz vietas.

Par to, kas notika tālāk, visi pēc tam strīdējās mēnešiem ilgi un atcerējās vēl gadu gadiem. Pērsijs varēja zvērēt, ka Filips zēns, kurš stāvēja vistuvāk, viņu kaut kā pagrūdis uz čūskas pusi, tāpēc viss tik slikti beidzies. Filips savukārt dievojās, ka mēģinājis Pērsiju sagrābt aiz pleca, bet, zaudējot līdzsvaru, Pērsijs pats kritis uz priekšu. Tā kā pārējie zēni tai brīdī nenolaida ne acu no čūskas, viņi nemaz neredzēja, kāpēc Pērsijs gāzās. Tomēr, labi pazīstot Pērsiju, viņi sliecās ticēt Filipam.

Ar spalgu šausmu bļāvienu Pērsijs nokrita zemē un gandrīz uzvēlās čūskai virsū. Viņš iebrēcās, kad čūskas zobi iecirtās viņa stilba mīkstumos pusceļā starp ceļgalu un potīti. Cirtiens notika mirklī, kad Pērsijs četrrāpus mēģināja aizrāpties tālāk no čūskas. Nu jau katrs kaut ko kliedza, un šajā juceklī kaparčūska ieslīdēja starp akmeņiem un pazuda.

Pērsijam, tāpat kā pārējiem zēniem, kājās bija šorti, un jau pēc dažām sekundēm varēja redzēt, ka viņam uz stilba uzpampst tenisa bumbiņas lieluma bumbulis. Pērsijs gaudoja un raudāja, un šausmās locījās. Vudijs aizvilka viņu uz zāles laukumiņu, bet pārējie skauti, apstulbuši no notikušā, sanāca apkārt.

Varētu domāt, ka tas ir katra skauta sapnis. īsts, reāls čūskas kodiens, bet kāda cita kājā! Tas bija tik aizraujoši!

“Teo, dari kaut ko!” Pērsijs elsodams lūdzās. “Pasteidzies, citādi nomiršu!”

Šajā komandā Teo bija vienīgais, kam bija atzinības zīmotne pirmās palīdzības sniegšanā, turklāt zēns bija komandas vadītājs. Visu acis bija pievērstas viņam. Teo paskatījās uz Vudiju un teica: “Prātīgāk būtu paziņot majoram.” Vudijam, vadītāja vietniekam, pie siksnas karājās radioraidītājs. Zēns sazinājās ar nometni un informēja majoru, ka noticis nelaimes gadījums.

“Ko lai mēs darām?” Vudijs jautāja.

“Kur jūs atrodaties?” majors noprasīja.

“Nupat pametām virsotni.”

“Tātad jūs esat divu jūdžu attālumā. Tūlīt dodos ceļā. Pasaki Teo, lai apkopj brūci.”

“Skaidrs.”

Tikmēr Teo jau bija atvēris pirmās palīdzības aptieciņu. Viņš bija ļoti satraucies, un, kad sadzirdēja “apkopt brūci”, viņam vēderā viss sagriezās.

Mūžīgais jokdaris Bo izmeta: “Šitās čūskas vienmēr uzturoties pa divām kopā.” Visi pārējie satrūkušies drudžaini nopētīja apkārtni, bet, neko neieraudzījuši, atkal pievērsās Pērsijam.

Teo mēģināja darīt, ko prata. Notupies pie Pērsija, viņš sacīja: “Klausies, vispirms tev jāatguļas un jāpaliek mierā. Skaidrs?”

Pērsijs, no sāpēm un izbīļa kārpīdamies un locīdamies, atkal iebrēcās: “Dari kaut ko, Teo, dari taču!”

“Vienkārši atgulies, bet galvu turi augšā. Galvai jāatrodas augstāk par čūskas koduma vietu.”

Likās, ka Pērsijs to saprot un uz mirkli mēģina atslābt. Viņš zvilnēja uz muguras, uz elkoņiem atspiedies, bet pār vaigiem ritēja asaras.

“Virs koduma vietas jātaisa iegriezums, vai ne, Teo?” ierunājās Vudijs. “Pēc tam inde vienkārši jāizsūc.”

Teo to noliedza: “Nē, tādā veidā čūskas kodums nav jāapstrādā.”

“Ir gan!” Vudijs palika pie sava. “Es to redzēju YouTube."

“Es arī redzēju,” apstiprināja Filips. “Turklāt tā bija liela čūska, un indes tādai ir daudz. Ja indi neizsūks, tad Pērsija kāja būs jāgriež nost.”

Pērsijs no jauna ievaimanājās.

“Vai tu nevarētu vienkārši aizvērties?” Teo nošņāca. Olivers notupās iepretī Teo. Viņš jau bija atvēris čūsku kodumiem domāto komplektu un gatavs rīkoties.

“Paklau, Teo,” viņš sacīja, “es izlasīju instrukciju. Tur skaidri teikts, ka ar šo mazo asmenīti tieši virs brūces jāizdara iegriezums.” Un viņš parādīja asmenīti, kas bija tikai collu garš, bet Teo tas piepeši šķita milzīgs. Olivers turpināja: “Teikts, ka virs katra no abiem indeszobu caurumiņiem jāizdara griezums X veidā, tad jāievieto atsūkšanas caurulīte un inde jāizsūc.”

“Labāk mani tūlīt uz vietas nošaujiet,” Persijs šņukstēdams teica.

“Tas ir veclaicīgs paņēmiens,” Teo noraidoši sacīja.

“Bet komplekts ir pilnīgi jauns.”

“Man vienalga.”

“Man liekas, ka divas collas virs koduma jāuzliek žņaugs,” Filips deva padomu.

“Vēl kāds nāks ar stulbiem priekšlikumiem?” Teo noburkšķēja.

Olivers uzrunāja Pērsiju pašu: “Paklau, Pērsij, manuprāt, indi vajag izsūkt. Taču tā ir tava kāja. Ko tu pats domā?”

Pērsijs atcirta: “Domāju, ka man beigas. Jūs, klauni, to panāksiet.” Viņš aizvēra acis un pēc mirkļa atkal ierunājās: “Ei, Teo, man sāk reibt galva.”

Ievainotajai vietai Teo veikli uzlika un nostiprināja sterilu apsēju. Pērsijs turpināja šņukstēt, bet vairs nespārdījās un neraustījās. Teo sacīja: “Darīsim tā. Pērsijs jānogādā atpakaļ nometnē, lai dabūtu prom uz slimnīcu. Cik saudzīgi vien varam, nesīsim viņu lejā, kamēr satiksim majoru. Viņš jātur tā, lai sirds nekādā gadījumā neatrastos zemāk par koduma vietu. Filip, tu ej pa priekšu un uzmani, vai ceļā nav kāda čūska.”

Olivers iebilda: “Es domāju, ka tomēr jāgriež un ar sūknīti jāatsūc inde. Senākos laikos indi izsūca vienkārši ar muti. Bet, ja mutē bija kāda brūcīte vai caurums zobā, tad inde sagāja tieši smadzenēs un glābējs nomira ātrāk nekā sakostais.”

“Vai tu vienreiz rimsies!” Teo atkal uzsauca.

Zēni pacēla Pērsiju un aplika viņa rokas ap kaklu Vudijam un Kelam. Teo turēja viņa ievainoto kāju, bet Olivers otru. “Un tagad pavisam uzmanīgi!” Teo izrīkoja. Jātur tā, lai Pērsijs it nemaz nesakustētos, citādi inde cirkulēs ātrāk. Pērsij, tev varbūt kļūs nelabi. Ja nāk vēmiens, tad tikai pasaki. Lai nebūtu nekādu pārsteigumu, labi?”

“Labi.” Pērsijs smagi elpoja un bija pārstājis raudāt. Lai nebūtu jāredz sava kāja, viņš aizvēra acis. Kāja piepampa arvien vairāk.

Zēni virzījās lejup pa taku, un slimnieks šķita kļūstam arvien smagāks. Pēc desmit minūtēm visi apstājās atpūsties. “Pērsij, runā ar mani,” Teo teica. “Tev jāpaliek nomodā.”

“Es neguļu,” viņš vārgi atbildēja.

“Vai tev nav slikti?”

“Kājai noteikti ir.”

“Bet nelaba dūša nav?”

“Vēl nav. Vai man būs jāmirst, Teo?”

“Nē. Tā jau bija tikai kaparčūska. No tās nav jāmirst, bet nelabi gan būs pēc v^lna.”

“Tā čūska bija milzīga, vai ne?”

“Bija gan.”

“Vai kāds nofotografēja?”

Skauti saskatījās un aptvēra, ka apjukumā nebija attapušies uzņemt bildi. “Laikam jau ne,” atteica Teo.

“Vai man nevajadzētu piezvanīt mammai?” Pērsijs pavaicāja.

“Domāju, ka to vajadzētu darīt majoram. Iesim nu.”

Pērsijs atkal tika pacelts un nests lejup. Zēni bija pavisam pārguruši, kad ieraudzīja, ka takas līkumā parādās majors. Kopā ar viņu bija arī Hogana kungs un Beneta kungs. Pērsijs joprojām bija pie samaņas, bet visu laiku žēlojās, ka viņam reibst galva. Vīrieši aiznesa Pērsiju līdz klajumiņam pie laivu piestātnes un noguldīja uz pikniku galda. Majors noņēma sterilo apsēju un noraizējies aplūkoja sapampušo kāju. Pēc maza brīža Pērsijs saķēra pakrūti un gandrīz uzreiz sāka vemt.

Majors viņu balstīja un ar mitru dvieli slaucīja tam pieri un muti. Pērsijs vēma un pa starpām raudāja tā, ka žēl bija skatīties.

Beidzot gaisā atskanēja helikoptera motora troksnis.

9.   nodaļa

Vakariņas pagāja klusu un ļoti nospiestā noskaņā. Piekūnu komanda turējās savrup pie sava ugunskura un ēda pannā ceptu vistas fileju un oglēs ceptus folijā ievīstītus kartupeļus. Tumsai iestājoties, viņi pārvietojās pie galvenā ugunskura un pārējām komandām. Visa 1440. vienība bija pavisam klusa un domīga. No slimnīcas bija zvanījis majors, kurš kopā ar Pērsiju helikopterā bija turp aizlidojis. Slimnīcā čūsku pretindes seruma netrūka, un Pērsija stāvoklis bija nostabilizēts, turklāt viņam bija iedoti nomierinošie līdzekļi.

Zēni, maizītes ugunskurā apgrauzdēdami, klusu sarunājās un vēroja degošās pagales. Visiem prātā bija divi jautājumi: vai Pērsijam būs jāmirst un vai viņam nebūs jāzaudē kāja? Taču viņi apvaldīja savas bažas. Pavisam dīvainā kārtā viņi sāka stāstīt visādus briesmu stāstus par čūskām. Tas bija pilnīgi nelaikā, jo zēni jau tāpat bija nervozi un tramīgi. Katra lapiņa, ko nodrebināja vējš, tikpat labi varēja būt arī klaburčūska. Katra pagale, kas degot iešņācās, varēja būt kāda nezināma odze. Un katrs zars, kas nokrakšķēja kaut kur aizmugurē, varēja liecināt, ka viņiem klāt zogas kāda.vēl lielāka kaparčūska. Ar to vēl nebija diezgan ik pa laiciņam kāds no skautiem pielavījās citam no aizmugures un, iebakstīdams tam skaustā divus pirkstus, iesaucās: “Čūska!” Tas bija nervus

kutinošs humors un izraisīja nervozus smieklus. Beneta kungs novirzīja sarunas no čūskām uz daudz piemērotākajiem zombiju un vampīru stāstiņiem.

Ap deviņiem vakarā nometnei tuvojās lukturu gaisma. No slimnīcas bija atgriezies majors. Viņš nostājās vienības priekšā pie ugunskura un pastāstīja jaunāko informāciju par Pērsiju un viņa ievainojumu. Pampums kājā bija milzīgs, un Pērsijs jutās ļoti vārgs, taču bija pie samaņas un nomodā, un izredzes uz atveseļošanos esot pavisam labas. Pēc pāris slimnīcā pavadītām dienām viņš varēšot doties mājās. Visvairāk ārsti esot nobažījušies par ādas stāvokli ap koduma vietu tur audi esot nedaudz atmiruši un varot palikt rēta.

Ātri ieēdis vakariņas, majors aicināja Piekūnu komandu sapulcēties kopā lejā pie ezera. Sanākušie apsēdās uz baļķiem pašā ezermalā, kur pret akmeņaino piekrasti klusu šļakstēja viļņi. Bija pilnmēness, un vakars bija burvīgs, tāds, kurā nevajadzētu būt nekādām problēmām.

Bet Teo juta, ka problēmas tomēr būs.

Majors uzaicināja Vudiju pirmo pastāstīt par notikušo. Vudijs arī sīkumos patiesi izstāstīja visu, kā bija notikusi sastapšanās ar čūsku. Kad zēns bija beidzis, majors lika viņam atgriezties nometnē. Nākamais stāstītājs bija Kels, un arī viņš aizgāja. Pēc tam to pašu darīja Filips, tad Olivers un pārējie.

Beigās bija palicis tikai Teo. Divatā ar majoru, kurš brīdi vēroja mēness atspulgu ezera ūdenī. “Vai tu piekrīti tam, ko pārējie teica?” viņš pajautāja.

“Jā, ser,” Teo nevilcinādamies atbildēja.

Majors piecēlās no savas vietas un apsēdās blakus Teo. Viņš nokāsējās un uzdeva jautājumu: “Kas tev kā komandas vadītājam jādara, ja komanda sastopas ar bīstamu dzīvnieku?”

“Tas atkarīgs no tā, kas ir šis dzīvnieks,” Teo atbildēja. “Šajā gadījumā tā bija indīga čūska.”

“Tad man momentā jāliek komandai attālināties no čūskas un nekavējoties pamest bīstamo vietu.”

“Un vai tu, Teo, tā izdarīji?”

Teo norija siekalas un atbildēja: “Nē, ser.”

“Vai tu uzreiz saprati, ka tā ir kaparčūska?”

“Jā, ser.”

“Cik indīgo čūsku sugu ir mūsu apkaimē?”

“Trīs. Kaparčūska, koraļļu čūska un klaburčūska.”

“Vai to tu uzzināji mācīdamies, lai iegūtu atzinības zīmotni dabaszinībās?”

Teo bija pietiekami daudz skatījies tiesas prāvas gan televīzijas seriālos, gan īstenībā, lai saprastu, ka majors viņu gatavo pēdējā trieciena saņemšanai. Pavisam lēni viņš atbildēja: “Jā, ser.”

Iestājās ilga un mokoša pauze, Teo vēroja mēness apspīdēto ezeru un gaidīja, ko tagad teiks majors. Beidzot majors atkal ierunājās: “Tad nu, Teo, tagad izrādās, ka Piekūnu komanda, veicot pārgājienu apvidū, par kuru zināms, ka tur dzīvo kaparčūskas, šādu čūsku, turklāt lielu, pamanīja, bet tā vietā, lai izvairītos no tās, komanda darīja tieši pretējo. Skauti piegāja tuvāk, lai čūsku pamatīgi apskatītu, bet Pērsijs pat paņēma sprunguli un nolēma čūsku patramdīt. Tev kā komandas vadītājam beidzot pietika saprāta likt visiem atkāpties, bet

tajā mirkli Pērsijs, kurš, kā mēs visi zinām, nav pats prātīgākais skauts vienībā, zaudēja līdzsvaru un uzkrita čūskai gandrīz vai virsū, un tika sakosts. Vai šis kopsavilkums atbilst patiesībai, Teo?”

Teo varbūt kaut ko būtu sacījis mazliet citādi, taču likās, ka šis nav īstais brīdis strīdēties. Galvenie notikumi taču tika izklāstīti gluži precīzi.

Tāpēc Teo tikai iekoda lūpā un pateica: “Jā, ser.”

Atkal iestājās klusums. Varēja dzirdēt, ka tālumā pie ugunskura atskan smiekli. Laimīgie čaļi.

Tad majors sacīja: “Labi, Teo, tagad iedomājies, ka esi advokāts, un mēģini sevi aizstāvēt.”

Nu tad beidzot Teo nodomāja un nezaudēja ne sekundi. “Tas, ko jūs uzzinājāt, ir visumā pareizs notikušā izklāsts, taču būtu jāņem vērā vēl daži faktori. Pirmkārt, mēs cerējām ieraudzīt kādu kaparčūsku, un lielākajai daļai zēnu mugursomās bija ari komplekti čūsku koduma gadījumiem. Tie gan nebija pareizie komplekti, taču var teikt, ka sagatavojušies mēs bijām. Un tad, kad mēs to kaparčūsku patiesi ieraudzījām, turklāt tik lielu un skaistu, ka nebija iespējams neapstāties un to neapbrīnot, tad mēs tā ari darījām. Mēs apstājāmies to aplūkot. Vai tad tas nav cilvēka dabā? Tu esi mežā, meklē aizraujošus piedzīvojumus un piepeši tos atrod bīstamas čūskas izskatā. Tādai veiksmei grūti noticēt. Ir taču jāapstājas un kārtīgi tā jāapskata. Katrs tā darītu, vismaz katrs skauts. Tā nu mēs pavirzījāmies mazliet tuvāk, taču es savu komandu nevedu bīstamā situācijā. Nepavisam. To vietu, kur stāvējām, čūska nebūtu varējusi aizsniegt, lai uzbruktu. Mēs nebijām apdraudēti.

Jā, varbūt diezgan tuvu, taču ne aizsniedzamības robežās. Čūska izstiepusies gulēja uz šauras klints dzegas, taču, kad tā izliecās vai nu aizsardzības, vai uzbrukuma pozīcijā to nevaru pateikt, un kurš gan to varētu -, es nokomandēju visiem atkāpties. Kādu sekundi neviens nekustējās, pat es ne, taču mēs bijām gatavi mesties bēgt, tas nu ir droši. Tad dumjais, mazais Pērsijs spēra soli uz priekšu ar sprunguli rokā, gribēdams nedaudz izklaidēties. Tiklīdz es to sprunguli ieraudzīju, uzkliedzu, lai momentā atkāpjas, bet jau pēc sekundes viņš gāzās uz priekšu. Viņam paveicās, ka čūska tam neiekoda kaklā vai sejā.”

Majors domīgi klausījās, katru vārdu apsvērdams. Kad Teo bija beidzis, sarunā atkal iestājās ilga pauze, abiem skatoties ūdenī. Beigu beigās majors teica: “Vadītājam nepieciešamas vairākas prasmes un spējas, Teo. Spēja detalizēti plānot, prasme prognozēt notikumu pavērsienu un tā tālāk, taču nepieciešama arī spēja saglabāt vēsu prātu pašā cīņas karstumā. Es pats to iemācījos kaujas laukā, kad man ne vienu reizi vien nācās sekundes desmitdaļā pieņemt lēmumus, kuru iznākums varēja būt dzīvība vai nāve. Tavs laika aprēķins bija nepareizs, Teo. Tev nekavējoties vajadzēja visus sūtīt prom.”

“Vai jūs vainojat mani, ka Pērsiju sakoda čūska?”

“Ne jau visā pilnībā. Bet tajā situācijā tava rīcība nebija pareiza.”

“Labi, pieņemsim, ka brjdī, kad čūska bija pamanīta, es uzreiz būtu uzkliedzis, lai visi tūlīt iet projām. Vai tiešām jūs domājat, ka Pērsijs būtu klausījis? Viņš nekad nedara to, ko viņam saka. Mani viņš neklausa. Viņš neklausa arī

jūs. Neklausa ne savus vecākus, ne skolotājus. Pagājušajā mēnesi Pērsijs uz trim dienām bija atstādināts no skolas par to, ka vijoļkoncerta laikā uzspridzināja petardes. Uz iepriekšējo nometni viņš bija aizmirsis paņemt līdzi zobu suku, tīru apakšveļu un tīras zeķes, kā ari lukturīti. Viņš divreiz izgāzās iesācēju eksāmenā. Viņš ir gatavais idiots, un to jūs pats zināt.”

“Bet varbūt tieši tāpēc Pērsijam ir derīgi būt skautos. Viņam jāiemācās ievērot disciplīnu un gūt panākumus.”

“Vēlu veiksmi.”

Majors pagrieza galvu un, uzlūkodams Teo, sacīja: “Tu esi viens no mūsu komandu vadītājiem un viens no labākajiem skautiem, bet šodien, Teo, tu neizturēji spriedzi. Tu pieļāvi, ka tava komanda pieiet par tuvu bīstamai čūskai, un tas slikti beidzās. Tagad viens no mūsu skautiem guļ slimnīcā ar sapampušu kāju un iespējams, ka negadījuma dēļ viņam paliks rēta uz visu mūžu. Bet varēja notikt vēl ļaunāk. Teo, man nav citas izvēles kā atstādināt tevi no Piekūnu komandas vadīšanas. Negribu sagādāt tev pazemojumu, tāpēc lai tas paliek starp mums līdz nākamajai sanāksmei. Nevienam ne vārda, sarunāts?”

Teo gribēja, kaut justu nepatiku pret majoru, taču zēns apbrīnoja viņu, pat dievināja un gribēja viņam līdzināties. Majors bija piedalījies karā, lidojis ar kaujas lidmašīnām, apceļojis pasauli, veidojis sekmīgu karjeru divās vai trīs jomās, bet tagad no sirds nodevās brīvprātīgā skautu vadītāja pienākumiem, turklāt strādāja gandrīz pilnu slodzi. Teo bija sāpīgi apzināties, ka majors uzskata: viņš, Teo, ir pievīlis savu komandu.

Bet majors bija nelokāms vīrs, un Teo varēja tikai vēlēties par tādu kļūt arī pats. Viņš norija siekalas, sakoda zobus un beigās izteica: “Jā, ser.”

Negaidot debesīs sabiezēja mākoņi, un kļuva ļoti tumšs. Teo sekoja majoram atpakaļ uz nometni, kur viss jau bija gandrīz beidzies līdz ar spoku stāstiem. Ugunskurs bija izdzisis, pārtika noglabāta drošībā, un skauti palēnām gāja uz teltīm. Tovakar katrs guļammaiss tika rūpīgi izpurināts un pārbaudīts, vai tajā neslēpjas kāda čūska. Katra telts collu pa collai vērīgi tika pārbaudīta ar lukturīti. Arī ārpusē zāle ap teltīm tika pārmeklēta atkal un atkal. Beidzot skauti sagāja teltīs, ar rāvējslēdzējiem cieši aizverot ieejas, salīda guļammaisos un gulēdami ieklausījās, vai pa mitro zāli šurp nelien rāpuļi. Viss bija nevainojami klusu, bet tad kāds jokdaris Bebru komandā palaida skaļu šņācienu “ššš”, un dažiem tas likās varen uzjautrinoši.

Pirmo reizi visas skauta karjeras laikā Teo ilgojās, kaut būtu mājās.

10.   nodaļa

Lietus sākās pirms rītausmas, un jau ap saules lēktu viss bija kļuvis slapjš. Kā jau labi trenēti skauti, visi zēni bija sagatavoti arī sliktiem laika apstākļiem, bet saltais vējš un dubļainā zeme laupīja daudz ko no nometnes pievilcības. Parasti svētdienu rītos majors veda vienību īsā pārgājienā uz kādu augstieni ar brīnišķīgu skatu, kur noturēja dievkalpojumu. Viņš nebija ne sludinātājs, ne mācītājs un nepieprasīja, lai piedalītos visi skauti. Toties viņš bija gudrs vīrs ar dziļu ticību Dievam un patiesu apbrīnu par visu, ko Dievs uz šīs zemes radījis. Teo šie brīvdabas dievkalpojumi allaž bija patikuši daudz labāk nekā tie, kas notika baznīcā. Bet, tā kā lietus lija bez mitas, majors nolēma dievkalpojumu izlaist, steidzīgi pabrokastot un nometni pamest.

Pulksten desmitos no rīta visi jau bija sasēdušies vecajā, zaļajā autobusā, kas lēnā gaitā atstāja Enidpointu un, riteņiem dubļos slīdot, pamazām virzījās kalnup. Pēc laiciņa tas nokļuva uz asfaltēta ceļa, un visi atvieglojumā uzelpoja. Autobuss uzņēma lielāku ātrumu un vienmērīgi brauca pa ceļu. Motora dūkoņas ieaijāti, vairāki skauti aizvēra acis un iesnaudās. Pagājušajā naktī daudzi bija gulējuši ļoti tramīgā miegā, ar pārtraukumiem. Aizmigušiem tiem rādījās murgi ar baismīgām odzēm, kam no asajiem indeszobiem pil inde, bet, uztrūkušies no miega,

tie iedomājās, ka dzird ap teltīm ložņājam čūskas. Tagad autobusa drošībā un ceļā uz mājām daudzus pārmāca nogurums.

Laiks pasliktinājās vēl vairāk. Satiksme bija diezgan gausa, un, palēnām tuvojoties Stratenburgai, viņi uz ceļa redzēja divas nopietnas avārijas. Divu stundu brauciena vietā viņi brauca jau četras stundas, un skautiem autobusā kļuva garlaicīgi. Kad autobuss beidzot pa tiltu šķērsoja Jansī upi un iebrauca pilsētā, visi skaļi uzgavilēja. Pie Kara veterānu kluba zēni izkrāva dubļainās mantas un vienojās, ka notīrīt tās atnāks nākamās dienas pēcpusdienā.

Trijos pēcpusdienā Teo jau bija mājās. Tīrs un svaigs pēc ilgas dušošanās viņš kopā ar Tiesnesi sēdēja dzīvojamā istabā un ēda vistas zupu ar nūdelēm. Tēvs turpat lasīja avīzi, bet māte bija iegrimusi romānā.

Majors zēniem bija stingri noliedzis uz nometni ņemt līdzi mobilos telefonus un klēpjdatorus. Nometne bija lieliska iespēja atbrīvoties no mūsdienu civilizācijas brīnumiem un baudīt neskarto dabu, un majors negribēja, lai šo noskaņu traucētu zvani vecākiem vai ik stundu un informēšana par visu nometnē notiekošo. Tāpat viņš gribēja izvairīties no uzstājīgu vecāku prasībām pēc īpašas attieksmes pret viņu neatkārtojamajiem mazajiem puisīšiem.

Līdz ar to Teo vecāki nebija dzirdējuši par lielo negadījumu ar čūsku. Kad Teo bija paēdis un suns vēl rūpīgi izlaizīja savu bļodiņu, zēns vecākiem izstāstīja notikušo.

Māte bija šausmās, bet tēvam tas likās drīzāk interesanti. Viņiem nepatika ne Pērsijs, ne zēna vecāki, un Teo

pacentās, lai precīzi aprakstītu, kāds nejēga šis puišelis patiesībā ir. Teo pastāstīja arī par iepriekšējā vakara sarunu ar majoru un atzinās, ka uz diviem mēnešiem tiek atstādināts no Piekūnu komandas vadīšanas.

“Kāds absurds!” mamma iesaucās. Likās, ka šoreiz tētis viņai piekrīt. Kādu pusstundu viņi pārrunāja un apsprieda Teo rīcību un majora pieņemto lēmumu, līdz vienā brīdī Teo paziņoja: “Es prātoju par izstāšanos no skautiem.”

Abi vecāki apklusa.

Teo turpināja: “Majors iedomājas, ka skautu komanda ir kā jūras kājnieku vienība, kur ikviens perfekti pilda pavēles. Taču tā tas nenotiek. Tik disciplinēti mēs neesam. Es nevaru izkliegt pavēles un izrīkot cilvēkus. Nekas no tā, ko es būtu varējis teikt vai darīt, Pērsiju nebūtu atturējis no tās čūskas. Domāju, ka mans sods ir pārāk bargs un netaisnīgs.”

“Es pilnīgi piekrītu,” teica mamma.

“Tā varētu būt,” apstiprināja arī tēvs, “tomēr izstāšanās no skautiem būtu pārspīlēta reakcija. Teo, tev taču skautos ļoti patīk. Tev pavisam maz atlicis, lai sasniegtu Ērgļa pakāpi. Nebūtu prātīgi no tā visa atteikties tikai šī viena incidenta dēļ.”

“Tētim taisnība, Teo. Izstāšanās nav risinājums. Dzīve ne vienmēr ir taisnīga, un tu nevari izstāties ikreiz, kad tev tiek nodarīta netaisnība.”

“Bet es taču neizdarīju neko nepareizu,” Teo protestēja. “Tas viss norisinājās pāris sekundēs. Es neko nebūtu varējis novērst.”

“Un kas par to?” sacīja tēvs. “Tavs skautu vadītājs domā citādi. Viņš ir vadītājs, tavs priekšnieks, cilvēks, kuru tu apbrīno un kurš ir augstās domās par tevi. Tu man neiestāstīsi, ka majors Ludvigs varētu pret tevi būt negodīgs. Vai arī pret kādu citu šādā situācijā.”

Mamma no savas puses piebilda: “Teo, tu daudzreiz esi teicis, ka jūsu vienībai paveicies ar tik lielisku vadītāju. Šoreiz viņa un tavas domas dalās. Taču viņš ir atbildīgs par vairāk nekā četrdesmit bērniem, kuri trīs dienas ir prom no mājām. Tā ir milzīga atbildība, bet majors Ludvigs to uzņemas katru mēnesi. Ikvienam tas sagādātu lielu stresu. Un nu viens puika ir cietis. Kad kaut kas tāds notiek, visa atbildība ir uz vadītāju. Pērsija vecāki noteikti vainos majoru, visu vienību un varbūt pat visu Amerikas skautu organizāciju.”

“Varbūt majoru pat iesūdzēs tiesā,” Būna kungs iestarpināja.

Būnas kundze turpināja: “Teo, padomā, kas var notikt tālāk. Nākamreiz kāda cita skautu grupa mežā var sastapties ar citu čūsku. Viņi atcerēsies šo epizodi. Komandu vadītāji nekavēsies likt tūlīt atkāpties, un tad varbūt neviens necietīs.”

Taču Teo uz to atbildēja: “Bet varbūt tur atkal būs Pērsijs, un viņam atkal iznāks saķeršanās ar šo citu čūsku.” Būna kungs pacēla avīzi, kā gribēdams atsākt lasīšanu. “Izstāšanās neko neatrisinās. Paliec tur, norūdies, divkāršo pūliņus atzinības zīmotņu iegūšanai un pierādi majoram, ka tu godam spēj uzņemties sodu.” To teicis, tēvs atkal noslēpās aiz avīzes.

Būnas kundze bija mazliet līdzcietīgāka, bet tikai nedaudz. Viņa teica: “Teo, ja tu izstāsies, pats visu mūžu to nožēlosi. Cilvēks tikai vienreiz ir jauns, un tikai vienreiz dzīvē tam ir iespēja būt labam skautam. Līdz šim tas tev sagādāja prieku un gandarījumu, tāpēc neļauj vienam nelādzīgam notikumam visu sabojāt. Mums ar tēvu tā būtu liela vilšanās, ja tu pamestu skautus.”

Teo ne vienu reizi vien bija brīnījies, kāpēc citu bērnu vecāki ir tik nadzīgi uz iejaukšanos, tādējādi visu padarot vēl ļaunāku. Viņi sūtīja skolotājiem e-pasta vēstules un sūdzējās gan par šo, gan par to. Pēc treniņiem vai pat sporta spēlēm viņi apgrūtināja trenerus ar žēlabām par to, ka tam un tam nav dota pietiekami liela iespēja sevi parādīt. Viņi mierīgi varēja nepieteikušies iet iekšā Gladvelas kundzes kabinetā un aizstāvēt savus bērnus, kaut arī šie bērni bija vainīgi. Viņi draudēja sūdzēties augstākām instancēm, ja tas un tas tiks izslēgts no komandas, netiks uz skatuves skolas ludziņā vai netiks iekļauts karsēj meiteņu komandā.

Bet šajā brīdī Teo tomēr vēlējās, kaut viņa vecāki arī izrādītu lielāku atbalstu savam dēlam. Tagad jau abi atkal lasīja. Tiesnesim vēders bija pilns, un viņš gulēja, mēli izkāris. Nevienam vairs nebija daļas gar Teo, tāpēc zēns gāja augšā uz savu istabu, lai nosistu laiku, darbojoties ar klēpj datoru.

Pirmdienas rītā Teo it nemaz nebija sajūsmā, ka sākas kārtējā skolas nedēļa, un tam bija pamatīgs iemesls. Līdz 8.40, kad sākās audzināšanas stunda, viņam jau vairāk

nekā desmit reižu bija nācies atbildēt uz jautājumiem par šausmīgo čūskas kodienu.

Pērsija māte acīmredzot bija nofotografējusi savu nabaga bērnu, kā viņš savainots guļ slimnīcas gultā tur, Notsburgā. Fotogrāfijā bija redzama Pērsija muļķīgā, smaidīgā seja, taču galvenais akcents bija viņa kailā, sapampusī kāja. Tā tiešām izskatījās briesmīgi pietūkusi. Kā jau visi tie gudrinieki, kas grib savas privātās dzīves notikumos dalīties ar visu pasauli, arī Pērsija māte šo bildi bija ielikusi dēla Facebook lappusē, un turpat bija ievietota vai nu pašas, vai kāda cita rakstīta informācija. Tajā bija pastāstīts, kā drosmīgajam skautam nācies ciest no astoņas pēdas garas kaparčūskas un tās asajiem zobiem.

Notikušajā pats Pērsijs netika vainots it nemaz. Nekādā ziņā. Vainots tika kāds “neidentificēts” Piekūnu komandas loceklis, kurš nabaga zēnu pagrūdis un paklupinājis tā, ka tas uzkritis tieši virsū čūskai, kas tālāk tika raksturota kā “neparasti agresīva”. Lasot šo aprakstu, priekšstats veidojās tāds, it kā Pērsijs bijis nodevies pavisam kam citam un nemaz neapjautis, ka tuvumā ir čūska.

Fotogrāfija bija ievietota svētdienas vakarā, kad Teo bija lasījis grāmatu un klēpjdatoru nebija aizticis. Pirmdienas rītā izrādījās, ka viņš ir gandrīz vai vienīgais visā skolā, kurš bildi nav redzējis. Šis stāsts bija galvenais, par ko visi pļāpāja gaiteņos un klasēs. Līdz zvanam uz pirmo stundu jau izplatījās baumas, ka nabaga Pērsijam nākšoties zaudēt kāju.

Puika kļuva par leģendu. No visiem šīs skolas 320 skolēniem viņš bija vienīgais, ko sakodusi indīga čūska.

Persijs Diksons bija kļuvis slavens, bet slava bija atnākusi ne jau kādu panākumu vai sasniegumu dēļ.

Slavens tāpēc, ka ir tāds stulbenis, Teo sašutis nodomāja un, zobus sakodis, centās izturēt šo mokošo dienu. Kaut kas tāds iespējams vienīgi Amerikā.

Teo jau bija līdz kaklam Pērsijs ar visu savu čūskas kodumu. Tūlīt pēc stundu beigu zvana viņš steidzās uz Kara veterānu klubu. Ēkas aizmugurē majors jau bija izklājis zemē visas teltis un guļammaisus un pašlaik mazgāja lielās ūdens tvertnes. Uz sakopšanas darbiem bija ieradusies tikai apmēram puse vienības, taču par neatnākušajiem Teo nemaz neinteresējās. Zēns kopā ar Filipu un Kelu ķērās pie Piekūnu telšu uzsliešanas, lai ar ūdeni un ziepēm varētu tās nomazgāt. Teltis bija jānotīra un jāizžāvē, pretējā gadījumā tās varētu noliktavā sapelēt.

Majors turējās pa gabalu, un Teo tas bija pa prātam. Skarbais vecais jūras kājnieks cienīja disciplīnu un nekādu mīkstsirdību izrādīt negrasījās. Teo to saprata. Viņš bija izlēmis no skautiem neizstāties, jo negribēja pieļaut, ka viens nelaimīgs negadījums viņam laupītu kaut ko tik nozīmīgu. Viņš labāk sekos tēva padomam un kļūs uzcītīgāks un sīkstāks, strādās pēc labākās sirdsapziņas un savu sodu drīzāk uztvers kā godazīmi. Cik vien būs viņa spēkos, Teo rīkosies kā jūras kājnieks un pierādīs majoram, ka var būt gandrīz tāds pats kā viņš.

Locīdams telti, Teo aiz muguras izdzirdēja majora balsi: “Teo, kur tad ir Vudijs?”

Teo izslējās taisni un uzlūkoja majoru. Daudz netrūka, un viņš būtu pateicis: “Vai dieniņ, major, to nu gan

nezinu. Šodien nav mana kārta viņu uzmanīt.” Vai arī: “Vai dieniņ, major, to nu es nevaru zināt. Tā kā viņš tagad ir komandas vadītājs, vai jums pašam nevajadzētu viņu uzmeklēt?” Taču šīs domas Teo izmeta no galvas, jo zināja, ka priekšnieka priekšā nav ko tēlot pārgudro.

Teo atbildēja: “īsti nezinu, bet man šķiet, ka viņam pēc skolas bija kaut kas darāms.” Vudijs bija viens no Teo labākajiem draugiem, un Teo nekādā ziņā negribēja viņam sagādāt nepatikšanas. Patiesībā Vudijam nebija nekādas vēlēšanās būt par komandas vadītāju, un vēl mazāk viņam gribējās jaukā pirmdienas pēcpusdienā noņemties ar telšu mazgāšanu.

Majors saspieda ciešāk žokļus, kā viņš parasti darīja, un sacīja: “Ceturtdien četros pēcpusdienā notiks sanāksme par aviācijas atzinības zīmotņu piešķiršanu. Vai varēsi ierasties?”

“Vai tad es neesmu atstādināts?” Teo nedomādams izgrūda, bet tūlīt nožēloja, ka to pateicis.

“Tu esi atstādināts no komandas vadīšanas, ne jau no skautu pasākumiem,” majors vēsā tonī noteica.

Teo bija, par ko padomāt. Kā tad tas sanāk? Tieši tagad, kad Teo nolēmis pret majoru izturēties cik vien iespējams rezervēti, viņš gatavojas atzinības zīmotņu piešķiršanai aviācijā. Teo patlaban strādāja, lai nopelnītu atzinības zīmotnes četrās nozarēs aviācijā, vispasaules organizācijās, datorzinībās un veterinārajā medicīnā. 1ās visas bija interesantas jomas, un Teo pats tās bija izvēlējies. Tomēr visaizraujošākā no visām bija aviācija. Teo un pārējiem pieciem zēniem aviācijas studiju grupā majors bija apsolījis vietējās lidostas apmeklējumu, iepazīšanos

ar gaisa satiksmes kontrolcentru no iekšpuses un pats labākais lidojumu ar mazo lidmašīnu Cessna.

“Labi, es būšu,” Teo atbildēja.

“Lieliski. Ceturtdien redzēsimies.” To teicis, majors pagrieza viņam muguru un uzkliedza diviem puišiem no Bebru komandas.

Jā, majoram Teo nespēja stāties pretī, un viņš pats to apzinājās.

11.   nodaļa

Vēlā pirmdienas pēcpusdienā Teo no Būnas&Būna biroja ar velosipēdu brauca uz cita Būna sava tēvoča Aika biroju tikai četru kvartālu attālumā. Šis otrs birojs nebija ne klientu pārāk iecienīts, ne plaukstošs, ne arī glīti apmēbelēts. Gluži pretēji tas atradās noplukušas ēkas otrajā stāvā, tieši virs grieķu kafejnīcas, kas aizņēma pirmo stāvu. Teo tēvs un Aiks bija brāļi un kādu laiku bija strādājuši abi kopā vienā juristu firmā. Bet tas bija sen. Tagad Aiks kaut kādu iemeslu dēļ, kurus Teo lāgā neizprata, vairs nebija jurists un ar brāli tikās pavisam reti. Tomēr Aiks bija un palika ģimenes loceklis, tāpēc no Teo tika prasīts, lai katru pirmdienu viņš iegrieztos pie tēvoča papļāpāt. Dažkārt šīs tikšanās necik patīkamas vis nebija, un Teo ne vienmēr gribējās turp doties. Toties citkārt Aiks spēja būt ļoti interesants un labā noskaņojumā, un tad viņš mēdza stāstīt visādus aizraujošus stāstus. Teo nekad nevarēja zināt, kuru no abiem Aikiem kārtējo pirmdienu sastaps. Viens no ģimenes noslēpumiem bija runas par to, ka Aiks par daudz dzerot, un Teo sprieda, ka tieši tas ietekmēja viņa noskaņojumu uz labo vai slikto pusi.

Sunim tādās reizēs vai nu bija jāpaliek birojā, vai arī viņu veda uz mājām. Tomēr palaikam Teo viņu paņēma pavadiņā, un suns rikšoja līdzi zēna divritenim pa pilsētas ielām. Tiesnesim nebija lielāka prieka kā no sirds

izskrieties, cenšoties noskriet divriteni. Šajā pirmdienā Tiesnesim tik ļoti bija gribējies doties līdzi, ka Teo tam arī piekrita.

Abi uzrikšoja pa kāpnēm uz otro stāvu, un, īsi pieklauvējis, Teo tūliņ vēra durvis vaļā un iebrāzās Aika šaurajā un nekārtīgajā kabinetā.

“Skat, skat,” Aiks smaidīdams ierunājās. “Kā tad nu klājas manam mīļākajam brāļadēlam?”

“Pa pirmo, Aik, un kā tev?” Teo atteica un atkrita čīkstošā koka krēslā, zem kura mētājās papīru kaudzes. Telpā ikviena no mēbelēm bija vai nu apkrauta ar mapēm un papīriem, vai ari piebāzta ar tiem. Teo bija Aika vienīgais brāļadēls un laikam gan vienīgais no ģimenes, kas ar viņu uzturēja kontaktus. Aika sieva jau pirms vairākiem gadiem no vīra bija izšķīrusies. Tas bija noticis tolaik, kad Aikam sākās nepatikšanas. Ari tēvoča bērni dzīvoja kaut kur tālu prom. Aiks bija vientuļš vecs vīrs, bet tajā pašā laikā arī tāds, kuram negribētos, ka viņu žēlo. Viņš gribēja dzīvot klusu, kaut arī ne pārāk parastu dzīvi.

“Kārtējā diena, kas gan cits,” pamādams ar roku uz papīriem nokrauto galdu, Aiks izmeta. “Palīdzu tikt galā ar naudas problēmām tiem cilvēkiem, kuriem naudas nav. Un kas jauns Būnas&Būna kantorī?”

“Viss pa vecam, nekā jauna.”

“Kā tev ar atzīmēm? Visas tikai A līmenī?”

“Gandrīz.” To jaukšanos cita privātajās lietās Teo nu nekādi nevarēja ciest. Viņš nespēja saprast, kāpēc gan Aiks iedomājies, ka tam ir tiesības bāzt degunu viņa skolas lietās. Bet, kā jau māte vienmēr bija atgādinājusi, “viņš pieder pie ģimenes”.

