Grišams Džons

Brokeris

Džons Grišams

Brokeris

Džons Grišams kārtējo reizi ir līmenī! Jau ierasts, ka šis autors pārsteidzoši ticami apraksta juridiska rakstura nepatikšanas, taču darbā «Brokeris» viņš pievērsies arī spiegu pasaules aizkulisēm. Grišams liek ceļot lasītājam no Amerikas uz Itāliju un atpakaļ, ierauj viņu tādā notikumu virpulī, kādu nevarētu sagaidīt pat no tik talantīga rakstnieka!

Mostly Fiction

Mani pārsteidza, ka Grišams šajā darbā ne vien ļauj vaļu savai pārsteidzoši vērienīgajai fantāzijai, bet arī atsaucas uz reāliem politiski un tiesiski pazīstamiem precedentiem Amerikas valdības varas gaiteņos. Šis darbs ir reāls pierādījums Vašingtonas slepenajai varai!

Bookreporter.com

Bravo! Tā vien šķiet, ka Džons Grišams ir iemīlējies Itālijā. Un tieši tāpat jūs iemīlēsiet viņa radīto «Brokeri», kas visā tās godībā ataino CIP ietekmi uz izlūkošanas procesiem pasaulē. Smalki izstrādāts un no atmiņas negaistošs darbs!

Italian-mysteries.com

Autors neprasa komentārus! «Brokera» galvenais varonis Džoels Bekmens ir tikpat spilgta personība kā pats Džons Grišams, un tieši tādēļ šis ir viens no tiem darbiem, kurus negribas iestumt grāmatplaukta dziļumos, jo tas ir jāpārlasa vēlreiz un vēlreiz.

Amazon.com

1. NODAĻA

Prezidentūras beidzamajās stundās, kurām, iespējams, Viljama Henrija Harisona dēļ (no inaugurācijas līdz nāvei -trīsdesmit viena diena) bija lemts rosināt vēsturniekos mazāk intereses nekā jebkad agrāk, Arturs Morgans kopā ar savu vienīgo palikušo draugu iegāja Ovālajā kabinetā un apsvēra pēdējos lēmumus. Tajā bridi šķita, ka iepriekšējos četros gados pieņemtie lēmumi ir ieķēpāti, kā pagadās, turklāt viņam nebūt nešķita, ka vēl iespējams visu vērst par labu. Ari viņa draugs par to nebija pārliecināts, tomēr prezidents, kā vienmēr, alka dzirdēt visu, kas viņam bija sakāms.

Runa bija par apžēlošanu - izmisīgiem zagļu, blēžu un meļu lūgumiem. Daži no viņiem sēdēja cietumā, bet citi, kuri tā ari netika notiesāti, vēlējās atgūt savu labo vārdu un tiesības. Tie visi teicās esam draugi, draugu draugi vai nenogurdināmi atbalstītāji, lai ari tikai dažiem no viņiem pirms tās dienas pulksten vienpadsmitiem vakarā bija radusies iespēja izteikt savu atbalstu. Cik skumji, ka pēc četriem brīvās pasaules priekšgalā aizvadītiem gadiem viņam bija palikusi tikai saujiņa prasību no neģēļiem. Kuriem no zagļiem varēja atļaut vēl zagt? Tas bija svarīgākais jautājums, kas nodarbināja prezidenta prātu.

Viņa pēdējais draugs bija Krics, sens čoms no studentu korporācijas laikiem Kornelas universitātē, kad Morgans bija studentu pašpārvaldes vadītājs, bet Krics nodarbojās ar vēlēšanu urnu piepildīšanu. Beidzamos četrus gadus Krics bija

kalpojis kā preses sekretārs, personāla vadītājs, padomnieks nacionālās drošības jautājumos un pat valsts sekretārs, lai gan šajā amatā bija aizvadījis tikai trīs mēnešus un steidzīgi aizvākts, jo viņa unikālās diplomātijas manieres gandrīz bija izraisījušas Trešo pasaules karu. Valsts sekretāra amats Kri-cam tika piešķirts pagājušā gada oktobrī, trako pārvēlēšanas nedēju laikā. Balsu skaits rādīja, ka prezidentam Morganam plāni klājas vismaz četrdesmit štatos, bet tad pie darba ķērās Krics un pamanījās atbaidīt visus pārējos, izņemot Aļasku, lai gan arī par to varēja strīdēties.

Tās bija vēsturiskas vēlēšanas, jo prezidents, kas bija pie varas, vēl nekad nebija saņēmis tik maz elektoru balsu. Precīzāk - trīs, un tās pašas no Aļaskas štata, ko Morgans pēc Krica ieteikuma nebija apmeklējis. Piecsimt trīsdesmit piecas - pretendentam, trīs - prezidentam Morganam. Vārdi «uzvara vēlēšanās» bija nieks salīdzinājumā ar neizmērojamo sakāvi.

Kad balsis bija saskaitītas, pretendents, nelāga padoma vadīts, izlēma apstrīdēt vēlēšanu rezultātus Aļaskā. Kāpēc gan neiegūt piecsimt trīsdesmit astoņas balsis, viņš lēsa. Nekad vairs pretendentam nebūs iespējas tik ļoti aizēnot oponentu, pārspējot viņu pa nullēm. Sešas nedēļas prezidents nomocījās ar tiesu darbiem, kas tika uzsākti Aļaskā. Kad Augstākā tiesa beigu beigās atzina par likumīgām štatā iegūtās trīs balsis, Morgans kopā ar Kricu klusiņām izdzēra pudeli šampanieša.

Prezidents Morgans Aļaskā bija kļuvis iemīļots, lai arī oficiālie rezultāti rādīja trūcīgu septiņpadsmit elektoru balsu pārsvaru.

Viņam vajadzēja ignorēt vairāk štatu.

Morgans zaudēja pat Delavērā, savās mājās, kur kādreiz aplaimotais elektorāts bija ļāvis viņam astoņus gadus kalpot par gubernatoru. Tieši tāpat, kā viņš nebija atradis laiku, lai apciemotu Aļasku, viņa pretinieks pilnībā bija ignorējis Delavēru - nekādu pasākumu, nekādu reklāmu televīzijā, nevienas kampaņas akcijas, un tomēr pretendents ieguva piecdesmit divus procentus balsu!

Krics sēdēja pamatīgā ādas atzveltnes krēslā un turēja rokās bloknotu, kurā bija atzīmēti neatliekamie darbi. Viņš noskatījās, kā prezidents lēni šļūc no viena loga pie cita, lūkojas tumsā un sapņo par to, kā būtu, ja būtu. Morgans bija satriekts un pazemots. Piecdesmit astoņu gadu vecumā viņa mūžs bija galā, karjera sagrauta, laulība uz iziršanas robežas. Morgana sieva jau bija pārvākusies uz Vilmingtonu un atklāti smējās par dzīvi būdiņā Aļaskā. Krics patiesībā neticēja, ka viņa draugs visu atlikušo dzīvi varētu medīt un makšķerēt, taču Morganam iespēja mitināties divu tūkstošu jūdžu attālumā no sievas šķita ārkārtīgi pievilcīga. Viņi būtu vinnējuši ari Nebraskā, ja vien pirmā lēdija ar zilajām asinīm nebūtu nosaukusi vietējo futbola komandu par Nebraska Sooners^1.

Nebraska Sooners!

Vienas dienas laikā Morgana popularitāte Nebraskā un Oklahomā nokritās tik zemu, ka viņš vairs nespēja atgūties.

Un Teksasā lēdija iebāza mutē gabaliņu izcila cili un sāka vemt. Pa ceļam uz slimnīcu žurnālistu ieslēgtais mikrofons vēl paguva fiksēt viņas vēl aizvien slavenos vārdus: «Kā jūs, lauki, varat rīt tādu draņķi?»