“Kā to saprast gandrīz?” Aiks noprasīja.

“Ķīmijā ir B + . Bet es pacentīšos.”

“Pacenties gan,” tēvocis stingrā balsī noteica, tomēr Teo saprata, ka tas ir tikai teātris. Aiks pameta skatienu pa kreisi uz datora monitoru. “Šitā ziņa parādījās tikko. Ieraudzīju pirms desmit minūtēm,” viņš sacīja, palūrēdams pāri lasāmbrillēm. Tad viņš noklikšķināja peli. “Mūsu bezbailīgā dienas avīze savā onlaina izdevumā stāsta, ka zeņķim acīmredzot no tavas skautu vienības nedēļas nogalē iznākusi draņķīga saķeršanās ar kaparčūsku. Vai tu par to ko zini?”

“Un kāpēc tā kļuvusi par avīžu ziņu?” Teo ar nepatiku izmeta.

“Tāpēc, Teo, ka mūsdienās viss ir avīžu ziņa. Nekas nav privāts. Nepastāv ne noslēpumi, ne kauns. Itin viss ir ievērības cienīgs. Pērsijs Diksons?”

“Jā, tas ir viņš, un acīmredzot viņa mamma cenšas panākt tik plašu publicitāti, cik vien iespējams. Varu derēt, ka avīzei viņa pati piezvanījusi. Kā gan citādi reportieris kaut ko tik nenozīmīgu varētu uzzināt?”

“Vai tu tur biji klāt?”

“Kā nu ne.”

“Kas tur īsti notika?”

Tā nu Teo vēlreiz stāstīja to pašu stāstu.

Kad viņš bija beidzis, Aiks izsaucās: “Kāds stulbums! Nekādu atstādināšanu tu neesi pelnījis.”

“Ir jau labi, Aik. Esmu ticis tam pāri, un man jau apnicis par to runāt. Labāk runāsim par kaut ko citu.”

“Lai iet. Yankees un Twins?”

Nē.”

Aiks bija dedzīgs Yankees fans, un viņš mīlēja komandu un augstu vērtēja tās vēsturi. Teo atbalstīja Minesotas Twins, jo Stratenburgā neviens cits to nedarīja. Taisnības labad gan jāsaka, ka Minesota atradās tūkstoš jūdžu attālumā.

“Nevaru tevi nosodīt,” Aiks noteica. Pabīdījis krēslu atpakaļ, viņš pasniedzās pie maza ledusskapīša, kas aiz dokumentu kaudzēm gandrīz nebija redzams. Sev viņš paņēma pudeli alus, bet Teo spraita bundžiņu, kuru pārslidināja pāri galdam, pa ceļam nogāžot zemē vairākus papīrus. “Ņem,” viņš uzsauca īstajā brīdī, jo Teo paguva kārbu saķert. Aiks atskrūvēja pudeles korķi, lēnām pacēla abas kājas un novietoja tās uz galda. Ērti atgāzies krēslā, viņš ieņēma krietnu malku.

Jau no pieredzes Teo zināja, ka nu nāks garš stāsts.

Vēl viens malks, un Aiks varēja sākt: “Ko tu teiksi par šo?” Tie bija parastie ievadvārdi katram Aika stāstam. “Pirmajā stāvā dzīvo grieķu ģimene, Džimijs un Amelda Taikosi, jauki cilvēki, kurus pazīstu jau gadiem ilgi un katru dienu satieku. Mūsu valstī viņi ieradās, kad vēl bija bērni, un visu mūžu ir strādājuši garas darba stundas septiņas dienas nedēļā, lai tikai nodrošinātu savus bērnus. Lieliski cilvēki. Viņu vecākais dēls Rasels ir būvkompānijas īpašnieks. Būvē nelielas mājas, veic pārbūves un tamlīdzīgi. Raselam ir ap četrdesmit gadu, viņš ir precējies un trīs bērnu tēvs. Viņa pirmajam bērnam kopš dzimšanas ir nopietnas veselības problēmas. Ģimene iztērēja veselu bagātību, lai glābtu bērna dzīvību, bet tagad nabaga bērnam ir vajadzīga speciāla medicīniskā

aprūpe. Šie izdevumi gandrīz izputināja Raselu un viņa vecākus, bet viņi ierakās darbā, strādāja vēl cītīgāk, taupīja vēl nežēlīgāk, un viņiem izdevās izdzīvot.”

Teo laikam bija paskatījies kaut kur sāņus, jo Aiks uzprasīja: “Vai tev ir garlaicīgi?”

“Es klausos.” Teo bija aizdomas, ka viņš ir varbūt vienīgais cilvēks pilsētā, kurš spēj izturēt tēvoča garos, vēstošos stāstījumus, jo tie parasti noveda līdz kādam interesantam kodolam.

Aiks atkal iedzēra alu, pavērās griestos un turpināja: “Pirms kādiem desmit gadiem Rasels ar sievu ārpus pilsētas nopirka zemi, sadalīja to divu akru gabalos un sāka tos pārdot. Skaists apvidus, pakalni, strauti un dīķīši, un tā tālāk. Ideja bija tāda pārdot zemesgabalus cilvēkiem, kas grib saglabāt dabu un kokus un aizsargāt vidi. Rasels ar sievu uzprojektēja savu sapņu māju, un paši sāka to būvēt. Vakari, nedēļas nogales, atvaļinājumi katrs brīvais brīdis tika pavadīts tur kopā ar bērniem, arī ar slimo bērnu ratiņkrēslā. Māja tapa lēni. Smagākajiem darbiem Rasels pieaicināja savas būvkompānijas strādniekus, bet tos darbus, ko varēja paveikt divi cilvēki, darīja paši ar sievu. Tas bija mīlestības darbs, un tas prasīja ilgu laiku. Gandrīz piecus gadus no sākuma līdz beigām, un visu laiku viņi maksāja skaidru naudu. Kad māja beidzot bija gatava, viņi nevienam nebija parādā ne centa. Tika sarīkotas sālsmaizes svinības, un arī es tiku ielūgts. Es tur biju. Tas bija tik skaisti. Bija klāt visa viņu ģimene, draugi un kaimiņi, visi strādnieki, kas pie mājas bija strādājuši, visi, kas bija nākuši palīgā. Nekad nebiju redzējis Džimiju un Ameldu tik laimīgus un lepnus. Skaista māja, skaista

apkārtne. Un viena liela ģimene, kas svinēja visu to labo, ko mūsu valsts var dot. Viss bija vienkārši lieliski.”

Aiks apklusa, un Teo zināja, ka stāsta pirmā nodaļa ir galā un tagad pienācis laiks viņam, Teo, stāstītāju paskubināt. “Un kas notika tālāk?” viņš pajautāja.

“Nu, tagad mājai draud nojaukšana un vietas nolīdzināšana, lai štats kopā ar saujiņu politiķu varētu uzbūvēt divsimt miljonu dolāru vērtu apvedceļu ap Stratenburgu. Tas apvedceļš ir pilnīgi nevajadzīgs, bet politiķu spēlītēs tam nav nozīmes. Vai tu, Teo, par šo apvedceļu esi dzirdējis?”

Teo jutās pilnīgi apstulbis. Viņš par to bija pilnīgi aizmirsis. Pēdējās četrdesmit astoņās stundās viņa dzīve bija riņķojusi tikai ap skautu būšanām, Pērsiju, lielo kaparčūsku un Facebook sarakstītajām blēņām.

Zēns pamāja ar galvu un noteica: “Jā, esmu gan dzirdējis.”

Aiks strauji nocēla kājas no galda. Ar elkoņiem atbalstījies pret tā virsmu, viņš saliecās uz priekšu, un viņa acis niknumā iezibējās.

“Vai tu saproti, ko nozīmē īpašuma piespiedu atsavināšana?”

“Saprotu gan.”

Aiks pamāja un pasmaidīja. “Malacis. Pēc teorijas, piespiedu atsavināšana jāizmanto tikai kā pēdējais līdzeklis. īpašuma atņemšana pret īpašnieka gribu ir gandrīz vai krimināli sodāms nodarījums, un to valdība drīkst darīt tikai absolūtas nepieciešamības gadījumā. Taču šajā gadījumā nepieciešamības nav nekādas. Ir tikai politiķu

banda, kas mēģina iegūt vēlētāju balsis, būvējot ceļu, kuru vēlas vienīgi politiķu lielie donori.”

Nekad nevajadzēja daudz, lai Aiks sāktu dedzīgi sludināt, bet šoreiz viņš bija uzkurinājis sevi vēl vairāk nekā parasti. Teo nolēma tēvoci vēl pamudināt. “Es tā īsti nesaprotu,” viņš teica.

Zēns vēl nepaguva izteikt līdz galam, kad Aiks jau sāka skaidrot. “Tas notiek šādā veidā, Teo. Karlsburgā un citās pilsētiņās uz ziemeļiem no Stratenburgas ir vairākas lielas kravas pārvadājumu kompānijas un daudz fabriku. Un tas pats ir ari dienvidos no mums Lovensburgas pilsētā. Pētījumi liecina, ka apvedceļš kravu pārvadātājiem varētu ļaut ietaupīt vien dažas minūtes, bet viņiem tas ir vienalga. Viņiem apvedceļu vajag par katru cenu! Tad nu viņi sabrāļojas ar politiķiem, iedod tiem žūksni naudas un iestāsta, cik ļoti šis apvedceļš vajadzīgs. Fui, nē, ne jau viņiem pašiem, bet gan svētajam “ekonomikas attīstības” mērķim. Tieši to apgalvo politiķi, kad grib kaut ko apšaubāmu apstiprināt vai uzbūvēt, vai vienkārši notērēt nodokļu maksātāju naudu. Vairāk darbavietu, vairāk nodokļu ieņēmumu, vairāk visa kā un viss tikai ekonomikas attīstības vārdā. Bet vairāk arī piesārņojuma, lielāka pārapdzīvotība, vairāk pārpildītu skolu un vairāk projektu attīstītāju, kas iedzīvojas bagātībā. Taču to gan politiķi nekad nepiemin, jo viņi ņem naudu no šiem attīstītājiem, šajā gadījumā no kravas pārvadājumu kompānijām.”

Aiks atvilka elpu un krietni padzērās no pudeles. Tas bija tik tipiski Aikam nekādas nenoteiktības, nekāda

svārstīguma, bet vienmēr ar savu skaidru viedokli. Teo šāds stāsts patika, jo Aiks bija no tiesas iededzies.

Teo nolēma pieliet vēl mazliet eļļas ugunij. “Vai ari gubernators to projektu neblda?”

“Tas idiots! Viņš atbalstīs visu ko, ja tikai cena būs pareizā. Pagājušonedēļ avīzē bija rakstīts par to, ka pārvadātāju uzņēmumi un attīstītāji ziedojuši tonnām naudas gubernatora vēlēšanu kampaņai. Un, ko domā? Ja ziedotāji grib apvedceļu, tad arī viņš to grib. Tas tips nav nekas cits kā politiķis, kurš grib rāpties augstāk pa karjeras kāpnēm. Nekad neiesaisties politikā, Teo. Tā ir viena netīra spēlīte.”

“Par to neraizējies.”

Aiks atslābis atgāzās krēslā. “Ja pirms piecpadsmit gadiem mana politika būtu bijusi pareiza, tad es netiktu vajāts un sodīts.”

Tā bija pirmā reize, kad tēvocis Aiks pieminēja savas nepatikšanas pagātnē. Teo ļoti gribējās vai apbērt viņu ar desmitiem jautājumu, bet zēns paturēja mēli aiz zobiem. Gan jau kādu dienu Aiks visu izstāstīs, bet to viņš darīs tikai tad, kad pats gribēs. Ne tagad.

Teo iedomājās, vai nevajadzētu pastāstīt par Kvinnu ģimeni, bet pārdomāja. Viņaprāt, šis stāsts būtu interesantāks par Aika stāstīto, bet jāņem vērā tas, ka Aikam patika stāstīt, nevis klausīties. “Vai tu mēģināsi Taikosu ģimenei palīdzēt?” Teo pavaicāja.

“Palīdzēt? Kādā veidā?”

“Nezinu, Aik. Liekas, ka pretestība projektam ir diezgan liela. Ja iesaistītos ļoti daudz cilvēku, tad apgabala komisija varbūt nedotu piekrišanu apvedceļam.”

“Necenties sevi apmuļķot, Teo. Šeit runā nauda, un tā puse, kurai nauda ir, vienmēr patur virsroku, vismaz politikā.”

Teo tas šķita ļoti nomācoši, un viņš vairs nezināja, ko teikt. Aiks uz galda izklāja kādu papīra lapu un atkal saliecās uz priekšu. “Paskaties šito,” viņš teica, un Teo paliecās tuvāk. Tur bija karte, kurā ar sarkanu krāsu bija iezīmēts paredzamais apvedceļš. Aiks ar pildspalvu iebakstīja kartes centrā un skaidroja: “Šajā vietā apvedceļš krustosies ar Svīnijroudu. Pašreiz tas vēl ir lauku apvidus, taču, kad ceļš tiks uzbūvēts, tur viss uzreiz mainīsies.”

Aika elpa nepatīkami dvakoja pēc alus, un Teo par dažām collām atvirzījās nostāk. Aiks turpināja: “Es no kāda avota uzzināju, ka ir viens tāds vietējais attīstītājs, vārdā Džo Fords, izmanīgs darbonis, kas pazīstams ari ar iesauku Fiksais Fords, un šis tips esot rezervējis naudu, lai nopirktu divsimt akru zemes tieši te, šajā apvedceļa un Svīnijrouda krustojumā. Šim darījumam bija jāpaliek slepenībā, bet mans avots pazīst vienu no tā advokāta bijušajiem partneriem, kurš pārstāv zemes īpašnieku. Tas ir slepens plāns.” Aiks atstāja karti uz galda un atkal atgāzās krēslā. “Redzi, Teo, maitasputni jau riņķo apkārt, gaidīdami laupījumu. Ja apgabals apvedceļu apstiprinās, tu redzēsi, ka šie nelieši pievāks katru zemes collu gar to un desmit gadu laikā tur jau būs saradušies tirdzniecības centri, ātrās ēstņves un automazgātavas. Mūsu apgabalā gandrīz vai visa rietumdaļa būs kļuvusi par pilsētas paplašinājumu un izskatīsies kā visa pārējā Amerika. Attīstītāji kļūs vēl bagātāki un ar prieku maksās

politiķiem, cik vajadzēs, lai tie būtu apmierināti un labvēlīgi. Tā ir viena draņķīga sistēma, Teo.”

Dzirdētais Teo vēl vairāk nomāca, bet zēns centās sev iestāstīt, ka Aiks tā runā tikai tāpēc, ka vispār ir drūms no dabas. Viņš reti smaidīja, bet bieži bija rūgtuma pilns un dzēlīgs. Viņu bija pametusi ģimene, un pats krita kaunā, kad viņam tika anulēta jurista licence.

Aiks un viņa avoti. Vienmēr tēvocim bija zināms kaut kas tāds, kas bija iecerēts kā slepens, un patiesībā viņam bieži izrādījās taisnība. Aiks apgrozījās zināmu pilsētas daļu ēnainajā pasaulē, no kuras daudzi godājami pilsoņi vairījās. Viņam bija vismaz divas kompānijas, ar kurām viņš spēlēja pokeru. Tajās bija ari bijušie advokāti, bijušie policisti un pat pāris bijušo cietumnieku. Viņš piedalījās derībās un lika likmes uz futbola un basketbola spēlēm, un uzturējās bukmeikeru un azartspēlmaņu sabiedrībā. Reiz Teo tēvs bija izmetis, ka derībās Aiks nopelnot vairāk naudas nekā savā īstajā darbā.

“Tad nu uz šīs priecīgās nots arī beigsim, jo man jāiet,” Teo paziņoja, pēkšņi gribēdams tikt projām.

“Pasveicini savējos,” Aiks noteica un, saāķēdams pirkstus aiz pakauša, atkal sacēla kājas uz galda.

“Uz redzi, Aik,” Teo sacīja, kopā ar suni dodamies uz durvīm.

“Un es gribu, lai ķīmijā būtu tikai A.”

“Kā nu ne. Tu un visi pārējie.”

12.   nodaļa

Otrdienas rītā notika Pērsija Diksona triumfālā atgriešanās skolā. To, ka kaut kas gatavojas, Teo saprata jau tūlīt, kad, piebraucot pie velosipēdu statīva, ieraudzīja skolas priekšā televīzijas automašīnu. Kā tad jau pēc mirkļa piebrauca autofurgons. Pērsija māte to noparkoja skolas priekšā, izvilka laukā ratiņkrēslu, iecēla tajā dēlu un sāka savu mazo parādi uz skolas ieeju. Pērsija kāja bija satīta baltos apsējos un novietota augstāk. Pie ieejas gaidīja viņa skolotāji un klasesbiedri, un māte ieripināja viņu skolā kā nez kādu no kara pārnākušu varoni. To visu pavadīja reportiera un operatora darbošanās, gatavojot jaunākās ziņas, lai taču miegainā Stratenburga beidzot uzzina svarīgākos notikumus.

Teo visu vēroja no attāluma, prātodams, kurš slavu un uzmanību izbauda vairāk Pērsijs vai viņa māte. Pērsijs pats uzbruka čūskai, bet sodīts tika Teo. Tas nebija taisnīgi.

Visas dienas gaitā Teo atkal un atkal nācās redzēt, kā Pērsijs ratiņkrēslā brauc pa gaiteni vai sēž kafetērijā, vai kā citi viņu stumj pa rotaļlaukumu, un vienmēr viņam apkārt bija pulciņš apbrīnotāju, kas bijīgi klausījās, kā zēns atkal no jauna stāstīja par incidentu ar kaparčūsku, kura iznākums varēja būt arī nāve. Un ar katru jaunu stāstījumu čūska mistiskā kārtā auga arvien lielāka un lielāka.

Daži bērni uzskatīja, ka Teo ir tas, kam jāuzņemas atbildība par nelaimes gadījumu, bet vairākums tomēr zināja, kā patiesībā bija noticis. Pērsija piekritēju bija diezgan maz, bet tas tomēr netraucēja viņam izbaudīt uzmanību pilnībā.

Teo kaut kā izturēja šo dienu, nepievērsdams uzmanību apkārt notiekošajam. Bet dažbrīd viņam tiešām gribējās, kaut čūska būtu trāpījusi Pērsijam tieši starp acīm.

Pēc stundu beigu zvana Teo steidzās uz Būnas&Būna biroju, samīļoja suni un nozuda savā “kabinetā” cīnīties ar mājasdarbiem. Vecāki bija katrs savā kabinetā aiz aizvērtām durvīm, jo tikās ar klientiem, un darbs firmā ritēja klusu, bet rosīgi. Nepilnas stundas laikā Teo bija ticis ar mājasdarbiem galā. Ārā sāka līt, nekur iet nebija iespējams, un Teo drīz vien sametās garlaicīgi.

Ziņkārības dēļ viņš sāka intemetā meklēt informāciju par Redkrīkas apvedceļu. Ziņu netrūka veci avīžraksti, kartes, pētījumi, sašutuma pilnas vēstules redaktoriem. Kāda skaļa oponentu grupa bija pat izveidojusi mājaslapu, kurā apkopoja itin visu pieejamo informāciju par šo projektu. Vairums, protams, bija kritiskas informācijas, taču dažos rakstiņos biznesa atbalstītāji apgalvoja, ka apvedceļš ir absolūti nepieciešams.

Kad tā sērfojot bija pagājusi stunda, Teo atkal sāka garlaikoties. Lietus lija vēl stiprāk, Tiesnesis rāmi snauda, vecāki joprojām savos kabinetos bija aizņemti ar darbiem. Teo izgāja cauri noliktavas telpai un pa šauro gaiteni devās uz virtuvi apskatīties, kas tur ir

ēdams. Ēdiena “aizņemšanās” no kāda cita darbinieka bija iecienīta nodarbe visā firmā, un visbiežāk tajā varēja vainot tieši Teo. Tomēr šodien neko ievērības cienīgu viņš neatrada.

Elza pie sava galda neatradās, un tas bija visai neparasti. Palaikam viņa pildīja arī izsūtāmā pienākumus, bet parasti tas notika vēlā pēcpusdienā, kad klienti vairs nebija gaidāmi. Teo nosprieda, ka sekretāre tikai nupat izgājusi. Viņas rakstāmgalds atradās pieņemamajā telpā, no kurienes varēja uzmanīt galveno ieeju. Ienākot Būnas&Būna birojā, vispirms bija jāsastopas ar Elzu, kas savus pienākumus pildīja precīzi kā apmācības seržants. Viņa zināja darba grafikus visiem darbiniekiem. Abiem juristiem Būna kungam un kundzei, jurista palīgam Vinsam, nekustamo īpašumu nodaļas sekretārei Dorotijai un pat Teo mazajam advokātam. Elza smalki pārzināja visus datumus un laikus, kad notiks sanāksmes, tikšanās ar klientiem, tiesas dienas, ārstu un zobārstu apmeklējumi, dzimšanas dienas un tā tālāk. Viņa nepalaida garām it neko.

Teo ienāca prātā uzzināt, kas varētu būt tēva pašreizējais apmeklētājs. Vudss Būns bija jurists nekustamo īpašumu lietās. Viņš nekad nepiedalījās tiesas sēdēs un arī apmeklētājus savā kabinetā pieņēma pavisam reti. Vismaz astoņas stundas dienā viņš nosēdēja pie rakstāmgalda, smēķēja pīpi, pārbīdīja papīrus, sastādīja kontraktus, veica pētījumus un runāja pa telefonu. Pēc Teo domām, tēvs darbojās ļoti garlaicīgā jurisprudences nozarē, tādā, kādai zēns pats noteikti negribētu pievērsties. Paldies, nē. Teo mērķis bija darboties tiesas zālē

zvērināto klātbūtnē, kad tiek iztiesātas nozīmīgas prāvas, kuru dramatiskajām norisēm seko liels pulks skatītāju.

Pašu pirmo tiesas prāvu Teo bija redzējis pirms trim gadiem, būdams tikai desmit gadus vecs. Tā notika vasaras brīvlaikā, tāpēc viņam bija iespēja četras dienas pēc kārtas sēdēt skatītāju pirmajā rindā un dzirdēt katru vārdu, ko sacīja liecinieki. Briesmīgā avārijā uz dzelzceļa pārbrauktuves bija gājuši bojā trīs cilvēki māte, tēvs un viņu piecgadīgais dēlēns. Emocijas sita augstu vilni, un pat Teo juta lielu stresu. Advokāti un prokurori cīnījās kā gladiatori, bet prāvu gudri vadīja Teo draugs tiesnesis Henrijs Gentrijs.

Kopš tās reizes Teo liktenis bija izlemts viņa darbalauks būs tiesas zāle. Dažkārt viņš apsvēra iespēju kļūt par tikpat izcilu tiesnesi kā Henrijs Gentrijs, bet pamatā viņa vēlme un sapnis bija bezbailīga tiesas advokāta karjera.

Elzas rakstāmgalda centrā stāvēja liels plānotājs, kurā viņa ierakstīja visu, kas katrai dienai paredzēts, ieskaitot arī klientu apmeklējumus. Plānotājs nebija nekas tāds, kas būtu citiem nepieejams vai pat slepens. Galu galā tas atklāti stāvēja uz galda, kur ikviens to varēja redzēt. Tā nu Teo tajā ieskatījās. Viņš pamanīja, ka nākamajā dienā ierakstīta viņa vizīte pie ortodonta, bet māte, piemēram, šodien tikās ar klienti, vārdā M. Klaibēma.

Un tieši šobrīd pie tēva bija klients Džo Fords. Teo uz mirkli sastinga, jo atcerējās iepriekšējās dienas sarunu ar Aiku. Džo Fords. Pazīstams arī kā Fiksais Fords. Nekustamo īpašumu attīstītājs. Maitasputns, pēc Aika

terminoloģijas, kurš gaida, lai uzkluptu zemei pie Svīnijrouda, gadījumā ja apvedceļa projekts tiks apstiprināts. Šiverīgs darbonis, kuru Aiks raksturoja kā nelieti. Teo mēģināja atminēties, ko vēl Aiks par viņu bija stāstījis. Darījums par divsimt akru zemes pirkšanu, kas turams slepenībā. Aiks nebija teicis, ka darījums būtu pretlikumīgs, bet pēc tāda tas tomēr izklausījās.

Vairākas sekundes Teo nevarēja novērst acis no šī vārda. Viss saskanēja. Džo Fords darbojās nekustamā īpašuma biznesā. Vudsa Būna klienti bija šī paša biznesa cilvēki. Bet kāpēc gan Teo tēvam vajadzēja pārstāvēt cilvēku ar tumšu reputāciju?

No augšstāva atskanēja balsis, bet tad smagu soļu troksnis uz kāpnēm. Teo uz mirkli sastinga, apsvērdams, vai labāk nebūtu tūlīt pazust. Viņš varētu izskriet pa parādes durvīm, bet bez trokšņa tas nenotiktu. Varētu arī iešmaukt apspriežu telpā vai arī pa koridoru jozt uz savu “kabinetu”. Viņam sakustoties, apgāzās Elzas papīrgrozs, un uz grīdas izbira saburzīti papīri. Teo ātri noliecās, sarausa papīrus kopā un centās visu nekārtību sakopt, kad telpā ienāca tēvs kopā ar nepazīstamu vīrieti.

“A, sveiks, Teo!” tēvs uzsauca. “Ko tad tu te dari?”

“Nu… suns te apgāza papīrgrozu, un es vienkārši vācu kopā.”

“Ak tā. Teo, sasveicinies ar Džo Forda kungu, manu klientu.”

Forda kungs rokas bija sabāzis kabatās un knapi uzsmaidīja Teo.

“Tas ir mans dēls Teo,” Būna kungs ar lepnumu sacīja. “Viņš mācās Stratenburgas vidusskolas astotajā klasē.”

Teo nekavējoties pieklājīgi pamāja ar galvu un pateica: “Prieks iepazīties.”

“Man tāpat,” Džo Fords izspieda, bet tikai tāpēc, ka tā vajadzēja. Viņam mugurā bija spīdīgs, pelēks uzvalks ar vesti un iestīvinātu baltu kreklu. Mati bija sasprogoti acīmredzami ilgviļņi, un pāris cirtu nokarājās pār ausīm. Teo uzreiz juta nepatiku pret šo vīru, un varēja manīt, ka Džo Fordam savukārt viņš ir tukša vieta. Teo bija skaidrs, ka Džo Fords negrasās veltīt laiku tādam, kurš nebūs noderīgs naudas taisīšanā.

Pieklājības sarunas nebija Forda kunga gaumē. Viņš atvainojās un atstāja ēku. Teo aizsteidzās atpakaļ uz savu “kabinetu” pie datora un atvēra failu par Džo Forda kungu.

13.   nodaļa

Piektdien pēc skolas trīs zēni ar velosipēdiem Teo, Vudijs un Hārdijs un viens suns Tiesnesis satikās Trumena parkā gandrīz pašā pilsētas centrā. Bija paredzēts doties makšķerēt, un puikas bija sajūsmā par gaidāmo piedzīvojumu. Bija aizvadīta ne tā vieglākā nedēļa skolā, un nu bija vajadzīga atelpa. Ideju par makšķerēšanu bija pasviedis Hārdijs. Visvairāk jau viņš gribēja Teo parādīt Kvinnu ģimenes fermu un skaisto ainavu, ko gubernators un daži citi politiķi tagad gribēja iznicināt. Hārdijs brauca pa priekšu, viņam sekoja Vudijs, bet pats pēdējais Teo, lai Tiesnesis ar savu pavadiņu nemaisītos divriteņiem pa vidu. Kaut arī Tiesnesis bija tikai suns, viņam likās, ka priekšgalā vajadzētu būt viņam, bet zēniem pēc tam. Lai nu kā, suns tomēr paklausīgi rikšoja blakus Teo ritenim un bija priecīgs, ka vispār paņemts līdzi. Viņi izlīkumoja pa vecās pilsētas daļas ēnainajām ielām un sasniedza veloceliņu, kas meta līkumu ap pilsētas dienviddaļu nost no satiksmes un dzīvojamiem rajoniem. Krustojumā zēni šķērsoja 75. automaģistrāli un tālāk brauca pa šauru lauku gatvi, kuras malās augošo koku zari augšā veidoja arku. Aiz muguras palika pilsēta ar savu drūzmu un troksni. Viņi viegli laidās lejup no uzkalniem un elsdami minās augšā

nākamajos. Viņi šķērsoja strautiņus un vienu reizi pārbrauca upītei pa senlaicīgu segto tiltu.

Jau pēc pusstundas zēni bija nosvīduši un Tiesnesim vajadzēja padzerties. Viņi apstājās, lai suns varētu iebrist strautā. “Vairs nav ilgi, tikai dažas minūtes,” sacīja Hārdijs. Atvilkuši elpu, braucēji turpināja ceļu. Uzbraukuši pakalnā, zēni atkal apstājās. Viņu priekšā pletās skaista ieleja ar klajumiņiem un koku audzēm. Hārdijs rādīja uz vienīgo ēku visā apkārtnē baltu māju tālumā. “Tur dzīvo mani vecvecāki,” viņš pateica, joprojām smagi elpodams.

Zēni atpūzdamies aplūkoja ainavu. Hārdijs rādīja uz labo pusi un stāstīja: “Apvedceļš ies šķērsām pāri visai ielejai, tas būs plats robs, kas sāksies tur, starp diviem pakalniem, un tiks izrakts cauri augstākajam pakalnam tajā pusē.” Un viņš pavērsa roku pa kreisi. “To sauc par Krīta kalnu, un to iecerēts nolīdzināt ar spridzināšanu. Vienkārši uzlaidīs gaisā un noplacinās. Viss tiks ar buldozeru nolīdzināts un pēc tam noklāts ar asfaltu. Nezinu, kas notiks ar maniem vecvecākiem.”

“Kā kaut ko tādu drīkst darīt?” iesaucās Vudijs.

“Pajautā Teo.”

“Likums štatam dod tiesības nopietnas nepieciešamības gadījumā atņemt jebkura cilvēka zemi. Štatam, protams, par šo zemi ir jāsamaksā, bet atņemt to drīkst.”

“Tas ir riebīgi.”

“Tā tas tiešām ir,” Hārdijs skumji apstiprināja.

Zēni nobrauca lejā un jau pēc dažām minūtēm apstājās mājas priekšā. Hārdija vecāmāte Beverlija Kvinnas kundze uz lieveņa jau gaidīja ar valriekstu cepumiem un

ledusūdeni. Hārdijs iepazīstināja ar saviem draugiem un arī Tiesnesi, un pēc tam visi kopā ar vecmāmiņu piesēda panašķoties ar cienastu. Hārdija vecaistēvs “krāmējoties” pa traktora šķūni tā paskaidroja vecmāmiņa. Apvedceļu neviens nepieminēja šis temats likās par daudz briesmīgs, lai par to ierunātos. Ēzdams cepumu un līgani šūpojoties vecmodīgā šūpuļkrēslā, Teo ar apbrīnu nopētīja nevainojami tīro krāsoto lieveni, nokarenās papardes, rūpīgi koptās puķu dobes, balto zedeņu žogu gar priekšdārziņu un mēģināja iztēloties, kā to visu sagraus un iznīcinās pāris buldozeru. Tas bija tik netaisnīgi, pat cietsirdīgi.

Beiguši ēst, zēni pateicās un steidzās prom uz makšķerēšanu. Darbarīku šķūnī aiz mājas viņi ieraudzīja visdažādākās makšķeres un spiningus plašā izvēlē, zvejasrīku kārbas, kā arī futbola un volejbola bumbas, badmintona piederumus, frisbijus, divas kanoe laivas, četrus kajakus un pat golfa nūjas. “Šeit mēs varam visvisādi izklaidēties,” Hārdijs skaidroja. Viņš pastāstīja, ka Stratenburgā un tās apkaimē viņam dzīvojot vienpadsmit brālēnu un māsīcu, kā arī tantes un onkuļi, un tuvi draugi, kas esot tikpat kā radi, un šeit, ģimenes fermā, visi pavadot daudz laika.

Zēni izvēlējās trīs makšķeres un spiningus, bet Hārdijs savā mugursomā ielika mazu kārbiņu ar sīkajiem zvejas piederumiem. Tūlīt pat viņi ar velosipēdiem devās pa šauru, gājēju iestaigātu celiņu, kas vijās pa pļavu starp meža audzēm. Jau pēc desmit minūtēm braucēji bija sasnieguši Redkrīkas krastu. “Šī ir pati labākā zvejas vieta visā fermas teritorijā,” atvērdams piederumu

kārbu, stāstīja Hārdijs. “Te vislabāk ķeras asari.” Teo palaida vaļā suni, un tas uzreiz metās ūdenī. Upe bija diezgan plata, un ūdens šļācās pāri akmens krācēm mazu gabaliņu tālāk.

“Šinī vietā mēs parasti apmetamies,” Hārdijs teica.

“Skaisti gan,” Teo novērtēja. “Vai varēsim arī pabraukāties ar kajakiem?”

“Vēlāk droši vien,” Hārdijs atteica. “Tur aiz līkuma ir tīri pieklājīgas krāces, mazliet par niknu kanoe, bet kajakiem pašā laikā.”

Būdams pilsētas bērns, turklāt vienīgais ģimenē, Teo mazliet apskauda Hārdiju par viņa lielo ģimeni un brīnumjauko zemesgabalu, kur tik aizraujoši var pavadīt laiku. Fermas teritorija bija kā liels piedzīvojumu parks, tikai piedzīvojumi šeit bija īsti, nevis mākslīgi radīti.

Hārdijs bija nostājies uz granīta klintsbluķa kādas desmit pēdas virs ūdens un jau divreiz bija iemetis spiningu, kad piepeši viņš tālumā kaut ko pamanīja. “Kas tad tas?” zēns brīnīdamies izsaucās.

“Kas?” jautāja Teo, kurš bija tepat tuvumā.

Hārdijs, rādīdams ar roku, atbildēja: “Redzi, tur pie kokiem kalna pakājē. Kaut kādi vīrieši.” Teo un Vudijs arī uzrāpās uz akmens pie Hārdija, jo viņa balss izklausījās pavisam bažīga. Skaidri bija redzams, ka apmēram pusjūdzes attālumā upes ielejas otrā pusē vairāki vīrieši rosās ap stāvošu pikapu.

“Tur ir mūsu īpašums,” Hārdijs noteica.

“Nez ko viņi tur dara?” pajautāja Teo.

“Nezinu, bet viņiem tur nav jāatrodas,” Hārdijs noteica.

“Žēl, ka mums nav binokļa,” ieminējās Vudijs.

“Labāk iesim un noskaidrosim,” Hārdijs ierosināja, un zēni aizmirsa par makšķerēšanu. Teo tam nebūtu pievērsis tik lielu uzmanību, jo nelikās, ka vīri darītu kaut ko neatļautu, bet laikam jau Kvinnu ģimene savu zemi un tās neaizskaramību vērtēja ļoti augstu. Zēni sakāpa uz velosipēdiem. “Sekojiet man!” uzsauca Hārdijs, un viņi sāka braukt. Galīgi slapjais Tiesnesis skrēja nopakaļ Teo, kurš brauca pēdējais. Pēc maza gabaliņa viņi pārbrauca pāri upei pa vecu un ļoti šauru koka tiltiņu, kas bija paredzēts gājējiem, un tad nesās pa zemesceļu, līdz piebrauca pie svešajiem.

Viņi bija četri trīs jaunāki vīrieši un viens vecāks vīrs, acīmredzot pārējo boss. Viņu braucamais bija paliels furgona tipa auto ar lielu kabīni un uzrakstu uz durvīm: STRATĒĢISKĀ ZEMES MĒRĪŠANA. Netālu no auto tie bija jau sākuši spraust zemē mietiņu rindu, un katram mietiņam galā bija piesieta sarkana lente.

“Ko jūs, puikas, te gribat?” noprasīja vecākais vīrs.

Hārdijs jau bija nost no riteņa un gāja vīriem klāt. “Ko jūs šeit darāt?” viņš jautāja.

“Tā nu laikam nebūs tava darīšana, sīkais.”

“Laikam būs gan. Šis te ir manas ģimenes īpašums. Kas jums deva atļauju te atrasties?”

Trīs jaunākie vīrieši pasmējās vien par šo puiku un viņa jautājumiem. Teo viņus noskatīja visi trīs bija liela auguma, bārdaini un netīros kreklos, un kopumā izskatījās pēc tādiem, kas dzīvē ir rūdīti un no nepatikšanām nevairās.

“Neesi nu tik pārgudrs, puika,” vecākais vīrietis atcirta.

“Kā jūs sauc?” Hārdijs izšāva pretī.

“Viliss. Un tevi?”

“Hārdijs Kvinns. Jau simt gadu šī zeme pieder manai ģimenei.”

“Apsveicu,” Viliss ņirdzīgi atteica. “Jo kuru katru brīdi īpašumu pārņems štats.”

Pārējiem trim tas likās varen uzjautrinoši, un viņi atkal iesmējās. Vienlaikus vīrieši pavirzījās tuvāk furgona pakaļgalam, kur Viliss stāvēja nepilnu desmit pēdu attālumā no Hārdija.

Teo spēra soli uz priekšu un ierunājās: “Viņš uzdeva jautājumu. Kas jums deva atļauju ienākt viņa īpašumā?” “Štats,” Viliss atbrēca Teo, kurš tūlīt pat cirta pretī: “Ak tā, bet štatam jau šis īpašums vēl nemaz nepieder.” “Skat, vesela buntīte pārgudru zeņķu,” Viliss saviem vīriem teica. Tad atkal pievērsās Hārdijam un Teo: “Redziet, puikas, mēs te veicam tādus iepriekšējās uzmērīšanas darbus apvedceļam, tas arī viss. Mūsu kompānijai ir kontrakts ar štatu, un viņi mūs šurp atsūtīja. Vai jums labāk nebūtu nomierināties un iet atkal pie savām darīšanām? Mēs darām savu darbu un nevienam netraucējam.”

“Jūs traucējat mani, jo jums nav atļaujas šeit atrasties,” Hārdijs atcirta.

Teo, kā jau advokāts, tūlīt piebilda: “Jūs pārkāpjat īpašuma neaizskaramību, skaidrs? Un tas ir kriminālpārkāpums. Par to var nonākt arī cietumā.”

īsākais no trim jaunajiem vīriešiem panācās tuvāk Teo un sacīja: “Oho! Viens riktīgs viszinis! Tu, zeņķi, par daudz esi saskatījies televīziju.”

“Tas ari. Bet varbūt man vienkārši piemīt māka lasīt,” Teo dzēlīgi atteica. Seja īsajam piesarka un pirksti savilkās dūrēs. Teo blakus tūlīt nostājās Vudijs, un ari Tiesnesis ieņēma pozīciju. Situācija bija saspringta un vienlaikus arī komiska. Trīs trispadsmitgadīgi puišeļi un jauktenis pret četriem pieaugušiem vīriešiem. Likās, ka viņi nonākuši strupceļā. Vīri nedevās projām, bet ari zēni netaisījās atkāpties.

Teo prātā iešāvās ideja, kurai, kā tas tūlīt arī pierādījās, bija bēdīgas sekas. Viņš no kabatas izņēma telefonu un paziņoja: “Es zvanu uz 911. Lai policija palīdz atrisināt šo problēmu.”

Viliss uzreiz iebļāvās: “Tūliņ liec to telefonu nost, sīkais! Nekādai policijai tu nezvanīsi!”

Teo atteica: “Es varu zvanīt, kam vien gribu. Kas jūs tāds esat, ka varat man pavēlēt?”

“Es teicu liec nost telefonu!”

Piepeši īsais metās pie Teo, sagrāba viņa roku un tik nikni to purināja, ka telefons nokrita zemē, un pēc tam notrieca zemē arī zēnu pašu. “Sīkais stulbenis,” nomurmināja īsais. Vudiju un Hārdiju šis agresīvais izlēciens tik ļoti apstulbināja, ka viņi pāris soļu atkāpās.

Turpretī Tiesnesis vairs nevilcinājās. Viņš metās virsū īsajam un gandrīz iekoda tam kājā, bet tika aizsperts projām. Suns iekaucās un vēlreiz metās pie īsā, bet tas iebļāvās: “Aizvāc to suni!”

“Tiesnesi, pie manis!” nokomandēja Teo, sliedamies kājās. Tajā mirklī viņš vēlējās, kaut Tiesnesis būtu deviņdesmit mārciņu smags pitbulterjers, kurš trenēts uzbrukt, nevis četrdesmit mārciņu smags jauktenis, kurš

baidās no kaķiem. Taču no īsā Tiesnesis vis nebaidījās. Vienā mirklī viņš atkal uzbruka, un īsais viņam atkal iespēra pa sāniem. Dusmās un sāpēs suns ierējās un no jauna nesās ienaidniekam virsū.

Trešais vīrs kā vēlāk noskaidrojās, vārdā Lerijs, piepeši iejaucās, pakampis piecas pēdas garu koka mietu. Kad Tiesnesis atkal bruka virsū īsajam, Lerijs ar mietu iesita sunim pa pakausi. Teo šausmās iekliedzās, Hārdijs dusmīgi bļāva uz vīriem, bet Vudijs pagrāba akmeni. Visā tajā juceklī un haosā, kad smiltis gāja pa gaisu, Lerijs turpināja dauzīt Tiesnesi, bet īsais to spārdīja kājām. Zēni metās suni glābt. Vudijs traucās uz priekšu, bet trešais vīrs aizlika kāju priekšā, un Vudijs uzkrita virsū Teo. Hārdijs auroja: “Lieciet nost to mietu! Vai dzirdat?”

Beidzot Teo izdevās pārgulties pāri sunim, bet Lerijs uzšāva ar nūju viņam pa dibenu. Vīrieši smējās, zēni raudāja, bet nabaga mazais šunelis asiņoja un smilkstēja.

Beidzot svešie atkāpās.

Teo saudzīgi saņēma suni rokās un pacēla no zemes. Galva tam bija asiņaina, bet ķermenis pavisam ļengans. “Lūdzu, saki kaut ko,” Teo caur asarām lūdzās sunim.

“Jūs par to vēl samaksāsiet!” Hārdijs nokliedza aizejošajiem vīriem pakaļ.

Teo metās skriet. Piespiedis Tiesnesi pie krūtīm, viņš paskrēja garām savam divritenim, jo saprata, ka, turot suni, braukt nebūtu iespējams. Hārdijs un Vudijs uzlēca uz velosipēdiem un tūlīt panāca Teo, kurš skrēja kā apmāts, viņa seja bija vienās asarās, krekls asiņains, bet suns piespiests cieši pie sirds.

“Vudij, paliec kopā ar Teo,” Hārdijs norīkoja. “Es pats braukšu sadabūt vectēvu.”

“Pareizi,” piekrita Vudijs, bet Hārdijs jau bija gabalā. “Teo, vai viņš ir dzīvs?” Vudijs līdzjūtīgi pavaicāja, braukdams skrejošajam Teo blakus.

“Nezinu, viņš nekustas,” Teo atteica un iekoda lūpā. No Teo elkoņa pilēja asinis. Viņš skrēja, cik vien bija spēka.

14.   nodaļa

Hārdijs kopā ar vectēvu Sailasu Kvinnu satika Teo un Vudiju pie Redkrīkas tiltiņa. Teo bija sviedriem noplūdis un asinīm notraipīts, un milzīgais pārdzīvojums bija izraisījis astmas lēkmi. Turēdams inhalatoru pie mutes, viņš tomēr bija noliecies pār suni, kurš nekustīgi gulēja. Kvinna kungs tūlīt pacēla suni un noguldīja uz sava pikapa sēdekļa. Vudijam viņš lika divriteni ielikt mašīnas aizmugurē un kāpt iekšā. Vudijs tā arī izdarīja. Zēni saspiedās priekšējā sēdeklī, bet Teo saudzīgi turēja klēpī suni, kam acis bija ciet.

“Vai viņš izķepurosies?” Hārdijs vectēvam pavaicāja.

“Gan jau viss būs kārtībā,” pārslēgdams ātrumu, atteica Kvinna kungs un sāka braukt. Viņš jau bija piezvanījis uz 911 un palūdzis, lai ierodas gan ātrā palīdzība, gan policija. Kvinna kungs vēlējās, lai zemes mērītāji tiktu patriekti no viņa zemes, un vislabprātāk pats būtu stājies tiem pretī. Bet šobrīd svarīgākais bija izglābt smagi savainotā suņa dzīvību. Tāpēc viņi lielā ātrumā pa grantēto ceļu traucās uz pilsētu. “Kuram ir mobilais telefons?” Kvinna kungs pajautāja.

Vudijam nebija, jo viņa vecāki uzskatīja, ka trīspadsmit gados zēnam tas vēl nav vajadzīgs. Hārdijam bija, bet viņš nezināja, kur tas pašlaik atrodas. Teo pateica: “Man ir.”

“Domāju, ka tev, Teo, vajadzētu piezvanīt vecākiem,” Kvinna kungs ieteica. Teo uzmanīgi pārlika suni Vudija klēpī un izvilka telefonu no kabatas. “Uz kurieni mēs braucam?” zēns pavaicāja.

“īsti nezinu,” Kvinna kungs atbildēja. “Kas ir jūsu veterinārārsts?”

“Dakteris Kols.”

Birojā uz telefona zvanu atbildēja Elza. Viņa pateica, ka mātei esot tikšanās ar klienti, bet tēvs gan esot brīvs. Stāstot tēvam par notikušo, Teo maigi glāstīja suņa pieri. Paskatījies uz Vudiju, skarbāko puiku, ko pazina, viņš ieraudzīja tam acīs asaras.

Atrās palīdzības mašīnu viņi sastapa ceļā uz Kvinnu fermu. Sākumā brigāde īsti nesaprata, kas viņiem būtu darāms ar savainotu suni, taču Kvinna kungs nebija no tiem, ar ko vajadzētu strīdēties. Skaļā balsī un spēcīgus izteicienus lietodams, vīrietis brigādei lika Teo kopā ar suni aizvest uz Dr. Kola klīniku Dienvidu Klementstrītā. Kvinna kungs, Hārdijs un Vudijs pikapā viņiem sekotu.

Atrās palīdzības mašīnā Teo redzēja, ka abi feldšeri ar Tiesnesi apgājās gluži kā ar savainotu bērnu. Viņi to novietoja uz sterila, balta pārklāja, iztīrīja brūces, čukstot mierinājuma vārdus, un pārbaudīja pulsu. Kaut gan bija redzams, ka šie mediķi ir apmācīti, kā palīdzēt cilvēkiem, nevis suņiem, viņi lieliski prata aprūpēt Tiesnesi un pie reizes arī Teo. Zēna krekls bija asinīm un netīrumiem notraipīts, un viens no feldšeriem mēģināja ar marli to daudzmaz notīrīt.

“Viņam ir pulss,” paziņoja otrs, uzklādams Tiesnesim palagu līdz pat kaklam. “Domāju, ka viņš izķepurosies.” “Paldies,” tas bija viss, ko Teo spēja pateikt.

“Līdz šim mēs nekad neesam veduši suni,” feldšeris ierunājās. “Kas ar viņu atgadījās?”

Teo tikai papurināja galvu, nespēdams par to runāt.

Jau gandrīz četrdesmit gadus dakteris Kols ārstēja lielāko daļu suņu, kaķu un citu sīkāku dzīvnieciņu, kas mitinājās Stratenburgā. Viņa nelielā un klusā klīnika bija izvietota tirdzniecības centrā, kas senāk bija piedzīvojis labākas dienas. Daktera ilggadējā apmeklētāju pieņēmēja bija Rosās jaunkundze, prasmīga un prasīga palīdze, par kuru bija zināms, ka viņa zvana klientiem, lai nobārtu par kavētiem profilaktiskās potēšanas termiņiem.

Tajā piektdienas vakarā Rosās jaunkundze vēl bija darbā, visu piekārtodama un gatavodamās mājās iešanai, kad piezvanīja Vudss Būna kungs un paziņoja, ka uz klīniku tiekot vests viņu ģimenes suns ļoti smagā stāvoklī. Vai dakteris Kols esot uz vietas? Jā, viņš bija gan. Bet jau pēc dažām minūtēm Rosās jaunkundze ar milzīgu izbrīnu noskatījās, kā durvju priekšā apstājas ātrās palīdzības mašīna.

Visos četrdesmit pie Dr. Kola pavadītajos darba gados viņa ne reizi nebija piedzīvojusi, ka savainots dzīvnieks tiktu atgādāts ar ātro palīdzību. Sieviete zināja, ka Būnu Tiesnesis ir ļoti īpašs suns (un kurš gan tāds nav?), bet to gan nebija nojautusi, ka pilsētiņas sabiedrībā viņš ir tik ļoti cienīts. Aiz ātrās palīdzības bija apstājies arī kāds pikaps, policijas auto un vēl divas citas mašīnas. Feldšeris

steigšus ienesa suni iekšā. Mazo uzgaidāmo telpu vienā mirklī piepildīja satrauktu cilvēku pulciņš Teo, viņa draugi, abi zēna vecāki, Kvinna kungs, abi feldšeri un ātrās palīdzības šoferis, Elza no biroja un divi policisti uniformās.

Kad dakteris Kols kopā ar asistenti Tiesnesi aiznesa, lai izdarītu rentgenuzņēmumu, vecāki sāka izprašņāt Teo. Viņš bija notašķījies ar asinīm un zemēm, zēna krekls bija vienos sviedros. Stāstīdams viņš tik tikko spēja valdīt emocijas, bet Vudijs un Hārdijs viņu ik pa laikam papildināja.

“Viņš patiesi sita tev ar nūju?” Būna kungs jautāja. “Divreiz pa pēcpusi,” Teo atbildēja. “Bet tas augumā īsākais mani notrieca zemē.”

“Viens no viņiem arī mani nogāza,” piebilda Vudijs. “Tas ir kaut kas neiedomājams!” iesaucās Būnas kundze, stingri skatīdamās uz policistiem. Viens no viņiem sacīja: “Mēs rīkosimies, Būnas kundze.”

“Es tā ceru gan.”

“Mēs vēlamies iesniegt prasību tiesā, cik ātri vien iespējams,” Būna kungs darīja zināmu. “Šiem neliešiem jānonāk cietumā.”

“Es arī to gribu,” piebilda Kvinna kungs. “Viņi bez atļaujas atradās manā īpašumā.”

Visi vienojās, ka ļaundari jāiesūdz tiesā, un pēc tam cilvēki nedaudz nomierinājās. Sākās gaidīšana. Abi policisti un ātrās palīdzības brigāde devās prom. Rosās jaunkundze uzvārīja kafiju un kartona krūzītēs pasniedza apmeklētājiem. Pēc kādas stundas iznāca dakteris Kols un sniedza pirmo informāciju: Tiesnesis vēl esot dzīvs,

bet ļoti smagā stāvokli. Pulss ļoti vājš. Suns saņēmis vairākus sitienus pa galvu, un tas izraisījis smagu kontūziju. Galvaskauss neesot lauzts, bet vērojams liels uztūkums smadzenēs. Lauzta labā priekškāja un izsisti vairāki zobi. Pēc daktera domām, sunim paveicies, ka vēl vispār elpo. Nākamās divdesmit četras stundas būšot izšķirošās. Ja smadzeņu pietūkums turpināšoties, Tiesnesis varot neizdzīvot.

Dakteris Kols aizveda Teo un viņa vecākus uz izmeklēšanas telpu. Gaisma tur bija aptumšota. Uz neliela, ar sterilu, baltu palagu apklāta galda uz sāniem gulēja Tiesnesis aizvērtām acīm un izkārtu mēli. No galvas un pieres vilna bija noskūta, kreisajā priekškājā iedurta intravenozās sistēmas adata, bet labā priekškāja bija iešinēta. Skats bija tik sirdi plosošs, ka Teo uzreiz sāka raudāt. Viņš neko sev nevarēja padarīt bija jāraud un jāraud. Parasti Teo nevarēja ciest raudāšanu, īpaši jau svešu cilvēku klātbūtnē, bet, skatoties uz savu smagi savainoto draugu, viņš nekādi nespēja valdīt asaras. Arī Būnas kundze raudāja.

Kad visi tā labu laiku bija skatījušies uz nelaimīgo suni, dakteris Kols beidzot ierunājās: “Pašreiz te nekas vairāk nav darāms. Pa nakti te paliks asistente un novēros stāvokli, bet, atklāti runājot, tagad atliek tikai gaidīt.”

“Es neiešu projām,” paziņoja Teo un cieši sakoda zobus. “Palikšu te visu nakti.”

“Ko tu runā, Teo,” Būna kungs steidzās iebilst.

“Es neiešu projām. Kad es esmu slims, Tiesnesis vienmēr paliek pie manas gultas un projām neiet. To pašu varu darīt arī es. Tēt, es noteikti palikšu.”

“Teo…” Būnas kundze iesāka.

“Par to nevar būt ne runas, mamm. Tiesnesim jādzird mana balss un jāzina, ka esmu pie viņa. Es visu nakti runāšu ar viņu, skaidrs? Nu, lūdzu.”

Pieaugušie saskatījās, bet dakteris Kols paraustīja plecus. “Kā paši izlemsiet,” viņš teica. “Man nav iebildumu.” Būnas kundze sacīja: “Lai tā būtu, Teo. Bet vispirms aizbrauksim mājās, tu ātri iekodīsi, nomazgāsies un pārģērbsies.”

“Nē, mamm. Es te palikšu. Es nepametīšu Tiesnesi vienu. Neparko.”

Dažkārt, audzinot bērnus, ir svarīgi, lai pieaugušie prastu arī piekāpties un spētu ļaut bērnam rīkoties pēc paša gribas. Šis brīdis bija pienācis arī Būnu ģimenē, un Teo vecāki bija gudri diezgan, lai to saprastu.

Būnas kundze pienāca dēlam klāt un aplika roku viņam ap pleciem. “Nu labi, Teo. Mēs ar tēti žigli aizbrauksim uz mājām, paņemsim tev tīras drēbes un kaut ko ēdamu un pēc stundas būsim atpakaļ. Piekrīti?”

“Paldies, mamm,” Teo pateica, nenolaizdams acis no Tiesneša.

Kad durvis aiz vecākiem un daktera Kola aizvērās, Teo noliecās pie sava suņa un maigi noskūpstīja tam degungalu. Asarām ritot pār vaigiem, viņš sāka čukstus runāt: “Es mīlu tevi, Tiesnesi, un runāšu ar tevi tik ilgi, kamēr tu pamodīsies. Sarunāts? Tikai klausies manī, Tiesnesi, jo es nepārstāšu runāt.”.

Bet Tiesnesis pat nepakustējās.

15.   nodaļa

Nakts bija gaidāma ļoti gara. Būnas kundze atveda dēlam sviestmaizes, ko viņš tik un tā nespēja ieēst, kā ari tīru kreklu un džinsus. Viņa ar vīru pa kārtai sēdēja šaurajā izmeklēšanas telpā pie Teo un Tiesneša, jo tur bija tikai divi krēsli, katrs savā pusē galdam, uz kura gulēja suns. Daktera Kola asistente bija visai neparasta jauna dāma, vārdā Stāra. Viņai bija purpurkrāsas mati, bet degunā riņķis. Kaut gan Stāra izskatījās visai ekscentriski, viņa bija neticami sirsnīga un ļoti noraizējusies par Tiesnesi. Pulksten deviņos dakteris Kols atvadījās no Būniem un pateica, ka viņi droši var palikt pa nakti klīnikā un ka Stāra dežurēs līdz rītam. Dakteris savu mobilo telefonu turēšot pa rokai un, ja kaut kas notikšot, desmit minūšu laikā būšot klāt. Būni no sirds pateicās.

Uzgaidāmajā telpā joprojām gaidīja Vudijs, Hārdijs un Kvinna kungs. Viņi tur sēdēja jau stundām ilgi un varēja vienīgi gaidīt. Viņi gan bija pasūtījuši picu, ar ko uzcienāja arī Stāru. Kad projām gāja dakteris Kols, arī gaidītāji beidzot nolēma aiziet. Vudijs un Hārdijs nosolījās Teo sestdien jau no paša rīta būt klāt, lai uzzinātu, kā klājas Tiesnesim un viņam pašam. Kad zēni atvadoties apskāvās, visiem trim acīs bija asaras. Viņi bija aizvadījuši garu un ļoti nežēlīgu dienu.

Jau pavisam drīz pēc viņu aiziešanas ieradās Eiprila Finmora ar savu māti. Eiprilas māte Mēja bija visai dīvaina sieviete, no kuras gan Teo, gan daudzi citi centās izvairīties. Tā kā Stāra izmeklēšanas telpā apmeklētājus iekšā nelaida, tad Teo ar Eiprilu parunājās uzgaidāmajā telpā. Zēnam nemaz negribējās atkal stāstīt par notikušo, bet neko nevarēja darīt. Eiprila bija viens no viņa labākajiem draugiem, un, kad meitene ar asarām acis pajautāja: “Teo, kas īsti notika?”, viņam nebija citas izvēles kā visu pastāstīt sākot ar makšķerēšanu un beidzot ar suņa sasišanu.

Finmoras kundze, kura nekad neturēja muti un kurai piemita tieksme uz teatrālu izrādīšanos, klausījās, acis iepletusi un roku mutei priekšā aizšāvusi, it kā par tādu brutalitāti viņa dzirdētu pirmo reizi mūžā. Būnas kundzei izdevās sievieti aizdabūt tālāk no bērniem, lai tie varētu parunāties. Teo ļoti augstu vērtēja Eiprilu, tomēr jutās atvieglots, kad viņa ar māti devās projām.

Viss mainījās, kad vēl pēc desmit minūtēm ieradās tēvocis Aiks. Viņš pieprasīja, lai viņu ielaiž apraudzīt Tiesnesi, bet, kad Stāra iebilda, vīrietis tai uzšņāca tā, ka asistente gandrīz metās bēgt. Aiks, apraudzījis suni un iečukstējis tam ausī dažus vārdus, paziņoja, ka palikšot šeit visu nakti kopā ar Teo. Marsela un Vudss Būni lai ejot mājās gulēt. Stāra varot palikt, ja gribot. Stāra Aikam paskaidroja, ka viņa šeit atrodas pēc Dr. Kola norādījuma, lai uzmanītu suņa stāvokli. Pret to Aikam nekas nebija iebilstams.

Būna kungs un kundze posās projām, pirms tam atkal apkampuši Teo un pateikušies Stārai, un nosolījās

mobilos telefonus turēt pa rokai, ja nu kaut kas atgadītos. Stāra aizslēdza klīnikas ārdurvis un iegāja personāla atpūtas istabiņā. Aiks nosēdās blakus Teo un teica: “Teo, ir svarīgi, lai Tiesnesis dzirdētu mūsu balsis, vai ne? Tāpēc gan tev, gan man jārunā tik ilgi, cik vien spēsim. Pa kārtai stāstīsim visādus stāstus, anekdotes, jebko, lai tikai skanētu mūsu balsis. Piekrīti?”

“Protams, Aik.” Teo stāvēja pie suņa. Aiks saslēja kājas uz neliela skapīša un pēc iespējas ērtāk iekārtojās lētajā plastikāta krēslā. “Un tagad,” viņš sacīja, “gribu vēlreiz paklausīties, kā tas stulbais puišelis pagājušonedēļ panāca, ka viņam iekož tā kaparčūska.”

Teo sarauca pieri un atteica: “Liecies nu mierā, Aik. Man tas stāsts jau ir līdz kaklam.”

“Runa nav ne par tevi,” Aiks pamācoši teica, “ne par mani. Runa ir par Tiesnesi. Varbūt viņš tieši grib to stāstu dzirdēt vēlreiz. Teo, svarīga ir tava balss. Kaut kur dziļi, dziļi savās savainotajās smadzenēs Tiesnesis tavu balsi var dzirdēt. Viņam nav no svara, ko tu saki. No svara ir tas, ka viņš zina: tu esi šeit, blakus, un tu runā ar viņu.”

Teo norija siekalas un sāka stāstīt notikumu ar Pērsiju un kaparčūsku. Aiks, galvu purinādams, viņu pārtrauca: “Nē, nē, Teo. Sāc no paša sākuma un stāsti lēnām. Mums nekur nav jāsteidzas. Arī Tiesnesim nav jāsteidzas. Mums te jāpavada daudzas stundas.”

Teo mēģināja no jauna. Viņš sāka ar to brīdi, kad 1440. vienība autobusā devās ceļā uz Marlo ezeru, un stāstījumā ietvēra visus iespējamos sīkumus, ko vien spēja atcerēties. Aiks atzinīgi māja ar galvu. Malacis.

Kad stāsts par čūsku bija galā, Aiks ierunājās: “Pirms neilga laika mums te, Stratenburgā, bija liels troksnis ap vienu slepkavības lietu. Kā tad īsti to vīru sauca?”

“Pīts Dafijs.”

“Kā tad, kā tad. Pīts Dafija kungs tika apsūdzēts par savas sievas nogalināšanu, vai ne?”

“Pareizi.”

“Tad nu izstāsti man to visu un sāc ar slepkavību un to, kā policija atrada līķi. Tu taču tiesu skatījies, vai ne?” “Skatījos.”

“Labi. Tad tik sāc stāstīt.”

Teo apsēdās uz otra krēsla, pievilkdams ceļgalus pie krūtīm. Pīta Dafija lieta bija viens no Teo iecienītākajiem tematiem, un par to viņš varēja runāt kaut vai bezgalīgi. Ik pa brīdim viņš pameta acis uz suni, kurš gulēja klusu un nekustīgi. Reižu reizēm viņš paskatījās arī uz tēvoci, kurš bija pilnīgi nomodā, vērās sienā un māja ar galvu. Laiku pa laikam atvērtajās durvīs smaidīdama parādījās Stāra, kas turpat netālu koridorā sēdēja un klausījās.

Kad arī par Dafija lietu viss bija izstāstīts, Aiks rosināja nākamo stāstu. “Atceries to reizi, kad mēs braucām glābt Eiprilu Finmoru? Tikai mēs abi tu un es.” “Protams, atceros, Aik. Vai tad to var aizmirst?”

“Nu, tad tik ķeries pie stāstīšanas.”

“Nē, tagad tava kārta, Aik. Tajā notikumā tu pats piedalījies.”

Aiks teica: “Cik es atceros, tava draudzene Eiprila vienu nakti pazuda no mājām, kad neviena cita no ģimenes tur nebija.” Aiks piecēlās un izstaipīja kājas. Viņš izdarīja dažus ātrus pietupienus, izvingrināja pirkstus un, kad

asinis atkal sāka pienācīgi riņķot, turpināja stāstu. Teo to šur un tur papildināja, sākumā tikai paretam, bet pēc divdesmit minūtēm jau abi runāja, viens otru pārtraukdami, vēlreiz izdzīvojot avantūru, kā viņi brauca meklēt Eiprilu, atrada viņu un paglāba no jukušā tēva.

Ap pusnakti Stāra atnesa viņiem auksta ūdens pudeles un veikli pārbaudīja pacienta stāvokli. Tiesnesis elpoja, bet pie samaņas nebija.

Aiks piedāvāja daktera asistentei: “Stāra, nāciet un pievienojieties mūsu mazajam stāstnieku pulciņam. Vai nevēlaties kaut ko mums pastāstīt? Varat izvēlēties jebko, jo Tiesnesism tas ir vienalga. Viņam vienkārši patīk klausīties.”

Teo būtu gribējies uzzināt, kā Stāra pamanījusies dabūt degunā riņķi, bet tad iedomājās, ka jautāt par to būtu pārāk uzbāzīgi. Stāra atbildēja: “Es par to padomāšu. Pēc brītiņa būšu atpakaļ.”

“Man tā vien liekas, ka viņai stāstīšana īsti nepatīk,” Aiks nomurmināja. “Bet kā ar to reizi, Teo, kad kāds bija uzlauzis tavu skolas skapīti un ielicis tur zagtas mantas? Un policija grasījās tevi arestēt? Tas taču bija tikai pirms pāris mēnešiem, vai ne?”

“Nu, to nav iespējams aizmirst.”

“Un kāds visu laiku dūra pušu tava riteņa riepas.” “Pareizi.”

“Forši. Tad nu pastāsti Tiesnesim un man, kā tur viss bija.”

Bet nu gan Teo jutās noguris. Viņš bija fiziski novārdzis, un viņam vajadzēja izgulēties. Turklāt ari emocionāli viņš bija pilnīgi iztukšots. Zēns piecēlās un, tāpat

kā Aiks, izdarīja pāris pietupienu, un tad uzsāka satraukumu pilno stāstu, kā viņš tika apsūdzēts noziegumā un gandrīz tika arestēts. Arī šajā notikumā Aiks bija aktīvi līdzdarbojies, tāpēc visu laiku no savas puses kaut ko papildināja.

Runāšana nemitīgi turpinājās, bet koridorā to visu ar lielu interesi klausījās Stāra. Ap pulksten diviem naktī izmeklēšanas telpā tomēr iestājās klusums, un asistente palūrēja pa durvīm. Vienā telpas kaktā uz Būna kunga atnestā guļammaisa neērtā pozā aizmidzis gulēja Teo. Aikam bija izdevies aizmigt tāpat sēdus uz krēsla, turot kājas uz skapīša. Stāra klusītēm iegāja iekšā un viegli pielika roku Tiesnesim pie sirds. Tā joprojām pukstēja.

Agrā sestdienas rītā Dr. Kola klīnikā ieradās policijas izmeklētāji. Pats dakteris vēl nebija atnācis, bet durvis atslēdza un policistus ielaida Stāra. Kādas piecpadsmit minūtes aprunājušies ar Teo un Aiku, policisti aizgāja. Viņi pateica, ka tūlīt pat no rīta vēlas parunāt arī ar Hārdiju un Vudiju. Teo uzzināja, ka uzmērītāju brigāde no notikuma vietas bija pazudusi jau pirms policijas ierašanās, tāpēc neviens aizturēts netika. Policija bija savākusi Teo divriteni, un to viņš tagad varēja saņemt iecirknī. Aiks kategoriski paziņoja, ka Būnu ģimene noteikti cels prasību par šo cilvēku arestēšanu un tiesāšanu.

Teo to vēl nezināja, bet Hārdijs bija paguvis iegaumēt mērnieku automašīnas numuru.

Drīz vien ieradās Būna kungs un kundze ar kafiju un maizītēm. Drīz pēc tam Aiks gāja mājās, apsolīdams pēcpusdienā atkal būt klāt. Deviņos no rīta dakteris Kols

izmeklēja Tiesnesi un pateica, ka vēl nekādu būtisku izmaiņu neesot. Tas, ka suns izturējis šo nakti, noteikti esot laba zīme, bet pārliekam optimismam vēl esot daudz par agru. Būnas kundze mēģināja dēlu pierunāt braukt uz mājām, nomazgāties un kaut nedaudz atpūsties, bet Teo atteicās. Viņš neies projām, iekams Tiesnesis nenāks pie samaņas un nejutīsies labāk.

Neviens neiebilda.

Būna kungs devās prom, bet Būnas kundze palika klīnikā. Iekārtojusies uzgaidāmās telpas vienā stūrī, viņa atvēra savu klēpjdatoru un sāka pārbaudīt e-pastu. Blakus sieviete bija nolikusi ar dokumentiem pilnu portfeli. Viņai bija daudz darāmā. Dažas minūtes Teo palika pie mātes un par šo to parunājās, bet tad gāja atpakaļ pie Tiesneša. Uz priekšu un atpakaļ, uz priekšu un atpakaļ. Laiks gausi ritēja uz priekšu, un cauri uzgaidāmajai telpai nāca un gāja slimi suņi un kaķi. Dakteris Kols bija ļoti iecienīts sava ilggadējā darba dēļ, un viņš bija pārliecinājies, ka sestdienas ir ļoti piemērotas dienas viņa biznesam. Toties viņš atpūtās pirmdienās, kad parasti devās spēlēt golfu. Reizi stundā dakteris gāja apraudzīt Tiesnesi.

Ieradās Būna kungs, bet Būnas kundze devās prom. Ar divriteni atbrauca Eiprila, šoreiz bez mātes, un palika pie Teo apmēram stundu. Kad neviens no mediķiem nebija klāt, Teo savu draudzeni slepus ieveda pie Tiesneša. Ieraugot ar palagu daļēji apsegto nabaga slimnieciņu ar noskūto galviņu, aizvērtajām acīm un izkārto mēlīti, Eiprila apraudājās. Teo tagad jau vairs nebija spēka raudāt.

Tiesnesim atkal uztaisīja rentgenuzņēmumu, un dakteris Kols paziņoja, ka smadzeņu pietūkums nav ne palielinājies, ne arī mazinājies. Divos dienā klīnikā ieradās vēl viens veterinārārsts Dr. Makenzijs. Viņš dakterim Kolam bija draugs un uzticams kolēģis un bija šurp ataicināts, lai izmeklētu Tiesnesi un izteiktu savu viedokli. Teo tika izsūtīts no izmeklēšanas telpas, un abi ārsti taustīja un pētīja suni, salīdzināja rentgenuzņēmumus un nekādu optimismu par Tiesneša izredzēm nepauda.

Visā dienas gaitā Teo pavisam reti atgāja nost no sava suņa. Tēvs un māte nāca un gāja. Veterinārārsti nāca un gāja. Asistenti un laboranti nāca un gāja. Vudijs, Hārdijs un Eiprila nāca un gāja. Palicis vienatnē aiz aizvērtām durvīm, Teo maigi glāstīja Tiesneša muguru un čukstus drošināja savu sunīti, lai nebaidās, jo viss būs labi. Viņš skatījās, kā tikko manāmi cēlās un plaka suņa sāni, skaidri liecinot, ka tas vēl elpo, vēl ir dzīvs. “Saņemies taču, draudziņ,” Teo čukstēja vai miljono reizi.

Tiesnesis bija jauktenis, kura suga un vecums uz visiem laikiem paliks noslēpums. Kāds saimnieks bija viņu pametis, bet pilsētas Dzīvnieku kontroles dienests suni bija savācis un ievietojis dzīvnieku patversmē, kur viņš saņēma vajadzīgās potes, uzturu un kopšanu. Sunim tika meklētas jaunas mājas, taču neviens viņu neizvēlējās. Dzīvnieku tiesību aktīvisti jau sen iestājās pret dzīvnieku iemidzināšanu patversmēs, taču skumjā īstenība bija tāda, ka patversmēs nonāca pārāk daudz bezsaimnieka suņu un kaķu, bet bija pārāk maz cilvēku, kas gribētu tos ņemt pie sevis. Ja dzīvnieki bija

patversmē pavadījuši sešus mēnešus un neviens tos nebija izvēlējies, dzīvnieki tika iemidzināti, jo citu izeju pilsētas vadība neredzēja. Tiesnesim šie seši mēneši bija beigušies, un no bēdīgā gala viņu vairs šķīra tikai nedaudzas stundas.

Pirms diviem gadiem, kad Teo bija tikai vienpadsmit gadu, viņš kopā ar tēvu aizgāja uz Dzīvnieku tiesu, lai palīdzētu kādam draugam, kura vācu aitusuns jau trešo reizi bija iekodis pastniekam. Dzīvnieku tiesa, kuru saukāja arī par “Minču tiesu”, atradās pilsētas tiesas nama pagrabstāvā un juristu vidū tika uzskatīta par pašu zemāko līmeni visā tieslietu sistēmā. Faktiski gandrīz neviens jurists nevēlējās strādāt Dzīvnieku tiesā.

Tiesnesis Jeks strādāja tiesneša amatā nepilnu darba laiku un, iespējams, bija vai vienīgais jurists pilsētā, kurš bija ar mieru “pamuļķoties” Dzīvnieku tiesā. Kamēr notika diskusijas par vācu aitusuni, tiesnesis Jeks paskatījās uz Teo un pajautāja: “Saki, Teo, kāds suns ir tev?”

Teo, sēdēdams tēvam aiz muguras, jutās pagodināts, ka tiesnesis, kaut arī tikai Dzīvnieku tiesā, viņu pamanījis. Viņš pielēca kājās un atbildēja: “Ser, man nemaz nav suņa.”

“Kā tad tā? Katram puikam ir vajadzīgs suns.” Tiesnesis Jeks paskatījās uz Būna kungu un teica: “Vuds, kāpēc tu neļauj savam dēlam iegādāties suni?” Teo bija tik aizgrābts, ka smaidīja no vienas auss līdz otrai, zobu skavām spīdot vien. Jau vismaz gadu viņš vecākiem bija dīcis par suni.

Būna kungs mazliet stomīgi atbildēja: “Nu… vispār jau mēs par to esam runājuši.”

Jau daudz vēlāk tad, kad viņi ar tiesnesi Jeku kļuva draugi, Teo uzzināja, ka tiesnesis bija dzīvnieku mīļotājs un nekādā ziņā negribēja pieļaut to iznicināšanu. Viņš palūdza tiesu izpildītājam: “Lūdzu, ievediet to jaukteni.” Tiesu izpildītājs nozuda aiz durvīm un jau pēc mirkļa parādījās kopā ar suni, to pašu, kurš drīz vien ieguva vārdu Tiesnesis.

Jeks teica: “Paskaties uz šito izskatīgo džeku. Vai no viņa neiznāktu labs draugs?”

Izskatīgais džeks skatījās tieši uz Teo, un Teo skatījās uz viņu, un šajā mirklī viņu draudzība tika apzīmogota. Suns bija augumā pieaugušam vīrietim līdz ceļgalam, svēra četrdesmit mārciņu, izskatā tam bija daudz kas no terjera, biezs kažoks, lielas, brūnas acis, un vispār tas bija pats pievilcīgākais suns, kādu Teo jebkad bija redzējis.

“Noteikti,” Teo tik vien spēja pateikt.

“Kā tad būs, Vuds?” tiesnesis Jeks mudināja.

“Nu… es gan nezinu.”

“Nu, tad runāsim skaidru valodu. Šis čalis patversmē ir uzturējies sešus mēnešus, un tas ir galējais termiņš. Rīt no rīta viņu paredzēts iemidzināt. Ja jūs, ļautiņi, viņu neņemat, tad ar viņu ir cauri. Vai tā nebūtu kauna lieta?”

Būtu, un kā vēl. Teo uz mājām gāja kopā ar suni.

Vēlāk tēvs pastāstīja: par tiesnesi Jeku runā, ka viņš šad un tad izspēlējot šo triku ievedot tiesas zālē kādu nabaga sunīti vai kaķīti, kuru visā drīzumā paredzēts “iznīcināt”, un parādot kādam mīkstsirdīgākam cilvēkam no publikas. Tas bija vēl viens no iemesliem, kāpēc daudzi vairījās no Dzīvnieku tiesas.

Kad metās jau krēsla, Būnas kundze diezgan stingrā balsi noteica, ka nu gan pienācis laiks Teo braukt uz mājām. Vismaz lai nomazgātos, iztīrītu zobus, nomainītu apģērbu un paēstu. Būna kungs tam piekrita, un izskatījās, ka abi nolēmuši šoreiz pastāvēt uz savu. Taču Teo nepadevās. “Es nepametīšu Tiesnesi,” viņš apņēmīgi paziņoja. Cik tur trūka līdz ģimenes strīdam, bet tad pa ārdurvīm ienāca Aiks un tūdaļ apvaicājās: “Nu, kā tad klājas vecajam labajam Tiesnesim?”

“Tāpat vien jau ir,” Teo atbildēja. “Laikam nakts atkal būs gara.”

“Nu, pagājušo nakti taču mēs izturējām,” Aiks smaidīdams noteica. “Esmu drošs, ka spēsim izvilkt vēl vienu.” “Vai tad tu paliksi?” Teo nopriecājās.

“Neparko pasaulē nelaistu garām šādu iespēju.” Beigu beigās Būna kungs un kundze tomēr aizgāja. Atgriezās Stāra uz nākamo naktsmaiņu. Ap astoņiem vakarā dakteris Kols atkal izmeklēja suni un pēc tam atvadījās. Tāpat kā iepriekš viņš būšot sasniedzams pa telefonu.

Sākās vēl viena gara nakts.

16.   nodaļa

Svētdienas rītausmā Stratenas apgabala lauku apvidū, Tafsburgas ciemata tuvumā pie maza ķieģeļu namiņa durvīm pieklauvēja divi policijas pilnvarotie. Pēc laba laika pie durvīm pienāca īpašnieks un nikni noprasīja: “Ko vajag?” Kad vīrietim pajautāja viņa vārdu, tas atbildēja: “Lerijs Samsons.”

“Tādā gadījumā jūs tiekat arestēts,” viens no pilnvarotajiem paziņoja, kamēr otrs no siksnas nokabināja rokudzelžus.

“Par ko?” Samsons brīnījās.

“Par vardarbības lietošanu. Nāciet ārā. Jūs brauksiet mums līdzi.”

Labu brīdi Samsons strīdējās pretī, bet drīz vien padevās, visu laiku neapmierināti burkšķēdams. Pilnvarotie viņam lika aizvērt muti un iestūma vīrieti policijas auto aizmugurē.

Tieši tajā pašā laikā vairākās citās apgabala vietās tika arestēti vēl trīs citi vīrieši.

īsā vārds izrādījās Lesters Grīns. Stratēģisko uzmērījumu brigādes vadītājs, gados vecākais vīrs, bija Viliss Kīts. Ceturtais vīrietis tas, kurš nogāza Vudiju, bija Džīno Gordons. Visi četri tika aizvesti uz Stratenas apgabala cietumu, kur tika noformēta lieta, viņi tika nofotografēti, tiem tika noņemti pirkstu nospiedumi un

izvirzīta apsūdzība par vardarbību un neatļautu uzturēšanos privātā teritorijā. Pēc pāris stundām, kad bija veikti vairāki telefona zvani un noformēti visi papīri, viņiem tika pateikts datums un laiks, kad ierasties tiesā, un pret galvojumu vīrieši tika atbrīvoti.

Pēc šo viru aizturēšanas uz veterināro klīniku sastapties ar Būnu ģimeni aizbrauca policijas kapteinis Malojs. Viņš jau labu laiku strādāja Stratenburgā un bija labi zināms un ieredzēts, sevišķi jau pilsētas ilggadējo juristu vidū. Viņš bija atbildīgais par izmeklēšanu saistībā ar notikumiem Kvinnu fermā piektdienas pēcpusdienā, kuru rezultātā tika smagi savainots suns, kas tagad cīnījās par savu dzīvību. Kapteinis Malojs bija arī tās draudzes loceklis, kuras mācītājs bija Hārdija tēvs, tāpēc viņš Kvinnu ģimeni labi pazina.

Teo tēvs dažreiz mēdza sacīt, ka dzīve mazpilsētā var būt ļoti kaitinoša, jo visi par visiem zina visu, tomēr arī daudz drošāka, jo tu zini īstos cilvēkus. Kapteinis Malojs bija viens no labajiem puišiem.

Viņš ieradās Dr. Kola klīnikā un jau uzgaidāmajā telpā ieraudzīja Būnas kundzi, kas, apsegusi ar segu kājas, sēdēja un lasīja svētdienas avīzes. Viņa pateica, ka esot šeit tikai kādu stundu, bet Teo ar savu tēvoci Aiku atrodoties izmeklēšanas telpā pie suņa, kur pavadījuši jau otro nakti pēc kārtas. Kuru katru mirkli esot jāierodas ari dakterim Kolam. Tiesneša stāvoklī nekādu pārmaiņu joprojām neesot.

Kapteinis Malojs kopā ar Būnas kundzi padzēra kafiju un tikmēr pastāstīja viņai par veiktajiem arestiem. Abiem runājoties, uzgaidāmajā telpā ienāca Teo un Aiks. Teo,

kurš kopš piektdienas nebija mazgājies vannā, izskatījās kā uz grīdas gulējis un patiesībā tā arī bija. Bet Aiks nu, Aiks jau vienmēr ar saviem iesirmajiem, astē saņemtajiem garajiem matiem izskatījās nevīžīgs un saņurcīts. Pēc iepazīšanās kapteinis Malojs apvaicājās: “Kā tagad klājas sunim?”

Teo atbildēja: “Vēl turas pie dzīvības. Vājš pulss, tas arī viss. Joprojām bez samaņas.”

“Ļoti žēl to dzirdēt,” kapteinis Malojs noteica un pasniedzās pēc savas mapes. “Gribu tev kaut ko parādīt.” Viņš izņēma lielas četru dažādu cilvēku krāsu fotogrāfijas. “Apskati šos cilvēkus, Teo. Vai esi tos kādreiz redzējis?” Teo pārliecās pār fotogrāfijām un gandrīz uzreiz pateica: “Tie ir viņi. Visi četri.” Rādīdams uz Lesteru Grīnu (īso), viņš sacīja: “Tas ir tas, kurš izsita man no rokām telefonu un mani pašu notrieca zemē.” Rādīdams uz Leriju Samsonu, Teo teica: “Tas ir tas nelietis, kas Tiesnesi dauzīja ar rungu.” Par Vilisu Kītu zēns izteicās: “Tas no visiem ir vecākais. Viņu priekšnieks." Bet par Džīno Gordonu viņš pateica: “Šis vīrs nogāza zemē Vudiju un visu laiku mūs lamāja.”

Kapteinis Malojs pasmaidīja. “Tā jau es domāju. Šobrīd visi šie tipi ir nogādāti pilsētā, visi ir arestēti un tiek formēta lieta. Iespējams, viņi pret galvojumu šorīt jau atkal tiks atbrīvoti. Vai tu šīs lietas saproti, Teo?”

Kā nu ne. Teo pamāja un atbildēja: “Jā, ser.”

Lerija Samsona fotogrāfiju apskatīt paņēma Aiks. “Tad šis ir tas zellis, kas centās nogalināt Tiesnesi?”

“Tas pats. Bez šaubām,” apstiprināja Teo.

“Kad tam nelietim jāstājas tiesas priekšā?”

“Vēl nav zināms,” kapteinis Malojs atbildēja.

“Izskats kā īstam vainīgajam,” Aiks nicīgi izmeta.

“Viņš arī ir vainīgais,” sacīja Teo. “Ir taču liecinieki.”

“Kur šie vīri dzīvo?” apjautājās Būnas kundze.

“Šajā apkārtnē. Viņus noalgojusi uzmērījumu kompānija, ko štats izmanto apvedceļa priekšdarbu veikšanai. Liekas, ka šie vīri izrādījuši pārāk lielu centību, bez atļaujas uzturoties uz privātas zemes.

“Viņiem pienākas cietums,” Aiks noteica tā, it kā būtu tiesnesis. “Pieminiet manus vārdus, šie tipi dabūs sēdēt. Turklāt mēs vēl celsim prasību par nodarītā kaitējuma atlīdzināšanu.” Aikam bija tāds paskats, it kā viņš būtu gatavs tūlīt pat izvicināt dūres.

Tajā brīdī pa ārdurvīm ienāca Būna kungs, nesdams maizītes un žūksni svētdienas avīžu. Teo mūžīgi brīnījās par to drukātās preses apjomu, ko parastā svētdienā patērēja vecāki. Visbiežāk mājās visdažādākajās vietās no virtuves galda līdz dzīvojamai istabai un labā laikā arī līdz lievenim mētājās četri biezi laikraksti. Viens no Teo mājsaimniecības pienākumiem bija gādāt par atkritumu šķirošanu, lai nodotu tos pārstrādei. Garāžas kaktā bija novietotas četras lielas plastmasas tvertnes stiklam, plastmasai, alumīnijam un papīram. Papīra tvertne gandrīz vienmēr bija pilna līdz augšai ar vecām avīzēm. Ne vienu reizi vien zēns bija taujājis, kāpēc gan tēvs un māte ziņas nelasa onlainā. Katram taču bija savs klēpjdators, ko viņi izmantoja gan biznesa, gan privātajai e-pasta sarakstei. Kāpēc nevar ziņas izlasīt datorā un tādā veidā ietaupīt visus tos papīra kalnus? Atbildes vienmēr bija izvairīgas un, pēc Teo domām, nepārliecinošas.

Tagad, skatīdamies uz svētdienas avīžu žūksni, viņš nodomāja: cik daudz izniekota papīra. Bet tad zēns atgriezās īstenībā un brīnījās kāpēc gan viņš, Teo Būns, kura suns ir par matu no nāves un kurš pats divas naktis pēc kārtas gulējis uz grīdas veterinārajā klīnikā, tagad raizējas par vecu avīžu otrreizējo pārstrādi? Viņš paķēra maizīti un trīs kumosos to apēda.

Kamēr Būna kungs apsveicinājās ar pārējiem un apvaicājās par Tiesnesi, no dibentelpām iznāca dakteris Kols. Viņš bija ģērbies uzvalkā ar kaklasaiti un teica, ka esot ceļā uz rīta dievkalpojumu baznīcā. Sanākušie, no rokas rokā laizdami, aplūkoja fotogrāfijas, kurās bija redzami nupat arestētie cilvēki. Viņi neko neteica, bet visu sejās bija nepatika un riebums. Dakteris Kols nomurmināja: “Pretīga kompānija.”

Teo kaut kas bija iešāvies prātā. Viņš uzlūkoja kapteini Maloju un palūdza: “Vai varu uz bridi paņemt Lerija Samsona bildi?” Malojs viņam to iedeva. Teo ar foto rokā tūlīt izsteidzās no uzgaidāmās telpas.