Nebraskai ir piecas balsis. Teksasai - trīsdesmit četras. Futbola komandas aizskaršanu vēl varēja pārdzīvot, bet neviens kandidāts netika sveikā cauri, tik nievājoši apzīmējot Teksasas čili.

Kas tā bija par kampaņu! Krics bija gatavs rakstīt grāmatu - kādam taču vajadzēja atspoguļot šo katastrofu.

Gandrīz četrdesmit gadu ilgā sadarbība bija galā. Kricam bija aizrunāts darbs aizsardzības jomā par divsimt tūkstošiem dolāru gadā, un viņš grasījās aizsākt lekciju ciklu, kas ienestu piecdesmit tūkstošus par vienu runu, ja vien kāds būtu gatavs to klausīties. Pēc sabiedrības labā nodzīvota mūža viņš strauji novecoja, tāpēc kāroja nopelnīt naudu.

Prezidents ar milzu peļņu bija pārdevis savu brīnišķīgo māju Džordžtaunā un nopircis nelielu fermu Aļaskā, kur acīmredzot ļaudis viņu dievināja. Morgans bija iecerējis mūža nogali pavadīt tur - medījot, ķerot zivis un, iespējams, rakstot memuārus. Lai ko viņš ari darītu Aļaskā, tam vairs nebūs nekāda sakara ar politiku un Vašingtonu. Viņš vairs nebūs galvenais valstsvīrs, ballīšu zvaigzne un viedais runātājs. Nebūs nekādu atvadu un runu, nekādu piešķirto politisko zinātņu goda nosaukumu. Nebūs nekādas prezidenta bibliotēkas. Ļaudis bija pateikuši pietiekami skaidri. Ja viņi nevēlējās Morganu redzēt, tad prezidents gluži labi varēja iztikt bez viņiem.

- Mums jāpieņem lēmums saistībā ar Kučinello, - Krics ierunājās.

Prezidents joprojām stāvēja pie loga, raudzījās tālumā un prātoja par Delavēru.

- Saistībā ar ko?

- Figiju Kučinello, to režisoru, kurš tika pieķerts kniebjamies ar jauniņo aktrislti.

- Cik jauniņu?

- Šķiet, viņa bija piecpadsmit gadus veca.

- Dikti jauna.

-Jā gan! Šis aizlaidās uz Argentīnu un dzīvo tur jau desmit gadus. Tagad sācis ilgoties pēc mājām, grib atgriezties un atkal uzņemt grāvējfilmas. Viņš apgalvo, ka māksla saucot viņu mājās.

- Varbūt jauni skuķlši sauc viņu mājās?

-Ari!

- Par septiņpadsmit es neuztrauktos, bet piecpadsmit -tā ir pārāk jauna.

- Viņš piedāvā līdz pat pieciem miljoniem.

Prezidents pagriezies palūkojās uz Kricu.

- Viņš piedāvā piecus miljonus par piedošanu?

-Jā, un viņam jārīkojas ātri. Nauda jāpārskaita uz Šveici, tur šobrīd ir trīs naktī.

- Kur tā paliks pēc tam?

- Mums ir konti ārzonās. Viss ir vienkārši!

- Un ko teiks prese?

- Tas būs neglīti.

- Tādas lietas vienmēr ir neglītas.

- Šī būs sevišķi neglīta.

- Taisnību sakot, man prese ir pie pakaļas, - Morgans atteica.

Tad kāpēc jautāji, Krics gribēja noprasīt.

- Vai naudai var izsekot? - prezidents apvaicājās un atkal pagriezās pret logu.

-Nē!

Prezidents ar labo roku pakasīja sprandu, kā viņš vienmēr darīja, kad vajadzēja pieņemt sarežģītu lēmumu. Desmit minūtes pirms tam, kad viņš ar kodolieročiem gandrīz nobumboja Ziemeļkoreju, Morgans kasījās tik pamatīgi, ka asinis sāka sūkties baltā krekla apkaklītē.

- Nē, - viņš atkārtoja. - Piecpadsmit - tā ir par jaunu.

Bez klauvēšanas kabinetā ienāca prezidenta dēls Artijs

Morgans ar Heineken alus bundžu vienā un dažiem dokumentiem otrā rokā.

- Tikko runāju ar CIP, - viņš nevērīgi noteica. Viņam mugurā bija izbalējuši džinsi un kājās nebija zeķu. - Meinards brauc šurp.

Artijs nometa papīrus uz galda un izgāja no telpas, aizcirzdams durvis.

Artijs piecus miljonus paņemtu bez garas domāšanas, Krics pie sevis nodomāja, neraugoties uz meitenes vecumu. Artijam piecpadsmitgadīga noteikti nebija par jaunu. Viņi droši vien būtu uzvarējuši Kanzasā, ja Artijs nebūtu pieķerts Topekā viesnīcas numurā ar trim karsējmeitenēm, no kurām vecākajai bija septiņpadsmit gadu. Prokurors beigu beigās atcēla visas apsūdzības divas dienas pēc vēlēšanām, kad visas trīs meitenes bija parakstījušas iesniegumu, ka nav ar Artiju kniebušās. Jāteic, ka viņas to bija grasījušās darīt, un jautro kompāniju no visu iespējamo veidu draiskulībām šķīra tikai dažas sekundes, kad vienas meitenes māte pieklauvēja pie viesnīcas istabas durvīm un izjauca orģiju.

Prezidents apsēdās ādas šūpuļkrēslā un izlikās, ka šķirsta šādus tādus nevienam nevajadzīgus dokumentus.

- Kādi ir jaunumi par Bekmenu? - viņš noprasīja.

Astoņpadsmit gadu laikā CIP direktora amatā Tedijs Mei-nards bija pamanījies apmeklēt Balto namu mazāk par desmit reizēm. Ne reizi viņš tur nepiedalījās vakariņās (tās allaž noraidīja veselības stāvokļa dēļ) un nekad, lai apsveicinātos ar kādu ārvalstu pārstāvi (tas viņam bija vienaldzīgi). Tajos laikos, kad viņš vēl varēja staigāt, Meinards paretam atnāca, lai pārmītu kādu vārdu ar prezidentu un varbūt arī ar kādu, kurš veidoja tā politiku. Tagad, pārvietojoties ratiņkrēslā, sarunas ar Balto namu risinājās tikai pa tālruni. Divas reizes viceprezidents bija spiests doties uz Lengliju, lai tiktos ar Meinardu.

Vienīgais labums no ratiņkrēsla bija tāds, ka šis braucamrīks deva brīnišķīgu iemeslu darīt vienalga ko, kas viņam ienāca prātā, - neviens negribēja stumdīt apkārt vecu kropli.

Pēc gandrīz piecdesmit gadiem, ko Meinards bija nostrādājis par spiegu, viņš tagad izbraucienos deva priekšroku

ērtībām, nevis nepieciešamībai skatīties pār plecu. Viņš pārvietojās nemarķētā baltā busiņā ar ložu necauršaujamiem stikliem un svina sienām, divi līdz zobiem bruņoti zeļļi sēdēja aiz tikpat labi bruņota šofera, bet salona aizmugurē pie grīdas bija nostiprināts Meinarda ratiņkrēsls ar skatu uz aizmuguri, lai viņš varētu vērot satiksmi, kuras dalībnieki neredzēja viņu. Vēl divi tādi paši busiņi sekoja pienācīgā attālumā, un ikviens neveikls mēģinājums pietuvoties Meinarda busiņam nekavējoties tiktu novērsts. Turklāt tādi mēģinājumi ari netika gaidīti. Pasaulē visi uzskatīja, ka Tedijs Meinards vai nu jau ir beigts, vai ari aizvada sava mūža pēdējās dienas kādā nabagmājā, uz kurieni tika nosūtīti veci spiegi.