Izmeklēšanas istaba bija krēslaina un tukša. Tur bija vienīgi Tiesnesis, kurš tāpat nekustīgi gulēja uz galda, kur jau tik ilgi bija gulējis. Teo ieslēdza gaismu un noliecās pie suņa. “Ei, draudziņ,” viņš iečukstēja tam ausī. “Gribu kaut ko tev parādīt.” Un viņš pielika bildi sunim gandrīz pie paša deguna. “Tas ir tas neģēlis, kas visu šito tev nodarīja. Viņu sauc Lerijs, un tagad viņš jau ir apcietināts. Viņu iebāzīs cietumā un vēl liks samaksāt. Paskaties uz viņu, Tiesnesi, lielais, ļaunais Lerijs, kas iedomājās, ka ir varen drosmīgs, sitot ar rungu mazu sunīti, tagad sēž aiz restēm. Mēs uzvarējām, Tiesnesi, un mēs neesam padevušies.”

Teo turēja fotogrāfiju, bet suns neskatījās. Teo pūlējās apspiest asaras, bet bilde viņa rokā drebēja. Teo aizvēra acis un lūdza Dievu, lai taču viņš palūkojas lejā uz nabaga mazo šuneli, kurš nekad mūžā nevienam nebija nodarījis pāri, kurš bija pasaulē labākais draugs un kurš tik smagi tika sasists, aizstāvot Teo. Lūdzu, Dievs! Minūtes ritēja, un Teo jau bija gatavs atmest cerību. Tad Teo izdzirdēja kādu skaņu, tādu kā vārgu ņurdienu, it kā Tiesnesis censtos noklepoties. Teo atvēra acis, un tajā pašā mirklī Tiesnesis pavēra savējās. Ne jau plati vaļā, bet tikai divas mazas spraudziņas, bet tajās bija redzamas suņa acu brūnās varavīksnenes. “Tiesnesi, tu pamodies!” Teo no prieka iešņukstējās un noliecās vēl zemāk, tā, ka abu deguni gandrīz saskārās.

Tiesnesis atvēra acis plašāk. Likās, ka viņš skatītos uz Lerija Samsona bildi, bet tad viņš pavēra muti un aplaizījās. Teo nolika fotogrāfiju uz galda un ar abām rokām sāka glāstīt suņa muguru, pats nemitīgi runādams.

Ienāca dakteris Kols un sacīja: “Skat, skat, redzams, ka Tiesnesis vēl nemaz netaisās mūs pamest!”

“Paskatieties uz viņu!” Teo priecīgi iesaucās. “Viņš ir pilnīgi pamodies.”

“Redzu, redzu.” Ārsts saudzīgi izņēma sistēmas caurulīti un maigi aptaustīja satūkušās vietas. Tiesnesī atgriezās dzīvība, viņš iesmilkstējās un pūlējās pagriezties. Traucēja šina uz labās priekškājas, un suns nesaprata, kāpēc tāda tur ir. Kad dakteris tai pieskārās, suns iesmilkstējies sarāvās. “Būs jādod pretsāpju līdzekļi.”

“Viņš noteikti ir izsalcis,” Teo, no priekiem satraucies, ieminējās.

“Šaubu nav, bet vispirms iedosim viņam ūdeni.” Dakteris Kols uzmanīgi piecēla suni un turēja, kamēr tas pūlējās nostāties uz kājām. Teo paķēra metāla bļodiņu, ielēja tajā ūdeni un turēja Tiesnesim priekšā. Suns laka tā, it kā savu mūžu nebūtu ūdeni baudījis. Kamēr Tiesnesis dzēra, ūdenim šļakstoties visapkārt, un kamēr dakteris joprojām viņu turēja, Teo pabāza galvu pa durvīm un nokliedza: “Tiesnesis ir pamodies!”

Vienā mirklī telpa bija ļaužu pilna visi četri Būni, dakteris Kols, kapteinis Malojs un divi ārsta asistenti spiedās tuvāk, lai redzētu, kā suns kāri lok ūdeni. Dakteris beidzot atlaida rokas un tur jau viņš, Tiesnesis, stāvēja pats uz savām trim veselajām kājām un dzīvs. Galviņa sunim bija noskūta un tūkums labi redzams, viņš pats izskatījās kā autoavārijā cietis, taču Tiesnesis bija laimīgs. Tikai vienu viņš nesaprata kāpēc visi šie cilvēki raud.

Tiesnesis bija atgūts.

17.   nodaļa

Dzīvnieku tiesa. Stratenas apgabala vecā un majestātiskā tiesas nama pagrabstāvā bija putekļains gaitenis, kura malās rindojās vairākas novārtā atstātas telpas. Uz durvīm lielākajai no šīm telpām varēja izlasīt uzrakstu: DZĪVNIEKU TIESA. Telpas iekšpusē atradās tas, kas apgabalā citur vairs nederēja veci dažādu modeļu un krāsu krēsli, vecs, apskrambāts galds, kas bija paredzēts tiesnesim, veci, pusatvaļināti tiesu izpildītāji, kas laiku pa laikam mainījās, un veca, īgna tiesas ierēdne, kurai bija grūtības ar dzirdi un kura savu darbu nevarēja ciest. Daudz labākas un pienācīgāk iekārtotas zāles atradās nama augstākajos stāvos, un Teo bija sēdējis un klausījies prāvas it visās. Taču visvairāk viņam patika galvenā tiesas zāle, kurā tiesu sprieda tiesnesis Henrijs Gentrijs. Taču arī Dzīvnieku tiesā zēnam ļoti patika, jo nebija jābūt advokātam, lai tur uzstātos. Savos trīspadsmit gados Teo jau bija uzvarējis vairākās tiesneša Jeka vadītajās prāvās.

Nolaistā tiesas zāle varbūt bija veca, taču tāds nebija tiesnesis Jeks. Vīrietim bija gadu četrdesmit, pats bija garmatains un bārdains, un tiesas zālē viņš bija redzams zilos džinsos un armijas zābakos, nevis melnā mantijā un kaklasaitē. Jeks bija zinīgs un interesants Teo viņš ļoti patika. Darbs tiesā bija nepilna laika darbs Jekam būt par tiesnesi bija atļauts tikai četras pēcpusdienas nedēļā

un vienīgi tāpēc, ka neviens cits jurists visā pilsētā to nevēlējās. Dzīvnieku tiesa atradās uz tik zema hierarhijas pakāpiena, ka pārējie juristi negribēja tur būt ne tuvumā.

Teo gan tur iegriezās bieži. Dzīvnieku tiesa darbojās no 16.00 līdz 18.00 no otrdienas līdz piektdienai, un iztiesājamo lietu sarakstā vienmēr varēja atrast kādu interesantu gadījumu. Gadījās ari, ka prāvas nemaz nenotika, un tādās reizēs Teo vienkārši nosēdās tiesnesim Jekam blakus un abi pļāpāja par tieslietām, juridiskajām augstskolām, citiem juristiem, ar likumpārkāpumiem saistītām baumām pilsētā un jo sevišķi par citām tiesas prāvām. Teo tiesneša Jeka bija tā kā mazliet žēl, jo pārējā laikā ārpus tiesas viņš strādāja kādā mazā firmā, par kuru runāja, ka tā neesot no veiksmīgajām.

Žņaudzējčūskas, nikni suņi, lamas, kas spļaudās, uzbrūkoši papagaiļi, dresēti pitoni, traki kaķi, bezkaunīgi pērtiķi, resnvēderainas cūkas, indīgi zirnekļi, smirdīgi skunksi, ievainoti kalnu lauvas, pamesti krokodilu mazuļi, nelegāli cīņas gaiļi, nobadināti lāči, trakojoši aļņi to visu bija redzējusi gan Dzīvnieku tiesa, gan tiesnesis Jeks.

Taču viņš nekad nebija redzējis tik lielu dalībnieku un skatītāju pulku kā šoreiz. Pulksten piecos piektdienas pēcpusdienā tiesas zāle bija pārpildīta, un atmosfēra tajā bija ļoti nokaitēta. Vienā pusē bija izvietojušies Būni Būna kungs un kundze, labi zināmi šīs pilsētas juristi, un starp viņiem sēdēja Teo. Uz grīdas pie Teo kājām sēdēja kāds, ko Jeks labi pazina, taču apsaitētā un vēl arvien pietūkusī galva vērta viņu mazliet svešādu. Suņu jauktenis tika pārdēvēts par Tiesnesi kā apgalvoja Teo, tieši par godu tiesnesim Jekam. Jeks gan bija dzirdējis, ka Teo esot

pieminējis ari citus tiesnešus, kam par godu suns dabūjis šo vārdu. Tieši Teo aiz muguras sēdēja Aiks Būns senāk izcils jurists, kurš jau pirms daudziem gadiem piedzīvojis smagu kritienu.

Aiz Būniem sēdēja liels pulks viņu draugu. Vudijs ar vecākiem un abiem lielajiem brāļiem. Hārdijs Kvinns ar vecākiem, vecvecākiem un vairākām tantēm, onkuļiem, brālēniem un māsīcām. Vairāki Teo draugi no skolas, viņu vidū Čeiss un Eiprila, kas bija atnākusi ar savu ekscentrisko māti. Atbalstīt Teo un Vudiju bija atnācis skolotājs Maunta kungs, kā ari kapteinis Malojs. Zālē bija ari dakteris Kols un Stāra, ja būtu vajadzīgs sniegt liecības par suņa savainojumiem. Sekretāre Elza no firmas bija apsēdusies blakus dakterim Kolam. Bet pēdējās divās rindās sēdēja tiesas zāles regulārie apmeklētāji, kuri neparko nebūtu laiduši garām tik saistošu cīņu.

Tiesas zāles otrā pusē plecu pie pleca sēdēja četri vīrieši, kurus svētdienas rītā bija aizturējusi policija. Viņu īgnās un dusmīgās sejas liecināja, ka vīri ir nikni par to, ka viņiem šeit jāatrodas. Tie bija Lerijs Samsons, Lesters Grīns, Džīno Gordons un Viliss Kīts no Stratēģiskās zemes mērīšanas kompānijas. Aiz viņiem sēdēja sievas un draudzenes, ģimenes locekļi un vēl citi. Viņiem visiem priekšā sēdēja Mora Kefrija vīzdegunīga advokāte, kas bija pazīstama ar savu agresīvo dabu, neprognozējamo rīcību un dzēlīgo valodu. Kā jau gandrīz ikvienam pilsētas advokātam, viņai riebās un bija tā kā apkaunojoši atrasties te, Dzīvnieku tiesā.

Starp abām grupām bija novietojušies divi gados jauni policijas pilnvarotie, uniformās ģērbti un bruņoti.

Tiesnesis Jeks bija pieļāvis, ka šī lieta varētu izsaukt kādus asumus, tāpēc bija palūdzis šādu nodrošinājumu.

Tiesnesis Jeks sāka runāt: “Nākamā izskatāmā lieta skars vairākas sarežģītas problēmas. Esmu informēts par notikušā faktiem un vairākām izvirzītajām apsūdzībām. Kā šodien zināms, četriem Stratēģiskās zemes mērīšanas kompānijas darbiniekiem Samsonam, Grīnam, Kītam un Gordonam izvirzītas apsūdzības par vardarbību, spēka lietošanu pret vājākajiem un neatļautu uzturēšanos privātā teritorijā. Šīs apsūdzības tiks skatītas Apgabala tiesā, ne šajā. Cik man zināms, šorīt Sailass Kvinna kungs izvirzījis arī civilprasību pret šiem cilvēkiem un viņu darba devēju. Arī šajā jautājumā notiks cita tiesa, citā dienā un citā tiesas zālē.”

Tiesnesis Jeks uz mirkli apklusa un pārlaida skatienu pārpildītajai telpai. “Šī tiesa izspriež lietas, kas attiecas uz dzīvniekiem, un tikai. Likums paredz, ka te ietilpst arī lietas par cietsirdīgu izturēšanos pret dzīvniekiem. Manā priekšā ir Teodora Būna kunga sūdzība, kurā viņš apgalvo, ka Lerijs Samsona kungs paņēmis piecas pēdas garu koka mietu, ko izmanto zemes uzmērīšanas darbos, un vairākkārt sitis viņa sunim Tiesnesim, līdz tas zaudējis samaņu. Man tas izklausās pēc cietsirdības, tāpēc uzņemos spriest tiesu šajā lietā. Vai ir kas piebilstams, Kefrijas kundze?”

Kefrijas kundze ar dokumentu mapi rokā un lasāmbrillēm uz paša degungala piecēlās un teica: “Jūsu godība, mēs izsakām ierosinājumu noraidīt šīs apsūdzības un kā alternatīvu ierosinājumu skatīt šo lietu Apgabala tiesā.”

Uz to tiesnesis Jeks strupi apbildēja: “Ierosinājums noraidīts. Starp citu, manā tiesā jums nav jāceļas kājās. Vai vēl kas?”

Teo to jau bija redzējis iepriekš. Lecīgus advokātus ar augstprātīgu attieksmi pret tiesnesi Jeku, jo uzskatīja Dzīvnieku tiesas tiesnesi par zemākās līgas spēlētāju. Parasti šādiem advokātiem šeit diez kā neveicās.

Kefrijas kundze apsēdās un piebilda: “Jā, jūsu godība, mēs gribētu stenografēt šo prāvu, tāpēc kopā ar mums ir tiesu stenogrāfiste.”

“Protams,” tiesnesis Jeks piekrita un paraustīja plecus. Dzīvnieku tiesā liecinieku liecības un tiesneša un advokātu izteikumi netika ne stenografēti, ne arī veikti audioieraksti, jo likums to neparedzēja. Visās citās tiesās šajā ēkā tiesu reportieris vai stenogrāfists visu fiksēja vai nu elektroniski, vai rakstīja stenogrammu. Tā kā strīdīgā situācija, kas skāra zēnus, suni un zemes mērītājus, bija radījusi tik daudz tiesiska rakstura problēmu, ierosinājums fiksēt liecinieku liecības bija vērtējams kā saprātīgs. “Vai vēl kas?” tiesnesis Jeks jautāja Kefrijas kundzei. “Jā, jūsu godība. Es lūdzu jūs atstādināt sevi no šīs lietas izskatīšanas un nodot to citam tiesnesim.”

Jeks nepamirkšķināja ne aci. “Uz kāda pamata?” “Man zināms, ka šis suns pirms diviem gadiem šajā tiesā jau ir bijis un ar jūsu gādību ticis nodots Būnu ģimenei.”

“Kāpēc to uzskatāt par problēmu? Un kurš vēl varētu skatīt šāda rakstura lietu?”

“Nu, būtu pamats domāt, ka šis suns jums varētu būt pārāk tuvs.”

“Es šo suni divu gadu laikā ne reizes neesmu redzējis. Un šajā laikā caur šo tiesu ir gājuši simtiem suņu. Lūgums noraidīts. Vai tagad varam sākt?” Gan pašai Kefrijas kundzei, gan ikvienam zālē bija diezgan skaidri redzams, ka tiesnesis uz viņu netur labu prātu. Un turpmāk varēja kļūt vēl ļaunāk.

Kefrijas kundze neatbildēja.

“Vai ir vēl kas?” tiesnesis Jeks salti noprasīja.

Viņa papurināja galvu. Nē.

Tiesnesis Jeks atkal ierunājās: “Būnas kundze, cik man zināms, jūs esat prasības uzturētāja jūsu dēla suņa saimnieka vārdā un līdzprasītājs ir Vudss Būna kungs. Vai pareizi?”

“Pareizi, jūsu godība,” laipni pasmaidīdama, atbildēja Būnas kundze.

“Tādā gadījumā aiciniet savu pirmo liecinieku.”

Būnas kundze sacīja: “Teodors Būns.” Teo piecēlās, pagāja desmit soļus uz priekšu un apsēdās uz veca krēsla tiesneša galda tuvumā. Jeks teica: “Pacel labo roku, Teo.” Teo tā arī izdarīja, un tiesnesis jautāja: “Vai zvēri runāt patiesību?”

“Es zvēru.”

Tiesnesis Jeks turpināja: “Redzi, Teo, es zinu, ka tu jau iepriekš esi bijis manā tiesā, bet šoreiz ir mazliet citādi. Tiesas reportiere pierakstīs katru tavu vārdu, tāpēc gribu, lai tu runātu skaidri un lēni, vai saproti? Un tas pats attieksies arī uz pārējiem lieciniekiem.”

“Jā, ser,” Teo apstiprināja.

“Turpiniet, Būnas kundze.”

Palikdama savā krēslā, Būnas kundze teica: “Teo, lūdzu, pastāsti tiesai, kas notika.”

Lēni un iespējami skaidri Teo izstāstīja, kā notika sadursme ar zemes mērītāju brigādi. Stāstot par suņa sišanu, viņš norādīja uz Leriju Samsonu. Teo gandrīz sāka elsot, kad bija jāstāsta par to, kā viņš pacēla no zemes savu asiņojošo un samaņu zaudējušo sunīti un sāka skriet, aiz muguras skanot svešo vīru ņirdzīgajiem smiekliem. Runādams viņš skatījās gan uz Tiesnesi, gan māti un tēvu, gan Aiku un saviem draugiem un palaikam pameta skatienu uz četriem vīriešiem, kas sēdēja, rokas sakrustojuši uz krūtīm. Lerijs Samsons pāris reižu saviebās un papurināja galvu, it kā Teo melotu.

Teo stāstījumu neviens nepārtrauca, un, kad viņš bija beidzis, Kefrijas kundze no jautājumu uzdošanas atteicās.

Nākamais liecināja Hārdijs, bet pēc tam Vudijs. Viņi visi stāstīja vienu un to pašu, jo stāstīja patiesību. Tiesas zālē valdīja klusums, un tiesnesis Jeks nopietni un uzmanīgi uztvēra katru vārdu.

“Vai ir vēl kādi liecinieki, Būnas kundze?” viņš pajautāja.

“Pagaidām ne. Varbūt vēlāk.”

“Labi. Kefrijas kundze, lūdzu aiciniet savus lieciniekus.”

Nepieceldamās viņa sacīja: “Jūsu godība, es aicinu liecināt apsūdzēto Leriju Samsona kungu.” Kad liecinieks piecēlās un slāja pie tiesneša galda, no grīdas pieslējās kājās suns un, balansēdams uz savām trim veselajām kājām un vienu lauzto, izgrūda paklusu rūcienu, ko tikai Teo un Aiks varēja sadzirdēt. Teo noliecās un, papliķējis Tiesnesim pa muguru, pateica: “Kuš.” Tiesnesis mazliet atslāba, bet acis no Lerija Samsona nenolaida, gatavs

kuru katru mirkli klupt tam virsū un kost līdz asinīm, ja vien viņam ļautu.

Samsona kungs apsēdās liecinieka krēslā, zvērēja runāt patiesību un gandrīz uzreiz sāka melot. Pēc tam kad bija noskaidrots, kur viņš dzīvo un kur strādā, Kefrijas kundze viņam teica: “Samsona kungs, jūs dzirdējāt, ko stāstīja šie trīs zēni. Tagad pastāstiet savu versiju par notikušo.”

Pavīpsnājis vīrietis sacīja: “Tie puikas melo. Visi pēc kārtas. Bija piektdienas pēcpusdiena, un pēc smagas darba nedēļas mēs jau gatavojāmies darbus beigt. Bet te uzreiz parādās šie trīs puišeļi uz riteņiem kopā ar suni un sāk mums draudēt. Tur tas, zilajā kreklā, Hārdijs, sāk tēlot lielu vīru un saka mēs esot uz viņa ģimenes zemes un tā tālāk, un pieprasa, lai mēs tūlīt vācoties prom. Ziniet, mēs jau paši tik un tā taisījāmies braukt projām, diena bija galā, nedēļa arī, bet puika to neņem galvā un tik gāna mūs par atrašanos viņa ģimenes īpašumā. Tad uzreiz starpā iejaucas tas Būnu puika un draud mums ar arestu par privātīpašuma aizskaršanu. Viņi daudz sarunāja, un, jā, arī mēs daudz sarunājām, taču it nemaz netaisījāmies sākt cīniņu ar maziem knēveļiem. Tad Būns izvelk mobilo un grib zvanīt kruķiem, un mēs vēl drusku paklaigājām. Beidzot mēs puikām sakām, ka braucam prom, bet šie lai tik kāpj uz saviem riteņiem. Suns visu laiku snaikstās mums apkārt, ņurd, rāda zobus un visādi draudīgi izdarās, bet tad, kad puikas sāk braukt projām, šunelis kaut kā tur pagadās pa vidu un viens no zeņķiem tam krancim pārbrauc pāri. Pašu to skatu es neredzēju, bet dzirdēju, kā suns iekaucas, un, kad paskatījos atpakaļ,

tad redzēju, ka vienā čupā tur ir riteņi, puikas un pašā apakšā suns. Tas gan smilkstēja un gaudoja briesmīgi. Tā nu tas suns tika savainots.”

Teo jutās tā, it kā viņam kāds būtu iebelzis pa pakrūti. Aizmugurē viņš dzirdēja, ka Vudijs un Hārdijs noelšas vien. Visa tiesas zāles Būnu puse bija kā apstulbināta, tik šokēta, ka uzreiz nespēja pat atjēgties.

Viņu reakcija tiesnesim Jekam nepaslīdēja garām nepamanīta.

Beidzot atguvusi elpu, ierunājās Būnas kundze: “Tātad, Samsona kungs, jūs sunim nesitāt un nekādā veidā viņu neaizskārāt?”

“Noteikti nē.”

Ar aizdomu pilnu seju viņa tomēr pamāja un ieskatījās tiesnesim Jekam tieši acīs. Te bija pamats apstrīdēt dzirdēto un pastīvēties ar liecinieku, tomēr Būnas kundze bija pārāk pieredzējusi. Tik daudz laika pavadījusi tiesās, viņa labi zināja, kas tagad sekos. Visi četri vīrieši bija sadomājuši melīgu stāstu, pie kura tagad cits pēc cita arī turēsies. Tiesnesim Jekam tad nāksies izlemt, kurai no abām versijām ticēt, un Būnas kundzei bija nojauta, ka tā būs Teo versija.

“Tas arī viss,” viņa noteica. Teo paliecās mātei klāt un nočukstēja: “Mamm, viņš melo.” Viņa tikai pamāja. Vudijs pieliecās savam tēvam un nočukstēja: “Tēt, viņš melo.” Hārdijs pačukstēja vectēvam: “Opi, viņš melo.” “Aiciniet savu nākamo liecinieku,” teica tiesnesis Jeks. Kamēr Viliss Kīts nāca uz priekšu, tiesnesis Jeks paskatījās uz Teo un piemiedza viņam ar aci. Izņemot Teo, neviens cits to nepamanīja.

Kīta kungs atzina, ka viņš ir priekšnieks, bet to gan negribēja pieminēt, ka aizvedis savu brigādi uz privātīpašumu bez īpašnieka atļaujas. Jautājums par privātīpašuma aizskaršanu taču tiks risināts citā tiesā. Savainotā suņa sakarā vīrietis pastāstīja tieši to pašu, ko Lerijs Samsons. Nekādu rungu, nekādu vairākkārtēju sitienu, nekāda tieša kontakta vai sadursmes ar dzīvnieku. Nabaga suns tikai kaut kā trāpījies starp zēnu velosipēdiem, un viens no tiem viņam uzbraucis tieši virsū. Visu vīrietis nemaz nebija redzējis un konkrētas detaļas tagad bija grūti atcerēties. Būnas kundze centās noskaidrot, tieši kurā vietā liecinieks stāvējis, bet Kīta kungam bija slikta atmiņa.

Melošana turpinājās, kad liecināja Lesters Grīns, bet viņa atmiņa bija vēl švakāka nekā priekšniekam. Tomēr viņš stingri turējās pie sadomātā stāsta un visu vainu Tiesneša savainošanā uzvēla sadursmei ar velosipēdu. Kad Grīns bija beidzis, tiesnesis Jeks, acīm redzami kļūdams arvien drūmāks un neapmierinātāks, lika klausītājiem salekties, kad negaidīti pajautāja Grīnam: “Ser, vai jūs zināt, kas ir tiesas maldināšana?”

Liecinieks satrūkās, apjuka un izskatījās pat izbijies. Tiesnesis Jeks izpalīdzīgi viņam paskaidroja: “Tiesas maldināšana, Grīna kungs, ir tad, kad liecinieks sniedz nepatiesu liecību, kad viņš melo, kaut arī ir zvērējis runāt tikai patiesību. Vai tagad sapratāt?”

“Laikam gan.”

“Labi, bet vai zināt arī, kāds sods šajā štatā noteikts par nepatiesas liecības sniegšanu?”

“Patiesībā ne.”

“Kas to būtu domājis! Sods būs tāds, kādu es to noteikšu, bet ne vairāk par divpadsmit mēnešiem cietumā. Vai jūsu advokāte jūs par to informēja?”

“Nē, ser.”

“Kas to būtu domājis! Tagad varat atgriezties vietā.” īsā saruna par nepatiesas liecības sniegšanu bija uzdzinusi baiļu trīsas tiesas zāles otrajā pusē. Lerijs Samsons, Viliss Kīts un Lesters Grīns apmainījās satrauktiem skatieniem. Kefrijas kundze galvu augšā necēla, jo cītīgi kaut ko rakstīja bloknotā.

Būna kungs pieliecās tuvāk pie Teo un pačukstēja: “Viņi tiks cietumā.”

“Aiciniet savu nākamo liecinieku, Kefrijas kundze,” tiesnesis Jeks noteica īgnā balsī.

“Džīno Gordona kungs.”

Džīno Gordona kungam pēkšņi bija zudusi vēlme liecināt. Viņam bija grūti tikt augšā no krēsla, grūti paieties tos dažus soļus līdz liecinieka krēslam un grūti tajā apsēsties. Ja kādam lieciniekam kādreiz bijusi vēlēšanās aizmukt no tiesas zāles, tad tas bija Džīno Gordons.

“Vai zvērat runāt tikai patiesību?” jautāja tiesnesis Jeks.

“Nu, tā es domāju.”

“Jā vai nē, Gordona kungs?”

“Nu labi, jā.”

“Tātad, pirms jūs sākat, vai jūs zināt, ko nozīmē tiesas maldināšana?”

Tiesneša Jeka paaugstinātais tonis un sarkasma pilnā balss skaidri liecināja, ka viņš nešaubās: Gordons grasās melot tāpat kā viņa brigādes biedri.

“Jā, zinu,” liecinieks atbildēja, acīm drudžaini šaudoties.

“Un vai jūs saprotat, ka par nepatiesas liecības sniegšanu varat nonākt cietumā?”

Pirms vīrietis paguva atbildēt, dusmīgi iejaucās Kefrijas kundze: “Tiesnesi, viņš vēl it neko nav pateicis.”

“Tik daudz es saprotu,” Jeks atcirta. “Tad teiksim tā es viņu tikai brīdinu, labi? Lūdzu, turpiniet.”

Kefrijas kundze vaicāja: “Gordona kungs, vai pastāstīsiet tiesai, kas todien notika?”

Gordona kungs nupat izskatījās tā, it kā būtu paralizēts no kakla līdz pat kājām, vienīgie kustīgie bija sejas muskuļi. Tie saviebās sāpīgā un apjukuma pilnā grimasē. Viņš mēģināja runāt, bet ārā nenāca ne skaņa. Vīrietis uzmeta skatienu Kefrijas kundzei, bet viņa taisni tobrīd kaut ko meklēja savā portfelī.

Ja viņš tagad melos, tad var nonākt cietumā. Ja stāstīs patiesību, tad viņa čoms Lerijs droši vien tiks notiesāts, bet boss viņu pašu noteikti atlaidīs no darba. Beidzot Džīno Gordonam izdevās nomurmināt: “Nu… tiesnesi, es patiesībā neko neredzēju.”

Tiesnesis Jeks to jau bija gaidījis un tūdaļ atsaucās: “Kā tad tā? Visi trīs zēni liecināja, ka jūs tur bijāt klāt. Kā jūs varējāt neko neredzēt? Vai jūs sakāt patiesību?” “Nu labi. Redziet, tiesnesi, es patiešām negribu liecināt.”

“Attapīgs puisis. Ejiet uz savu vietu.”

Zāles durvis atvērās, un ienāca vēl divi policisti un sameklēja sev krēslus.

“Vai būs vēl kāds liecinieks, Kefrijas kundze?”

“Nē, jūsu godība.”

“Būnas kundze?”

“Jā, jūsu godība. Mēs vēlētos aicināt Dr. Nīlu Kolu sniegt liecību. Viņš ir veterinārārsts, kurš ārstēja suni.” Dakteris Kols iznāca priekšā un nodeva zvērestu. Būnas kundze viņu palūdza raksturot savainojumus. Nesteidzīgi un ļoti detalizēti dakteris Kols pastāstīja, ka suns Tiesnesis guvis daudzus savainojumus galvas virspusē, sānos un aizmugurē, kā arī divus muguras virspusē. Un arī labās priekškājas lūzumu.

Būnas kundze turpināja iztaujāšanu: “Dakteri Kol, jūs dzirdējāt, ko stāsta liecinieki. Kas izraisīja šos savainojumus? Vairākkārtēji sitieni ar koka rungu vai velosipēda gumijas riepas?”

“Es iebilstu!” iesaucās Kefrijas kundze.

“Iebildums noraidīts. Lūdzu, atbildiet, dakteri Kol.” Dakteris Kols pasmaidīja, dziļi ievilka elpu un teica: “Ir pilnīgi absurdi apgalvot, ka suņa savainojumi būtu radušies no tā, ka viņam uzbraucis virsū velosipēds. Savainojumu cēlonis ir atkārtoti smagi sitieni ar cietu, trulu priekšmetu.”

Tiesnesis Jeks paskatījās uz Kefrijas kundzi, bet viņai nekas vairs nebija sakāms. “Paldies, dakteri Kol. Varat atgriezties vietā. Vai advokātiem vēl kas sakāms? Liecinieku vairāk nav?” Tiesnesis Jeks ieskatījās rokaspulkstenī un turpināja: “Mēs šeit atrodamies jau gandrīz divas stundas. Vai kāds vēlas vēl ko teikt, pirms es pasludinu spriedumu?”

Neviens nepieteicās. Būnu pusē visi saprata, ka pateikts ir jau pietiekami, bet ejas otrā pusē valdīja vienīgi izbailes.

Tiesnesis Jeks uzlūkoja tiesas stenogrāfisti un teica: “Lūdzu, pierakstiet. Man tika sniegtas divas pavisam atšķirīgas notikuma versijas. Trīs zēni stāstīja vienu stāstu, bet trīs brigādes vīri pavisam citu. Parasti patiesība ir kaut kur pa vidu, taču ne šajā gadījumā. Es ticu zēniem un esmu pārliecināts, ka brigādes locekļi Samsona kungs, Kīta kungs un Grīna kungs safabricēja stāstu ar nolūku izvairīties no nepatikšanām.” Uzmetis vīriešiem niknu skatienu, viņš turpināja: “Acīmredzot jūs bijāt iedomājušies, ka varēsiet ienākt šajā mazajā tiesas zālītē, kaut kādā Dzīvnieku tiesā, un mierīgi samelot, un viss būs kārtībā. Un bijāt pārliecināti, ka jums kā pieaugušiem cilvēkiem tiesa ticēs vairāk nekā dažiem puišeļiem. Jums nepaveicās. Meli ir meli neatkarīgi no tā, kurš tos stāsta, un, kad jūs zem zvēresta tiesā melojat, jūs graujat mūsu tiesu sistēmu. Jūs, Samsona kungs, tiekat atzīts par vainīgu cietsirdībā pret dzīvnieku; trešās pakāpes nodarījums, kas veikts tīšām, ar nodomu savainot. Par to es notiesāju jūs ar cietumsodu uz sešiem mēnešiem.” Samsons zālē iebļāvās: “Seši mēneši! Vai jūs mani āzējat?”

“Nē. Vai tad jūs gribējāt vairāk?”

“Jūs esat jucis!” Samsons atkal iekliedzās, un izskatījās, ka viņš teju teju metīsies tiesnesim virsū. Divi policisti veikli pielēca kājās un nostājās Samsona tuvumā. Zālē iešņukstējās Samsona sieva. “Man taču ir sieva un bērni!” iesaucās notiesātais.

“Apklustiet, Samsona kungs,” tiesnesis Jeks pavēlēja. “Es vēl neesmu beidzis. Es atzīstu jūs par vainīgu tiesas maldināšanā, sniedzot nepatiesu liecību, un piespriežu

jums sešdesmit dienu cietumsodu papildus jau iepriekš piespriestajiem sešiem mēnešiem.”

“Tā nav nekāda Dzīvnieku tiesa, tā ir ķenguru tiesa,” Samsons nošņāca.

“Aizvediet viņu,” tiesnesis Jeks teica policijas pilnvarotajiem. Tie saņēma vīrieti aiz rokām, uzlika viņam rokudzelžus un gandrīz vai vilkšus izveda no zāles. Kad durvis aiz viņiem aizcirtās, tiesnesis Jeks uzmeta bargu skatienu Vilisam Kītam un Lesteram Grīnam, kas nobālējuši skatījās platām acīm. Tiesnesis dziļi ievilka elpu un sacīja: “Un tagad, kas attiecas uz Gordona kungu. Jāsaka, jūs bijāt gudrs diezgan, lai laikus attaptos un atteiktos liecināt, tāpēc jums šovakar cietumā nebūs jāiet. Kīta kungam un Grīna kungam gan tā nepaveicās. Es atzīstu jūs abus par vainīgiem tiesas maldināšanā, sniedzot nepatiesas liecības, un piespriežu katram no jums sešdesmit dienu cietumsodu.”

“Mēs pārsūdzēsim,” paziņoja Kefrijas kundze.

“Tādas tiesības jums ir, bet tagad viņi tiks nogādāti cietumā. Aizvediet viņus.”

Policijas pilnvarotie piesteidzās pie Kīta un Grīna. Kad rokudzelži bija uzlikti, vīri tika izvesti no tiesas zāles. Kad abi gāja garām, Tiesnesis nostājās uz visām četrām un rūca no visa spēka.

18.    nodaļa

Tagad jau bija kļuvis par normu, ka Tiesnesis gulēja Teo gultas kājgalī, nevis zem gultas kā senāk. Naktī grozoties, Tiesnesis palaikam iesmilkstējās, jo brūces joprojām sāpēja. Teo gan vienmēr izdevās suni nomierināt, un tas atkal aizmiga. Vispār Tiesnesis atlaba diezgan ātri, un viņam izrādītā gādība tam bija īsti pa prātam. Zēnam gan miegs bieži tika traucēts, bet viņš to neņēma ļaunā. Teo nolēma vairs nekad savu suni nestrostēt un nedusmoties uz viņu.

Ceturtdienas rītā pēc tiesas prāvas Teo nonesa Tiesnesi lejā un palaida pagalmā. Pie virtuves galda sēdēja māte, vēl arvien rītakleitā, dzēra kafiju un lasīja. “Pirmajā lappusē,” viņa pateica, sniedzot dēlam Strattenburg Gazette.

Pirmajā lappusē virsraksts ar izceltiem burtiem vēstīja: MĒRNIEKU BRIGĀDEI PIESPRIEŽ CIETUMSODU. Bet lappuses vidū fotogrāfijā bija redzams Teo ar suni rokās, iznākot no tiesas nama. Emociju pilnajā mirklī Teo gandrīz nebija pamanījis ne reportieri, ne fotogrāfu.

“Oho!” viņš iesaucās, aplūkojot attēlu, zem kura bija rakstīts: TEODORS BŪNS KOPĀ AR SUNI TIESNESI. VIŅŠ SOLA, KA CĪNĪSIES PRET APVEDCEĻU UN VISIEM NELIEŠIEM, KAS TĀ LABĀ DARBOJAS.

“Vai tu tā patiešām teici?” māte vaicāja.

“Laikam jau teicu.”

“Vai nav drusciņ par stipru?”

“Var jau būt.” Teo izlasīja rakstu. Tur bija citāti no tā, ko bija teikuši viņa vecāki, Mora Kefrija, tiesnesis Jeks un Lerijs Samsons. Kopumā visai precīzi bija atstāstīts viss notikušais. Apsūdzētie pauda neapmierinātību ar spriedumu un plānoja to pārsūdzēt. Kefrijas kundze solījās līdz ceturtdienas pusdienlaikam savus klientus dabūt ārā no cietuma. Sailass Kvinna kungs stāstīja, ka iesniedzis civilprasību pret šiem četriem vīriešiem un viņu kompāniju un tā tālāk. Patiesībā nekā jauna, izņemot Teo un Tiesneša fotogrāfiju pirmajā lappusē. Tā Teo patika.

“Tev nevajadzēja viņus nosaukt par neliešiem,” māte noteica.

“Kāpēc gan ne? Viņi taču ir nelieši bez atļaujas uzturējās privātīpašumā, ar rungu gandrīz nosita manu suni. Par labiem cilvēkiem viņus nenosauksi.”

“Teo, ar reportieriem tomēr vajag uzmanīties. Viņi vienmēr uzklups ikvienam neapdomīgi izteiktam vārdam. Sevišķi jau Noriss Flejs.”

“Kas ir Noriss Flejs?”

“Tas vīrs, ar kuru tu runāji un kurš uzrakstīja šo rakstu. Viņš te darbojas jau labu laiku un zina, kā savērpt stāstu. Kad vien pilsētā gadās kas sensacionāls, Noriss Flejs vienmēr ir klāt.

“Vai tad tas nav viņa darbs?”

“Protams, ka ir. Taču viņš ne vienmēr visu atspoguļo pareizi.”

Teo atvēra virtuves ārdurvis un iesauca iekšā suni. Tiesnesis bija gatavs brokastīm. Teo sagatavoja divas

bļodiņas ar brokastu pārslām un vienu nolika uz grīdas pie sava krēsla.

Būnas kundze iedzēra vēl malku kafijas un teica: “Tavam tētim visa šī jezga diez ko nepatīk. Viņš negrib, ka tu iesaistītos tajā apvedceļa cīniņā.”

“Nemaz nezināju, ka esmu iesaistījies.”

“Nu, tagad jau izskatās, ka esi gan. Avīzes pirmajā lapā tu solies cīnīties pret apvedceļu.”

“Kāpēc tētis par to tā raizējas?”

“Tā ir nejauka politiska cīņa, un bērnam tādā nav vietas.”

“Mamm, vai tu man iesaki izstāties?”

“Un kādi tev ir plāni, Teo?”

“Man nekādu plānu nav.” Teo iebāza mutē karoti ar Cheerios pārslām un, skaļi kraukšķinādams, košļāja. “Vai tu pazīsti vīru, vārdā Džo Fords?”

“Jā, Forda kungs jau ilgus gadus ir mūsu firmas klients. Tavs tēvs daudz strādājis viņa uzdevumā. Kāpēc tu jautā?”

“Ir tādas baumas, ka viņš slepeni gatavo darījumu par divsimt akru zemes pirkšanu tajā vietā, kur apvedceļš krustosies ar Svīnijroudu. Tātad, ja apvedceļu apstiprinās un uzbūvēs, Forda kungs, kuru, kā esmu dzirdējis, saukājot arī par Fikso Fordu, būs ideālā pozīcijā, lai kā attīstītājs nopelnītu veselu bagātību.”

Būnas kundze, pieri saraukusi, māja ar galvu, īsti nezinādama, ko atbildēt.

Teo neatlaidās no šī temata: “Un ir vēl viena bauma, kas laikam jau drīzāk ir fakts, ka Forda kungs bijis devīgs ziedotājs gubernatora pēdējā vēlēšanu kampaņā. Man

tas viss izskatās tā Forda kungs dod naudu gubernatoram, bet gubernators bīda apvedceļa ideju, lai Forda kungs varētu vairāk nopelnīt un pēc tam atkal vairāk iedot gubernatoram. Vai tas nešķiet loģiski, mamm?” “Nu, es par to nebrīnītos.”

“Ja tā ir taisnība, vai tā nav diezgan netīra spēlīte,

ko?”

“Pretlikumīgi tas nav,” mamma atbildēja, pēc Teo domām, pārāk samiernieciski.

“Bet vai tu piekrīti, ka tas ir netīri?”

“Zināmā mērā ir.”

“Tad kāpēc mēs tur piedalāmies?”

“Mēs?”

“Jā. Kāpēc mūsu juridiskā firma pārstāv netīru darījumu veicējus?”

“Mūsu juridiskā firma? Nemaz nezināju, ka tu tajā esi partneris.”

“Tās nosaukumā ir mans uzvārds.” Teo atteica un izaicinoši, zobu skavām spīdot, uzsmaidīja mātei.

“Teo, mēs par to jau esam runājuši. Katram ir tiesības uz juridiskajiem pakalpojumiem, un mēs kā juristi ne vienmēr varam izvēlēties sev klientus. Bieži vien klientiem nav taisnība vai arī viņi izdarījuši ko nepareizu, bet tieši tāpēc viņiem advokāti un juristi ir vajadzīgi. Advokātam savs klients nav jāvērtē. Advokātam ir klientam jāpalīdz.”

“Es gan netaisos pārstāvēt blēžus,” Teo attrauca un iebāza mutē vēl vienu karoti pārslu.

Māte sarauca uzacis un cieti noteica: “Nesauc Forda kungu par blēdi.”

“Es viņu tā nemaz nesaucu,” Teo, ēdienu košļādams, atbildēja. “Es tikai gribēju teikt, ka tad, kad pats būšu advokāts, blēžus par klientiem neņemšu.”

Būnas kundze dziļi ievilka elpu un nolēma sarunu neturpināt. Ari Teo no tās jau jutās noguris. Abi ar Tiesnesi viņi pabeidza brokastis klusumā.

Audzināšanas stundas laikā skolotājs Maunta kungs skolēniem parādīja rīta avīzi. Teo ne vienu reizi vien bija brīnījies, ka tik maz ir to klasesbiedru, kas kādreiz ielūkojas avīzēs. Un ari šo rakstu tikpat kā neviens nebija redzējis. Daži to gan bija manījuši internetā. Suņa sasišana gandrīz līdz nāvei bija karsts temats, par ko bija runāts visu nedēļu, un tagad klase gribēja visos sīkumos uzzināt, kā bija gājis Dzīvnieku tiesā. Pirmās lappuses raksts un fotogrāfija tika smalki izpētīta un pārrunāta. Teo izlikās, ka viņam tas neko daudz nenozīmē, taču pie sevis atzina, ka tas ir forši būt avīzes pirmajā lappusē. Vudijam, kas reti kad cieta klusu, bija sava versija par tiesā pieredzēto, un, kā jau varēja sagaidīt, tā sāka stipri atšķirties no Teo versijas.

Vudija vecāki bija iesnieguši prasību tiesā pret Džīno Gordonu, vienīgo, kurš bija palicis brīvībā, un Vudijs nevarēja vien sagaidīt, kad pienāks viņa lielā diena tiesā. Hārdija vecāki bija iesnieguši prasību gan civiltiesā, gan krimināltiesā par neatļautu uzturēšanos privātīpašumā. Tas varēja nozīmēt, ka juridiska rakstura aizraujoši piedzīvojumi visiem trim zēniem būs nodrošināti vai gada garumā. Teo (un arī Maunta kungs) domāja, ka tas būs

vareni, un viss audzināšanas stundai paredzētais laiks pagāja diskusijās par ierosinātajām lietām.

Hārdijs mācījās paralēlklasē. Viņš uzmeklēja Teo pusdienu starpbrīdī, un abi lieliski pavadīja laiku, pārrunājot un no jauna izbaudot savu lielo uzvaru Dzīvnieku tiesā. Visa Kvinnu ģimene esot sajūsmā par iznākumu un lepojoties ar Teo, ka viņam šai notikumā bijusi tik liela loma. Viņus ļoti iepriecinot arī tas, ka avīzē zem Teo fotogrāfijas teikts, ka viņš solījis “…cīnīties pret apvedceļu un neliešiem, kas tā labā darbojas”.

“Teo, vai tu patiešām tā pateici?” Hārdijs jautāja. Patiesībā Teo nebija īsti pārliecināts, ka tieši tā būtu teicis. Kad cilvēki barā bija nākuši ārā no tiesas zāles, nelielajā gaitenī bija izveidojusies burzma un kņada, visiem runājot vienlaikus. Teo bija juties tik gandarīts un pacilāts. Arī redzēt to, kā visus trīs vīrus aizved, rokudzelžos saslēgtus, bija ko vērts. Turklāt zēns rokās turēja savu Tiesnesi un gribēja ātrāk tikt projām. Jā, viņš bija manījis kādu ar fotoaparātu un atcerējās arī, ka uz kāpnēm reportieris viņam kaut ko bija jautājis.

Taču nevarēja noliegt, ka avīzē citētie it kā viņa vārdi pašam tīri labi patika, tāpēc viņš Hārdijam atbildēja: “Protams.”

“Tas ir ko vērts, Teo.”

Hārdijs pieteicās pēc stundām iegriezties Teo “birojā” un aprunāties par apvedceļu, un Teo apsolīja, ka būs tur, kamēr pildīs mājasdarbus.

Tieši tur Teo arī bija četros pēcpusdienā, kad pie durvīm pieklauvēja tēvs un pateica: “Nāc man līdzi!” No

pieredzes Teo zināja, ka tā nav laba zīme. Tēvs reti kad mēroja ceļu uz Teo būceni, lai pateiktu: “Nāc man līdzi!” Abi iegāja lielajā apspriežu telpā, tēvs aizvēra durvis un, norādījis uz krēslu, lika dēlam apsēsties. Pats viņš apsēdās iepretī, un Teo saprata, ka gaidāmas nepatikšanas.

Būna kungs iesāka: “Šķiet, ka pagājušajā nedēļā šeit birojā tu sastapi Džo Forda kungu. Viņš jau ilgus gadus ir bijis mans klients. Diemžēl tagad viss ir mainījies. Šorīt Forda kungs piezvanīja un informēja, ka atsakās no maniem jurista pakalpojumiem. Viņu neapmierinot fakts, ka mans dēls tik skaļi iestājoties pret apvedceļu. Pats Forda kungs jau sen ir šī projekta atbalstītājs. Kā ļoti daudzi cilvēki, arī viņš uzskata, ka tas mūsu pilsētai ir ļoti nozīmīgs.”

Teo nezināja, kā uz to reaģēt. Viņam bija žēl, ka tēvs zaudējis klientu, bet zēns jutās atvieglots, ka ir izdevies tikt vaļā no Forda kunga. Teo arī domāja, ka no Forda kunga puses tā bijusi stipri pārspīlēta reakcija. Viņam ļoti gribējās tēvam pajautāt, kāpēc viņš pārstāv tik apšaubāmus tipus kā Fords. Tomēr beigās Teo nolēma, ka drošāk būs, ja vienkārši pateiks: “Man žēl, tēt.”

“Mamma man stāstīja: tu uzskatot, ka Forda kungs ir, teiksim tā ne visai godīgs.”

Nu, paldies, mamm. Izrādās, ar tevi nemaz nevar pie brokastīm parunāties, lai tu tūlīt pat visu neizpļāpātu tētim. “Es jau viņu redzēju tikai īsu mirkli, tāpēc nemaz nezinu, kāds viņš ir. Vai viņš ir ne visai godīgs?”

Būna kungs pasmaidīja un novērsās. Tad viņš atbildēja: “No Džo Forda nekad neko negodīgu neesmu piedzīvojis.

Es teiktu, ka viņš zina, kā izmantot sistēmu. Tam vīram ir daudz naudas un ietekmīgi draugi, un viņš ir radis dabūt to, ko grib. Viņš pieprasa lojalitāti, un tieši tāpēc tagad meklē citu juristu.”

“Izklausās, ka viņš ir draņķis,” Teo izspruka.

“Teo, viņš nav draņķis, bet tev jābeidz mētāties ar tādiem vārdiem kā “draņķi” un “nelieši”, sarunāts?” Šajā ziņā tēvam bija taisnība, un Teo noteica: “Jā, ser.” Mirkli klusējis, tēvs pajautāja: “Kas tev stāstīja par divsimt akru zemes pirkšanu pie Svīnijrouda?”

To bija stāstījis Aiks, bet Teo zināja, ka to labāk neizpaust. Viņš sakrustoja rokas uz krūtīm, sakoda zobus un beidzot pateica: “Es apsolīju nevienam to neteikt.” Šāda atbilde bija vispareizākā, jo vecāki paši labi zināja, cik svarīgi ir glabāt noslēpumus.

“Tu taču nebūsi okšķerējies te pa biroju, ko?”

Teo izdevās reaģēt ar milzīgu pārsteigumu par šādu pieņēmumu.

“Nē, ser. Es neokšķerējos pa biroju.” Tas tikai daļēji atbilda īstenībai, un to zināja gan Teo pats, gan tēvs. Lai paliktu mazāk neskaidrību, zēns piebilda: “To man kāds pateica.”

Būna kungs pamāja ar galvu, it kā noticēdams teiktajam, bet patiesībā nenoticēja vis, un Teo to zināja.

“Un ko vēl tev šis “kāds” pastāstīja?” Būna kungs jautāja.

Nebija nekādas vajadzības stāstīt kaut ko vairāk, tāpēc Teo atbildēja: “Neko citu. Tas bija viss.”

Tēva bažas tikai apstiprināja, ka runas par Džo Forda apšaubāmajiem darījumiem nav bez pamata, bet Teo

nolēma par to vairs nerunāt. Fiksais Fords vairs nebija tēva klients, un Teo klusībā priecājās, ka tāds šaubīgs tips ir prom no Būnas&Būna firmas. Un likās, ka zēns nav vienīgais, kas tā domā. Teo bija aizdomas, ka arī māte ir viņa pusē. Viņai nepatika tie pilsētas nekustamo īpašumu attīstītāji, kas meklēja arvien jaunas teritorijas, ko vēl varētu apbūvēt ar tirdzniecības centriem un dzīvojamām mājām. Tādas lietas dažkārt tika pieminētas gan birojā, gan mājās; tādas īsas, dzēlīgas piezīmes un mājieni, kas skaidri liecināja, ka Būnas kundzei daži no vīra klientiem ir visai nepatīkami. Šie izteikumi gan nebija domāti Teo ausīm, taču viņam maz kas paslīdēja garām nepamanīts.

Teo teica tēvam: “Redzi, tēt, man žēl, ka tā noticis, bet ne jau es to izvēlējos. Es taču nelūdzu, lai Tiesnesis tiktu sasists. Nelūdzu, lai vakar notiktu tiesa. Nelūdzu, lai manu bildi liek avīzes pirmajā lapā. Tas viss vienkārši notika neatkarīgi no manis, un, ja Forda kungs ir dusmīgs, es tur neko nevaru līdzēt. Atklāti sakot, es domāju, ka atteikšanās no mūsu juridiskās firmas tā ir pārspīlēta reakcija.”

“Mūsu juridiskās firmas?”

“Nosaukumā taču ir mans uzvārds.”

Būna kungs pasmaidīja, un likās, ka viņš vairs nedusmojas. Teo bija nojauta, ka tēvs pārāk nenožēlo, ka zaudējis tādu klientu kā Džo Fords. “Tagad ej un pabeidz mājasdarbus,” celdamies kājās, tēvs noteica.

“Tūlīt, tēt.”

19.    nodaļa

Teo cītīgi mācījās spāņu darbības vārdus, kad pie viņa “kabineta” durvīm kāds pieklauvēja. Tas bija Hārdijs. Ienācis iekšā, viņš noliecās pie Tiesneša, lai pabužinātu tam galvu un pateiktu kādu vārdu, un tad jautāja Teo: “Paklau, vai tev būtu laiks, teiksim, pusstunda?”

Parasti bija tā, ka pēc ierašanās birojā Teo drīkstēja brīvi iet un nākt, ja vien mājasdarbi bija pabeigti. “Jā, noteikti. Kas lēcies?”

“Aizlaidīsim ar riteņiem uz kādu vietu aptuveni desmit minūšu brauciena attālumā. Gribu tev kaut ko parādīt.” “Ko parādīt?”

“Tas būs pārsteigums.”

Jau pēc astoņām minūtēm viņi piestāja vecas, no sarkaniem ķieģeļiem būvētas noliktavas priekšā Delmontas rajonā netālu no Stratenas koledžas. Lielākā daļa noliktavas stāvēja neizmantota, bet ielas pusē bija ierīkoti daži biroji. Virs vienām durvīm bija uzraksts: STRATENAS APGABALA VIDES PADOME.

“Ejam iekšā,” Hārdijs teica, un abi iegāja pa durvīm. Vides padomes birojs bija gara un plaša telpa ar augstām jumta spārēm, kailām mūra sienām un betona grīdu, kura jau sen prasījās pēc izslaucīšanas. Telpā bija vairāki galdi ar daudziem datoriem uz tiem, sienas klāja no gaisa uzņemtas fotogrāfijas un vairākas kartes, bet apkārt

maisījās vismaz pusducis suņu. Acīmredzot tie, kas šeit strādāja, drīkstēja uz darbu ņemt līdzi suņus. Telpā kūsāja enerģija, un cilvēki lielākoties bija gados jauni. Vairums bija flaneļa kreklos un džinsos, un daudzi bija bārdaini.

Mācītājs Čārlzs Kvinns, Hārdija tēvs, patlaban nopietni sarunājās ar cilvēku grupiņu, bet tad viņš pacēla galvu un, ieraudzījis Teo, iesaucās: “Lūk, kur viņš Teo Būns!” Visi to dzirdēja, un Teo nepaguva ne attapties, kad viņš jau tika aizvadīts, drīzāk gan aizbīdīts pie vienas no sienām, kuru rotāja daudzkārt palielināts attēls no šīsdienas rīta avīzes. Tas bija milzīgs lielāks par viņa dabisko lielumu, un Teo apmulsa, redzot sevi un savu suni tik milzīgu, ka gandrīz aizņēma visu sienu. Viņa teiktie un avīzē publicētie vārdi “…cīnīties pret apvedceļu un neliešiem, kas tā labā darbojas" bija izcelti lieliem burtiem un uzlikti virs fotogrāfijas. Kamēr Teo blenza uz attēlu, telpā visi pieklusa un sapulcējās ap viņu.

Mācītājs Kvinns sacīja: “Gribu jūs visus iepazīstināt ar Teodoru Būna kungu, šīsdienas varoni, pilsētas visslavenākā suņa saimnieku un mana dēla Hārdija draugu.” Teo neveikli pamāja ar galvu. Drīz viņš uzzinās, ka Vides padomes darbinieki te bija tikai daži. Pārējie bija brīvprātīgie un lielākā daļa no tiem Stratenas koledžas studenti.

Kāds vīrietis Sebastians Raiens panāca uz priekšu un paspieda Teo roku. Viņš teica: “Es esmu Vides padomes direktors, un mēs priecājamies, ka esat mums piebiedrojies.” Teo nebija ne jausmas, ka viņš kaut kam būtu piebiedrojies. Viņš pēkšņi sajutās neveikli, atrodoties uzmanības centrā tādā vietā, kur nekad nebija bijis. Zēns

nomurmināja kaut ko tādu kā: “Jā, protams, priecājos iepazīties.”

“Kā klājas sunim?” kāds no pūļa pajautāja.

“Arvien labāk,” Teo atbildēja.

“Mums gribētos viņu satikt,” kāds cits ieminējās.

“Nu, pēdējā laikā viņš nekāds lielais ceļotājs nav,” Teo teica, un daži iesmējās. Viens otrs jau pameta pulciņu. “Ķersimies nu atkal pie darba,” teica Sebastians, un pūlis izklīda. Sebastians veda Teo un Hārdiju uz garās telpas galu, kur nelielā spārnā bija iekārtots atklāta tipa birojs. Par rakstāmgaldu kalpoja koka durvis, kas bija novietotas uz divām lielām kabeļu spolēm. Pēc Teo domām, tas bija stilīgākais rakstāmgalds, kādu viņš bija redzējis. Pie galda nebija neviena krēsla, un Teo jau bija pamanījis, ka Vides padomē visi strādāja, kājās stāvot. Nekādas sēdēšanas. Viņš piefiksēja domu, ka vajadzēs par to apjautāties mātei. Varbūt kāda jauna mode.

Teo un Hārdijs nopētīja biroja sienas, pie kurām bija piekārtas fotogrāfijas, diplomi un kartes. Pirmo Teo pamanīja Stenforda Universitātes Juridiskās fakultātes diplomu. Raiens bija gados pajauns, droši vien zem četrdesmit, un savos džinsos un zābakos drīzāk izskatījās pēc medību pavadoņa nekā jurista, kas nodarbojas ar vides problēmām.

Viņš teica: “Dzirdēju, ka abi tavi vecāki, Teo, esot advokāti.”

Teo pamāja.

“Vēl es dzirdēju, ka tu pats arī esot gluži labs advokāts.”

“Vēl jau ne,” Teo atteica.

“Nu, likumos viņš ir ļoti zinīgs,” Hārdijs piebilda. Sebastians bija nemierīgs un nepacietīgs un uz lielu pļāpāšanu nebija noskaņots. “Šim apvedceļam mēs uzbrūkam vairākās frontēs apgrūtinājums īpašumiem, dabas resursu sagandēšana, troksnis, piesārņojums, idiotiska satiksmes plānošana un tā joprojām. Man ir viena traka ideja, kuru gribētu ar jums, puiši, apspriest."

Teo un Hārdijs pamāja, jo citas izvēles taču nebija. Sebastians piegāja pie kreisās puses sienas un rādīja karti ar plānoto apvedceļu. Viņš parādīja konkrētu vietu kartē un teica: “Šī te ir Džeksona sākumskola no bērnudārza līdz piektajai klasei. Četrsimt audzēkņu. Pašreiz tā ir nomaļus no satiksmes un trokšņiem, rāmi darbojas savā nodabā izglīto bērneļus, bet apkārt čivina putniņi, un vējiņš žūžo koku lapās. Tomēr to visu apdraud ekonomiskā attīstība. Apvedceļš pāršķels šo te automašīnu stāvvietu un ies simt jardu attālumā no skolas parādes durvīm. Pēc diviem gadiem te būs četru joslu automaģistrāle, pa kuru brauks smagie kravas auto un autobusi, kas pūtīs gaisā dīzeļa gāzes, bet vieglie auto nesīsies garām ar astoņdesmit jūdžu ātrumu stundā. Tā būs īsta katastrofa, un bēdīgākais ir tas, ka neviens nav nopietni pētījis, kādu iespaidu apvedceļš atstās uz bērnu veselību. Gubernators par to neinteresējas, un viņa padotie tāpat. Štata satiksmes departaments to nav pētījis. Patlaban mēs vācam naudu, lai noalgotu ekspertus, kas to visu analizētu un izstrādātu prognozes, bet ar naudu ir švaki.” Teo nodomāja, ka diez vai no viņa un Hārdija kāds gaida, lai tie izrakstītu čekus par lielām summām. Tāpēc viņš pajautāja: “Un kāda te būtu mūsu loma?”

“Organizējiet bērnus. Skolnieciņi paši ir par mazu, lai darbotos Facebook, taču viņiem ir lielie brāļi un māsas. Četrsimt skolēnu tās ir kādas trīssimt ģimenes, jo daļai ģimeņu skolā iet vairāk par vienu bērnu. Organizējiet bērnus, vecākus, skolotājus. Domāju, ka tā ideja nebūtu slikta bērni, tātad jūs abi, panāksiet, ka pārējie bērni ieinteresēsies un kļūs dusmīgi par draudošajām briesmām. Un, ja bērni būs dusmīgi, tad arī vecāki kļūs nikni, bet vecāki ir vēlētāji. Viss tik un tā nonāk līdz politikai. Ko jūs par to sakāt?”

Teo un Hārdijs sarauktām pierēm skatījās kartē, īsti nezinādami, ko teikt.

Taču Sebastians ātru atbildi nemaz negaidīja. “Bet ir vēl kaut kas,” viņš runāja tālāk, pakāpdamies sāņus un norādīdams uz jauno futbollaukumu kompleksu pie Džeksona sākumskolas. “Atklāts tikai pirms diviem gadiem, un tajā ietilpst desmit jauni laukumi, visi apgaismoti.”

“Es tur spēlēju,” Hārdijs noteica.

“Vai zināt, cik bērnu spēlē šajā kompleksā?”

“Droši vien kāds miljons,” Teo izmeta.

“Ļoti daudz. Tagad apvedceļš šeit, austrumpusē, nošņāps nost trīs laukumus. Protams, tiek solīts, ka šie trīs atņemtie laukumi tiks ierīkoti tur, rietumpusē. Te radīsies divas problēmas. Pirmkārt, nav liela pamata ticēt tādiem solījumiem. Otrkārt, tie zemesgabali, kur tiek solīts pārvietot laukumus, štatam vēl nemaz nepieder. Bet pieņemsim, ka štats tur vārdu un tos trīs laukumus pārvieto. Tas nozīmē, ka no marta līdz oktobrim vairāki simti bērnu, treneru, vecāku un citu skatītāju būs spiesti

mēģināt izbaudīt futbola jaukumus vietā, kur cieši garām pa četru joslu šoseju joņos automašīnas.

“Tad mums ir jāsaorganizē arī ar futbolu saistītie,” piezīmēja Teo.

“Tieši tā. Tūkstošiem. Ja futbola piekritēji būs sašutuši, tad mūsu pieciem štata komisijas locekļiem glābiņa nebūs.”

“Vai tad tas būs tik viegli?” Teo jautāja.

“Nē, nebūs vis. Jāpatur prātā, Teo, ka daudziem šeit dzīvojošajiem apvedceļš ir tieši pa prātam. Viņus apgrūtina dzīvā satiksme Betlstrītā, un viņi uzskata, ka apvedceļš būtu risinājums. Šiem iedzīvotājiem jebkāds apvedceļš liktos labs diezgan. Saproti?”

“Jā. Par to ir rakstīts arī avīzēs.”

“Un to jau varēja gaidīt.”

Sebastians atgāja no kartes un ar dibenu atspiedās uz galda malas. Viņš ierunājās atkal: “Galvenā doma mums, puiši, ir, ka jāpanāk, lai pilsētas bērni to apzinātos kā draudu savām interesēm un lai neapmierinātību un sašutumu paustu pēc iespējas skaļāk un pamanāmāk. No vienas puses ir lielie dūži politiķi, kravas pārvadājumu kompānijas, darbuzņēmēji, biznesmeņi, kas politiķiem ziedo milzu naudu, bet no otras puses bērni, kuru intereses un vajadzības tie lielie ir gatavi ignorēt. Tur varētu sanākt varens notikums, tāpēc mums palīgus vajag kā ēst. Publiskā apspriešana notiks nākammēnes, un mēs strādājam, stundas neskaitīdami.”

“Un kad gaidāms komisijas balsojums?” apjautājās Hārdijs.

“Tās pašas publiskās apspriešanas laikā. Daudz jau viņi tagad neizsakās, bet liekas, ka divi atbalsta apvedceļu,

viens ir pret, bet pārējie divi vēl svārstās. Bet, ko viņi beigās izlems, nevar zināt. Atklāti sakot, pašreiz optimismam pamata neredzu.” Ieskanējās Sebastiana mobilais telefons. Vīrietis to izrāva no kabatas, paskatījās, bet nolēma neatbildēt. Tad iezvanījās telefons uz galda, bet ari to viņš ignorēja.

Teo šis puisis ļoti patika. Viņš bija jurists, tiešs un dedzīgs cilvēks ar labu darbu, bet viņa aizraušanās bija vides saglabāšana. Sebastians likās bezbailīgs, gatavs uzsākt cīņu un pievārēt lielos dūžus. Pat viņa birojs bija vienreizīgs, pavisam atšķirīgs no Būnas&Būna firmas telpām.

Sebastians sacīja: “Puiši, mums ir vajadzīga jūsu palīdzība. Ko teiksiet? Jūs varētu daudz panākt, ja iesaistītos šajā cīniņā. Mēs taču esam vienos ierakumos.”

Hārdijs uzlūkoja Teo, bet tas skatījās uz Sebastianu, kurš māja ar galvu, kā gribēdams teikt: “Vai jums pietiks dūšas?”

“Es esmu gatavs,” paziņoja Hārdijs.

“Un kā ar tevi, Teo?” Sebastians pavaicāja. “Tavu suni viņi jau mēģināja nomaitāt.”

Teo atmiņā atausa šausmu skats, kā nelaimīgais Tiesnesis līdz asinīm tika sists ar rungu un kā tas ar sāpju pilnām un izbiedētām acīm bija raudzījies Teo sejā. Teo prātā ienāca gan suns, gan Kvinnu ģimene un viņu mīļotā lauku māja, un, jo vairāk zēns par to domāja, jo lielāka kļuva viņa apņēmība. Viņš paskatījās uz Hārdiju un tad, ielūkodamies Sebastianam acīs, pateica: “Es piedalos.” “Malacis!” Sebastians noteica un uzsita viņam uz pleca.

Ceturtdienas vakarā tieši septiņos visi trīs Būni un Tiesnesis sēdās pie vakariņām. Kā parasti ceturtdienās viņi ēda līdzņemamo ēdienu no turku restorāna šoreiz tā bija cepta vista.

Tas nebija Teo mīļākais ēdiens no visām nedēļas maltītēm, toties Tiesnesim vistas gaļa bija ļoti pa prātam. Likās, ka suns atlabst vai ar katru stundu, viņš daudz vairāk kustējās un arvien mazāk gulēja.

“Teo, kurp tu šopēcpusdien biji aizbraucis?” Būnas kundze apjautājās.

Teo to jau bija gaidījis. Firmā kāds vienmēr pamanīja, ja viņš kaut kur gāja, un šis “kāds” parasti bija Elza. Viņa varēja runāt pa diviem telefoniem vienlaikus, tajā pašā laikā pieņemt kādu apmeklētāju un vēl lasīt e-pastus datora ekrānā, un tomēr pamanījās ievērot, cikos viņš aizlavās no biroja ēkas. Teo nokremšļojās un atbildēja: “Abi ar Hārdiju aizbraucām uz Stratenas vides padomi.”

Māte ieinteresēti paskatījās un izteica: “Ak tā?”

Tēvs, saraucis pieri, jautāja: “Kāpēc jūs uz turieni braucāt?”

Teo sāka skaidrot: “Tur bija Hārdija tēvs, un viņš bija lūdzis, lai es tur iegriežos. Viņiem pie sienas bija milzīga bilde no avīzes, kad es ar Tiesnesi nāku ārā no tiesas nama.”

“Tad jau iznāk, ka tu tagad esi varonis?” māte smaidīdama jautāja.

“Tā varētu teikt. Mēs abi ar Tiesnesi.”

“Vai tur satiki ari Sebastianu Raienu?” māte jautāja atkal.

“Jā, satiku. Tas nu ir puisis uz goda. Viņš grib, lai mēs ar Hārdiju palīdzam organizēt bērnu grupu, kas protestētu pret apvedceļu.”

Būnas kundze, joprojām smaidīdama, paskatījās uz vīru, kā nojauzdama, ka viņš varētu teikt ko skarbu. Teo priecājās, ka māte ir klāt šajā sarunā.

“Kas tā būtu par bērnu grupu?” viņa painteresējās.

“Džeksona sākumskolas skolēni un arī futbola spēlētāji.” To teicis, Teo paņēma lielu kumosu, it kā viņam šāda iesaistīšanās nebūtu nekas īpašs.

“Tā ir lieliska ideja, Teo,” māte atzinīgi sacīja. “Kā jūs plānojat to darīt?”

“Vēl neesam izlēmuši.”

“Kāpēc tu tik neatlaidīgi vēlies visā tajā putrā iesaistīties, Teo?” Būna kungs lēnā un stingrā tonī noprasīja.

Atbildi Teo jau bija sagatavojis un vairākas reizes izmēģinājis. Iedzēris malku ūdens un noklepojies, viņš atbildēja: “Tāpēc, ka uzskatu: nav pareizi, ka Kvinniem jāzaudē mājas, kas ir ģimenes īpašums jau vairāk nekā simt gadu. Ir nepareizi, ka štats atņem īpašumus nevajadzīgu un nejēdzīgu projektu dēļ. Un ir bīstami un kaitīgi būvēt lielu šoseju cieši blakus skolām un sporta laukumiem, īpaši jau tad, ja neviens nav pētījis piesārņojuma ietekmi. Nav pareizi, ka politiķi saviem čomiem palīdz taisīt naudu ar šādiem paņēmieniem. Iemeslu netrūkst, tēt.”

“Un jāatzīst, ka visi ir pamatoti,” ātri piebilda Būnas kundze, pametot skatienu uz vīru.

Taču Teo vēl nebija pateicis visu. “Bet pats svarīgākais man vēl jānorēķinās arī par to, ko tie vīri nodarīja

Tiesnesim. Ja tu, tēt, būtu savām acīm redzējis, kā tie centās viņu nogalināt, tava attieksme tagad būtu pavisam cita.”

“Nelasi nu man morāli, dēls.”

“Es to nedaru.”

“Viņš tiešām to nedara,” Būnas kundze atbalstīja dēlu. Frontes līnija iezīmējās pavisam skaidri. Divi pret vienu. Būna kungs bija zaudētājos. Māte turpināja: “Manuprāt, tas ir lieliski, ka Teo grib iesaistīties šajā cīņā. Daudziem citiem trīspadsmitgadniekiem tas būtu pilnīgi vienalga.” Aiziet, mamm! nodomāja Teo, nogriezdams vēl vienu vistas gabaliņu. Tu jau viņu esi iedzinusi virvēs, tagad taisi nokautu. Taču saruna aprāvās, iestājās pamiers, un Būnu ģimene turpināja ēst klusējot.

Beidzot Teo tomēr pavaicāja: “Tēt, vai tas nekas, ja es to darīšu?”

Tēva vietā ar atbildi uzreiz pasteidzās māte: “Protams, tas tieši ir labi. Tevi šis jautājums nopietni interesē, tāpēc ķeries tik klāt. Vai ne, Vuds?”

Vudss Būns zināja, ka to apstrīdēt būtu grūti, tāpēc piekāpdamies tikai noteica: “Droši vien.”

20.    nodaļa

Piektdien pēc pusdienu starpbrīža Teo un Hārdijs izmantoja mācību brīvstundu un satikās bibliotēkā. Skolas interneta serveris bija ātrāks nekā viņu klēpjdatoriem, tāpēc, izmantojot skolas datorus, varēja ietaupīt laiku. Kad IT darbinieks bija izgājis, viņi steigšus sāka meklēt informāciju. Dati par futbola spēlētājiem bija vieglāk iegūstami nekā ziņas no Stratenas apgabala skolu sistēmas.

Iepriekšējā vakarā pēc aiziešanas no Vides padomes biroja (nu jau kā pilntiesīgi aktīvisti) Hārdijs veselu stundu bija pavadījis Facebook. Viņš spēlēja komandā Red United, ko visi pazina kā RU, un komandai bija sava mājaslapa. Viņš pārmeklēja arī citu komandu lapas un ātri vien izveidoja sarakstu ar kādiem simt spēlētāju zēnu un meiteņu uzvārdiem. Tagad bibliotēkā Hārdijs atkal ierakās Facebook un savam sarakstam pievienoja vēl desmitiem citu uzvārdu.

Teo rakņājās pa skolu sistēmu. Pēc oficiālās mājaslapas datiem, Džeksona sākumskolā pašlaik mācījās 415 audzēkņu no pirmsskolas līdz piektajai klasei, taču audzēkņu saraksta nebija un attiecīgi nekādas informācijas par tiem. Bija glīti izveidots skolotāju saraksts ar visām fotogrāfijām un e-pasta adresēm un tamlīdzīgi, un Teo nosprieda, ka ar to varētu sākt. Skolā bija Vecāku un

skolotāju organizācija (VSO) ar savu mājaslapu, kurā bija uzrādīti daži uzvārdi un kontaktinformācija, bet vairāk gandrīz nekas.

Abiem zēniem pagāja gandrīz stunda, meklējot skolēnu, skolotāju, vecāku, administrācijas pārstāvju vārdus, ikvienu, ar ko Teo un Hārdijs varētu sazināties, lai īstenotu savu kampaņu.

Pēc skolas Teo garlaikots mēģināja nosist laiku vecāku birojā. Pulksten četros viņam bija sarunāts ar Eiprilu Finmoru satikties Gafa saldējuma kafejnīcā Meinstrītā. Šādas tikšanās viņiem parasti notika vismaz reizi nedēļā. Viņas vecākā māsa un vecākais brālis jau sen bija pametuši nelaimīgās mājas, un Eiprila ļoti bieži bija viena. Teo viņu nežēloja, jo Eiprila necieta nekādu žēlošanu, turklāt viņa bija attapīga un interesanta, un vēl apdāvināta māksliniece. Viņa nebija Teo sirdsdraudzene, noteikti ne romantiskajā nozīmē. Vienkārši labs draugs, kurš šoreiz ir meitene. Vairākums Teo draugu nekādi nespēja saprast, kā var draudzēties ar meiteni, ja viņa nav tava sirdsdraudzene. Teo jau bija apnicis to atkal un atkal skaidrot. Jā, tas nebija vienkārši.

Teo “kabinetā” ienāca Vinss, jurista palīgs, un pajautāja: “Paklau, Teo, vai tu varētu šito nogādāt tiesā tā, lai to pagūtu piereģistrēt līdz pulksten pieciem?” Atbildi negaidījis, viņš nosvieda uz Teo galda mapi ar dokumentiem. Tie droši vien bija papīri kādai no daudzajām laulības šķiršanas lietām, kas bija Būnas kundzes pārziņā.

Teo, pielēkdams kājās, labprāt atsaucās: “Kā tad. Izdarīšu to tūlīt pat.”

Doties uz Stratenas apgabala tiesas namu Teo patika gandrīz labāk par visu citu. Tikko radās kāds iemesls, viņš mīļuprāt joza turp. Noliecies pie suņa, viņš papliķēja tam galvu, pateica, ka tūliņ būs atpakaļ, un paķēra dokumentu mapi.

Tiesas nams bija lielākā ēka Stratenburgā un noteikti pati nozīmīgākā. Abpus galvenajai ieejai slējās augstas un masīvas kolonnas, un uz parādes durvīm veda platas kāpnes. Teo pieslēdza riteni pie velosipēdu statīva un joza augšā pa kāpnēm. Galvenajā vestibilā parasti bija daudz ļaužu advokāti, policisti un ierēdņi, bet Teo no pieredzes zināja, ka piektdienas pēcpusdienā te būs tukšums. Māte ne vienu reizi vien bija žēlojusies, ka piektdienās jau tūlīt pēc pusdienlaika nekad neesot iespējams sameklēt kādu tiesnesi. Savukārt Aiks bija stāstījis, ka advokāti un prokurori piektdienu pēcpusdienās šmaucot prom uz savu iemīļoto bāru, kur rezumējot kārtējās grūtās darba nedēļas rezultātus.

Vestibils bija tukšs. Teo pa kāpnēm uzjoza augšā uz trešo stāvu, kur atradās Ģimenes lietu tiesa. Iegājis iekšā, viņš ieraudzīja savu vismīļāko tiesas ierēdni no visām jauno un burvīgo Dženiju, slepeno savas dzīves lielo mīlestību, sievieti, kuru viņš būtu gatavs precēt, ja vien viņa jau nebūtu precējusies un patlaban ari stāvoklī.

“Nu, sveiks, Teo,” viņa smaidīdama sacīja. Kad viņa Teo tā uzsmaidīja, Dženijas maigās, zilās acis dzirkstīja vien, un tas allaž lika zēnam nosarkt. Viņš pats sajuta, kā vaigi sāk kvēlot.

“Sveika, Dženij,” Teo sveicināja. “Šos te vajagot piereģistrēt.” Viņš sniedza Dženijai mapi, un viņa tūdaļ to atvēra.

“Kolosāla bilde avīzē ar tevi un Tiesnesi,” viņa ierunājās, šķirodama atnestos papīrus. Teo tikai stāvēja pie galda un skatījās uz viņu. “Paldies,” zēns pateica.

“Kā tagad klājas Tiesnesim?”

“Jau daudz labāk. Vēl arvien apsaitēts, bet būs dzīvotājs.”

“Dzirdēju, ka tie tipi šorīt izlaisti no cietuma.”

“Tā ir,” Teo apstiprināja. “No viņu advokātes beidzot tika pieņemta apelācija, un tā izdevās viņus dabūt laukā. Bet ar to jau nebeigsies. Viņi vēl dabūs sēdēt.”

“Es ļoti ceru,” Dženija teica, zīmogodama dokumentus. “Tūlīt pat tos piereģistrēšu.”

“Paldies, Dženij. Uz redzi.” Tagad viņam vajadzētu pagriezties un iet uz izeju, bet, kā vienmēr, Teo nevarēja novērst no sievietes acis, un tas atkal notika mazliet par ilgu.

“Uz redzi, Teo,” viņa atsaucās un atkal smaidīja. “Rūpējies par Tiesnesi.”

“Noteikti.”

Izejot no kabineta, Teo juta, ka sirds viņam sitas daudz straujāk. Dženijas klātbūtnē tā vienmēr notika. Pa ceļam Teo vēl ielūkojās tiesneša Henrija Gentrija tiesas zālē lielākajā un iespaidīgākajā no visām. Nebija nekāds brīnums, ka tagad tā bija tukša un tumša. Kāpdams lejup pa kāpnēm, viņš aplūkoja lielās eļļas gleznas ar kādreizējo tiesnešu portretiem. Kad viņš naskā solī soļoja caur galveno vestibilu, kāds viņu pasauca: “Ei, Teo!” Zēns pagriezās un ieraudzīja tādu kā kaut kur redzētu seju. Vīrietim bija gadu četrdesmit, pinkaini mati un bārda, bet kājās nonēsātas sporta kurpes.

“Noriss Flejs no Gazette,” viņš ierunājās, nākdams klāt. Flejs acīmredzot bija no tiem vīriešiem, kas justos neveikli, ja nāktos sarokoties ar trlspadsmitgadīgu zēnu, tāpēc viņš nemaz nepūlējās to darit. Flejs nolūkojās no augšas, Teo skatījās no apakšas un sacīja: “Labdien. Kā klājas?” “Labi. Un tev?”

“Lieliski.”

“Vai tev atradīsies kāda lieka minūte?”

Patiesībā ne. Jau bija bez desmit minūtēm četri, un Eiprila drīz ieradīsies Gafa saldējuma kafejnīcā, kas atradās pāris kvartālu tālāk. Būdams divu advokātu dēls, Teo bija apguvis mācību, ka reportieriem pārāk uzticēties nedrīkst. Viņu darbs bija uzrakt un atklāt faktus, par kuriem cilvēki vislabprātāk klusētu. Teo vecāki, kā jau advokāti, ievēroja principu, ka visādā ziņā ir jāaizsargā savu klientu privātums. Teo nereti brīnījās par dažiem advokātiem, kurus redzēja televīzijā un kuri kameras priekšā klāstīja faktus par saviem klientiem un lietas detaļas. Vecajā labajā Būnas&Būna firmā nekas tāds netika pieļauts. Teo tēvam patika izteiciens: “Advokāti un kameras ir slikta kombinācija.*'

“Iespējams,” Teo piesardzīgi atbildēja.

“Vai bilde vakardienas rīta avīzē tev patika?” Flejs ar lepnumu balsī pavaicāja.

“Nekādas vainas,” Teo atteica, skatīdamies apkārt. “Kas par lietu?”

Ari Flejs paskatījās apkārt tā, ka nejaušam vērotājam varētu likties, ka notiek narkotiku pirkšana. “Iesi ārā?” “Jā,” Teo atbildēja.

“Labi. Paiešos kopā ar tevi.”

Abi izgāja pa parādes durvīm un apstājās vienas kolonnas ēnā. “Kā klājas sunim?” Flejs apjautājās.

“Labi.” Teo nevarēja saprast, kāpēc Flejam ievajadzējies ar viņu runāt, un, jo ilgāk viņi bija kopā, jo vairāk Teo nervozēja. Un ja nu kāds ieraudzītu viņus abus sarunājamies pie tiesas nama ieejas?

Flejs aizdedzināja cigareti un pāri Teo galvai izpūta dūmu mutuli. Šim vīram bija šaudīgas acis, bet pats tāds drudžains, un Teo vislabprātāk muktu projām.

“Paklau, Teo. Tagad daudz visu ko runā par to apvedceļu un ar to saistītajām problēmām. Man no drošiem avotiem zināms, ka daudzi vietējie biznesmeņi enerģiski bīda šo ideju, jo plāno paši pamatīgi nopelnīt. Vai saproti, ko es gribu teikt?”

Teo pētīja savas kurpes.

Flejs turpināja. “īpaši jau attīstītāji. Tie izskatās pēc īstiem maitasputniem, kas tā vien gaida, ka apvedceļa projektu apstiprinās, un tad tie uzklups zemesgabaliem abās ceļa pusēs un sabūvēs savus tirdzniecības centrus un ātrās ēstuves. Neviens nepagūs ne apskatīties, kad apvedceļš jau būs apaudzis ar tādu pašu burzmu kā Betlstrīta. Vai saproti?”

Teo klusēja. Flejs nogaidīdams izpūta vēl vienu dūmu mutuli un tad ierunājās atkal: “Lielākais blēdis no tiem laikam ir kāds tips, vārdā Džo Fords. Vai tu Džo Fordu pazīsti?”

“Nekad par tādu neesmu dzirdējis,” skatīdamies Flejam acīs, Teo atbildēja. Tie bija skaidri meli, bet Teo tas bija vienalga. Jā, viņš Džo Fordu bija saticis Būnas&Būna birojā, bet Flejam gar to nebija nekādas daļas.

Flejs nozibsnīja ar acīm, it kā zinātu patiesību. “Par to es šaubos,” viņš teica. “Tavs tēvs taču ilgus gadus ir Forda advokāts.”

“Un tad?”

“Un tad man nāk ausīs, ka Fords patriecis Būnas&Būna firmu. Kāpēc, to es tiešām vēl nezinu, bet esmu gatavs derēt, ka tas kaut kādā veidā saistīts ar apvedceļu.”

“Un ko jūs gribat no manis?”

“Informāciju.”

“Par to aizmirstiet. Es nekā nezinu.”

“Bet varbūt tu kaut ko vari uzzināt, mazlietiņ parakņāties un, iespējams, uziet kaut ko derīgu, lai apturētu apvedceļa ieceri.”

“Rakņāšanās ir jūsu darbs, ne manējais.”

“Teo, mēs abi esam vienā pusē.” Flejs pameklēja krekla kabatiņā un izvilka baltu vizītkarti. Dodot to Teo, viņš piebilda: “Te ir mans telefona numurs. Ja kaut ko padzirdi, piezvani man. Varu apzvērēt, ka tas paliks starp mums. Es savus avotus nekad neatklāju.”

Teo paņēma vizītkarti un, neteicis ne vārda, gāja projām. Viņš skaidri apzinājās, ka neko aplamu nav darījis, tomēr sajūta bija nepatīkama. Uzkāpis uz velosipēda, zēns laidās prom pa Meinstrītu un prātoja, vai par starpgadījumu vajadzētu stāstīt vecākiem. Džo Fords tikai vakar bija atteicies no Būnu firmas kā gan Flejs par to tik ātri uzzinājis?

Gafa kafejnīcā Eiprila jau gaidīja pie abu ierastā galdiņa. Viņa kā parasti pasūtīja saldēto jogurtu, bet Teo šokolādes saldējumu ar sasmalcinātiem riekstiem. Eiprila bija nomāktā omā, un drīz vien Teo uzzināja, kāpēc.

Meitenes vecāki bija pastāvīgā karastāvokli, un, ja kādā bridi jau nebija uzsākuši šķiršanās procesu, tad vismaz noteikti draudēja tādu uzsākt. Teo problēmas aizmirsās, klausoties, kā draudzene atstāsta jaunākos konfliktus viņas mājās. Viņš nespēja piedāvāt nekādu padomu, bet uzklausīt varēja gan. Eiprilas sapnis bija aizmukt no mājām, kā to bija izdarījuši māsa un brālis, taču tas nebija iespējams. Trīspadsmit gadu vecumā meitenei nebija, kur palikt. Turpinot dzīvot mājās kā sagūstītai, viņa bija izsapņojusi savu ideālo vietu, kurp varētu doties. Visticamāk, tā būtu Parīze, kur viņa Sēnas krastos, tālu prom no mājām, studētu mākslu un glezniecību.

Ēzdams saldējumu, Teo vērīgi klausījās, kaut arī par šo sapni bija dzirdējis jau daudzkārt. Viņš vienīgi cerēja, ka Eiprila tagad nesalūzīs un nesāks raudāt. Viņa to arī nedarīja.

21.    nodaļa

Vudss Būns visu mūžu bija diezgan viduvējs golferis, kuram nekad nebija pietiekami daudz brīva laika, lai izkoptu spēles prasmi, ņemot stundas pie trenera vai biežāk trenējoties golfa laukumā. Kad Teo bija desmit gadus vecs, vecāki Ziemassvētkos viņam uzdāvināja golfa nūju komplektu un tēvs mēģināja viņam mācīt golfa spēli. Tomēr diezgan drīz abi aptvēra, ka stundas, ko sniedz brīvdienu golferis, nekādu labumu nedod. Tā nu katru gadu dzimšanas dienā kā dāvanu no tēva viņš saņēma desmit apmaksātas pusstundu garas nodarbības pie profesionāla trenera. Teo iemaņas radikāli uzlabojās, un divpadsmit gadu vecumā viņš jau gandrīz spēja uzvarēt tēvu.