Tedijs ari gribēja, lai visi tā domā.

Meinards bija ietīstīts biezā, pelēkā pledā, un viņu aprūpēja uzticamais palīgs Hobijs. Busiņš ar nemainīgu ātrumu -sešdesmit jūdzēm stundā - brauca pa Beltveju, bet Tedijs malkoja zaļo tēju, ko viņam no termosa lēja Hobijs, un vēroja nopakaļ braucošās mašīnas.

Pēc kārtējā tējas malka Tedijs iejautājās:

- Kur šobrīd ir Bekmens?

- Savā kamerā, - Hobijs atteica.

- Un mūsu ļaudis ir pie cietuma priekšnieka?

- Jā, viņi sēž kabinetā un gaida.

Tedijs iedzēra vēl malku tējas no papīra glāzītes, ko uzmanīgi turēja abās rokās. Rokas bija kalsnas, dzīslainas un zilganas, it kā jau būtu mirušas un pacietīgi gaidītu, kad atdzisis ari pats ķermenis.

- Cik ilgā laikā mēs viņu varam dabūt ārā no valsts?

- Apmēram četru stundu laikā.

- Vai lidmašīna jau gaida?

- Viss ir sagatavots. Mēs gaidām tikai zaļo gaismu.

-Jācer, ka tas kretīns domās tāpat kā es. [2]

Krics un tas kretīns sēdēja, blenzdami Ovālā kabineta sienās, drūmo klusumu ik pa brīdim pārtrauca kāda piebilde par Džoelu Bekmenu. Par kaut ko abiem vajadzēja runāt, taču neviens no viņiem nevēlējās runāt par to, kas bija uz mēles.

Vai tiešām tā var būt?

Vai tās vienreiz ir beigas?

Četrdesmit gadu - no Komelas līdz Ovālajam kabinetam. Beigas bija tik straujas, ka viņiem pat pietrūka laika tām sagatavoties. Abi bija cerējuši uz garāku termiņu - vēl četriem uzvaras gadiem, pēc kuriem mierīgi varētu doties atpūtā.

Kaut ari bija vēls, ārā šķita kļuvis vēl tumšāks. Logi rožu dārza pusē bija pilnīgi melni. Pulksteni virs kamīna tikko varēja sadzirdēt, lai gan tas monotoni tikšķēja pēdējo atskaiti.

- Ko teiks prese, ja es apžēlošu Bekmenu? - prezidents jautāja ne jau pirmo reizi.

- Juks prātā.

- Tas būtu interesanti!

- Tevis jau te nebūs.

- Nebūšu gan!

Pēc varas nodošanas nākamās dienas pusdienlaikā prezidenta bēgšana no Vašingtonas sāksies ar lidojumu privātā lidmašīnā (kas pieder kādai naftas sabiedrībai) uz sena drauga villu Barbadosā. Pēc Morgana norādījumiem no villas tiks aizvākti visi televizori, avīzes netiks piegādātas, bet visi tālruņi - atslēgti. Vismaz mēnesi viņam nebūs sakaru ne ar vienu - pat Kricu un noteikti ne ar Morganas kundzi. Viņam būs vienaldzīgi, ja Vašingtona vārīsies, turklāt Morgans cerēja, ka tā patiešām notiks.

Pēc uzturēšanās Barbadosā viņš aizšmauks uz savu būdiņu Aļaskā, kur visu ziemu līdz pat pavasarim turpinās ignorēt pasauli.

- Vai mums vajadzētu viņu apžēlot? - prezidents atkal uzdeva jautājumu.

- Iespējams, - Krics atbildēja.

Prezidents pārgāja uz formu «mēs», un tā viņš bez izņēmumiem darīja ik reizes, kad vajadzēja pieņemt potenciāli nepopulāru lēmumu. Vienkāršos gadījumos figurēja «es». Ja viņam bija nepieciešams atbalsts, sevišķi brīžos, kad varēja ievajadzēties pēc kāda, ko vēlāk vainot, viņš lēmuma pieņemšanā iesaistīja Kricu.

Krics tika vainots jau četrdesmit gadus, un, lai arī nenoliedzami pie tā pieradis, viņš tomēr bija noguris.

- Pilnīgi iespējams, ka mēs būtu jau aizbraukuši, ja nebūtu tāda Džoela Bekmena.

- Tev ir taisnība, - prezidents piekrita. Viņš uzskatīja, ka ticis ievēlēts, pateicoties spožajai kampaņai, savai harizmā-tiskajai personībai, spēcīgajai situācijas izpratnei un skaidrai vīzijai par Amerikas nākotni. Nepieciešamība atzīt, ka viņš bija parādā Džoelam Bekmenam, izrādījās satriecoša.

Taču Krics bija pārāk skarbs, noguris un arī satriekts.

Pirms sešiem gadiem Bekmena skandāls, kas pārņēma Vašingtonu, beigās meta kauna traipu arī Baltajam namam. Ap tautas iecienīto prezidentu savilkās mākonis, kas pavēra ceļu uz Balto namu Arturam Morganam.

Aizejot Morgans izbaudīja domu par pēdējo pliķi Vašingtonai, kas bija viņu auklējusi četrus gadus. Džoela Bekmena glābšana satricinās biroju sienas Kolumbijas apgabalā, bet presi iedzīs ārprātā. Morganam patika šī doma. Kamēr viņš sauļosies Barbadosā, pilsētā notiks kongresmeņu pieprasītās sēdes, prokurori uzstāsies kameru priekšā un neciešamie kabeļtelevīziju programmu vadītāji grabēs bez apstājas. Prezidents tumsā nosmīkņāja.

Braucot pāri Arlingtona memoriālajam tiltam pār Poto-makas upi, Hobijs vēlreiz ielēja direktoram zaļo tēju.

- Pateicos! - Tedijs klusi atsaucās. - Ko mūsu jauneklis grasās darīt rit, pēc tam kad būs atstājis Balto namu?

- Laidīsies lapās!

- Viņš varēja aizlaisties agrāk.

- Morgans grasās mēnesi pavadit Karibu salās, laizīt brūces un nelikties ne zinis par visu pasauli, līdz kāds par viņu izrādīs interesi.

- Un Morganas kundze?

- Viņa jau spēlē bridžu Delavērā.

- Vai viņi šķiras?

-Ja viņš būs gana prātīgs, tad izšķirsies. Kas to lai zina?

Tedijs iemalkoja tēju.

- Ko mēs varam likt pretī, ja Morgans iespītēsies?

- Nedomāju, ka viņš tā darīs. Iepriekšējās sarunas ir ritējušas normāli. Krics, šķiet, mūs atbalstīs - viņš saprot, ka šie abi nekad nebūtu tikuši Ovālajā kabinetā, ja nebūtu bijis Bekmena skandāla.

- Un tomēr - ko mēs varam likt pretī, ja viņš iespītēsies?

- Patiesībā - neko. Viņš ir idiots, taču nekaitīgs.

No Konstitūcijas avēnijas viņi iegriezās Astoņpadsmitajā ielā un drīz vien iebrauca pa Baltā nama vārtiem. No tumsas iznira viri ar automātiem, un slepenā dienesta aģenti melnās jakās apturēja busiņu. Tika nosauktas paroles, sprakšķēja rācijas, un jau pēc pāris minūtēm Tedijs tika izcelts no mikroautobusa. Virspusēja ratiņkrēsla pārbaude Baltajā namā apliecināja, ka tajā nav nekā cita kā vien satuntuļojies, kropls vecs virs.