Ja vien laika apstākļi atļāva, katru sestdienas rītu Teo ar tēvu pilsētas municipalitātes golfa laukumā izspēlēja deviņas bedrītes, bet pēc tam abi ieturēja otrās brokastis pilsētas centrā, visbiežāk Papija ēstuvē, kas bija slavena ar žāvētu liellopu gaļu un sīpolu gredzeniem. Teo patika sports, tomēr veselības dēļ ārsti viņam aizliedza nodarboties ar komandu sporta veidiem. Ari teniss zēnam nebija piemērots. Toties viņš drīkstēja braukt ar riteni, iet tūrisma pārgājienos, peldēt un darīt daudz ko citu, tikai nekādā ziņā nespēlēt komandu sporta spēles. Teo par to bija sarūgtināts, un šī iemesla dēļ Būnu mājās

notika ne viens vien strīds, kuros viņam nekad neizdevās gūt virsroku. Tāpēc viņam iepatikās golfs. Teo būtu varējis apspēlēt daudzus no saviem vienaudžiem, lai gan to pierādīt varētu tikai turnīros. Taču tēvs neatzina sacenšanos golfa laukumā. Būna kungs uzskatīja, ka iesācējiem golfs ir sarežģīta spēle un daudzi cilvēki to lieki apgrūtinot ar punktu skaitīšanu, muļķošanos ar handikapiem, krišanu azartā un piedalīšanos turnīros.

Bet punktus abi tomēr skaitīja. Ne jau uz oficiālās rezultātu kartītes, ko parasti piestiprina pie golfa bagija stūres. Punktu skaitu viņi paturēja galvā. Būna kungam parasti deviņu bedrīšu laukumā bija septiņi astoņi sitieni vienas bedrītes izspēlēšanai, un Teo no viņa daudz neatpalika. Abi izlikās, ka otra rezultātu nezina.

Būna kungs virtuvē dzēra kafiju, kad Teo kopā ar Tiesnesi nonāca lejā no savas istabas. Izlaizdams suni pa ārdurvīm, viņš tēvam pajautāja: “Vai mums ir zināms spēles sākuma laiks?”

Galvu nepacēlis, Būna kungs atbildēja: “Jā, deviņos četrdesmit piecās. Neaizmirsti, ka deviņos dakteris Kols gribēs apskatīt Tiesnesi.”

“Biju aizmirsis,” Teo teica. “Vai spēlēt tomēr varēsim?” “Noteikti. Tikai pasteigsimies.”

Teo un Tiesnesis žigli paēda. Sestdienu rītos Teo nekad negāja dušā, un tas bija vēl viens iemesls, kāpēc viņam šī diena ļoti patika. Iemetuši golfa nūjas Būna kunga SUV automašīnas aizmugurē, viņi sāka braukt un jau tieši deviņos iegāja Dr. Kola klīnikā. Noskatījis atnācējus, viņš pajautāja: “Ceļā uz golfa laukumu, ko?”

“Mums jāsāk deviņos četrdesmit piecās,” ar zināmu nepacietību balsī Teo atbildēja. Sestdienu rītos golfa

laukums vienmēr bija ļaužu pilns un nokavēšanās varēja radīt problēmas. Būna kungs ar kārtējo avīzi rokās palika uzgaidāmajā telpā, bet Teo ar suni sekoja ārstam uz izmeklēšanas telpu. Veiklām un profesionālām kustībām dakteris izņēma šuves, iztīrīja brūces, nomainīja apsējus un uzlika jaunu šinu Tiesneša lauztajai kājai, un visu to viņš darīja, runādams ar Teo un Tiesnesi tik mierinošā un ieaijājošā balsī, ka, tajā klausoties, varētu vai iemigt. Teo uzskatīja, ka dakteris Kols ir izglābis viņa mīļā suņa dzīvību un tāpēc ir īsts varonis, ne vairāk un ne mazāk.

Tiesnesis pāris reižu iesmilkstējās, taču pats acīmredzot saprata, kā viņam paveicies, ka palicis dzīvs. Viņš nebija nekāds mīkstčaulis un prata paciest sāpes.

Beidzot dakteris Kols pateica: “Gatavs. Varat iet,” un piekodināja pēc nedēļas atnākt atkal. Teo vēlreiz pateicās par Tiesneša izglābšanu no nāves. “Tāds jau ir mans dienišķais darbs, Teo,” ārsts atbildēja.

Teo ar tēvu nobrauca gar mājām, ielaida iekšā suni, bet paši devās uz golfa laukumu.

Stratenburgas municipālais golfa laukums bija sarežģīts, jo tajā bija uzkalniņi, daudzi smilšu bunkuri un vismaz trīs strauti. Bet kāda gan tam nozīme, ja punktus neskaita?

Kopš notikuma ar Džo Fordu Būna kungs visu laiku bija tāds kā mazliet rezervēts, un Teo nojauta, ka tēva attieksme pret spēli bija visnotaļ garlaikota. Taču, kad viņam izdevās ieripināt trīs bedrītēs pēc kārtas un pēdējā no tām no pilnīgi neiespējama četrdesmit pēdu attāluma,

tēva attieksme pilnīgi mainījās, un viss atkal bija labi. Veselas divas stundas abi pavadīja golfa laukumā, pilnībā izbaudīdami skaisto ainavu, svaigo gaisu un spēli. Tieslietas, firmu un apvedceļu viņi nepieminēja ne ar vārdu, bet sarunājās vienīgi par spēli. Būna kungs mācēja atturēties no padomu vai norādījumu došanas dēlam. Viņš tikai kā starp citu ieminējās: “Nu, Teo, es domāju, ka Taigers Vudss šeit izmantotu sendvedžu un tēmētu uz grīna tuvāko stūri.”

Teo bija aizdomas, ka tēvam nevar būt ne jausmas par to, ko darītu Taigers Vudss. Viņi taču atradās pavisam atšķirīgās pasaulēs. Bet Teo zināja, ka amatieri un pat visai vāji svētdienas golferi bieži vien skatās profesionāļu sacensības pa televīziju. Jau tas vien, ka gan vieni, gan otri spēlē vienu un to pašu spēli, liek tiem izjust kaut kādu saistību.

Teo vienmēr vērīgi uzklausīja tēvu, bet sitienu izdarīja tā, kā pats uzskatīja par pareizāku. Daudzreiz, kad tēvs ilgi apdomāja sitienu, Teo tā vien niezēja mēle pateikt: “Nu, tēt, es domāju, ka Taigers Vudss skatītos uz tavu bumbiņu un teiktu, ka tu to nemūžam neaizsistu grīnam ne tuvumā.” Protams, viņš nepateica neko.

Divas vai trīs reizes bija gadījies, ka Teo sitienu pēc sitiena nebija atpalicis no tēva, un, tuvojoties pēdējām divām bedrītēm, tēvs bija kļuvis tikko jaušami nervozāks. Lai cik Būna kungs vienmēr bija apgalvojis, ka golfs ir domāts fiziskās formas uzturēšanai, nevis sacensībai, taču zaudēt savam paša dēlam viņam diez kā negribējās.

Bet, ja neskaita punktus, tad taču nevar zaudēt, vai ne?

Teo to nojauta un mazliet tā kā žēloja tēvu. Varbūt vēlāk, kad viņam būs sešpadsmit vai septiņpadsmit, nebūs grēks arī uzvarēt tēvu, bet ne jau tagad, trīspadsmit gadu vecumā. Un arī ne šodien. Piecas no deviņām bedrītēm Būna kungs izspēlēja ar paredzēto sitienu skaitu, bet bija arī divi bogiji par vienu sitienu vairāk, nekā nepieciešams konkrētās bedrītes izspēlei. Un vēl arī divi dubultbogiji. Neoficiālais rezultāts 42, un tas bija viens no viņa labākajiem. Teo šoreiz spēle nevedās, un zēns bija priecīgs, ka rezultāti netiek rakstiski reģistrēti.

Atdevuši golfa bagiju, viņi salādēja mašīnā nūjas, pārāva kājas un brauca uz pilsētas centru uz Papija delikatešu ēstuvi.

Pēcpusdienā Teo pateica mātei, ka iešot skatīties, kā draugi spēlē futbolu, un mājās būšot ap pieciem. Viņa uzdeva pāris jautājumu, uz kuriem Teo pamanījās atbildēt tā, lai nebūtu īsti melots, un tad Būnas kundze arī atļāva.

Divos pēcpusdienā, kā bija sarunāts, Teo sagaidīja Eiprilu viņas mājas iebraucamā ceļa galā, un abi ar riteņiem brauca uz Stratenas futbola kompleksu. Parasti šāds brauciens ar velosipēdu netiktu atļauts, jo bija jābrauc pa ielām ar dzīvu satiksmi un tas bija arī diezgan tālu. Komplekss atradās pusotras jūdzes attālumā no Betlstrītas, “ārā laukos”, kā cilvēki mēdza teikt, un pārāk tālu, lai pilsētas bērni turp brauktu ar velosipēdiem. Taču Hārdijs bija parādījis, kā ceļu saīsināt, braucot pa sānieliņām. Veselu pusstundu Eiprila un Teo brauca pilnā ātrumā, un,

tikuši garām Džeksona sākumskolai, abi juta, ka jāatpūšas. Komplekss jau bija redzams, un tā stāvlaukums bija mašīnu pilns.

Hārdijs spēlēja sestajā laukumā, un spēle ritēja pilnā sparā. Teo un Eiprila sameklēja vietas tribīnēs un atvilka elpu. Hārdijs bija uzbrucējs, un, kad bumba atripoja tuvu vietai, kur abi draugi sēdēja, Hārdijs, skrienot pakaļ bumbai, tos pamanīja. Viņš uzsmaidīja un pamāja ar galvu, un tūlīt aizskrēja. Teo un Eiprila kādu brītiņu skatījās, bet tad viņiem apnika, un abi nolēma pastaigāt apkārt. Bija pārsteidzoši redzēt, ka vienlaikus norisinās veselas desmit spēles, un katru skatījās aurojoši skatītāji, bija dzirdami treneru uzsaucieni, skanēja svilpes. Komplekss bija izveidots jaukā vietā, pakalnu un koku ieskauts no visām pusēm un tālu no satiksmes ar visiem tās sastrēgumiem.

Kāpēc tas viss būtu jāizposta? Teo sev jautāja. Kāpēc caur šo piemīlīgo lauku ainavu būtu jāizdzen četrjoslu automaģistrāle, pa kuru diendienā joņos vismaz divdesmit pieci tūkstoši automašīnu? Kāpēc šī vieta jānosmacē ar satiksmes tuvumu un auto izplūdes gāzēm? Tam taču nebija nekādas jēgas.

Abi ar Eiprilu viņi gāja atpakaļ uz automašīnu stāvlaukumu. Teo rokās bija mobilais telefons, bet Eiprilai viņas mātes videokamera. Abi sāka iet gar stāvošajiem auto, kas bija noparkoti garā rindā, Teo gar vienu pusi, bet Eiprila gar otru, un ejot viņi filmēja to reģistrācijas numurus. Stāvlaukumā neviena nebija, jo visi bija devušies uzmundrināt savas komandas, bet Teo uzmanīja gājēju celiņus. Protams, filmēt automašīnu numurzīmes

nebija nelikumīgi, taču viņš nebūtu gribējis izskaidroties, kāpēc abi to dara.

Kompleksa tuvumā šādu stāvlaukumu bija veseli trīs, un pagāja gandrīz stunda, kamēr bija apstaigāti visi un uzfilmēti visu auto numuri. Neviens neievēroja, ko viņi tur dara, bet pāris reižu nācās uzmanīties. Tad Teo pielika pie auss telefonu un izlikās, ka runā.

Viņi saskaitīja simt četrdesmit septiņus braucamos. Plāns bija tāds noskatīties video, norakstot visus numurus, tad ieiet datorizētajā automašīnu reģistrā un mēģināt noskaidrot īpašniekus. Varēja droši pieņemt vismaz Teo, Hārdijs un tagad arī Eiprila tā uzskatīja ka pie futbola kompleksa atstāto auto īpašnieki varētu būt starp skaļākajiem protestētājiem pret apvedceļu. Kurš no vecākiem gan gribēs, lai viņa bērns, spēlēdams futbolu, saelpotos dūmus un kaitīgās gāzes?

Laimīgā kārtā Red United komanda uzvarēja, un Hārdija treneris pēc spēles bija pacilātā noskaņojumā. Treneri sauca Džeks Fortenberijs, un viņa dēls bija komandas vārtsargs. Hārdijs bija stāstījis, ka Fortenberijs esot futbola fanātiķis un kompleksā trenējot komandas rudens un pavasara sezonā, bet vasarā viņš trenējot izlasi, kas dodoties uz izbraukuma spēlēm. Hārdijs ar viņu jau bija aprunājies par apvedceļu un bīstamību, ko tas izraisīs.

Viņi satikās aiz futbola kompleksa vārtiem, pa lielu gabalu no citiem cilvēkiem, kas jau sāka izklīst. Hārdijs treneri iepazīstināja ar Teo un Eiprilu. Fortenberijs uzreiz skaidri pateica, ka viņam ir ļoti ļauna nojauta apvedceļa sakarā. Viņš neuzticoties politiķiem, un esot

stipras aizdomas, ka šo projektu patiesībā uzspiežot saujiņa lielo biznesmeņu. Viņš esot nikns par to, ka ceļš ies tieši gar kompleksu, un saprotot visas briesmas, ko tas radītu.

Treneris Fortenberijs runāja tieši to, ko bērni gribēja dzirdēt. Viņš piedāvājās palīdzēt, kā vien varēs, un Teo izklāstīja savu plānu.

22.    nodaļa

Svētdienas rītā Tiesnesis, kurš joprojām gulēja Teo gultas kājgalī un nevis zem gultas, ap to laiku, kad saules stari jau sāka spraukties caur loga aizkariem, kļuva nemierīgs. Teo aizvien svētdienās patika pagulēt mazliet ilgāk, taču šodien tam nebija lemts notikt. Viņš lika Tiesnesim uzvesties klusām, un tas visu padarīja vēl ļaunāku. Sunim vajadzēja tikt ārā, un, kādas piecpadsmit minūtes uzplijies saimniekam, viņš savu arī panāca. Virtuvē Teo padeva labrītu vecākiem un iznesa Tiesnesi laukā. “Kāpēc tu šorīt tik agri esi augšā?” māte nobrīnījās. “Tiesnesim vajadzēja ārā.”

Uz virtuves galda bija noliktas biezās svētdienas avīzes, un varēja noprast, ka vecāki tās lasījuši jau labu laiku. Teo uzmeta aci kafijas kannai un redzēja, ka tā jau gandrīz tukša. Tad viņš paskatījās pulkstenī 6.45. “Jūs, ļautiņi, jau arī agri esat augšā,” viņš noteica.

“Pamodos un vairs nevarēju aizmigt,” tēvs noņurdēja. “Kurš grib pankūkas?” mamma pajautāja. Viņa visai reti gatavoja ēdienu, un Teo ar tēvu zināja, ka šāda izdevība jāizmanto. “Vai ar cīsiņu?” Būna kungs apvaicājās. “Protams.”

“Kādas pankūkas?”

“Un kādas tu gribētu?”

“Melleņu.”

“Lai būtu melleņu.” Un viņa atvēra ledusskapi.

Teo ielēja sev apelsīnu sulu un apsēdās pie galda. Viņa uzmanību piesaistīja virsraksts avīzē Strattenburg Gazette: KOMISIJAS LOCEKĻI VĒL NEZIŅĀ PAR APVEDCEĻU. Teo paņēma avīzi un sāka lasīt. To nebija rakstījis Noriss Flejs, bet gan kāds cits žurnālists. Rakstā bija teikts, ka divi komisijas locekļi atbalsta apvedceļu, divi citi “tur saskata problēmas”, bet viens joprojām nevarot izlemt. Skaļākais atbalstītājs bija kāds Mičels Staka kungs, kas jau piecpadsmit gadus darbojas komisijā un ir tās pašreizējais priekšsēdētājs. Dienvidos no pilsētas Staka kungam piederēja saimniecības preču veikals, un viņš apgalvoja, ka apvedceļš viņa paša biznesu neietekmēšot ne vismazākajā mērā. Tas varētu būt taisnība. Būdams biznesmenis un mazumtirgotājs, viņš bija pazīstams kā tāds, kas vienmēr atbalsta saimniecisko izaugsmi, un komisijā nekad nebija balsojis ne pret teritoriju sadalīšanu apbūves gabalos, ne pret tirdzniecības centru, dzīvojamo māju kompleksu, lielveikalu vai autoservisu celtniecību. Vārdu sakot, ne pret ko tādu, kas varētu veicināt “ekonomikas attīstību”. Vides aizsardzības piekritēji Staka kungu raksturoja kā “draudu svaigam gaisam, tīram ūdenim un klusām ielām”. Staka kungs tiem deva pretī ar pārmetumu: “Koku mīļotāji vislabprātāk mūs turētu viduslaikos.”

Žurnālists iztirzāja visus par un pret, un bija acīmredzami, ka veidojas kategorisku viedokļu sadursme un spriedze pieaug. Lasot Teo aizvien vairāk juta, ka pakrūtē sažņaudzas. Kāpēc gan viņš bija iesaistījies tik negantā cīņā? Viņš taču bija tikai puika, bet šeit cīniņu

bija uzsākuši rūdīti politiķi. Bet tad viņam ienāca prātā Hārdijs un Kvinnu ģimenes ferma. Un zēns atcerējās arī tos neliešus, kas gandrīz bija nosituši Tiesnesi.

Kamēr Teo lasīja, uz pannas sāka čurkstēt desiņas. Mamma, rītakleitā ģērbusies, cepdama kaut ko dungoja. Tēvs bija iegrimis New York Times biznesa ziņu nodaļā. Pie virtuves ārdurvīm smilkstēja Tiesnesis, kuru droši vien bija sakairinājusi cepto desiņu smarža, kas plūda no virtuves. Teo piecēlās un ielaida suni.

Apvedceļa publiskā apspriešana bija ieplānota pirms komisijas balsojuma pēc nedaudz vairāk kā divām nedēļām, un visas pazīmes rādīja, ka tur ies karsti. Staka kungs dižojās, ka 75 procenti apgabala iedzīvotāju atbalstot apvedceļu un viņa piekritēji kuplā skaitā apmeklēšot publisko apspriešanu un parādīšot stingru nostāju. Sebastians Raiens no Stratenas vides padomes to nosauca par vistīrākajām muļķībām, jo apvedceļa būvei piekrītot tikai niecīgs mazākums, kuru pamatā veidojot biznesmeņi, kas grib labi nopelnīt. Pretinieki būšot rekordlielā skaitā.

Teo sāka prātot, ka derētu arī pašam aiziet uz šo apspriešanu. Tā varētu izvērsties par ļoti aizraujošu notikumu. Simtiem saniknotu pilsoņu, gatavi apkarot pretējā viedokļa paudējus, un tas viss notiks piecu komisijas locekļu priekšā. Droši vien pūļa aktivitātes tiks kontrolētas, varbūt zālē pat būs daži policisti, lai nodrošinātu mieru un kārtību. Teo nebija drošs, vai vecāki viņam to atļaus, bet šī ideja viņam patika. Viņš nolēma to vēl apdomāt un varbūt kaut kad vēlāk par to ierunāties.

Ēdot pankūkas ar cīsiņu, Būna kungs sacīja: “Iesim uz agro dievkalpojumu.”

Būnas kundze piekrītoši pamāja. “Labi.”

“Esmu ar mieru,” Teo teica, kaut arī jautājumos par baznīcas apmeklēšanu viņam nekādas teikšanas nebija. Taču tas viņu neatturēja no sava viedokļa paušanas. Agrais dievkalpojums bija patīkamāks. Tas notika no deviņiem līdz vienpadsmitiem rītā un nekad nebija tik apmeklēts kā galvenais dievkalpojums pulksten vienpadsmitos. Arī ģērbties varēja daudz brīvāk, un baznīca nebija pilna.

“Tad nu jūs, puiši, labāk pasteidzieties,” mamma paskubināja. Teo ar tēvu apmainījās ar vieglas neapmierinātības pilniem skatieniem. Nupat bija tikai nedaudz pāri pusastoņiem. Viņiem bija vairāk nekā stunda, lai sagatavotos. Būna kungs nodušoties, noskūties un saģērbties varēja divdesmit minūšu laikā. Teo, kuram vēl nebija jāskujas, pietika ar piecpadsmit minūtēm. Abi zināja, ka tieši mammai vajadzīga vismaz stunda, lai sapostos, un tomēr tā ir viņa, kas citiem liek pasteigties. Taču ne viens, ne otrs neko neteica. Bija lietas, par kurām nav vērts runāt.

Pēc baznīcas un arī pēc pusdienām Teo negribīgi gāja uz savu istabu, lai sāktu rakstīt apskatu par grāmatu. Bija vajadzīga trīs lappuses gara Marka Tvena “Toma Sojera piedzīvojumu”, vienas no viņa mīļākajām grāmatām, galveno varoņu analīze. Viņam patika grāmata, bet nepatika ziedot pamatīgu daļu no svētdienas rakstīšanai par to. Tomēr zēns uzslāja pa kāpnēm un iegāja savā istabā. Taču grāmatu viņš nevarēja atrast. Viņš izmeklējās visur, tad nogāja lejā dzīvojamā istabā un meklēja arī tur.

“Varbūt tu to atstāji birojā,” mamma ieminējās. Kā tad! Tieši tur grāmata bija palikusi.

“Tūlīt atgriezīšos,” Teo uzsauca. Viņš uzsēdās uz velosipēda un jau pēc desmit minūtēm nobremzēja pie biroja sētas puses durvīm. Viņš tās atslēdza un iegāja būcenītī, kuru pats dēvēja par savu kabinetu. Grāmata gulēja plauktā līdzās Minesotas TVvins spēļu grafikam.

Teo nevarēja atminēties, kad pēdējo reizi ģimenes birojā bijis pilnīgi viens. Darbdienās kabinetos juristi runāja pa telefonu, apmeklētāji nāca un gāja, printeri dūca, Elza pieņemamajā telpā visu ar drošu roku vadīja, Tiesnesis klīda apkārt, meklēdams vai nu kaut ko ēdamu, vai arī vietiņu, kur vēlreiz nosnausties. Taču tagad, svētdienas pēcpusdienā, te nebija dzirdama ne skaņa. Vestibils bija krēslains, un Teo piegāja pie fasādes loga blakus Elzas rakstāmgaldam. Arī apspriežu telpa ar tumšajiem ādas krēsliem un grāmatu pilnajiem plauktiem izskatījās drūma. Teo nosprieda, ka šī telpa ir daudz patīkamāka, kad citos kabinetos rosās cilvēki.

Vecajām koka grīdām čīkstot, viņš soļoja atpakaļ uz savu “kabinetu”. Senāk šī telpa tika izmantota kā noliktava. Lai tajā iekļūtu, bija jāiziet cauri divām citām lielākām noliktavas telpām, kas bija piekrautas neskaitāmām baltām kartona kastēm ar dokumentiem. Laiki mainījās. Digitālais laikmets tādus ilggadīgus juristus kā Būni ievilka pasaulē, kurā dokumenti vairs nebija papīra formātā, un, pēc Teo domām, bija jau arī pats pēdējais laiks. Kāpēc jāiznīcina tik daudz koku, lai saražotu lērumu papīra, kas kļūst nederīgs gandrīz tūlīt pēc nolikšanas noliktavā? Ar vecākiem viņš par to bija

runājis ne vienu reizi vien. Savos trīspadsmit gados Teo jau bija koku mīļotājs.

Noliktavā bija kāds galds, uz kura Dorotija un Vinss mēdza nolikt dokumentu mapes pirms sakraušanas kastēs pastāvīgai glabāšanai. Ejot tam garām, Teo kaut ko nevilšus pamanīja. Tas bija uzraksts lieliem burtiem uz kādas no mapēm DŽO FORDS. Laikam jau Būna kungs pēc klienta zaudēšanas bija savācis visus ar šo vīru saistītos dokumentus un nodevis uzglabāšanai noliktavā. Tas bija diezgan neparasti, jo Būna kungs bija slavens ar to, ka mapes ar veciem dokumentiem viņa kabinetā mētājās gadiem ilgi pēc tam, kad tie jau sen vairs nebija vajadzīgi. Tāds pats paradums bija arī viņa brālim Aikam.

Teo piegāja tuvāk un ielūkojās Forda mapē. Viena dokumentu kopa attiecās uz Svīnijroudu. Viņš zināja, ka nevajadzētu okšķerēt, bet Teo bija ļoti ziņkārīgs, it sevišķi šeit, birojā. Viņš pāršķirstīja šos dokumentus un uzgāja vienu ar pavisam vienkāršu nosaukumu opcijas līgums. Tas deva pircējam tiesības nopirkt divsimt akru zemes no pārdevēja kāda Volta Bīsona kunga. Kas bija īstais pircējs? Dokumentā bija minēta kompānija Parkin Lanā Trust nupat izveidota korporācija ar mērķi aizsegt to cilvēku vārdus, kas aiz tās stāv. Tā kā šis opcijas līgums atradās Džo Forda mapē, tad kļuva skaidrs, ka Fiksais Fords nodibinājis kārtējo kompāniju, aiz kuras pašam paslēpties.

Likums prasīja, lai visi dokumenti par zemes pirkšanu un pārdošanu tiktu reģistrēti Apgabala tiesā. Toties opcijas līgumi jeb nodomu protokoli jāreģistrē nebija, Teo tas bija zināms. Lasot tālāk, viņš pārliecinājās, ka baumām

bija pamats. Bīsona kungs kompānijai Parkin Lanā Trust pārdos divsimt akru zemes pie Svīnijrouda, ja apgabala komisija nobalsos par apvedceļa būvniecību. Ja tas notiks, kompānija Bīsona kungam samaksās 10 000 dolāru par akru kopumā 2 miljonus dolāru. Ja komisija apvedceļu noraidīs, kompānijai Parkin Lanā Trust jāsamaksā Bīsona kungam opcijas cena 50 000 dolāru, un viss.

Opcijas līgumā bija punkts, kas abām pusēm uzlika par pienākumu iespējamo darījumu turēt slepenībā. Slepenība un konfidencialitāte bija vitāli svarīga darījumam, kas formāli skaitījās kā parasta opcija. Nekā pretlikumīga. Nekustamo īpašumu attīstītāji, tādi kā Džo Fords, savu biznesu veidoja, pamanot un pakampjot nākamos perspektīvos apbūves gabalus un izvēršot tur celtniecību. Ja izdevās uzminēt pareizi, viņi nopelnīja lielu naudu. Ja neizdevās, tad lielu naudu nācās zaudēt.

Teo pabrīnījās, kā gan Aikam šis darījums nācis ausīs, tomēr liels pārsteigums tas nebija. Aikam vienkārši bija ķēriens uzzināt visādus paslepenus jaunumus. Teo turpināja šķirstīt lapas. Opcijas līgumu kā pārdevējs bija parakstījis Volts Bīsona kungs un kā iespējamais pircējs kompānijas Parkin Lanā Trust viceprezidents Frederiks Koila kungs. No Džo Forda pagaidām ne ziņas, ne miņas. Citai dokumentu kopai bija nosaukums Parkin Lanā Trust, Inc., un Teo to paņēma apskatīt. Tur zēns atrada dokumentus par jaunizveidotu kompāniju PLT Corporation, kuras juridisko noformēšanu Būna kungs bija veicis tikai pirms mēneša. Teo pārskatīja dokumentus un arī tēva pazīstamajā rokrakstā rakstītas piezīmes. Jaunajai kompānijai bija četri īpašnieki jeb akcionāri: Džo Fordam

piederēja 50 % akciju, Frederikam Koilam 20 %, Stjū Malzonam 20 % un PIteram Kaizeram 10 % akciju. Par Koilu, Malzonu un Kaizeru Teo nekad nebija dzirdējis, tāpēc ātri pierakstīja viņu uzvārdus. Novietojis lielo mapi precīzi tajā pašā vietā, kur bija to atradis, Teo aizsteidzās atpakaļ uz savu “kabinetu”. Ja vēlreiz vajadzēs dokumentus apskatīt, viņš zinās, kur tos atrast.

Aizslēdzis sava būceņa ārdurvis, viņš joņoja uz mājām. Kopā ar Tiesnesi ieslēdzies savā istabā, Teo atvēra klēpjdatoru un sāka meklēt. Drīz vien viņš atrada Koila, Malzona un Kaizera adreses, telefona numurus un e-pasta adreses. Viņi visi dzīvoja vai nu pilsētā, vai apgabalā. Meklēdams informāciju par Koila kungu, Teo noskaidroja, ka pirms sešiem mēnešiem viņu iesūdzējis biznesa partneris. Teo to pierakstīja, lai vēlāk pārbaudītu tiesas failus. Par Kaizera kungu Google lappusēs viņš atrada nesenu vietējā biznesa laikraksta publikāciju, kurā bija teikts, ka Kaizeram piederot virkne benzīna uzpildes staciju un eļļas nomaiņu tajās varot veikt klienta klātbūtnē par 20 dolāriem. Viņš bija četrdesmit gadus vecs, hobiji helikoptera vadīšana un pīļu medības.

Par Stjū Malzona kungu nebija daudz informācijas, bet viens īss ieraksts no kāda Strattenburg Gazette numura vien bija ko vērts. Tas bija divus gadus vecs saderināšanās sludinājums. Divdesmit trīs gadus vecais Stjū Malzons bija saderinājies ar divdesmit vienu gadu veco Belindu Staku, Mičela Staķa kunga meitu. Līgava un līgavainis bija Stratenas koledžas studenti. Saderināšanās foto bija redzami divi smaidīgi jaunieši, kuri izskatījās jaunāki par saviem gadiem.

Teo pārbaudīja sarakstos un pārliecinājās par to, ko jau gandrīz droši zināja, Stratenburgā dzīvoja tikai viens Mičels Staks.

Galva zēnam griezās no faktu pārpilnības un centieniem tos sarindot loģiskā secībā. Džo Fiksais Fords slepus pērk zemi apbūvei, lai to izmantotu tad, kad apvedceļš būs uzbūvēts. Lai pirkums paliktu slepenībā, viņš aizsegam izveido kompāniju PLT Corporation. Par vai pret apvedceļa būvēšanu balsos pieci apgabala komisijas locekļi. No šiem pieciem visaktīvākais atbalstītājs ir Mičels Staka kungs. Viņa znotam Stjū Malzonam Džo Fords bija piešķīris 20 % akciju kompānijā PLT, turklāt tas bija izdarīts slepeni. Uz papīra 20 % akciju vērtība bija 400 000 dolāru, un tāda tā bija, vēl pirms Džo Fords bija uzsācis reālus attīstīšanas projektus. Varēja droši pieņemt, ka 20 % akciju vērtība krasi pieaugs, kad Džo Fords nolīdzinās teritoriju un sabūvēs tur moteļus, lielveikalus, ātrās ēstuves un auto stāvlaukumus.

Teo nodrebēja no nelabās sajūtas, kas viņu pēkšņi pārņēma. Viņš aizgāja uz vannasistabu, lai noskalotu seju, bet pēc tam pateica pāris vārdu sunim, taču tas neizrādīja nekādu interesi.

Stundu vēlāk Teo, skatīdamies griestos, gulēja gultā. “Toma Sojera piedzīvojumi” atvērti un aizmirsti atradās zēnam uz krūtīm. Viņš nebija spējis izlasīt pat vienu rindkopu.

Teo domāja par savu tēvu. Vudss Būns bija cienīts jurists ar labu reputāciju, kurš augstu vērtēja ētikas principus un profesionalitāti. Viņš nicīgi izteicās par

tiem juristiem, kas iekūlās nepatikšanās, mēģinot likumu apiet ar līkumu. Viņš darbojās Juristu asociācijas komitejās, kas veicināja ētisku rīcību juristu darbā. Un tā joprojām tādā garā. Kā gan tēvs varēja iepīties tik tumšā darījumā? Viņš bija noformējis papīrus PTL Corporation nodibināšanai. Gadiem ilgi viņš bija pārstāvējis Džo Fordu. Pat ģimenes sarunās viņš bija izteicies par labu apvedceļam.

Teo nāca pie atziņas, ka tēvs acīmredzot neko nav zinājis par Stjū Malzonu. Visticamāk, viņš to nekad nav pat redzējis. Iespējams, ari Koila kungu un Kaizera kungu viņš nekad nav sastapis. Teo gribēja ticēt, ka tēvs strādājis vienīgi Džo Fordam un darījis tikai to, ko klients lūdz. Teo centās turēties pie šīs cerības, taču tas, ko viņam bija izdevies atklāt, darīja raizes.

Nē, nekāds noziegums jau nebija pastrādāts, vismaz ne no Džo Forda un nepavisam ne no Būna kunga puses. Bet kaut kas tomēr nebija pareizi. Ja tā bija taisnība, ka tuvs Staka kunga ģimenes loceklis apvedceļa apstiprināšanas gadījumā sev kabatā iebāzīs glītu summiņu, un ja tas nāktu zināms pirms balsojuma, tad Staka kungam tas būtu liels apkaunojums un varbūt viņš pat tiktu izslēgts no komisijas. Šī fakta atklāšana pirms balsojuma, iespējams, pieliktu punktu pašam apvedceļam.

Teo apzinājās, ka viņa rīcībā ir informācija, kādu viņam nepienāktos zināt. Jau atkal zēns bija rakņājies Būnas&Būna firmas slepenajos dokumentos un ļāvis savām ziņkārīgajām acīm skatīt neatļauto.

Ko gan tagad iesākt? Varbūt to zinātu Aiks.

23.    nodaļa

Pirmdien līdz stundu beigām mazais aktīvistu pulciņš jau bija izveidojis iespaidīgu sarakstu ar to 400 bērnu vārdiem, kas spēlēja futbolu sporta kompleksā pie Džeksona sākumskolas. Iesaistīts tika ari Čeiss no astotās klases trakais zinātnieks un datorzinību burvis, paretam ari hakeris. Izmantojot Teo un Eiprilas sestdien safilmēto materiālu ar automašīnu numuriem, grupa izveidoja visu automobiļu sarakstu. Pa to laiku Čeiss onlainā atvēra apgabala transportlīdzekļu reģistru un nepilnas pusstundas laikā piekļuva failam ar visu īpašnieku uzvārdiem un adresēm. Šie uzvārdi deva pavedienu, kas atklāja daudzu bērnu vārdus.

Vairāki no vārdiem bija atrodami Facebook, vairākiem bija e-pasta adreses, bet daudziem to nebija. Vismaz pagaidām tās neizdevās atklāt. Bet, jo ilgāk aktīvisti ņēmās ap sarakstu-, jo vairāk informācijas tajā parādījās.

Bērnu plāns jau sāka iegūt konkrētākas aprises. Viņi pat izveidoja īpašu lapu Facebook ar nosaukumu “Apvedceļš uz Nekurieni”.

Atšķirībā no ierastajām gandrīz obligātajām pirmdienas pēcpusdienu vizītēm, šoreiz Teo patiesi vēlējās ar Aiku aprunāties. Ap pieciem viņš, atstājis suni birojā, ar divriteni joņoja pie Aika. Tēvoča birojs atradās tikai piecu

minūšu brauciena attālumā no Būnas&Būna biroja no tās firmas, kuras veidošanā pirms divdesmit pieciem gadiem viņš pats bija piedalījies. Gadu gaitā firma bija uzplaukusi, turpretī Aikam tika atņemta jurista licence, un vienīgais darbs, ko viņš varēja darīt, bija palīdzēt sagatavot dokumentus nodokļu atgūšanai tiem cilvēkiem, kam naudas bija maz.

“Kā tad klājas manam mīļākajam brāļadēlam?” Aiks uzsauca, kad Teo atkrita krēslā.

Tas pats jautājums katru pirmdienu. Teo, Aika vienīgais brāļadēls, atbildēja: “Pa pirmo, Aik. Un kā sviežas tavā pasaulē?”

Aiks tikai pasmaidīja un pavēzēja rokas visapkārt, kā gribēdams sacīt: “Te nu ir mana pasaule. Vai nav skaista?” Nebija vis. Tā bija saspiesta, putekļaina un nomācoša. Turklāt Aika pasaulē tikpat kā nebija prieka. “Labāk nevar vēlēties,” viņš atteica. “Gribēsi alu?”

“Kā tad,” atsaucās Teo.

Aiks pasniedzās pie mazā ledusskapīša turpat pie galda un sadabūja divus dzeramos alus pudeli un spraita skārdeni. Teo dabūja zaļo skārdeni, bet Aiks norāva korķi pudelei. Fonā klusu dziedāja Bobs Dilans.

Iedzēris krietnu malku, Aiks jautāja: “Un kā pēdējā laikā iet pa skolu?”

“Skola ir viena garlaicīga laika izniekošana,” Teo atbildēja. “Man tagad derētu būt koledžā un gatavoties juridiskajai augstskolai.”

“Tev ir trīspadsmit gadu. Ne pats īstākais vecums koledžai. Tu diezgan muļķīgi izskatīsies, staigādams pa studentu pilsētiņu ar zobu skavām mutē.”

“Paldies, Aik, ka atgādināji.”

“Pagaidām turies pie tās pašas astotās klases. Atzīmēs vieni vienīgi A?”

“Gandrīz.” Patlaban Teo vismazāk gribēja runāt par savām atzīmēm. Zēns nekādi nevarēja saprast, kāpēc Aiks iedomājies, ka viņam ir kāda teikšana Teo atzīmju jautājumā. “Pagājušajā nedēļā es satiku Džo Fordu,” viņš strauji izgrūda, lai radikāli mainītu sarunas tematu.

Aiks nodzēra vēl vienu malku un teica: “Ticu, ka tas bija briesmīgs piedzīvojums. Kur?”

“Birojā. Viņš bija atnācis pie tēta kādās juridiskās darīšanās. Viņš ir no tiem tipiem, kas domā, ka sarunāties ar sīkajiem ir veltīga laika tērēšana.”

“Ja Džo Fords no tevis nevar dabūt dolāru, tad tukšām runām viņam nav laika.”

“Pēc tam viņš tētim uzteica darbu. Viņš satrakojās, kad avīzē ieraudzīja mani un Tiesnesi, un to, ka es solījos cīnīties pret visiem neliešiem, kas grib būvēt apvedceļu.” “Tas jau arī bija drusciņ par stipru teikts.”

“Nu un tad? Es biju dusmīgs. Bet tētis kļuva dusmīgs par to, ka firma zaudējusi tik vērtīgu klientu. Nevaru saprast, kāpēc mūsu mazā firma pārstāv tādu cilvēku kā Fords. Bet tā jau laikam nav mana darīšana.”

Pēc ilgākas pauzes Aiks ierunājās: “Paklau, Teo. Es nekad Džo Fordu neesmu saticis. Droši vien es šo to par viņu zinu, tāpat kā ne viens vien šajā pilsētā. Šaubos, vai viņš ir liels blēdis. Teiksim tā viņš ir tipisks biznesmenis, kurš vienmēr meklē nākamo izdevību. Tā jau Amerikā to dara, vai ne? Un tādiem večiem kā Fords ir vajadzīgi juristi, tāpēc tur nav nekādas vainas, ja tavs

tēvs viņa labā strādā. Turklāt firmai taču ir jāmaksā visi rēķini.”

“Iespējams, es kaut ko redzēju,” Teo izšāva. “Birojā, kādā vecu dokumentu mapē. Saproti, ko es gribu teikt, Aik?”

Aiks tikai bargi paskatījās. Teo okšķerēšanās pa biroju senāk jau bija radījusi problēmas, un to risināšanā bija jāiesaistās Aikam. Viņš piesardzīgi pajautāja: “Kaut kas sakarā ar Forda kungu un kādu no viņa darījumiem?” Teo klusēdams pamāja ar galvu.

“Kaut kas par zemes īpašumiem pie Svīnijrouda un apvedceļu?”

Teo atkal pamāja.

“Kaut kas, par ko es, iespējams, nezinu?”

Teo pamāja.

“Kaut kas tāds, ko Fiksais Fords tur noslēpumā?”

Teo pamāja.

“Vai tu atkal ielauzies firmas digitālajos failos?” “Nē,” Teo atbildēja. “Tur es nelīdu iekšā. Man bija pašam savas darīšanas, kad nejauši ieraudzīju mapi ar Džo Forda dokumentiem, kas bija nolikta uz galda un paredzēta novietošanai noliktavā.”

Aiks zināja, ka juridiskajā birojā Teo reti kad nodarbojās ar savām darīšanām vien. Aiks lēnām piecēlās, izstaipījās un pakasīja bārdu, un tad, piegājis pie plaukta, izslēdza atskaņotāju. Pēc tam viņš atslējās pret sienu un, sakrustojis rokas uz krūtīm, sāka runāt: “Nestāsti man neko vairāk, Teo. Jurista un klienta attiecības ir stingri konfidenciālas. Katram klientam ir tiesības būt pasargātam gan esošajiem klientiem, gan bijušajiem. Gar tiem

dokumentiem tev nav nekādas daļas, un tu nerīkojies pareizi, tos lasīdams.”

Teo sašļuka. Viņš zināja, ka Aikam ir taisnība, tomēr tik skarbus pārmetumus nebija gaidījis. Taču Aiks vēl nebija beidzis: “Nav mana darīšana, kas ir tajos dokumentos. Un tev, Teo, par tiem pilnīgi jāaizmirst. Vai es skaidri izsakos?”

Kā nu ne.

“Jurista pienākums ir savu klientu pasargāt. Un punkts.”

“Skaidrs, Aik.”

Aiks atkal iegāzās grozāmajā krēslā un klusēdams cieši skatījās brāļadēlam acīs. Pēc laba brīža Teo pavaicāja: “Vai man vajadzētu par to pastāstīt tētim?”

“Nē. Vienkārši aizmirsti to.”

Pēc dažām minūtēm Teo gāja projām. Lēnām braucot atpakaļ uz biroju, viņš nevarēja un nevarēja samierināties ar to, ka šī slepenā informācija paliks aprakta noliktavā Būnas&Būna firmas dzīlēs.

24.    nodaļa

Otrdien pēc stundu beigu zvana aktīvisti steigšus sapulcējās skolas zālē. Tikai trīsdesmit minūtes tai bija paredzēts būt tukšai līdz sestās klases uzveduma mēģinājumam. Skolotājam Maunta kungam bija izdevies sarunāt zāli uz pusstundu ar tādu pamatojumu, ka debašu komandai vajagot iespēju praktizēties kādā brīvākā formā. Skolēni ātri pārkārtoja skatuvi, lai tā izskatītos sagatavota īstām debatēm ar runātāja tribīni centrā un diviem galdiem katru savā skatuves pusē. Tā kā tās tomēr nebija īstas debates, skatītāju krēsli tika piebīdīti tuvāk, un tajos sasēdās kāds ducis klasesbiedru, ko bija saorganizējuši Teo un Hārdijs. Lai uzlabotu paredzētā videoieraksta kvalitāti, Maunta kungs izmantoja uz trijkāja novietotu kameru. Kad viss bija sagatavots, Maunta kungs paziņoja: “Un tagad vārds Teodoram Būnam.”