Ārtijs, šoreiz bez Heineken bundžas, atkal bez klauvēšanas pabāza galvu durvis un paziņoja:

- Meinards ieradies!

- Viņš vēl ir dzīvs? - prezidents atvaicāja.

- Knapi.

- Tad ripiniet viņu iekšā.

Aiz ratiņkrēsla Ovālajā kabinetā ienāca Hobijs un palīgs, v.irdā Pridijs. Prezidents un Krics sasveicinājās ar viesiem un norādīja uz krēsliem pie kamīna. Lai ari Meinards izvairījās no Baltā nama, Pridijs tur gandrīz vai dzīvoja, jo katru rītu informēja prezidentu par izlūkošanas jautājumiem.

Atnācēji ērti iekārtojās, un Tedijs pārlaida skatienu kabinetam, kā meklēdams noklausīšanās ierīces. Viņš gan bija pārlie-c ināts, ka tādu nebija, jo šī prakse izbeidzās līdz ar Votergeitas skandālu - Niksons bija piebāzis Balto namu ar tik daudz vadiem, ka to pietiktu nelielas pilsētas vajadzībām, un par to, protams, ari samaksāja. Tedijam, bez šaubām, bija savas noklausīšanās ierīces. Virs ratiņkrēsla ass, dažas collas zem sēdekļa atradās jaudīgs magnetofons, kas varēja ierakstīt ikvienu skaņu, kura tiktu izdvesta nākamo trīsdesmit minūšu laikā.

Meinards pūlējās uzsmaidīt prezidentam Morganam, gribēdams nodot apmēram šādu vēstījumu: tu esi visaprobežotākais politiķis, ar kādu man jebkad bijusi darišana. Tikai Amerikā līdz virsotnei var tikt tāds kretīns kā tu.

Morgans arī pasmaidīja, nodomādams: man vajadzēja tevi atlaist jau pirms četriem gadiem - tava iestāde ir tīrā suņanagla šīs valsts pakaļā.

Tedijs: Biju satriekts, kad tu uzvarēji tajā vienā štatā, lai ari ar septiņpadsmit balsīm.

Morgans: Tu nespētu notvert teroristu, pat ja viņš reklamētos uz afišu stabiem.

Tedijs: Veiksmīgu copi - tu dabūsi vēl mazāk foreļu nekā balsu.

Morgans: Kāpēc tu nesprāgsti nost, kā visi man solīja?

Tedijs: Prezidenti nāk un iet, bet es palieku.

Morgans: Krics gribēja, lai es tevi paturu, - pateicies viņam par savu darbavietu. Es gribēju tevi izlidināt jau divas nedēļas pēc inaugurācijas.

Krics skaļi pajautāja:

- Vai kāds vēlas kafiju?

- Nē! - Tiklīdz Tedijs to bija pateicis, atteicās arī Hobijs un Pridijs.

Tā kā CIP pārstāvji kafiju nevēlējās, atsaucās Morgans:

- Man melnu un ar divām porcijām cukura.

Krics pamāja sekretārei, kas gaidīja pie puspavērtajām durvīm.

Viņš pagriezās pret pārējiem un iesāka:

- Mums nav daudz laika!

- Esmu atbraucis, lai aprunātos par Džoelu Bekmenu, -Tedijs šāva ārā.

-Jā, tieši tāpēc esat atbraukuši, - prezidents konstatēja.

- Kā jau zināt, - Tedijs turpināja, gandrīz vai nelikdamies ne zinis par prezidentu, - Bekmena kungs devās uz cietumu, neteicis ne vārda. Viņš joprojām glabā noslēpumus, kas var kaitēt nacionālajai drošībai.

- Jūs taču nevarat viņu nogalināt, - Krics izmeta.

- Mēs nevaram vērst savu darbību pret Amerikas pilsoņiem, Krica kungs, tas ir pretlikumīgi. Mēs ļausim to izdarīt kādam citam.

- Nesaprotu, - prezidents iestarpināja.

- Plāns ir šāds: ja jūs apžēlosiet Bekmenu un viņš to pieņems, tad mēs izdabūsim viņu no valsts dažu stundu laikā. Viņam jāpiekrīt pavadīt visu atlikušo mūžu slēpjoties, jo ir ļaudis, kas vēlētos redzēt viņu mirušu, un viņš to labi zina. Mēs nogādāsim Bekmenu kādā ārvalstī, visticamāk, Eiropā, kur viņu būs vieglāk uzraudzīt. Viņam tiks dots cits vārds, viņš būs brīvs cilvēks, un ar laiku visi aizmirsīs par Džoelu Bekmenu.

- Bet tas jau vēl nav viss, - Krics minēja.

- Nav gan! Mēs kādu gadu nogaidīsim un tad izplatīsim baumas vajadzīgajās vietās. īstie cilvēki uzmeklēs Bek-

menu, nogalinās, un tiks gūtas atbildes uz daudziem jautā-|umiem.

Labu bridi Tedijs lūkojās uz Kricu, tad uz prezidentu. Pārliecinājies, ka abi ir pagalam apjukuši, viņš turpināja:

- Tas ir ļoti vienkāršs plāns, kungi! Jautājums ir - kurš viņu nogalinās?

- Un jūs to visu vērosiet? - Krics gribēja zināt.

- Ļoti cieši!

- Kas tad viņu grib dabūt rokā? - prezidents jautāja.

Tedijs, salicis dzīslainās rokas, mirkli pārdomāja, tad palūkojās viszinīgi kā skolotājs, kurš uzrunā trešklasniekus.

- Iespējams, tie ir krievi, varbūt ķīnieši vai arī izraēlieši. Tikpat labi tie var būt kādi citi.

Protams, bija vēl citi, taču neviens neprasīja, lai Meinards atklātu visu, ko zina. Viņš nekad visu nestāstīja neatkarīgi no tā, kurš bija prezidents un cik ilgu laiku pavadījis Ovālajā kabinetā. Prezidenti nāca un gāja - daži tur uzturējās četrus gadus, daži - astoņus. Vieniem patika spiegošana, citus interesēja tikai jaunākie reitingi.

Morgans bija īpaši neveiksmīgs ārpolitikā, un laikā, kad prezidenta administrācijai atlika vairs dažas stundas darba, Tedijs pavisam noteikti negrasījās atklāt vairāk, nekā bija nepieciešams, lai panāktu apžēlošanu.

- Kāpēc lai Bekmens piekristu tādam darījumam? - Krics painteresējās.

- Viņš var nepiekrist, - Tedijs skaidroja, - taču jau sešus gadus atrodas viennīcā - tas nozīmē divdesmit tris stundas šaurā kamerā. Saules gaismai atliek viena stunda. Trīs dušas apmeklējumi nedēļā. Draņķīgs ēdiens - stāsta, ka viņš esot nokrities svarā par sešdesmit mārciņām. Esmu dzirdējis, ka viņam neklājoties īpaši labi.

Pirms diviem mēnešiem, pēc pretendenta spožās uzvaras, Meinards izsmadzeņoja šo spožo shēmu un paraustīja

Sļnijidļis/povada

ШШОТЁКА

dažas no daudzajām aukliņām, kas Bekmena dzīvi cietumā darīja neciešamu. Temperatūra viņa kamerā tika pazemināta par desmit grādiem, un nu jau kādu mēnesi Bekmenu mocīja drausmīgs klepus. Ēdiens, ko labākajā gadījumā varēja nosaukt par pliekanu, tika apstrādāts vēlreiz un pasniegts auksts. Ūdens tualetes podā nepārtraukti tecēja. Cietumsargi modināja Bekmenu jebkurā nakts stundā. Viņam aizliedza izmantot tālruni, bet juridiskā bibliotēka, ko viņš drīkstēja izmantot divreiz nedēļā, tagad izrādījās slēgta. Bekmens, būdams jurists, zināja savas tiesības, tāpēc draudēja iesūdzēt tiesā cietuma vadību un valdību, lai gan viņam vispirms vajadzēja pamanīties iesniegt prasību. Cīniņš pieņēmās spēkā - Bekmens pieprasīja miegazāles un prozaku.

- Jūs gribat, lai es apžēloju Bekmenu, un jūs pēc tam viņu novāksiet? - Morgans pārvaicāja.

-Jā! - Tedijs skarbi atcirta. - Tikai mēs nebūsim tie, kas viņu nogalinās.

- Tomēr tas notiks?

-Jā!

- Un viņa nāve būs nacionālās drošības interesēs?

- Esmu par to pārliecināts.

2. NODAĻA

Radlijas federālās labošanas darbu iestādes izolatorā bija četrdesmit identiskas kameras - kvadrātveidīgas, divpadsmit pēdu garumā, bez logiem, ar zaļām betona grīdām un izdedžu bloku sienām, smagajās dzelzs durvis bija tikai šaura spraudziņa ēdiena paplātei, pie grīdas un augšdaļā neliela actiņa, pa kuru reizēm ielūkojās cietumsargi. Izolatorā tika turēti valdības iestāžu ziņotāji, narkotiku karteļu stukači un pārītis spiegu, jo pasaule bija pilna ar ļautiņiem, kas mīļuprāt pārgrieztu šiem rīkli. Lielākā daļa no četrdesmit ieslodzītajiem, kuri atbilda liecinieku aizsardzības programmai, pieprasīja tieši atrašanos izolatorā.

Džoels Bekmens centās iemigt, kad divi sargi atrāva viņa kameras durvis un ieslēdza gaismu.

- Cietuma priekšnieks grib tevi redzēt, - viens no viņiem sacīja balsī, kas nedeva nekādu izvēles iespēju.

Viņi klusējot brauca cietuma busiņā pāri dzedrajai Okla-homas prērijai uz administrāciju - gar ēkām, kurās tika turēti ieslodzītie ar zemāku drošības pakāpi. Bekmens, bez jebkāda acīm redzama iemesla saslēgts rokudzelžos, steidzīgi tika ievests iekšā, pavadīts augšup pa kāpnēm un tālāk vests pa garu gaiteni uz lielu kabinetu, kur dega gaisma un risinājās kaut kas nozīmīgs. Bekmens ievēroja pulksteni pie sienas - bija gandrīz vienpadsmit vakarā.

Viņš nekad nebija ticies ar cietuma priekšnieku, un tas nebija nekas neparasts. Dažādu apsvērumu dēļ cietuma priekšnieks nemēdza lieki rādīties acīs. Viņš nepūlējās kandidēt uz svarīgiem amatiem un nebija ieinteresēts karaspēka izvietošanas jautājumos. Tajā vakarā kopā ar viņu bija vēl trīs viri uzvalkos - visi nopietni kungi, kas jau labu bridi bija runājušies ar priekšnieku. Lai ari smēķēšana bija stingri aizliegta ASV valdības iestādēs, pelnutrauks bija pilns, un dūmu vāls slējās līdz pat griestiem.

Cietuma priekšnieks iesāka lietišķā toni:

- Apsēdieties, Bekmena kungs!

- Priecājos jūs satikt, - Bekmens atteica un palūkojās uz pārējiem vīriem. - Kāpēc esmu uz šejieni atvests?

- Mēs to tūdaļ pārrunāsim.

- Vai jūs, lūdzu, varētu noņemt rokudzelžus? Apsolos nevienu nenogalināt.

Priekšnieks pamāja tuvākajam cietumsargam, kurš, aši sameklējis atslēgu, atsvabināja Bekmenu. Pēc tam cietumsargs izgāja no kabineta, aizcirzdams durvis, un šis gājiens ļoti nepatika cietuma priekšniekam, kurš bija ārkārtīgi nervozs cilvēks.

Viņš, norādījis uz vienu no svešiniekiem, iepazīstināja:

- īpašais aģents Adārs no FIB un Knābes kungs no Tieslietu departamenta. Un tas ir Sizmors, ari no Vašingtonas.

Neviens no visiem trim pat nepakustējās uz Bekmena pusi, kurš joprojām stāvēja kājās un likās pagalam apjucis. Bekmens pamāja, cenzdamies būt pieklājīgs, taču viņa pūles palika bez atalgojuma.

- Lūdzu, apsēdieties! - cietuma priekšnieks atkārtoti pavēlēja, un Bekmens beidzot paklausīja. - Pateicos! Kā jau zināt, Bekmena kungs, prezidents Morgans atstāj amatu un jaunais prezidents drīz nodos zvērestu. Tieši šobrīd Ovālajā kabinetā notiek sarunas, vai vajadzētu jūs pilnībā apžēlot.

Bekmenu pēkšņi pārņēma nevaldāms klepus, ko daļēji bija izraisījis aukstums kamerā un daļēji - pārsteigums, ko radīja vārds «apžēlot».

Knabe no Tieslietu departamenta pasniedza viņam ūdeni, itekmens iedzēra, noliedams daļu gar zodu, un klepus pārstāja.

- Apžēlot? - viņš norīstījās.

-Jā, pilnībā apžēlot, paraustot vajadzīgās aukliņas.

- Bet kāpēc?

- Nezinu, kāpēc, Bekmena kungs, un tā nav mana darīšana - noskaidrot, kāpēc tādas lietas notiek. Esmu tikai vēstnesis.

Sizmors, kurš tika stādīts priekšā kā «arī no Vašingtonas», tikai bez titula un amata nosaukuma, ierunājās:

- Tas ir darījums, Bekmena kungs! Apmaiņā pret pilnīgu apžēlošanu jums jāpiekrīt atstāt valsti, nekad neatgriezties un dzīvot ar jaunu vārdu vietā, kur neviens jūs nevarēs atrast.

Nekādu problēmu, nodomāja Bekmens. Viņš nemaz negribēja, lai kāds varētu viņu atrast.

- Bet kāpēc? - viņš vēlreiz nomurmināja. Ūdens trauks viņa rokā manāmi trīcēja.

Sizmors, pētīdams drebošās ieslodzītā rokas, noskatīja Džoelu Bekmenu no sirmajiem matiem līdz lētajām sporta kurpēm un melnajām cietuma zeķēm un nevilšus atcerējās, kāds šis cilvēks bija agrāk. Atmiņā atausa žurnāla vāks - tā bija smalka fotogrāfija, kurā Džoels Bekmens, ģērbies melnā, nevainojami piegrieztā itāļu uzvalkā, raudzījās objektīvā tik pašpārliecināti, cik cilvēkam vien iespējams. Mati bija garāki un tumšāki, pievilcīgā seja - gaļīga un gluda, bet pilnīgais viduklis liecināja par daudzajām biznesa pusdienām, kas ilga pat stundas četras. Viņam patika vīns, sievietes un sporta mašīnas. Bekmenam piederēja lidmašīna, jahta, māja Veilā, un par visiem saviem īpašumiem viņš bija gana nasks papļāpāt. Virsraksts trekniem burtiem vēstīja: BROKERIS - VAI OTRAIS IETEKMĪGĀKAIS VĪRS VAŠINGTONĀ?

Žurnāls kopā ar Džoela Bekmena lietu atradās Sizmora portfelī. To visu viņš bija pārlasījis lidojuma laikā no Vašingtonas uz Tulsu.