Pie sava galda Teo piecēlās kājās. Pa labi no viņa sēdēja Hārdijs, Čeiss un Vudijs, visi ar piepogājamām kaklasaitēm un koši dzeltenās ķirurgu maskās. Teo piegāja pie tribīnes un palocīja galvu, sveicinādams pretinieku komandu. Tā sastāvēja no Džastina, Braiena, Darena un Edvarda zēniem no Maunta kunga klases. Arī viņiem bija tādas pašas kaklasaites un maskas. Skatītāji, viņu vidū arī Eiprila un daži zēni no Hārdija klases, sēdēja pavisam tuvu pie tribīnes. Arī viņu sejas klāja dzeltenās ķirurgu maskas.

Hārdija tēvs maskas bija atradis internetā. Deviņi dolāri par kārbu ar piecdesmit maskām, pieejamas jebkurā krāsā.

Teo savu masku pavilka uz leju un ieskatījās kameras objektīvā. Ar sarauktu pieri viņš paziņoja: “Mani sauc Teo Būns, un šodien mūsu apspriežamais temats ir Redkrīkas apvedceļš.” Viņš divreiz noklepojās un pārvilka masku pāri mutei un degunam. Blakus tribīnei bija piekārta apgabala karte, kurā ar asinssarkanu līniju bija iezīmēts apvedceļš, un tas izskatījās kā nāvējoša brūce, kas iecirsta dabas ainavā. Teo, rādīdams kartē, runāja: “Šis apvedceļš ļaus pa 75. automaģistrāli ar līkumu apbraukt Stratenburgas pilsētu. Apvedceļš ies pa lauku teritoriju, kur tam tiks upurētas piecdesmit mājas, vairākas lauku fermas, tūristu takas, viena vēsturiska baznīca, turklāt tas tieši gar Džeksona sākumskolas durvju priekšu ļaus nemitīgā straumē katru dienu plūst divdesmit pieciem tūkstošiem automobiļu.”

Skatītājiem tika dota zīme, un tie sāka svilpt un ūjināt.

Teo turpināja: “Tiks iznīcināta arī daļa no futbollaukumu kompleksa. Apvedceļš divās vietās šķērsos Redkrīkas upi.”

Atkal saucieni un svilpieni.

“Apvedceļš izmaksās divsimt miljonus dolāru, un tā būvēšanu cenšas panākt biznesmeņi, politiķi un kravas pārvadājumu kompānijas, kuras atrodas uz ziemeļiem un dienvidiem no Stratenburgas.”

Atkal svilpieni un ūjināšana.

“Vienu no lielākajiem ļaunumiem apvedceļš nodarīs tieši Džeksona sākumskolai, kurā mācās četrsimt bērnu,

sākot no pirmsskolas līdz piektajai klasei. Nav veikta nopietna izpēte par prognozējamo trokšņa līmeni un gaisa piesārņojumu pie skolas, bet var droši apgalvot, ka gaisa kvalitāte ievērojami pasliktināsies.”

Tagad visi skatītāji sāka klepot, un to darīja pat pretinieku komandas locekļi. Savu runu Teo noslēdza ar lielu dramatismu: “īsi sakot, šis apvedceļš ir slikts projekts, naudas nelietderīga izniekošana un vispār bīstama ideja. To būvēt nedrīkst.” Viņš devās prom no tribīnes ar tādu izskatu, it kā būtu gatavs kauties.

Skatītāji pārstāja klepot un dedzīgi aplaudēja.

No pretinieku komandas pie tribīnes atnāca Džastins un, masku nenovilcis, sacīja: “Gluži pretēji šis apvedceļš ir nepieciešams, lai daži ļautiņi varētu no tā gūt labumu. Kravas pārvadājumu uzņēmumi, apbūves attīstītāji, celtniecības firmas tie visi un vēl citi gūs milzīgu peļņu. Viņiem tas būs ārkārtīgi izdevīgi, bet labi būs arī mums pārējiem.”

Skatītājos atkal skanēja svilpieni un saucieni.

“Jo vairāk naudas viņi nopelnīs, jo lielākus nodokļus nomaksās, nu, vismaz daļa no viņiem. Un, jo lielāki nodokļi tiks iekasēti, jo vairāk mūsu līderi varēs šo naudu izlietot dažādām vajadzībām. Vai to tik grūti saprast?” Skatītāji nesaprata un turpināja demonstrēt neapmierinātību.

Uz priekšu panāca Maunta kungs un teica: “Labi. Tagad uz brīdi pārtrauksim un apdomāsim to visu.”

Šī pasākuma mērķis bija uzņemt divu minūšu video ar debašu epizodi, kas ilgtu trīsdesmit sekundes. Pēc Maunta kunga norādījuma viss tika atkārtots vēl vienu

reizi un pēc tam vēlreiz. Trešajā piegājienā abas komandas jau skaļi kliedza viena uz otru un, lai situāciju vēl sakāpinātu, palaikam atskanēja izsaucieni “melis!”, “krāpnieks!”, “mahinators!”.

Tā kā visiem sejas bija aizsegtas ar maskām, bija viegli apslēpt smaidus un smieklus. Pēc pusstundu ilgas pūlēšanās Teo, Hārdijs un Maunta kungs bija apmierināti. Uzņemtais materiāls lieliski noderēs filmas ievaddaļai.

Turpmākais filmas uzņemšanas posms jau bija sarežģītāks. Otrajai ainai bija vajadzīgs daudz vairāk dalībnieku, un pastāvēja risks, ka kaut kas var noiet greizi.

Trešdien pēc skolas aktīvisti sanāca vecā softbola laukumā netālu no Stratenburgas vidusskolas. Softbola sezonas sākums bija gaidāms pēc pāris mēnešiem, un tajā pēcpusdienā laukumam vajadzēja būt tukšam. Tomēr Stratenburgā, tāpat kā daudzās pilsētās, futbola sezonas laikā nevarēja būt drošs, ka tā arī būs, jo treneri apbraukāja visas apkaimes, meklējot jebkādu tukšu laukumu treniņiem. Notika pat cīņa par laukumiem. Jaunais un kvalitatīvais futbola komplekss pie Džeksona sākumskolas tika uzbūvēts, lai nodrošinātu piemērotu vietu spēlēm un tādējādi mazinātu brīvu laukumu trūkumu. Darbdienu pēcpusdienās tas vienmēr bija aizņemts un tāpat arī brīvdienās, bet tā vien likās, ka futbola laukumu nekad nebūs pietiekami daudz.

Taču šoreiz te nebija domāts spēlēt futbolu, vismaz ne ierastajā veidā. Precīzi četros pēcpusdienā pie laukuma lielā steigā sabrauca velosipēdi un vieglie auto. Bija ieradušies daudzi no Hārdija komandas Red United

spēlētājiem, kas sāka veikli pārģērbties komandas formastērpos. Viņu treneris Džeks Fortenberijs bija atvedis bumbas, pārvietojamus vārtus ar visu tiklu un otrai “komandai” paredzētus treniņtērpus. ŠI otra komanda bija salasīta no nespēlētājiem, kurus bija rekrutējuši Teo un Hārdijs no saviem klasesbiedriem. Kopumā laukumā izgāja ap piecpadsmit spēlētāju: puse no tiem ģērbušies Red United formās, puse baltos treniņtērpu kreklos. Bet visiem uz sejām bija dzeltenās maskas, it kā gaiss būtu tīrā inde. Gar laukuma malām sastājušies vecāki turēja paštaisītus plakātus ar uzrakstiem: APTURIET APVEDCEĻA PROJEKTU, PASARGĀJIET MŪSU BĒRNUS, NĒ APVEDCEĻA AUTOGĀZĒM un tā tālāk. Ari vecāki bija uzlikuši dzeltenās maskas. Daudzi no pieaugušajiem bija vai nu Kvinni, vai ari šīs ģimenes radinieki.

Lai visu padarītu vēl teatrālāku, bet varbūt arī humora pēc abi treneri Fortenberija kungs un Maunta kungs bija uzlikuši galvā Pirmā pasaules kara laika smagnējās gāzmaskas. Tās nebija īstas Hārdijs tās bija atradis internetā par desmit dolāriem gabalā, taču izskatījās pilnīgi autentiskas.

Teo bija atbildīgs par specefektiem, un, noteikuši vēja virzienu, abi kopā ar Čeisu apstājās pie laukuma soda sitienu līnijas. Kad neviens tajā virzienā neskatījās, viņi aizdedzināja dūmu bumbu, nometa to zemē un paši steidzīgi atkāpās. Viegls vējiņš zilganos dūmus pacēla gaisā un pūta pāri visam laukumam. Teo iepriekš bija veicis mājasdarbu. Pilsētas noteikumi paredzēja, ka bez speciālas atļaujas nedrīkst lietot pirotehniskās ierīces. Nekādu atļauju prasīt Teo, protams, negrasījās. Tomēr

pirotehniskās ierīces bija definētas kā pārnēsājamas ierīces, kas eksplodējot rada skaļu troksni. Pēc Teo domām, noteikumi neaizliedz izmantot klusās dūmu bumbas. Tieši šo momentu Teo bija nodomājis uzsvērt, ja tiktu pieķerts un nāktos taisnoties. Pieķeršana vispār likās tikpat kā neiespējama. Kurš gan te sūdzētos? Visi taču bija, tā sakot, vienā komandā.

Kad vieglā dūmaka jau sedza visu laukumu, spēle sākās. Patiesībā par īstu spēli to nemaz nevarēja nosaukt, jo zēni vienkārši dzenāja bumbu un centās to iespējami tālāk aizspert. To darīdami, viņi visu laiku klepoja un rīstījās, un pēc Teo norādījumiem viens otrs pat krita pie zemes kā elpas trūkuma lēkmēs, liekot domāt, ka viņus beidz nost dīzeļmotoru radītais smogs. Teo un Hārdijs filmēja arī fanus ar visiem plakātiem, kā arī trenerus, kas zem savām gāzmaskām centās izkliegt pavēles. Tika uzfilmēts arī soda sitiens, kura laikā vārtsargs novēlās zemē kā beigts tieši tajā mirklī, kad bumba lidoja viņa virzienā.

Beidzamā aina bija sirdi plosošs skats, kad visi futbolisti vārtījās pa zemi klepodami un pēc gaisa tverdami, un nespēdami piecelties. Izskatījās gluži kā kaujas lauks ar mirstošiem zaldātiem.

Pēkšņi parādījās kāds tuvējo māju iedzīvotājs, vecāks vīrs, un sāka uzdot jautājumus. “No kurienes šie dūmi?” Visi tikai raustīja plecus.

“Vai jums, bērni, nekas nekaiš?”

Atkal plecu raustīšana, un zēni slējās kājās un sāka izklīst.

“Vai nevajag piezvanīt uz 911?”

“Nē, nav vajadzības,” atbildēja Maunta kungs.

“Kāpēc jūs visi esat maskās?”

“Gaisa piesārņojums,” attrauca Teo, sēzdamies uz velosipēda.

Sestdienas pēcpusdienā lielais futbola laukumu komplekss bija pārpildīts vienlaikus notika desmit futbola spēles, un visi auto stāvlaukumi bija pilni līdz pēdējai iespējai. Hārdijs bija spēlējis jau no rīta, un pēcpusdiena viņam bija brīva. Teo, Čeiss, Vudijs un Eiprila viņu sagaidīja pie Džeksona sākumskolas, kur vajadzēja uzfilmēt vēl vienu epizodi. Tā kā skolas iebraucamais ceļš tālāk veda līdz futbola kompleksam, tad braucēju uz tā bija daudz. Vajadzēja uzmanīties. Protams, brīvajās dienās staigāt pa publiskās skolas apkārtni nebija nekas nelikumīgs, tomēr Teo negribēja, ka ziņkārīgi cilvēki sāktu uzdot jautājumus. Viņš zināja, ka apsardze mēdz pieskatīt skolas pa naktīm un arī brīvdienās.

Bērnu komanda uzvilka dzeltenās maskas un pozēja fotogrāfam pie liela plakāta ar uzrakstu DŽEKSONA SĀKUMSKOLA. Pēc tam viņi aizgāja uz spēļu laukumu aiz skolas galvenās ēkas. Nebija manāms neviens apsargs, ne arī kāds skolas darbinieks. Teo atkal nometa dūmu bumbu un strauji attālinājās. Jau pavisam drīz spēļu laukumu klāja dūmaka. Čeiss darbojās ar kameru, bet Teo, Eiprila, Hārdijs un Vudijs metās pie šūpolēm un sāka šūpoties. Savos trīspadsmit gados pusaudži bija par vecu, lai tēlotu sākumskolas skolēnus, bet dzeltenās maskas apslēpa sejas lielāko daļu. Ja filmēja no attāluma, skats tomēr varētu izdoties ticams. Čeiss ar videokameru

atkāpās arvien tālāk, un piecdesmit jardu attālumā viņš atrada vajadzīgo rakursu. Aina izdevās pat pārlieku laba piedūmotā spēļlaukumā bērni šūpojas šūpolēs ar maskām uz sejas.

“Perfekti!” viņš uzsauca draugiem. “Labāk nevar būt!”

Sestdienas naktī Teo un Hārdijs pārnakšņoja Čeisa Vipla mājās. Būnu un Viplu ģimenes draudzējās, un šāda pārnakšņošana notika diezgan bieži. Zēni pateica, ka viņi nodomājuši noskatīties kādu filmu, bet patiesais nolūks bija piestrādāt pie sava video. Čeiss zināja interneta vietni, kur varēja nopirkt uzfilmētu materiālu gandrīz par jebko. Par sešiem dolāriem (ko ar savu kredītkarti samaksās Hārdija tēvs) viņi lejupielādēja reālas epizodes ar transportlīdzekļu pilnām automaģistrālēm, pa kurām, biezus dūmu mutuļus pūzdami, joņoja astoņpadsmit riteņu kravas autofurgoni. Ar Sebastiana Raiena atļauju viņi no Stratenas vides padomes mājaslapas aizņēmās arī diagrammas un citus materiālus.

Viss tika ielādēts Čeisa klēpjdatorā, jo viņš bija filmas galvenais režisors. Ar klēpjdatoru Čeiss prata izdarīt tādus brīnumus kā neviens cits. Viņš bija ierakstījis mūzikas albumus, taisījis filmas, veidojis komiksus, izstrādājis zinātniskus projektus, ilustrējis stāstus un pastāvīgi čatoja ar pusaudžiem visā pasaulē. Ikgadējā skolas datorzinību olimpiādē pēdējos trīs gadus pēc kārtas zēns bija izcīnījis zelta medaļu, bieži vien sacenšoties ar pusaudžiem, kas bija pat trīs gadus vecāki par viņu. Ja vien kaut kas internetā bija, tad Čeiss to atrada ātrāk, nekā dažs labs paguva sameklēt datora

ieslēgšanas pogu. Un jebkuru programmatūru viņš apguva minūtes laikā.

Tā, zēniem skatoties materiālu, mētājoties ar idejām un dažbrīd strīdoties, videofilma pamazām tapa gatava.

Tā sākās ar melnu ekrānu un kravas automobiļu motoru rēkoņu. Motoru troksnis pieauga, un ekrānā parādījās nosaukums Apvedceļš uz Nekurieni. Pirmais kadrs tribīnē Teo stādās priekšā un ar dzelteno ķirurga masku aizsedz muti un degunu. Seko viņa runa pret apvedceļu, bet kamera tikmēr rāda publiku maskās un pēc tam otru komandu. Debatēm turpinoties, atskan publikas saucieni un svilpieni. Nākamā epizode no Vides padomes palienētais videofragments ar virtuālu braucienu pa iecerēto apvedceļu. Tuvojoties Džeksona sākumskolai, stāstītājs Sebastians Raiens aizkadrā nopietnā balsī vēstī par bīstamību un apdraudējumu skolēniem. Kadrs ar aktīvistiem maskās pie Džeksona sākumskolas plakāta. Atkal sāk skanēt motoru rēkoņa, bet kadrā redzami bērni, kas līksmi šūpojas skolas rotaļlaukumā, kurš tīts biezā dūmakā.

Dūmu bumba bija nostrādājusi teicami, un zēni bija gluži lepni par panākto efektu.

Nākamā epizode gados jauna māte ar asarām acīs runā par apdraudējumu, ko sākumskolas skolēniem sagādās 25 000 auto, kas diendienā drāzīsies cieši garām skolai. Šajā skolā mācās divi viņas bērni. Kā apgabala vadībai vispār radusies doma par šādu projektu? Kā tas var būt, ka pirmajā vietā nav bērnu drošība?

Nākamā epizode atkal redzamas debates, kad publikas svilpienu un saucienu pavadībā Džastins klāsta par

labumiem, ko nesis apvedceļa uzbūvēšana. Viņam vēl runājot, kadrā redzami astoņpadsmit riteņu kravas autofurgoni un citi auto, kas nepārtrauktā straumē virzās pa četrjoslu automaģistrāli.

Videofilmas kulminācija bija inscenētā futbola spēle. Čeiss bija graizījis un montējis, lai skatītāju acu priekšā zibētu kadri gan ar klepojošajiem un elpas trūkuma mocītajiem futbolistiem, kas dūmu pilnajā laukumā vēl mēģina spēlēt, gan vecākiem, kas skatītāju rindās rokās tur protesta plakātus, gan treneriem, kas ar gāzmaskām galvā cenšas izkliegt pavēles. Kad beigās visi spēlētāji laukumā bija pakrituši gar zemi, pēdējais kadrs bija Tiesneša tuvplāns suns tribīnēs sēž ar iešinētu kāju un dzeltenu masku uz purna.

Melnajā ekrānā parādās beigu vārdi: AIZSARGĀSIM BĒRNUS! NĒ APVEDCEĻAM!

Noskatījušies vēlreiz, zēni nevarēja valdīt priecīgus smieklus. To varētu noturēt par lielību, bet puišiem tiešām šķita, ka rezultāts ir gandrīz ideāls. Viņi vēl šo to mazliet pamainīja, bet pulkstenis bija jau vienpadsmit vakarā, un Čeisa istabā ienāca Vipla kundze un lika puikām posties uz guļu.

Čeiss mātei pajautāja, vai viņa nevēloties noskatīties viņu meistardarbu. Māte gribēja gan. Jau labi pasen Vipla kundze bija pārstājusi brīnīties par to, ko Čeiss dabūja gatavu ar savu datoru, turklāt lielāko daļu viņš vecākiem nemaz nerādīja. Bet ikreiz, kad dēls piedāvāja paskatīties, viņa labprāt piekrita.

To minūšu laikā, kamēr ritēja filma, zēni bija aizturējuši elpu, vērodami, kā reaģē viņu pirmais skatītājs. Vipla

kundze dzīvoja filmai līdzi smaidīja, rauca pieri un pat iesmējās, kad futbolisti krita pie zemes.

“Ļoti labi,” viņa teica pēc noskatīšanās. “Pilnīgi nevainojami. Un ko jūs plānojat ar to iesākt?”

“Mēs to vēl apspriežam,” Teo atbildēja.

“Es par to nešaubos. Bet tagad gulēt.”

Kad māte bija no istabas laukā, Čeiss video nosūtīja Sebastianam Raienam uz Vides padomi un Maunta kungam.

25.    nodaļa

Pulksten piecos svētdienas pēcpusdienā Čeiss ievietoja video Apvedceļš uz Nekurieni aktīvistu grupas Facebook lapā ar tādu pašu nosaukumu, kā arī YouTube. Lapā vairāk nekā divi simti skatītāju bija atzīmējuši, ka video patīk, un ļoti daudzi bija ielikuši linku uz to. Sebastians Raiens nosūtīja linku vairākām citām vides aizstāvju grupām, kas arī bija pret apvedceļu. Šīs grupas savukārt ar e-pastiem apziņoja visus savus dalībniekus.

Pēdējais, ko pirms gaismas izslēgšanas svētdienas vakarā izdarīja Teo, paskatījās, kas notiek YouTube. Video bija noskatījušies tūkstoš astoņi simti astoņdesmit trīs cilvēki, viņu vidū arī Teo vecāki. Viņu vērtējums bija atzinīgs, taču abi bija noraizējušies, ka dēls uzņēmies tik publisku lomu tik negantā politiskajā cīņā.

Kad pirmdienas rītā Teo piecēlās, video bija redzējuši jau vairāk nekā trīs tūkstoši cilvēku. Kad viņš ieradās skolā, klasesbiedri ne par ko citu nerunāja. Līdz pusdienlaikam skatītāju skaits jau sniedzās pāri četriem tūkstošiem. Ap to laiku, kad Teo kā katru pirmdienas pēcpusdienu kāpa augšā uz Aika biroju, šis skaitlis jau tuvojās pieciem tūkstošiem.

Teo jau iepriekšējā vakarā bija aizsūtījis Aikam e-pasta vēstuli, un Aiks lielāko dienas daļu bija pavadījis, sūtot linku it visiem, ko vien pazina. Viņš bija arī lasījis daudzos

komentārus. “Praktiski visi ir pozitīvi,” viņš teica. “Liekas, ka esi trāpījis kā naglai uz galvas.”

Arī Teo bija lasījis komentārus, un atsaucība viņu saviļņoja. Bija jūtams, ka vairums skatītāju ir pret apvedceļu un priecājas, redzot, kā ar video palīdzību kāds pret to cīnās. Daudzi pieminēja, kā bija skaļi smējušies par kadriem ar futbola spēli toksisko dūmu miglā. Kā jau varēja gaidīt, bija arī daži kritiski komentāri. Kāds vīrietis video noraksturoja kā “lētu muļķošanos divu minūšu garumā, ko paveikuši daži puišeļi, kas nav ne vēlētāji, ne autobraucēji, ne nodokļu maksātāji un acīmredzot arī ne avīžu lasītāji”. Tomēr kopumā publikas vērtējums par video bija ļoti atzinīgs.

Aiks gribēja dzirdēt, kā filmēšana notikusi, un Teo to izstāstīja visos sīkumos. Aiks uzteica ideju par dūmu bumbu izmantošanu un paslavēja Hārdiju par ieteikumu izmantot ķirurgu maskas. Aikam patika arī Tiesneša iekļaušana filmā, taču viņš piebilda, ka maskā tas izskatījies gaužām nelaimīgs.

Tā runājoties un smejoties pagāja gandrīz pusstunda, un Teo bija jāiet. Neviens tā arī neieminējās par slepeno informāciju, ko Teo bija uzgājis Džo Forda dokumentos. Teo to nekādā ziņā nebija aizmirsis, taču viņam nebija ne jausmas, kā to izmantot.

Otrdien pēc pusdienu starpbrīža skolas direktore Gladvelas kundze aizsūtļja Teo ziņu, ka viņam jāatnāk uz direktores kabinetu. Ieradies Teo ieraudzīja, ka viņu gaida Noriss Flejs no Gazette ar savu parasto smīniņu sejā. Flejam bija tā nelaime allaž izskatīties tā, it kā

nupat būtu izvēlies no gultas. Drēbes viņam bija saņurcītas un mati sapinkājušies. Skuvās viņš acīmredzot pavisam reti. Teo bija gadījies redzēt bezpajumtniekus, kas izskatījās vairāk sakopušies nekā Flejs.

“Teo, šis cilvēks saka, ka gribot ar tevi aprunāties,” teica Gladvelas kundze.

“Mēs esam pazīstami,” Teo paskaidroja direktorei, ar aizdomām uzlūkodams Fleju.

“Es gatavoju rakstu par tavu video, Teo,” iesāka Flejs. “Tas būs labs raksts, un es gribētu parunāties ar tevi un taviem draugiem, kas to video taisīja. Tas izplatās gluži kā vīruss, vai ne tā? Desmit tūkstoši skatījumu pirmajās trīsdesmit sešās stundās.”

“Jā, tā nekas,” Teo piebilda.

“Tas ir sacēlis jezgu un kļūst par jaunāko ziņu tematu. Lūk, kāpēc esmu šeit.”

Noriss Flejs vienmēr bija visur, ošņādams pēc netīriem un paretam arī pēc labiem faktiem, par ko varētu rakstīt. “Ko jūs par to domājat, Gladvelas kundze?” Teo pajautāja direktorei.

“Es tavā vietā, Teo, vislabāk par to aprunātos ar vecākiem.”

“Laba doma.”

Teo izgāja priekštelpā un piezvanīja mātei. Būnas kundze domāja, ka dēls šai sakarā jau saņēmis vairāk uzmanības, nekā būtu vajadzīgs. Tomēr cīņa, ko uzņēmušies pulciņš skolas bērnu, varētu sacelt lielāku protestu vilni pret apvedceļu. Tāpēc viņa tikai piekodināja Teo uzmanīties ar vārdiem, nekādā ziņā šoreiz nelietot tādus kā “nelieši” un “blēži”, lāpāt viņa ieteica neatbildēt uz jautājumiem par dūmu bumbām.

Pēc stundām Teo, Hārdijs, Vudijs, Čeiss un Eiprila tukšā klasē satikās ar Norisu Fleju, klātesot Maunta kungam. Flejs lika saprast, ka video viņam esot ļoti pa prātam un pats personīgi esot pret apvedceļu. Jautājumi, ko vīrietis uzdeva, nebija grūti atbildami. Viņš apbrīnoja pusaudžu lielo meistarību videofilmas izveidošanā, bet vēl vairāk apbrīnoja viņu izpratni par problēmas būtību. Viņi esot labāk izpētījuši visu, kas ar to saistās, nekā dažs labs politiķis, ko viņam nācies intervēt. Hārdijs ļoti pārliecinoši protot pastāstīt par savas ģimenes fermai draudošo iznīcināšanu un par vecvecāku dzīvesveidu. Savukārt Teo par īpašuma piespiedu atsavināšanu zinot vairāk nekā viens otrs jurists, ar ko Flejam iznācis runāt. Kā vienmēr, Flejam līdzi bija fotoaparāts, un viņš uzņēma vairākas grupas bildes. Viņš nevarot pateikt, kad tieši raksts tikšot publicēts, bet noteikti pavisam drīz.

Pusseptiņos nākamajā rītā Teo no miega izrāva modinātāja zvans. Viņš uzreiz iegāja intemetā, lai paskatītos, ko raksta Strattenburg Gazette. Ieraudzītais viņu pilnīgi apstulbināja. Trekniem burtiem izcelts liels virsraksts pirmajā lappusē vēstīja: VIDEO IZPLATĀS KĀ VĪRUSS UN AKTIVIZĒ CĪŅU PRET APVEDCEĻU. Zem tā bija divi attēli. Pirmajā bija krāsains kadrs no videofilmas, kur aktīvistu grupa dzeltenajās maskās pozē pie Džeksona sākumskolas. Otrs attēls bija Norisa Fleja vakar uzņemtā fotogrāfija. Visu bērnu vāņli bija nodrukāti līdzās otrajam attēlam.

Ar žņaudzošu sajūtu pakrūtē Teo ātri sāka lasīt, cerēdams, ka viņa teiktais rakstā nebūs sagrozīts, un

meklēdams, vai nav pateicis ko tādu, par ko viņu varētu iesūdzēt. Nekā tāda nebija. Flejs pavisam labi bija aprakstījis video, kam tagad jau bija vairāk nekā 15 000 skatījumu, kā ari ielicis pat linku uz to. Viņš rakstīja, ka video esot radījis daudz sarežģījumu apgabala komisijas locekļiem. Visi pieci tiekot pārplūdināti ar nikniem telefona zvaniem un vēl niknākiem e-pastiem, turklāt sašutuši cilvēki ierodoties apgabala pārvaldē un pieprasot tikšanos ar komisijas locekļiem. Flejs bija apmeklējis ari Džeksona sākumskolu un intervējis dažus no vecākiem. Kāda četru bērnu māte bija teikusi, ka viņas tuvākajos rados esot septiņpadsmit reģistrētu vēlētāju un ka neviens no tiem nemūžam nebalsošot ne par vienu komisijas locekli, kurš atbalstīs apvedceļu. Kāda cita māte draudēja savus divus bērnus izņemt no skolas un pārcelt uz privātskolu. Kāds saniknots tēvs pastāstījis, ka viņš organizē citus vecākus naudas vākšanai, lai būtu, par ko noalgot advokātu cīņai pret apvedceļu. Bija citēts kādas bērnudārza grupas skolotājas teiktais, kura bija lūgusi viņas vārdu neatklāt: “Esmu šokēta par to, ka nevienam absolūti nerūp mūsu bērnu drošība.”

Nebija nekāds brīnums, ka vienīgais no komisijas locekļiem, kas bija piekritis ar žurnālistu runāt, bija Mičels Staka kungs tikpat agresīvi noskaņots kā vienmēr. Vīrietis apgalvoja, ka video nav redzējis, bet tik un tā nosauca to par “bērnišķīgu blēņošanos”. Viņš uzskatot, ka ir labi, ja ļaudis zvana, raksta gan e-pastus, gan parastās vēstules, gan piesaka apmeklējumus personīgi, jo “…tāda taču ir demokrātijas būtība. Es paļaujos uz Konstitūcijas Pirmo Labojumu, kas dod tiesības uz vārda

brīvību, un mudinu sava apgabala ļaudis likt sevi uzklausīt.” Tālāk viņš sāka cildināt apvedceļa milzīgās priekšrocības.

Teo pie sevis nomurmināja: “Un neviena vārda par to, ka apstiprināšanas gadījumā znots nopelnīs pamatīgu piķi.”

Atskanēja kluss klauvējiens, un atvērās durvis. Ienāca māte un teica: “Labrīt, Teo. Nevarēji sagaidīt, kad tiksi līdz avīzei, ko?”

Teo samulsis pasmaidīja. “Labrīt, mamm.”

“Uzvārīju tev kakao,” mamma sacīja, turēdama rokās divas krūzes.

“Paldies, mamm.”

Mamma apsēdās uz gultas malas tikai dažu collu attālumā no Tiesneša, kurš jau ošņājās un prātoja, kura no krūzēm tiks viņam. “Labs rakstiņš, vai ne?”

“Pavisam labs,” Teo atsaucās. “Es jau biju nobijies, kas tur būs.”

“Tas ir labi. Ar reportieriem vienmēr jābūt piesardzīgam. Bet šoreiz Noriss Flejs pastrādājis godam.”

“Vai tētis jau lasīja?”

“Kā nu ne. Mēs par to virtuvē runājām.”

“Vai viņš ir dusmīgs?”

Viņa mierinādama papliķēja dēlam pa ceļgalu un atteica: “Nē, Teo. Mēs abi ar tēvu lepojamies. Mēs tikai esam, kā to teikt, drusku nobažījušies par to, ka esi iesaistījies cīņā, kurā bērniem tomēr nav vietas.”

“Ak tā, mamm? Un kā ar tiem bērniem, kam būs jāiet uz skolu un jāspēlē futbols tur, kur garām ies apvedceļš? Ar tiem bērniem, kam būs jāelpo dīzeļu izplūdes gāzes?

Kā ar tādiem bērniem kā Hārdijs, kuru ģimenes zaudēs dzimtas īpašumu, un tiem, kam atņems mājas?”

Būnas kundze padzērās no savas krūzes un uzsmaidīja dēlam. Viņa apzinājās, ka dēlam taisnība. Taču Teo vēl nezināja, cik nežēlīgas var būt politiskās spēles, ja likmes ir tik augstas. "Teo, es atnācu, ne jau lai strīdētos. Teiksim tā mēs ar tēti tikai gribētu tevi pasargāt.”

“To es zinu, tici man.”

Ilgāku laiku abi sēdēja klusēdami un skatīdamies grīdā. Nodzēris malku kakao, Teo atkal ierunājās: “Mamm, nākamo otrdien notiks publiskā apspriešana. Es ļoti gribētu būt tur klāt. Vai tu ar tēti tam piekristu?”

“Katrā ziņā, Teo. Es arī iešu. Esmu pret apvedceļu un gribu, lai komisijas locekļi to zina.”

“Kolosāli, mamm. Un kā ar tēti?”

“Varbūt viņš to izlaidīs. Tu jau zini, ka viņam nepatīk garas apspriedes.”

“Nūja.”

Mamma gāja laukā no istabas, un Teo ar Tiesnesi viņai sekoja. Šoreiz viņš visus rīta rituālus veica žiglāk nekā parasti duša, zobi, zobu skavas, apģērbs, brokastis. Teo nevarēja vien sagaidīt, kad tiks skolā.

26.    nodaļa

Vēlu vakarā, aizslēdzis savas istabas durvis, Teo atvēra klēpjdatoru un sāka rakstīt vēstuli. Par šo vēstuli viņš bija domājis dienām ilgi un, kaut gan nopietni šaubījās, vai to maz vispār nosūtīs, uzrakstīt tomēr gribēja.

Cienītais Mičel Stak!

Manā rīcībā ir nonākuši daži dokumenti, kuros skaidri norādīts, ka Jūsu znotam Stjū Malzonam pieder 20 procenti akciju kompānijā, kuras nosaukums ir Parkin Land Trust. Pārējās akcijas pieder Džo Fordam un vēl diviem cilvēkiem. Man ir arī kāda juridiska dokumenta kopija. Tas ir opcijas līgums, kurš paredz PLT tiesības no Volta Bīsona kunga nopirkt divsimt akru zemes pie Svīnijrouda ceļa gadījumā, ja apgabala komisijas locekļi apstiprinātu apvedceļa būvniecību. Šie abi dokumenti rāda, ka Jūsu znots būs liels ieguvējs, ja apvedceļš tiktu būvēts. Līdz ar to Jūs esat nonācis nopietnā interešu konfliktā. Man nav zināms, ko Džo Fords varētu būt Jums apsolījis un vai vispār to darījis, bet esmu pārliecināts, ka avīžu žurnālisti ar lielu prieku ķertos pie šādas lietas iztirzāšanas. Piedāvāju Jums darījumu: ja nākamajā otrdienā Jūs balsosiet par labu apvedceļam, tad es minētos dokumentus nodošu Norisam Fleja kungam no Strattenburg

Gazette. Ja nobalsosiet pret apvedceļu, tad glumais darījums starp Džo Fordu un Jūsu znotu nekad netiks pieminēts, vismaz no manas puses ne.

Ar cieņu,

ieinteresēts vēlētājs

Teo bija veicis zināmu izpēti un konstatējis, ka anonīmu vēstuļu sūtīšana nav nekas pretlikumīgs. Ikvienam ir tiesības izmantot ASV pastu, lai, sevi neidentificējot, jebkuram nosūtītu vēstuli vai paciņu. Un, ja vēstulē nav izteikti draudi, tad sūtītājam nevar izvirzīt nekādas kriminālapsūdzības. Pieņemot, protams, ka sūtītājs vispār tiks atklāts.

Vai draudēt kādam skaitās pretlikumīgi? Ar šo problēmu Teo bija mocījies stundām ilgi. Lai draudu izteikšanu uzskatītu par noziegumu, nepieciešams, lai draudētājam būtu skaidrs nodoms un iespējas šos draudus realizēt. Piemēram, ja A draud nogalināt B, bet viņam šāda nodoma nav un drauds ir izteikts pilnīgi nekaitīgā veidā, tad tas nav uzskatāms par kriminālnoziegumu. Tāpat arī, ja A draud nogalināt B un to tiešām tā arī domā, bet pats ir paralizēts un sēž invalīdu ratiņos, tad viņam nav iespēju savus draudus īstenot. Tomēr, ja A ir nopietns nodoms un arī iespējas draudus realizēt, tad tas jau ir kriminālnoziegums.

Tieši šādu argumentu dēļ Teo tik ļoti patika tieslietas. Tomēr Mičela Staka gadījumā Teo draudus par faktu publiskošanu nevarētu uzskatīt par kriminālnodarījumu, pat ja viņam būtu gan nopietns nodoms, gan iespējas to izdarīt. Kāpēc? Tāpēc, ka korupcijas atklāšana nav

salīdzināma ar cilvēka noslepkavošanu. Korupcijas atklāšana nav pretlikumīga, turpretī slepkavība ir.

Teo pārlasīja vēstuli, un tā darīja viņu vēl nervozāku. Viņš jutās kā Dāvids, kas stāv pretī Goliātam. Staka kungs ir ietekmīgs politiķis, kurš jau piecpadsmit gadus ir apgabala komisijas sastāvā, tātad kopš tā laika, kad Teo vēl nemaz nebija piedzimis. Par ko gan Teo sevi iedomājies, ka uzdrošinās iebiedēt tādu cilvēku?

Un tomēr Teo noteikti netiktu pieķerts, vismaz teorētiski tam tā nevajadzētu notikt. Ja viņš vēstuli patiešām nosūtītu, tad darītu to tādā veidā, lai nekad nevarētu noskaidrot, kurš to darījis. Tāda taču ir anonīmo sūtījumu jēga, vai ne? Sūtītājam jānoslēpjas aiz slepenības sienas. Viņš izmantos gumijas cimdus un nekādā ziņā neaplaizīs pastmarku. Viss būs tikai drukātā veidā, nekas nebūs rokrakstā. Vēstuli viņš varētu izprintēt skolā, kur tai nebūtu iespējams sadzīt pēdas. Iemetīs to pavisam attālā pastkastē, kur tuvumā nebūs novērošanas kameru. Teo bija pārliecināts, ka to visu izdotos paveikt.

Un tomēr kaut kas nelikās pareizi. Tas izskatījās pēc gļēvulības. Vajadzētu tomēr būt kādam labākam veidam, kā stāties pretī nelietīgam politiķim, nevis pazagšus sūtīt neparakstītas vēstules. Tomēr pēc trim dienām, pavadītām nemitīgās šaubās un intensīvā prātošanā, nekāds cits plāns neradās.

Teo izslēdza datoru, izslēdza gaismu, nolika Tiesnesi gultas kājgalī un mēģināja iemigt. Tomēr acis nevērās ciet.

Vēstule taču bija tīrais blefs un nekas vairāk. Šie draudi nebija reāli, jo Teo nebija nekādu iespēju atklāt to, kas viņam zināms. Viņš taču nevarēja ne Norisam Flejam, ne

arī kādam citam parādīt dokumentus, kas tagad iestūķēti kartona kastē gulēja Būnas&Būna firmas noliktavā. Teo zināja noteikumus, un Aiks tos bija padarījis vēl skaidrākus. Klienta noslēpumi nedrīkstēja izkļūt ārpus advokātu biroja sienām.

Tomēr kāpēc gan vēstuli neaizsūtīt? Kāds no tā būtu ļaunums? Tas nebūtu nekāds noziegums. Džo Forda dokumenti paliktu drošībā. Staka kungs izlasītu vēstuli, uzreiz saprastu, ka rakstītājs zina patiesību, un sabītos par iespējamo atklāšanu. Anonīmā vēstule būtu labs paņēmiens, kā ar iebiedēšanu piedabūt Staka kungu nobalsot pret apvedceļu.

Vai tas būtu pareizi vai nepareizi? Kādu stundu Teo domās spriedelēja krustām un šķērsām, bet Tiesnesis neizpratnē laiku pa laikam viņu tumsā uzlūkoja. Tad Teo ienāca prātā kaut kas cits: vai vēstule Staka kungam atklātu Džo Forda biznesa paņēmienus? Protams, atklātu. Bet Staka kungam tumšais darījums ar zemes pirkšanu jau tāpat bija zināms, vai tad ne? Tātad vēstule neatklātu neko tādu, ko Staka kungs jau nezinātu. Vai tādā gadījumā tā būtu klienta noslēpumu atklāšana? “Varbūt būtu,” Teo noteica balsī. “Bet varbūt arī ne.”

Atkal viņam vēders sažņaudzās un bija jāaiziet uz vannasistabu. Pusnaktī viņš vēl sēdēja gultā ar datoru klēpī un pierakstīja dažas jaunas idejas nākamotrdien paredzētās publiskās apspriešanas sakarā. Uz mirkli vēstule bija piemirsta.

Gulēts bija maz, un jau pusseptiņos Teo piecēlās un gāja noskalot seju. Pēc tam viņš ieslēdza klēpjdatoru un, kā jau pēdējās dienās bija ieradis, uzreiz iegāja YouTube.

Apvedceļa video jau bija noskatījies trīsdesmit viens tūkstotis skatītāju. To viņš lasīja ar platu smaidu sejā. Tad viņš pārslēdzās uz Gazette un ieraudzīja, ka pirmajā lapā atkal ir jauns Norisa Fleja raksts. Acīmredzot Fleja kungs vēlreiz bija devies uz Džeksona sākumskolu, kur sadabūjis kādu skolotāju, kurai bija daudz, ko teikt. Skolotāju sauca Rūnijas kundze, un viņa pati un viņas trešā klase kā protesta zīmi bija sākuši nēsāt dzeltenās ķirurgu maskas. Šo iniciatīvu ātri bija pārņēmušas arī citas trešās klases, kā arī ceturtās. Avīzē bija ievietota koša fotogrāfija ar kādiem piecdesmit bērniem skolas rotaļlaukumā, un visi bija dzeltenajās maskās.

Dzeltenās maskas spoža ideja.

Zem attēla bija vēl viens raksts par apvedceļu. Iepriekšējā dienā štata gubernators caurbraucot bijis Stratenburgā, lai vairotu atbalstītājus un bīdītu projektu. Viņš runājis biznesa foruma pusdienās un kā parasti spriedelējis par to, cik nozīmīgs reģionam būšot apvedceļš. Fotoattēlā viņš pozēja kopā ar diviem komisijas locekļiem Mičelu Staku un Lūkasu Graimsu. Abus vīrus gubernators nosauca par drosmīgiem līderiem, kas nebaidās pieņemt nepopulārus, bet vajadzīgus lēmumus.

Skatoties fotogrāfijā tieši Mičela Staka acīs, Teo pieņēma lēmumu vēstuli nosūtīt.

Viņš nogaidīja līdz piektdienas pēcpusdienai. Teo jau bija noskatījis pastkasti ielas stūrī netālu no Gila velosipēdu veikala, vietā, ko labi pazina. Tā bija parastā lielā, zilā metāla pastkaste ar nolaižamu atveri augšējā daļā. Cik varēja manīt, ne pie viena no tuvējiem namiem novērošanas kameru nebija.

Viņam bija sagatavotas trīs identiskas vēstules uz parasta balta papira, kāds atrodams ikvienā birojā. Valoda bija saglabāta gandrīz tāda pati kā pirmajā uzmetumā. Arī aploksnes bija vienkāršas un baltas, bet atšķirīgi bija uzraksti uz tām. Atpakaļadresē bija uzrādīts reāli neeksistējošs cilvēks kāds Tobijs Klemonss Gorvudstrītā 667, Stratenburgā. Telefongrāmatā šāda uzvārda nebija, tāpat kā Stratenburgā nebija šādas ielas. Atpakaļadresi Teo iedomājās izmantot, lai vēstulēm piešķirtu ticamāku izskatu. Viena no vēstulēm bija adresēta Staka kungam uz mājām, otra uz viņa saimniecības preču veikalu, bet trešā uz apgabala komisijas biroju.