Spriežot pēc žurnāla raksta, brokera ienākumi tajā laikā bija pāri par desmit miljoniem gadā, lai ari sarunā ar žurnālistu viņš bija to pakautrējies nosaukt. Viņa dibinātajā juridiskajā firmā strādāja divsimt juristu, kas bija sīka pēc Vašingtonas standartiem, taču tā bija visvarenākā politiskajās aprindās. Tā nebija firma, kur juristi praktizē, bet gan īsta lobēšanas mašīna. Drīzāk tā atgādināja bordeli bagātajām kompānijām un ārvalstu valdībām.

Kā gan šie bagātie spēja tik zemu krist, Sizmors pie sevis nodomāja, vērodams trīcošās rokas.

- Nesaprotu, - Bekmens tik vien spēja kā nočukstēt.

- Mums nav laika paskaidrot, - Sizmors attrauca. - Tā ir īsa štelle, Bekmena kungs! Diemžēl jums nav laika pārdomām. Ir nepieciešams ātrs lēmums. Jā vai nē. Jūs varat palikt te vai dzīvot ar svešu vārdu otrā pasaules malā.

-Kur?

- Mēs to nezinām, bet gan jau viss taps skaidrs.

- Vai es būšu drošībā?

- Uz šo jautājumu varat atbildēt tikai jūs, Bekmena kungs.

Kamēr Bekmens pārdomāja šo jautājumu, drebuļi pieņēmās spēkā.

- Kad es tikšu no šejienes ārā? - viņš lēni pavaicāja. Balss uz mirkli atguva spēku, taču atkal pārņēma nākamā klepus lēkme.

- Nekavējoties, - atbildēja Sizmors, kurš bija pārņēmis sarunas vadību, atstādams ēnā cietuma priekšnieku, FIB un Tieslietu departamenta pārstāvjus.

- Jūs gribat teikt - tūdaļ pat?

- Jūs kamerā vairs neatgriezīsieties.

- Nolāpīts! - Bekmens izmeta, un pārējie vīrieši pasmaidīja.

- Pie kameras stāv viens no sargiem, - cietuma priekšnieks ieminējās. - Viņš atnesīs no turienes visu, ko vēlaties.

- Pie manas kameras vienmēr stāv kāds sargs, - Bekmens attrauca. - Ja tas ir sadistiskais preteklis Slouns, pasakiet, lai viņš paņem manas žiletes un pārgriež sev vēnas.

Visi klusēja kā mēli norijuši un gaidīja, kad izteiktie vārdi izgaisīs, taču tie vēl kādu bridi atbalsojās.

Sizmors ieklepojās un, pagrozījies krēslā, atkārtoja:

- Ovālajā kabinetā daži kungi gaida lēmumu, Bekmena kungs! Vai jūs pieņemat darījumu?

- Uz mani gaida prezidents?

- Tā varētu teikt.

- Viņš man ir parādā - es viņu iesēdināju tajā krēslā.

- Nav īstais laiks apspriest tādus jautājumus, Bekmena kungs, - Sizmors mierīgi atsaucās.

- Vai viņš mēģina atdarīt labu ar labu?

- Nespēju lasīt prezidenta domas.

- Jūs gribat teikt, ka viņš spēj domāt?

- Tūdaļ piezvanīšu un pateikšu, ka atbilde ir negatīva.

- Pagaidiet!

Bekmens izdzēra ūdeni un palūdza vēl. Noslaucījis piedurknē muti, viņš apvaicājās:

- Vai tā ir tāda kā liecinieku aizsardzības programma?

- Tā nav oficiāla programma, Bekmena kungs. Laiku pa laikam mums rodas nepieciešamība paslēpt kādu cilvēku.

- Un cik bieži jūs šos cilvēkus zaudējat?

- Ne pārāk bieži.

- Ne pārāk bieži? Tātad nav nekādas garantijas, ka es būšu drošībā?

- Garantēts netiek nekas, taču izredzes ir labas.

Bekmens pagriezās pret cietuma priekšnieku un noprasīja:

- Cik gadu man te vēl ir atlicis, Lester?

Cietuma priekšnieks no jauna iesaistījās sarunā. Neviens viņu neuzrunāja par Lesteru - tas bija vārds, ko viņš ienīda un no kā izvairījās. Uz plāksnītes pie durvīm bija rakstīts: «L. Hovards Kāss».

- Četrpadsmit gadu. Un uzrunājiet mani par priekšnieku Kasu.

- Jā, kā tad - dirsu kasu. Manas izredzes ir tādas, ka es te būšu miris pēc trijiem gadiem - to visu paveiks nepietiekams uzturs, ķermeņa atdzišana un nevērīga veselības aprūpe. Lesteram te ir īsta lētā bodīte, puiši!

- Vai varam turpināt? - Sizmors iestarpināja.

- Protams, es pieņemu darījumu, - Bekmens atsaucās. - Kurš muļķis no tā atteiktos?

Sarunā beidzot iejaucās Knābe no Tieslietu departamenta. Viņš atvēra portfeli un noteica:

- Te ir dokumenti.

- Kā labā jūs strādājat? - Bekmens noprasīja Sizmoram.

- Savienoto Valstu prezidenta labā.

- Tādā gadījumā pasakiet prezidentam, ka es par viņu nebalsoju tāpēc, ka biju būrī, noteikti būtu balsojis, ja man būtu bijusi tāda izdevība. Un pasakiet no manis paldies.

- Noteikti!

Hobijs ielēja vēl tasi zaļās tējas, kas šoreiz bija bez kofeīna, jo pulkstenis rādīja gandrīz pusnakti, un pasniedza to Tedijam, kurš, ietinies segā, vēroja satiksmi aiz busiņa. Viņi brauca pa Konstitūcijas avēniju prom no pilsētas centra un bija nokļuvuši gandrīz pie Rūzvelta tilta. Vecais, iemalkojis tēju, ieminējās:

- Morgans ir pārāk stulbs, lai tirgotu apžēlošanas, taču man nedod mieru Krics.

- Nevisas salā ir atvērts jauns rēķins, - Hobijs sacīja.

Tas parādījās pirms divām nedēļām, un to atvērusi kāda

mistiska firma, kas pieder Floidam Danlepam.

- Kas tas tāds?

- Kāds no Morgana kampaņas atbalstītājiem.

- Kāpēc tieši Nevisas salā?

- Tā pašlaik ir viskarstākā ārzonas aktivitāšu vieta.

- Vai mums tur ir teikšana?

- Pilnībā! Jebkādi pārskaitījumi tiek noskaidroti četrdesmit astoņu stundu laikā.

Tedijs, nemanāmi palocījis galvu, pameta skatienu uz Kenedija centru.

- Kur ir Bekmens?

- Dodas ārā no cietuma. - Tedijs pasmaidīja un iedzēra tēju. Klusēdami viņi šķērsoja tiltu, bet, kad Potomakas upe bija palikusi aiz muguras, ieminējās: - Kas viņu novāks?

- Vai tam ir kāda nozīme?

- Nav gan! Tikai būtu interesanti pavērot sacīksti.

Ģērbies krietni apvalkātā, taču iestīvinātā un izgludinātā armijas formastērpā bez uzšuvēm, nospodrinātiem, melniem armijas zābakiem kājās un biezā aviācijas vējjakā, kuras kapuce bija dziļi pārvilkta pār pieri, Džoels Bekmens piecas minūtes pēc pusnakts un četrpadsmit gadus pirms termiņa beigām iznāca no Radlijas federālās labošanas darbu iestādes. Sešus gadus viņš bija tur sabijis vienvietīgā kamerā un aizejot audekla somā nesa sev līdzi tikai dažas grāmatas un pāris fotogrāfiju. Viņš neatskatījās.

Bekmens bija piecdesmit divus gadus vecs, izputināts šķirtenis, kļuvis svešs diviem no trim saviem bērniem, turklāt viņu bija aizmirsuši visi draugi. Neviens no tiem nebija iedomājies uzrakstīt Bekmenam vēstuli pirmajā ieslodzījuma gadā. Kāda meičiņa, viena no neskaitāmajām sekretārēm, ko

Džoels bija spaidījis pa kabinetiem, sarakstījās ar viņu desmit mēnešus līdz brīdim, kad The Washington Post publicēja rakstu par FIB viedokli, ka Bekmens, visticamāk, nav izlaupījis savu firmu un aptīrījis klientus par miljoniem dolāru, kā tika baumots iepriekš. Kurš gan vēlas sarakstīties ar bankrotējušu juristu, kas tup cietumā? Ja nu vienīgi kāds bagātnieks.

Ik pa laikam vēstules rakstīja māte, taču viņa bija deviņdesmit vienu gadu veca un mitinājās lētā aprūpes namā Oklendā, un ar katru vēstuli Bekmenam radās iespaids, ka šī ir pēdējā. Viņš rakstīja mātei reizi nedēļā, taču nebija pārliecināts, ka viņa spēj kaut ko salasīt, un nebija arī drošs, ka personāls ir ieinteresēts viņai lasīt priekšā. Māte vienmēr rakstīja «paldies par vēstuli», taču nekad neatsaucās uz viņa minēto tekstu. Svētkos Bekmens sūtīja viņai pastkartes, un vienā no vēstulēm māte atzina, ka neviens cits neatceroties viņas dzimšanas dienu.

Zābaki bija smagi. Soļojot Bekmens aptvēra, ka pēdējos sešus gadus viņš staigājis zeķēs vien, bez apaviem. Kas tik viss nenotiek, kad cilvēku izmet no ķurķa bez brīdinājuma. Kad viņš pēdējo reizi bija vilcis kājās zābakus? Un cik drīz radīsies iespēja tos novilkt?

Džoels uz mirkli apstājās un palūkojās debesīs. Dienā tikai vienu stundu viņam bija ļauts pastaigāt pa zālīti turpat pie cietuma ēkas spārna. Vienmēr viņš bija vienatnē un apsarga uzraudzībā, it kā viņš, Džoels Bekmens, bijušais jurists, kas nekad mūžā nebija ķēries pie ieroča, pēkšņi varētu kļūt bīstams un kādam uzbrukt. Tā saucamais «dārzs» bija apjozts ar stiepļu žogu, kam augšpusē nostieptas dzeloņdrātis. Aiz žoga bija kanāls, bet vēl tālāk - nebeidzama prērija, kas, pēc viņa domām, stiepās līdz pat Teksasai.

Bekmenu pavadīja Sizmors un aģents Adārs. Abi veda viņu uz tumši zaļu apvidus mašīnu, kas, lai gan nebija marķēta, tā vien prasījās pēc uzraksta «valdības dienests». Džo-els viens pats iekārtojās aizmugures sēdeklī un sāka klusībā lūgties. Viņš cieši aizmiedza acis, sakoda zobus un lūdza Dievu, lai dzinējs darbotos, lai riteņi kustētos, lai vārti atvērtos, lai dokumenti būtu kārtībā, - lūdzu, Dievs, iztiksim bez nežēlīgiem jokiem. Tas taču nav sapnis. Lūdzu, Dievs!

Pēc divdesmit minūtēm pirmais ierunājās Sizmors:

- Bekmena kungs, vai esat izsalcis?

Bekmens bija beidzis lūgšanu un iešņukstējās. Mašīna turpināja kustību, bet viņš vēl nebija atvēris acis. Nogūlies uz aizmugures sēdekļa, Bekmens cīnījās ar emocijām.

- Skaidra lieta, - Bekmens noteica.

Piecēlies sēdus, viņš palūkojās pa logu. Viņi jau bija izbraukuši uz starpštatu šosejas, un garām pazibēja zaļa ceļazīme - «Nobrauktuve uz Periju». Mašīna apstājās stāvvietā pie pankūku bistro nepilnu ceturtdaļjūdzi no šosejas. Motoriem aurojot, garām traucās kravas mašīnas. Džoels kādu brīdi tās vēroja un ieklausījās. Pacēlis skatienu, viņš ieraudzīja debesīs pusmēnesi.

- Vai mēs steidzamies? - ieejot bistro, viņš pajautāja Siz-moram.

- Mēs ievērojam grafiku, - skanēja atbilde.

Viņi apsēdās pie loga, un Džoels raudzījās ārā. Lai izvairītos no smagas pārtikas, viņš pasūtīja grauzdiņus un pāris augļu, jo organisms pieradis pie putrām. Saruna bija samocīta - valdības aģentiem bija ieprogrammēts sacīt tik maz, cik vien iespējams, un viņi nebija spējīgi pārslēgties uz vienkāršu papļāpāšanu. Džoels arī nevēlējās neko dzirdēt.

Bekmens centās nesmaidīt. Sizmors vēlāk noteikti ziņos priekšniecībai, ka Bekmens ik pa brīžam glūnēja uz durvju pusi un vēroja pārējos apmeklētājus. Viņš neizskatījās nobijies - gluži otrādi. Laikam ritot un satraukumam izzūdot, Bekmens kļuva arvien dzīvāks. Viņš pasūtīja vēl divus grauzdiņus un izdzēra četras tases melnas kafijas.

Dažas minūtes pēc četriem rītā viņi iebrauca pa Fort-samitas vārtiem netālu no Brinklijas Teksasā. Bekmens tika aizvests uz bāzes hospitāli, kur viņu izmeklēja divi ārsti. Ja neskaitīja iesnas, klepu un vispārēju novārgumu, viņš bija labā fiziskā formā. Bijušais ieslodzītais tika aizvests uz angāru, kur viņu iepazīstināja ar pulkvedi Gantneru, kurš tūdaļ kļuva par Bekmena labāko draugu. Pēc Gantnera norādījumiem ciešā viņa uzraudzībā Džoels ietērpās zaļā armijas kombinezonā, ar uzvārdu «Hercogs» uz labās krūšu kabatas.

- Vai tas esmu es? - Džoels jautāja, pētīdams nozīmi.

-Jā, turpmākās četrdesmit astoņas stundas, - Gantners

atbildēja.

- Un kāda ir mana pakāpe?

- Majors.

- Nav slikti.

Kādā šīs īsās sarunas brīdī Sizmors no Vašingtonas un aģents Adārs nozuda, lai Džoels Bekmens viņus vairs nekad neredzētu. Līdz ar pirmajiem saules stariem Džoels pa C-130 lūku iegāja kravas lidmašīnā un sekoja Gantneram uz augšējo salonu - tā bija kajīte, kur vēl seši kareivji bija sagatavojušies garam lidojumam.

- Iekārtojies tajā kojā, - Gantners norādīja uz zemāko guļvietu.

- Vai drīkstu vaicāt - kurp mēs lidojam? - Džoels nočukstēja.

- Tu drīksti vaicāt, bet es nedrīkstu atbildēt.

- Tāpat vien painteresējos!

- Instruēšu tevi, kad nosēdīsimies.

- Un kad tas būs?

- Pēc kādām četrpadsmit stundām.

Tā kā nebija logu, kas novērstu uzmanību, Džoels iekārtojās guļvietā, pārvilka segu pāri galvai un bija aizmidzis, pirms vēl lidmašīna pacēlās.