Pēcpusdienās pastu savāca pulksten sešos. Piektdienas pēcpusdienā 16.10 Teo ar trim vēstulēm mugursomā tuvojās pastkastei. Zēns bija kā nervu kamols. Pašam nesaprotot, kāpēc, viņš tomēr jutās tā, it kā grasītos pastrādāt noziegumu. Gandrīz veselu nedēļu viņš bija spriedis gan šā, gan tā; gan no vienas puses, gan otras; gan krustām, gan šķērsām; gan par, gan pret un beidzot bija pieņēmis lēmumu. Tas, ko viņš tagad darīs, nav nekas slikts. Ja arī gluži pareizi tas nelikās, tad tomēr nekādas nepatikšanas no tā necelsies. Bet pats galvenais tā varētu pielikt punktu apvedceļa idejai, izglābt no iznīcināšanas Kvinnu ģimenes fermu, pasargāt bērnus no saindēta gaisa un tā tālāk. Teo bija pārliecināts, ka rīkojas pareizi.

Taisnību sakot, pārliecināts viņš bija juties skolā, pēc tam birojā un arī vēl ceļā šurp uz pastkasti. Bet, kad viņš apstādināja velosipēdu un atvēra mugursomu, lai izņemtu vēstules, kāda iekšēja balss teica tā nedarīt.

“Nesūti vēstules. Tas nav labi, un tu to zini. Tu izmanto slepenu informāciju, uz kuru tev nav nekādu tiesību. Ja tu būtu īsts advokāts, šādā veidā tu pārkāptu advokāta ētikas noteikumus un sagādātu sev nopietnas nepatikšanas. Nedari to, Teo.”

Sirds dauzījās, un kājas kļuva smagas, un Teo zināja, ka jāuzklausa sirdsapziņas balss. Tas vien, ka kaut kas nav nepārprotami slikts, vēl nenozīmē, ka tas ir labs. Reiz Aiks bija stāstījis, ka lieli advokāti tiesā parasti paļaujoties uz savu instinktu. Šoreiz Teo instinkts apmeta kūleni.

Sabāzis vēstules atpakaļ mugursomā, Teo steigšus brauca prom. Jau pēc puskvartāla viņš jutās daudz labāk. Varēja elpot brīvi, smaidīt un mīt pedāļus no visa spēka, un mugursoma ar visām trim vēstulēm tagad šķita daudz vieglāka.

27.    nodaļa

Pēdējā reize, kad Teo pirms kāda liela pasākuma bija juties tik pacilāts, bija toreiz, kad sākās tiesas prāva slepkavības lietā pret Pītu Dafiju. Tajā reizē Teo draugs tiesnesis Henrijs Gentrijs bija devis atļauju prāvas atklāšanas dienā Maunta kunga klasei būt klāt un sēdēt lielās tiesas zāles balkonā. Zāle toreiz bija pārpildīta, jo kā nekā tā bija skaļākā slepkavības prāva Stratenburgā pēdējo desmit gadu laikā, tāpēc Teo un viņa klasesbiedriem tā bija liela veiksme, ka tur iekļuvuši.

Šoreiz bija kaut kas pavisam cits. Publiskās apspriešanas sākums bija nolikts astoņos vakarā, bet jau divas stundas pirms tam cilvēki sāka pulcēties pie apgabala komisijas biroja ēkas. Pie parādes durvīm stājās rindā tie, kas gribēja dabūt labākās sēdvietas. Pa ietvi ēkas priekšā šurpu turpu staigāja protestētāji ar plakātiem. Šķita, ka pret apvedceļu ir itin visi sanākušie. Bija ieradušās arī divas filmēšanas grupas no televīzijas.

Teo atbrauca ar divriteni pusseptiņos un sameklēja Hārdiju, Vudiju, Čeisu un Eiprilu. Viņi izvēlējās vietu blakus piemineklim ēkas priekšā un sāka izsniegt dzeltenās maskas ikvienam, kas to vēlējās. Hārdija tēvs bija nopircis un atvedis veselu kravu, turklāt arī pats palīdzēja masku dalīšanā. Patiesībā tikpat agri bija ieradusies visa Kvinnu ģimene.

Eiprilai bija radusies jauna ideja, kā vēl vairāk piesaistīt uzmanību protestējošajiem bērniem. Viņa kopā ar māti bija izgatavojusi dzeltenus galvas apsējus ar melnu uzrakstu pieres daļā TOKSISKS. Māte bija nopirkusi drānu, un kāda apģērbu apdrukāšanas darbnīca bija devusi savu artavu, bez maksas uzdrukājot melno uzrakstu. Tā bija spoža ideja. Kad bērni uzlika dzeltenās maskas un tādus pašus dzeltenus pieres apsējus, viņi izskatījās pēc maziem teroristiem. Drīz vien ap aktīvistiem sāka drūzmēties bērni un arī dažs labs pieaugušais, kas gribēja par brīvu iegūt masku un apsēju. Notiekošo tūlīt pamanīja viena no televīzijas brigādēm un sāka filmēt.

Ap septiņiem nelielo laukumiņu biroja ēkas priekšā jau piepildīja simtiem cilvēku, starp tiem ari daudz bērnu ar saviem dzeltenajiem atribūtiem. Iela šai Meinstrītas posmā bija automobiļu pilna, un satiksme nebija iespējama. Beidzot tika atvērtas nama durvis, un ļaudis spiedās iekšā.

Publiskām sanāksmēm komisijas birojā bija liela zāle ar augstiem griestiem un lieliem logiem. Tajā bija daudzas jo daudzas ar drānu apvilktu krēslu rindas. Zāles tālākajā galā atradās galds, aiz kura stāvēja pieci milzīgi ādas krēsli, kuros sēdēja komisijas locekļi. Katra krēsla priekšā uz galda bija mikrofons un plāksnīte ar komisijas locekļa uzvārdu. Aiz viņiem sēdēja pulciņš viņu palīgu un asistentu.

Kad ap pusastoņiem Teo beidzot iekļuva zālē, visas sēdvietas jau bija aizņemtas un cilvēki stāvēja gar sienām. Vietu, kur nostāties, viņš atrada zāles aizmugurē. Pārlaižot skatienu zālei, viņu pārsteidza dzeltenā krāsa,

kas te valdīja. Likās, ka zālē ir simtiem bērnu ar dzeltenajām maskām un apsējiem. Tās bija uzlikuši arī daudzi no vecākiem.

Kāds administrators klātesošajiem palūdza ievērot klusumu, jo komisija patlaban apspriežot citu jautājumu un būtu pateicīga, ja tiktu ievērota pieklājība. Teo skatījās uz zāles priekšpusi, kur pašā centrā varēja saskatīt Staka kunga drūmo seju. Tā kā viņš bija priekšsēdētājs, tad sēdēja vidū. Pārējie komisijas locekļi, visi baltie, izskatījās tādi kā noraizējušies.

Tika atvērts balkons, un pēc brīža tas bija jau pilns. Atbildīgais par ugunsdrošību paziņoja, ka zāles kapacitāte ir sasniegta un neviens vairs iekšā ielaists netiks. Zāles pretējā pusē Teo pamanīja savu māti. Viņa, protams, dēlu nevarēja pazīt, jo Teo seju, tāpat kā simtiem citu bērnu, aizsedza gan dzeltenā maska, gan apsējs ar uzrakstu TOKSISKS. Teo pamāja mammai ar roku, taču viņa to neredzēja. Būna kungs nebija ieradies.

Komisijas locekļi paziņoja par pārtraukumu un nozuda. Zāle virmoja no satrauktām sarunām un gaidām. Izskatījās, ka apvedceļa pretinieku skaits kādas desmit reizes pārsniedz atbalstītāju skaitu, un daudzi šaubījās, vai komisijas locekļiem būs tik daudz dūšas, lai lemtu pret tik liela cilvēku pūļa gribu. Pēc dažām minūtēm komisija atgriezās, ieņēma savas vietas un raudzījās pārpildītajā zālē. Nelikās, ka nākamās trīs stundas viņiem būs patīkamas.

Staka kungs, pievilcis tuvāk mikrofonu, uzrunāja sanākušos: “Labvakar un paldies par ierašanos. Vienmēr ir uzmundrinoši redzēt, ka mūsu pilsoņi iesaistās aktuālu

jautājumu risināšanā. Gribam jūs uzklausīt un ceram, ka laiks to atļaus. Saskaņā ar mūsu kārtības noteikumiem šo publisko apspriešanu vadīsim kārtīgā un civilizētā veidā. Nav pieļaujami ne uzmundrinājuma saucieni, ne aplausi, ne ūjināšana un svilpšana, ne arī saucieni no zāles. Nekādi publiski protesti. Vienīgā iespēja izteikties būs šeit no tribīnes. Sāksim ar projekta oficiālo prezentāciju. Projekts pazīstams ar nosaukumu Redkrīkas apvedceļš, un to veiks pārstāvji no štata autoceļu departamenta. Mums, komisijas locekļiem, būs iespēja uzdot jautājumus un vadīt diskusiju. Pēc tam, ja laiks atļaus, uzklausīsim mūsu norūpējušos pilsoņus.

Zālē piecēlās grupiņa vīriešu tumšos uzvalkos un sanāca ap tribīni. Runātājs no autoceļu departamenta nosauca savu vārdu un sāka lasīt garu un garlaicīgu ievadu projektam. Jau pēc desmit minūtēm klausītāji manāmi sašļuka, jo visi noprata, ka šī formālā prezentācija var turpināties veselu mūžību. Pirmais runātājs deva vārdu nākamajam ekspertam satiksmes izpētē -, un tas klausītājus vai apbēra ar skaitļu jūru.

Pieaugušie var pacensties klausīties arī garlaicīgu materiālu. Turpretī bērni to nespēj. Teo jau kļuva grūti elpot caur masku, un garlaicība beidza viņu nost. Kāds pieaugušais viņam aiz muguras ierunājās ne pārāk klusinātā balsī: “Viņi cenšas mūs nogarlaikot līdz nāvei, lai mēs izklīstu. Tas ir vecs triks.”

Kāds cits viņam atbildēja: “Jā, tas arī, un vēl jau tas, ka sākumu nolika uz astoņiem. Vajadzēja sākt agrāk.”

Visā zālē skanēja neapmierināta murdoņa. Bērni kļuva nemierīgi un gāja ārā uz tualeti. Kad trešais runātājs

monotonā un neizteiksmīgā balsī paziņoja, ka otrais pētījums par satiksmes intensitāti esot īsāks, tomēr viņš gribētu to izklāstīt ļoti rūpīgi, zāli pāršalca kolektīvs vaids. Palaikam kāds no komisijas uzdeva pa jautājumam, mazliet atdzīvinot gaisotni, bet visumā štata eksperti vāvuļoja tik vienmuļi, ka likās, tādā pašā garā viņi varētu turpināt stundām. Pienāca deviņi vakarā, bet runām vēl neredzēja gala. Uz liela ekrāna tika rādītas kartes un shēmas, tās pašas, kas jau vairākas nedēļas bija redzētas avīzēs un intemetā. Nekā jauna.

Pūlis kļuva nemierīgs, tomēr projām neviens negāja. Kad pienāca mazo bērnu gulētejamais laiks, vecāki tomēr izvēlējās palikt. Kas par to, ka šoreiz bērni laikus netiks gulēt? Šeit notiekošais bija daudz svarīgāks.

Atmosfēra atdzīvojās, kad Čaks Čeroni kungs, vienīgais komisijā, kas atklāti bija nosodījis apvedceļu, sāka apstrīdēt autoceļu departamenta ekspertu teikto. Tas sadusmoja Lūkasu Graimsu, aktīvu projekta atbalstītāju, un abi komisijas locekļi veltīja viens otram niknas un dzēlīgas piezīmes. Tas norisei piešķīra nedaudz krāsainības, bet tikai uz brīdi. Kad abi komisijas vīri norima, vārdu ņēma trešais runātājs un uzsāka savu programmas daļu.

Bija jau gandrīz desmit vakarā, kad formālā prezentācija beidzot bija galā. Staka kungs, pieliecies pie mikrofona, teica: “Paldies, džentlmeņi, par ļoti informatīvo projekta kopsavilkumu. Tātad vakar mēs nolēmām atļaut vienam opozīcijas pārstāvim uzstāties ar atspēkojumu vai kritiku piecpadsmit minūšu garumā. Jācer, ka Sebastians Raiena kungs no Stratenas vides padomes iekļausies šajā laikā.”

Publika, kas bija izturējusi divas garlaicīgas un nomācošas stundas, piepeši atdzīvojās. Sebastianam ejot uz tribīni, zāli pāršalca svaigas enerģijas vilnis. Sebastians, pieregulējis mikrofonu, sacīja: “Paldies, Staka kungs, un paldies komisijai, ka dod mums iespēju izteikties.” Viņš uz mirkli apklusa un tad skaļā un izteiksmīgā balsī pateica: “Atklāti runājot, džentlmeņi, šis apvedceļš ir sasodīti draņķīga ideja.”

Zāle eksplodēja aplausos un piekrītošos saucienos, kad simtiem oponentu beidzot bija iespēja parādīt savu attieksmi. Pūlis izkliedza saucienus un aplaudēja tik enerģiski, ka pārsteidza ikvienu, it sevišķi jau piecus komisijas vīrus. Staka kungs pacēla roku un rāmi gaidīja, kad kņada norims. Tad viņš teica: “Labi, nu jau diezgan. Lūdzu, savaldieties. Ja nevarat ievērot klusumu, būšu spiests jums lūgt atstāt zāli.” Viņš savas ilggadējās pieredzes dēļ bija gudrs diezgan, lai runātu savaldīgi un laipni.

Pūlis pamazām nomierinājās, bet bija skaidrs, ka tas ir gatavs uzsprāgt atkal. Nogarlaikojušies pieaugušie vairs negarlaikojās. Miegainie bērni bija kļuvuši mundri un spara pilni. Visi ļoti uzmanīgi klausījās, kā Sebastians punktu pa punktam nokritizē projektu.

Katrs viņa teiktais vārds bija skaidri saprotams. Vismaz Teo noteikti, un zēns ar apbrīnu skatījās uz tribīnē stāvošo Sebastianu. Viņš bija gudrs, savaldīgs un ar savu bārdu un pagarajiem matiem, pēc Teo domām, bija kolosālākais no visiem runātājiem. Sebastians bija jurists, kura darbalauks nebija tiesas zāles, viņš cīnījās par vides aizsargāšanu. Par šāda veida darbu Teo nekad

nebija domājis, bet šajā bridi viņš gribēja līdzināties Sebastianam. Teo pat tā kā apskauda Sebastianu par viņa atrašanos visu uzmanības centrā, pats mazliet kaunēdamies par šādu domu.

Taču ne visi juta apbrīnu. Lūkass Graimsa kungs un vēl viens komisijas loceklis Badijs Klasko kungs sāka uzdot uzbrūkošus jautājumus. Līdz šim visiem bija zināms, ka Graimsa kungs ir apvedceļa atbalstītājs, bet vakara gaitā kļuva arvien skaidrāks, ka arī Klasko kungs tāds ir. Ja vēl pievieno Staka kunga, visskaļākā atbalstītāja, balsi, tad par apvedceļu būs trīs no piecām balsīm. Uzvara.

Pēc strīdos ar komisijas vīriem pavadītas pusstundas Sebastians Raiens sāka zaudēt nosvērtību, un tam bija iemesls. Graimsa kungs un Klasko kungs arvien agresīvāk apstrīdēja visu Sebastiana teikto. Čeroni kungs, kā jau divu pirmo oponents, centās Sebastianam palīdzēt, un dažbrīd likās, ka komisijas vīri ķīvējas un izsaka pārmetumus savā starpā. Publika reaģēja ar murdoņu un sašutuma pilnu noelšanos, bet pēc dažiem īpaši muļķīgiem jautājumiem vai komentāriem atskanēja pa kādam izsaucienam.

Sebastians tribīnē atradās jau gandrīz stundu, kad pasākuma norisē notika lūzums. Vienā īsā mirklī, kad strīdnieki bija apklusuši, zāles vidū kājās piecēlās ražena auguma paskarbs vīrietis ap gadiem četrdesmit un skaļi uzsauca: “Kas ir, vīri, vai baidāties balsot, ka tā velkat laiku?” Viņa asie vārdi likās pāršķeļam gaisu un atbalsojās visā zālē. Publika tos uzņēma ar sajūsmu, un kaut kur zāles beigās kāds sāka skandēt: “Bal-so-ju-mu! Bal-so-jumu!” Tas momentā izplatījās pa zāli, un nu jau sanākušie

cilvēki bija kājās un sauca no visa spēka: “Bal-so-ju-mu! Bal-so-ju-mu!”

Arī Teo auroja pilnā balsī un sen nebija jutis tādus prieka uzplūdus.

Sebastians šīs demonstrācijas laikā aizgāja no tribīnes un apsēdās. Priekšsēdētājs Staks ar gudru ziņu ļāva pūlim izpausties. Tikai pēc vairākām minūtēm viņš lēnām pacēla gaisā roku un pasmaidīja. “Paldies,” viņš sacīja. “Lūdzu… Jā… Paldies. Lūdzu, tagad apsēdieties.” Skandēšana pieklusa. Zālē bija murdoņa un krēslu bīdīšana, un cilvēki negribīgi atkal apsēdās, pareizāk sakot, apsēdās tie, kam sēdvietas bija. Teo un desmitiem citu stāvēja kājās jau gandrīz trīs stundas.

Staka kungs ierunājās no jauna: “Lūdzu, vairs nekādu emociju izvirdumu. Mūsu kārtības noteikumi prasa, ka mums šovakar jābalso, tāpēc, lūdzu, esiet pacietīgi.” Zāle pieklusa, bet Staka kungs paņēma kādu papīra lapu, ar sarauktu pieri brīdi tajā lūkojās un paziņoja: “Tā, pēc šī saraksta redzams, ka runāt pieteicies deviņdesmit viens cilvēks.”

Zālē daudzi novaidējās. Pulkstenis jau rādīja 23.05. Staka kungs turpināja: “Kad runātāju ir daudz, tad mēs parasti ierobežojam runas garumu līdz trim minūtēm katru. Deviņdesmit viens reiz trīs ir apmēram divsimt septiņdesmit minūtes vai četrarpus stundas. Nedomāju, ka kāds būtu ar mieru tik ilgi te palikt.”

Iejaucās Graimsa kungs: “Ja vēlamies, varam taču noteikumus arī mainīt, vai ne?”

“Jā, tādas tiesības mums ir.”

“Tādā gadījumā iesaku ierobežot runātāju skaitu.”

Tas atkal izraisīja nesaskaņas komisijā, un kādas desmit minūtes viņi strīdējās par to, kā ietaupīt laiku. Visbeidzot Sems Makgreja kungs, visvecākais no komisijas locekļiem, kurš līdz šim vismazāk bija runājis, ieteica pieciem runātājiem katram dot pa piecām minūtēm. Tas nodrošinātu, ka sapulce beigtos ap pusnakti, bet ļautu izteikt vairākus un arī atšķirīgus viedokļus. Viņš pateica to, ko visi jau zināja, daudzi runāšot vienu un to pašu. Pārējie četri komisijas vīri piekrita, un noteikumi uz vietas tika mainīti. Staka kungs ieteica tiem, kas bija pieteikušies runāt, savā starpā apspriesties un vienoties, ko kurš teiks. Tas izraisīja nelielu haosu un atkal prasīja laiku.

Bija jau gandrīz pusdivpadsmit, kad pirmais runātājs kāpa tribīnē. Tas bija labi ģērbies kungs no biznesa aprindām, un viņš noteikti atbalstīja apvedceļa nepieciešamību. Nekas no viņa teiktā nebija jauns sastrēgumi Betlstrītā žņaudz nost satiksmi, 75. automaģistrāle ir vitāli svarīga visam štatam, ekonomikas izaugsme ir atkarīga no apvedceļa un tā tālāk. Nākamais runāja Hārdija tēvs, un viņš uzstājās arī pārējo zemes īpašnieku vārdā, kuru īpašumus apdraudēja apvedceļš. Viņš uzskaitīja tos apgrūtinājumus, ko rada īpašumu piespiedu atsavināšana. Kā jau mācītājs, viņš bija pieradis publiski runāt, un viņa runa bija ļoti pārliecinoša. Kāds santehnikas darbu uzņēmējs izteicās par labu apvedceļam, jo viņam esot astoņas brigādes un astoņi smagie auto, un viņa darbus kavējot lēnā satiksme pilsētā.

Teo uzmanīgi klausījās, bet pēkšņi pamanīja, ka viņam līdzās nostājies Sebastians. Vīrietis viņam pačukstēja:

“Teo, noņem masku uz vienu mirklīti.” Teo tā izdarīja un pajautāja: “Kas noticis?”

Sebastians pieliecās tuvāk un neierasti satrauktā balsī sacīja: “Paklau, Teo, mēs domājam, ka būtu vareni, ja tu uzstātos visu šo bērnu vārdā.”

Teo atkārās žoklis, bet pāri mugurai pārskrēja izbaiļu trīsas. Viņš nespēja izteikt ne vārda. Sebastians turpināja: “Tu būsi pēdējais runātājs, un, kad dosies uz tribīni, visi pārējie bērni tev sekos. Tad vesels pūlis bērnu skatīsies komisijas vīriem acīs. Tev tas jāizdara, Teo.”

“Neparko,” Teo ar pūlēm izteica, jo mute bija izkaltusi sausa.

“Skaidrs, ka tu to vari. Turklāt mums nācis ausīs, ka komisija un daudzi citi gribot redzēt bērnus, kas uztaisījuši to video. Un tas cilvēks esi tu, Teo.”

28.    nodaļa

Sperot soli, Teo likās, ka katra kāja sver veselu tonnu. Ejot pa centrālo eju starp krēslu rindām, kas veda tieši uz tribīni un bargajiem vīriem, kuri sēdēja pie galda aiz tās, Teo apjauta, ka viņam nav, ko teikt. Nekas taču nebija sagatavots. Ne vienas vienīgas piezīmes vai uzmetuma. Viņš bija pārbijies, gluži vai pamiris, ar grūtībām elpoja, un vienīgā doma bija, kaut varētu aizmukt un pazust. Kreisajā pusē gandrīz pašā ejas malā viņš pamanīja pazīstamu seju. Tas bija majors Ludvigs, kurš atzinīgi pasmaidīja un savilka dūri, kā gribēdams teikt: “Ej un sadod viņiem, Teo.”

Teo manīja, ka viņš neiet viens aiz muguras bija sajūtama kustība, kad bērni virzījās līdz ar viņu. Ari no labās un kreisās puses bērni devās uz zāles priekšu. Un, kad Teo nonāca līdz runātāja tribīnei, viņi to ietvēra ciešā lokā. Tas bija vesels pulks desmitiem, varbūt pat simts, un visi dzeltenajās maskās un dzeltenajos pieres apsējos. Gan mazie no Džeksona sākumskolas, gan pusaudži no Teo un Hārdija klasēm. Stāvēdami ciešā, dzeltenā pūlī, visi pagriezās un uzlūkoja pie galda sēdošo komisiju.

Teo vilcinādamies piegāja pie tribīnes. Viņš palieca zemāk mikrofonu un juta, ka nenāk prātā nekas, ko varētu teikt. Zāle bija kā sastingusi klusumā. Bērnu drosme bija apklusinājusi trokšņaino pieaugušo pūli.

Teo izmisīgi pūlējās atsaukt atmiņā tos paņēmienus, kurus bija apguvis savā debatētāja karjerā, bet šajā šausminošajā brīdī viss bija pagaisis no atmiņas. Viņš bija sastindzis kā sālsstabs un nobijies kā nekad mūžā. Ritēja sekundes, un kļuva skaidrs, ka viņa vietā neviens cits nerunās. Tāpēc Teo noklepojās, pavilka zemāk sejas masku un dabūja pār lūpām vārdus: “Es esmu Teo Būns no Stratenburgas vidusskolas astotās klases.”

Viņam palīgā nāca Čeroni kungs, tūlīt pavaicādams: “Vai tu esi tas puisis, kurš uztaisīja to filmiņu YouTube?”

“Jā, ser. Kopā ar draugiem.”

Tas pūlī sacēla tādas gaviles, ka Teo apstulba. Viņš pavērās publikā un ieraudzīja, ka cilvēki ceļas kājās un sajūsmā sauc uzmundrinājumus. Teo izdevās pasmaidīt. Pēdējā informācija liecināja, ka filmiņai ir jau vairāk nekā 100 000 skatījumu, un varēja saprast, ka klātesošie visi to ir redzējuši, dažs labs varbūt pat vairākkārt.

Kad sajūsmas brīdis bija garām un publika apsēdās, Čeroni kungs ierunājās atkal: “Paldies, Būna kungs, par video.” Neizskatījās, ka kāds cits no komisijas gribētu pievienoties šiem pateicības vārdiem, bet Sems Makgreja kungs negaidot pavaicāja: “Vai tu esi tas pats puika ar suni?”

“Jā, ser.”

“Ja pareizi atceros, tad laikrakstā tu cilvēkus, kas grib būvēt apvedceļu, nosauci par neliešu bandu vai tamlīdzīgi.”

Publikā atskanēja pāris paklusu svilpienu no tiem cilvēkiem, kam šāds jautājums nepatika. Teo aptvēra, ka nu gan jāizmanto priekšrocības, ko dod bērna statuss.

Komisijas locekļi taču nevarētu atļauties pret viņu rupju izturēšanos. Galu galā viņam bija tikai trīspadsmit gadu.

Teo atbilde bija rāma un nosvērta: “Nē, ser. Ar vārdu “nelieši” es biju domājis tos neliešus, kas centās nosist manu suni.”

Makgreja kungs tikai klusēdams pamāja.

“Un kā suns jūtas tagad?” apvaicājās Čeroni kungs.

“Paldies, gluži labi.” Šiem vārdiem sekoja viegli aplausi.

“Vai mēs nevarētu virzīties tālāk?” diezgan aizkaitinātā balsī noprasīja Graimsa kungs. Viņam jau bija līdz kaklam tie knēveļi tepat acu priekšā ar visām savām dzeltenajām maskām un apsējiem.

“Jums vārds, Būna kungs,” priekšsēdētājs Staka kungs sacīja. “Ne vairāk par piecām minūtēm.” To teicis, viņš ieurbās Teo ar savām niknajām, melnajām acīm. Teo šo skatienu neizturēja un novērsās. Viņš pēkšņi nespēja ne paelpot, ne domāt, ne arī ko citu kā vienīgi stāvēt, ar rokām ieķeroties tribīnes malās, bet sekundes ritēja, un publika gaidīja. Teo juta, ka nav tālu no ģīboņa.

Viens no Maunta kunga debašu treniņos izmantotajiem grūtākajiem paņēmieniem bija spontānā runa, kad publikas priekšā jāuzstājas bez gatavošanās un bez piezīmēm. Šajās reizēs abas komandas debašu sākumā bija pilnīgā neziņā par to, kas gaidāms un kāds būs debašu temats. Tikai tad, kad Maunta kungs tematu nosauca, katrai no pusēm tika dotas piecas minūtes, lai apdomātos, sagatavotos un noformulētu saprātīgus argumentus. Svarīgākais triks, pēc Maunta kunga domām, bija sākt runu, doto tematu saistot ar kaut ko personīgu, kaut ko tādu, kas pašam labi zināms.

Teo palūkojās uz savu sabiedroto Čeroni kungu un iesāka: “Abi mani vecāki ir advokāti, un man ir tā laimīgā izdevība daudz laika pavadīt viņu birojā. Var teikt esmu tur uzaudzis un apguvis diezgan daudz, vismaz priekš trīspadsmit gadus veca pusaudža. Esmu diezgan rūpīgi izpētījis likumus par īpašuma piespiedu atsavināšanu valsts vai štata vajadzībām, ja īpašnieks brīvprātīgi nepiekrīt to pārdot. Mūsu valstī tiesības uz savu īpašumu ir vienas no galvenajām, tas ir tas, par ko vairums amerikāņu sapņo un daudzi arī īsteno.” Nu jau Teo elpoja pavisam brīvi. Valoda plūda viegli un ritmiski. Bailes nekur nebija pazudušas, bet viņam izdevās tās apslēpt. Prātā nāca Maunta kunga padoms: “Runā lēni. Runā skaidri. Runā pēc būtības.”

Publika uzmanīgi klausījās. Uz priekšu, Teo.

“īpašuma piespiedu atsavināšana ir pieļaujama tikai ārkārtējos gadījumos. Taču šis gadījums tāds nav. Mūsu dzīve Stratenburgā nav vitāli atkarīga no tā, ir apvedceļš vai tā nav. Patiesībā apvedceļa trūkums mūsu dzīvi nekādi neizmainīs. Jā, dažiem tas varētu dot papildu labumu, bet vairākums no mums nekādu atšķirību nejutīs. Tātad saskaņā ar mūsu likumiem šis projekts nav vitāli nepieciešams. Tāpēc valdība nedrīkst atsavināt īpašumus piespiedu kārtā, pamatojoties uz projekta vitālo nepieciešamību. Un kāpēc gan valdībai tas būtu jādara?” Teo iepauzēja, lai panāktu dramatiskāku efektu. Viņš bija atcerējies lielisku citātu, ko bija lasījis kādā Augstākās tiesas prāvas protokolā. “Tas vien, ka valdība ir liela diezgan, stipra diezgan, bagāta diezgan un ietekmīga diezgan, vēl nedod tai tiesības saviem pilsoņiem atņemt zemi.”

Tas deva gaidīto efektu, un pūlis atkal reaģēja ar vētrainiem atzinības saucieniem.

Teo bija atradis savu ritmu un sāka izbaudīt atrašanos uzmanības centrā. Viņš pārvietoja ķermeņa smagumu uz otru kāju, kā to mēdza darīt prasmīgi tiesas advokāti, vēršoties pie zvērinātajiem, un nožēloja, ka nav iespēju staigāt uz priekšu un atpakaļ, bet jāpaliek tribīnē pie mikrofona. Teo, turpinādams skatīties Čeroni kunga laipnajā sejā, sacīja: “Jūs jau dzirdējāt mācītāja Kvinna uzstāšanos, kurā viņš pastāstīja par savas ģimenes fermu. Arī es tur esmu bijis. Hārdijs Kvinns ir mans draugs un viens no videofilmas veidotājiem. Viņš ir uzaudzis ģimenes fermā, brīnišķīgā simt akru lielā zemesgabalā, kurā ikvienam no mums patiktos dzīvot. Tajā ir it viss biezs mežs medībām, strauti makšķerēšanai, upe laivu braucieniem, pļavas un ganības, jūdzēm garas takas pārgājieniem un izjādēm. Tur ir arī mājiņa kokā, klēts, stallis, šķūnis, kapsēta un galvenais sena lauku māja, kurā Kvinnu ģimene pulcējas visos svētkos un bieži vien arī brīvdienās. Gadu gaitā simtiem Kvinnu pavadījuši daudz stundu verandā mājas priekšā, dzerot ledustēju un runājoties par dzīvi. Dārzā aiz mājas notikušas kāzu svinības, bēru mielasti un 4. jūlija svētku svinēšana. Un tagad iedomājieties, ka to visu ar buldozeriem grasās iznīcināt štata autoceļu departaments. Tā būtu liela netaisnība.” Zālē atskanēja vairāki piekrišanas saucieni.

Visi pieci komisijas locekļi, nenolaizdami acis no Teo, uzmanīgi klausījās katrā viņa vārdā. Kā belziens nāca Teo pēdējais teikums šajā sakarā: “Tā būtu varas ļaunprātīga izmantošana.”

Teo nopauzēja, tad, pacēlis balsi kādu toni augstāk, atsāka runāt: “Tad vēl šāda lieta. Gudrie ļautiņi, kas projektēja apvedceļu, domā, ka nav nekādas vainas, ja katru dienu divdesmit pieci tūkstoši transportlīdzekļu braukās cieši garām sākumskolai un futbollaukumiem. Vismaz desmit tūkstoši no šiem braucamajiem būs lielās kravas mašīnas ar dīzeļmotoriem. Tā kā neviens nav papūlējies pasūtīt un veikt rūpīgus pētījumus par to, kāds būs gaisa piesārņojums, man jāsaka, ka mēs nezinām, piedodiet, jūs nezināt, par ko ir runa. Neviens to nezina. Un, kaut gan mana aizraušanās ir tieslietas, nevis zinātne, tomēr man liekas, ka pēdējā vieta, kuras tiešā tuvumā būvēt četrjoslu automaģistrāli ar blīvu satiksmi, būtu skola.”

Hārdijs, Vudijs, Čeiss un Eiprila, stāvēdami Teo aiz muguras, aizgūtnēm sāka klepot. Klepošanai tūlīt pievienojās pārējie bērni, un kādu pusminūti visa dzeltenā armija kāsēja locīdamās, uzskatāmi demonstrējot, kāda būs dīzeļa izplūdes gāzu ietekme.

Beidzot Staka kungs pacēla roku un rāmā balsī apsauca bērnus: “Labi, labi. Nu jau diezgan.” Klepošana momentā norima. Šī izrāde pārsteidza skatītājus, kā arī komisiju.

Teo atsāka runāt: “Par laimi, mana skola neatrodas iecerētā apvedceļa tuvumā, tomēr gribu mazliet pastāstīt ari par savu skolu. Pēdējo divu mēnešu laikā manai skolai nācies samazināt vairākas programmas vai pat pilnībā atteikties no tām, atlaist nepilnā laika darbiniekus, trenerus, vairākus apkopējus un kafetērijas darbiniekus, kā ari atteikties no mācību ekskursijām. Tas pats mūsu apgabalā bija jādara visām skolām. Kāpēc? Budžeta

samazinājums. Trūkst līdzekļu. Un tas skar ne tikai skolas. Darbiniekus atlaiž ari mūsu policija un ugunsdzēsības nodaļas. Līdzekļi ir apcirpti ari tādām vajadzībām kā ielu uzturēšana, atkritumu savākšana, parku un atpūtas zonu uzturēšana itin visos departamentos. Jūs to labi zināt, jo jums pašiem nācās samazināt apgabala budžetu.” Skatīdamies komisijas vīriem sejā, Teo pieklusa un tad deva pēdējo triecienu: “Kā gan jūs, mūsu sabiedrības līderi, tā varat vienu dienu apcirpt budžetu, bet tūlīt pēc tam balsot par apvedceļu uz nekurieni, kas izmaksās divsimt miljonus dolāru?”

Acumirklī zāle eksplodēja gandrīz visi bija kājās, auroja un aplaudēja. Ovācijas nebeidzās un vēl pieņēmās spēkā, bet Teo atkāpās soli no tribīnes. Staka kungs pacēla roku, lai liktu visiem apklust, bet neviens viņu neņēma vērā. Ko gan viņš varētu padarīt? Vienā paņēmienā likt arestēt vairākus simtus cilvēku? Tāpēc viņš ar drūmu seju palika mierīgi sēžam un klausījās ovācijās. Vienu īsu mirkli viņa un Teo skatieni sastapās, un abi zināja patiesību.

Teo apzinājās, ka viņa improvizētā runa ir sasniegusi kulmināciju. Maunta kungs allaž bija atgādinājis, ka beigt vajagot tad, kad sasniegts augstākais punkts. Ne viens vien runātājs zaudē auditorijas uzmanību, ja runu velk garumā. Turklāt Teo tagad jutās tik atvieglots, ka tik tālu ticis, ka nekas nepateikts vairs nenāca prātā. Kad pūlis beidzot pieklusa, viņš atgriezās pie mikrofona un pateica: “Paldies.”

“Paldies, Būna kungs,” noteica Staka kungs. Bija jau gandrīz pusnakts. Pēdējā runa bija izskanējusi. Darba

kārtībā bija atlicis tikai balsojums par apvedceļu. Bija skaidrs, ka cilvēki prom neies, iekams balsojums būs noticis. Dzeltenā bērnu armija arī negāja atpakaļ savās vietās. Gluži otrādi viņi spiedās tuvāk klāt un ielenca prezidija galdu vēl ciešāk. Tad viņi vienkārši apsēdās uz grīdas.

“Jūs, bērni, varētu gan iet atkal atpakaļ,” Staka kungs ieteica. Bet bērni tikai purināja galvas un nekustējās ne no vietas.

Zāles aizmugurē kāds ar skaļu rīkli piecēlās kājās un atkal nobļāvās: “Balsojumu!” Šo saukli acumirklī pārtvēra visa zāle: “Bal-so-ju-mu! Bal-so-ju-mu!” Telpa dunēja vien, un komisijas vīri izskatījās aizkaitināti un apjukuši. Viņiem būtu paticis bez lieciniekiem aiziet dibenistabā, kā bija paraduši, un visu sarunāt pirms iznākšanas publikas priekšā. Bet šoreiz tas neietu cauri. Ne jau šovakar. Nekas cits neatlika kā balsot.

Staka kungs atkal pacēla roku, un šoreiz pūlis viņam paklausīja. Priekšsēdētājs teica: “Ļoti labi. Saskaņā ar šīs komisijas noteikumiem tagad mums jābalso. Sekretāres kundze, vai nolasīsiet noteikumus?”

Sekretāre, kas sēdēja galda galā, sacīja: “Katrā ziņā. Visi pieci komisijas locekļi ir klāt un piedalās balsošanā. Balsojumā jāpasaka “jā” par apvedceļa apstiprināšanu vai “nē”, ja projektu neatbalstāt. Apstiprinājums tiek panākts ar vienkāršu balsu vairākumu. Staka kungs?”

“Jā.”

“Graimsa kungs?”

“Jā.”

“Čeroni kungs?”

“Nē.”

“Makgreja kungs?”

Makgreja kungs, sirmās ūsas berzēdams un domās nogrimis, vēl nevarēja izšķirties. Beidzot viņš čērkstošā balsī izteica: “Nē.”

Teo sēdēja uz grīdas tribīnes priekšā plecu pie pleca ar Hārdiju un Eiprilu un viņam likās, ka visi bērni ir aizturējuši elpu. Šajā saspringtajā brīdī šķita, ka nekas labs nav gaidāms. Balsojums patlaban bija divi pret divi. Bija atlicis tikai Klasko kungs, un par viņu bija iespaids, ka šis vīrs vēlas apvedceļu.

“Klasko kungs?”

Klasko kunga mugura saspringa un zods ar rāvienu izslējās. Viņš pārbrauca ar roku pār muti, nemierīgi sagrozījās, it kā viņam trūktu elpas, un beidzot neskaidri nomurmināja: “Atturos.”

Mičels Staks un Lūkass Graimss ar panikas pilniem skatieniem vērās Badijā Klasko, bet viņš neskatījās uz tiem. Viņa skatiens bija piekalts tālākajam logam, it kā viņam gribētos pa to izlēkt. Publika noelsās vien, bet balsojuma iznākumu īsti nesaprata.

Sekretāre rāmā balsī paziņoja: “Ar divām balsīm par un divām balsīm pret, bet vienam atturoties, vairākuma trūkuma dēļ Redkrīkas apvedceļa projekts netiek apstiprināts.”

Šis paziņojums izraisīja trokšņainas stāvovācijas. Bērni lēkāja un aplaudēja. Vecāki apkampās, savstarpēji sita kopā augstu paceltas plaukstas, spieda cits citam roku un līksmoja. Visa šī trača vidū pieci komisijas locekļi vāca kopā savus papīrus un devās prom. Štata autoceļu

departamenta eksperti un projekta atbalstītāji, paķēruši portfeļus, metās uz tuvākajām durvīm.

Sapulce tika pasludināta par slēgtu, bet bērni projām negāja. Viņi drūzmējās ap tribīni, kur pūļa vidū stāvēja Teo Būns, izbaudīdams savu triumfa mirkli.

29.    nodaļa

Pulksten divos dienā nākamajā sestdienā pēc notikušās publiskās apspriešanas Kvinnu fermā sākās svinības. Tās uz ātru roku bija sarīkojis viss Kvinnu klans. Viņi bija ielūguši daudz viesu: kaimiņus, kuru mājas tāpat bija apdraudējis apvedceļš, protestētājus, kas bija vadījuši cīņu pret apvedceļu, tādus kā Sebastians Raiens un Sjerras kluba biedri, un daudzus bērnus no “dzeltenās armijas”, kurai šajā cīņā bija tik liela loma. Šajā saulainajā un skaistajā pēcpusdienā visi pulcējās plašajā dārzā aiz dzīvojamās mājas, kurā bija rotaļājušās un svētkus svinējušas jau tik daudzas Kvinnu paaudzes.

Hārdija vectēvs Sailass Kvinna kungs bija atbildīgs par milzīgo bārbekjū grilu. Tika gatavots milzum daudz vistas gaļas, desiņu, hotdogu un ribiņu, un kārdinoša smarža virmoja visā dārzā. Palaikam zilganā dūmaka no grila atgādināja Teo dūmu bumbas. Hārdija vecmāmiņa Beverlija Kvinnas kundze rosījās ap galdu, kurā tika celts cienasts. Pupiņas, kāpostu salāti, gaļas un dārzeņu sautējumi, piparotas olas, kukurūzas vālītes ēdamā pietiktu veselai armijai.

Teo bija ieradies kopā ar vecākiem un Tiesnesi, kuram lauztā kāja jau bija gandrīz sadzijusi un šina vairs nebija vajadzīga. Tiesnesis draiskojās kopā ar veselu bariņu citu suņu. Vudijs, Čeiss, Eiprila un vairāki citi bērni mētāja

lidojošos šķīvīšus, kamēr vecāki, ledustēju dzerdami, pārrunāja lielo uzvaru.

Šīs bija vērienīgas svinības. Kvinni bija no sirds pateicīgi, ka viņu mīļotā un lolotā zeme ir paglābta no iznīcības, un viņi teica lielu paldies it visiem klātesošajiem. Kad pienāca laiks sēsties pie maltītes, viesi un mājinieki sapulcējās ap galdu un mācītājs Čārlzs Kvinns teica ilgu un no sirds izjustu pateicības lūgšanu. Viņš pateicās par visu, bet visvairāk par draugiem, veciem un jauniem, kas nāk palīgā visgrūtākajā brīdī.

Ar noliektu galvu, bet vaļā acīm Teo sev pie kājām ieraudzīja Tiesnesi, kurš, redzot tik daudz ēdamā, pēkšņi jutās izbadējies un droši vien teica pats savu pateicības lūgšanu.

teksta beigas grāmatā

Content

Grišams Džons Teodors Būns - aktīvists

1.  nodaļa

2.   nodaļa

3.   nodaļa

4.   nodaļa

5.   nodaļa

6.   nodaļa

7.   nodaļa

8.   nodaļa

9.   nodaļa

10.   nodaļa

11.   nodaļa

12.   nodaļa

13.   nodaļa

14.   nodaļa

15.   nodaļa

16.   nodaļa

17.   nodaļa

18.    nodaļa

19.    nodaļa

20.    nodaļa

21.    nodaļa

22.    nodaļa

23.    nodaļa

24.    nodaļa

25.    nodaļa

26.    nodaļa

27.    nodaļa

28.    nodaļa

29.    nodaļa