3. NODAĻA

К ries dažas stundas pagulēja un devās mājup, pirms vēl bija sākusies inaugurācijas jezga. īsi pēc saullēkta viņš kopā ar sievu iekāpa vienā no daudzajām jaunā darba devēja privātajām lidmašīnām un izlidoja uz Londonu. Tur viņam vajadzēja pavadīt dažas nedēļas, bet tad atgriezties Beltvejas vienmuļajā apritē un atkal sākt lobēšanu vecajā vidē. Viņam riebās šī doma. Gadiem ilgi Krics bija noskatījies, kā caurkritušie uzsāk jaunu karjeru, spiež roku bijušajiem kolēģiem un pārdod dvēseles ikvienam, kam ir pietiekami daudz naudas, lai nopirktu vajadzīgo ietekmi. Tas bija sapuvis bizness. Viņam gribējās vemt no politiskās dzīves, diemžēl neko citu viņš neprata darīt.

Viņš varēja sacerēt dažas runas, varbūt pat uzrakstīt grāmatu un pāris gadu pavazāties turpat riņķī, cerēdams, ka kāds viņu atcerēsies. Tomēr Krics zināja, cik ātri Vašingtonā tika aizmirsti reiz varenie.

Prezidents Morgans un direktors Meinards vienojās, ka sekos līdzi Bekmena epopejai vēl divdesmit četras stundas -kādu laiku pēc inaugurācijas. Morganu tas neinteresēja-viņš tāpat dzīvosies pa Barbadosu. Savukārt Kricu nekādas vienošanās nesaistīja, turklāt viņš neuzskatīja, ka tās būtu jāievēro, sevišķi, ja vienošanās ir ar tādiem kā Tedijs Meinards. Pēc garām vakariņām ar lērumu vīna Krics ap diviem naktī no Londonas piezvanīja CBS Baltā nama korespondentam un pačukstēja par Bekmena apžēlošanu. Kā domāts,

CBS palaida ziņu ēterā tenku programmā, un jau pirms pulksten astoņiem rītā visa Vašingtona vārījās no šiem jaunumiem.

«Vienpadsmitos vakarā Džoels Bekmens pilnībā un bez nosacījumiem apžēlots!»

Šajā ziņu raidījumā sīkumi par atbrīvošanu netika apspriesti. Pēdējās ziņas vēstīja, ka Bekmens bijis paslēpts visstingrākā režīma labošanas darbu iestādē Oklahomā.

Pilsētā bija nervoza atmosfēra, un diena tur sākās ar jaunumu par apžēlošanu, un šī ziņa mierīgi spēja aizēnot jauno prezidentu un viņa pirmo dienu amatā.

Juridiskā firma, kas specializējās bankrotu lietās, Pratt £> Boiling tagad atradās Masačūsetsas avēnijā, četrus kvartālus uz ziemeļiem no Dipoņa loka. Tā nebija slikta vieta, tomēr ne tik laba kā iepriekšējā - Ņujorkas avēnijā. Pirms četriem gadiem, kad pie vadības stūres bija Džoels Bekmens un firmas nosaukums bija Backman, Pratt f> Boiling, viņš uzstāja, ka jāmaksā augstākā īres maksa pilsētā, lai varētu nostāties pie sava kabineta plašajiem logiem un skatīties uz Balto namu no augšas.

Tagad Baltais nams nebija redzams, birojā nebija arī kabinetu ar lielisku skatu aiz loga un ēkai astoņu stāvu vietā bija trīs. Firma bija sarukusi no divsimt dāsni atalgotiem juristiem līdz kādiem trīsdesmit, kas tikko vilka kopā galus. Pirmā bankrota lieta, kas kuluāros tika saukta par pirmo Bek-mena lietu, bija sašaurinājusi firmu, tomēr partneriem brīnumainā kārtā izdevās izvairīties no cietuma. Otrā Bekmena lieta aizsāka trīs jestru cīniņu gadus, ko iezīmēja tiesāšanās starp tiem, kas bija palikuši dzīvi. Konkurenti smējās, ka Pratt & Boiling vairāk laika aizvada, iesūdzot tiesā pati sevi nekā tiesājoties klientu labā.

Tajā rītā konkurenti klusēja. Džoels Bekmens bija brīvs cilvēks. Brokeris bija brīvībā. Vai viņš atgriezīsies? Vai viņš atgriezīsies Vašingtonā? Vai tā vispār bija patiesība? Noteikti nē.

Kims Boilings tobrīd vadīja laiku narkoloģijas iestādē un no turienes pa taisno uz daudziem gadiem nokļuva privātā psihiatriskajā klīnikā. Nepanesamais pēdējo sešu gadu sasprindzinājums bija darījis savu, un atpakaļceļa vairs nebija. Svaigākās Džoela Bekmena putras bļodas, ko vajadzēja izstrēbt, iekrita visai prāvajā Karla Prata klēpī.

Tieši Prats pirms divdesmit diviem gadiem bija teicis liktenīgo jāvārdu, kad Bekmens ierosināja salaulāt abu mazās firmas. Tieši Prats sešpadsmit gadus bija tīrījis mēslus pēc tam, kad firma tika paplašināta, honorāri bira kaudzēm, bet ētikas robežas - izplūdušas kā nekad. Tieši Prats ik nedēļu bija cīnījies ar savu partneri, tomēr laika gaitā arī viņš sāks priecāties par neticami ražīgajiem darba augļiem.

Tieši Karls Prats bija tik cieši sadarbojies ar federālo prokuratūru, kad Džoels Bekmens varonīgi uzņēmās visu vainu. Vienošanās Bekmena lietā paredzēja desmit miljonu soda naudu, tādējādi aizsākot pirmo bankrotu - pirmo Bekmena lietu.

Taču Prats gandrīz ik dienu sev atgādināja, ka bankrots ir labāks par cietumu. Todien agri no rīta viņš soļoja pa savu pustukšo kabinetu, bubinādams un izmisīgi cenzdamies sev iestāstīt, ka ziņās dzirdētais vienkārši nav tiesa. Prats apstājās pie šaurā loga, lūkojās uz pelēko ķieģeļu namu kaimiņos un jautāja sev, kā tas varēja notikt. Kā izputējis, apkaunots izbijušais lobētājs, jurists ar atņemtu licenci, varēja pārliecināt izgāzušos prezidentu un saņemt apžēlošanu pēdējā mirklī?

Kad Džoels Bekmens tika ietupināts, viņš droši vien kļuva par visslavenāko balto apkaklīšu noziedzības pārstāvi Amerikā - katrs gribēja redzēt viņu karājamies pie āķa.

Tomēr Prats pieļāva domu, ka vienīgais visā pasaulē, kas spēja paveikt tādu brīnumu, tiešām bija Džoels Bekmens.

Prats dažas minūtes papļāpāja pa tālruni ar sava plašā tenkuvāceļu tīkla pārstāvjiem. Beigu beigās jaunumus apstiprināja kāds sens draugs, kurš kancelejā bija pārdzīvojis četrus prezidentus - pa diviem no katras partijas.

- Kur viņš pašlaik atrodas? - Prats nepacietīgi noprasīja, it kā Bekmens kuru katru mirkli varētu uzrasties Vašingtonā.

- To neviens nezina, - skanēja atbilde.

Prāts ieslēdzās kabinetā un pūlējās apkarot vēlmi atvērt degvīna pudeli. Kad partneris nokļuva cietumā uz divdesmit gadiem bez iespējas tikt nosacīti atbrīvotam, Bekmenam bija četrdesmit deviņi gadi, tāpēc jurists bieži prātoja, ko gan viņš darīs, kad viņam būs sešdesmit deviņi un viņš iznāks no cietuma.

Šajā brīdī Pratam likās, ka viņš ir apkrāpts par četrpadsmit gadiem.

Tiesas zāle bija tik pārpildīta, ka tiesnesis atlika sēdes sākumu par divām stundām, līdz skatītāji būs nosēdināti un zālē ieviesta kārtība. Visi valsts svarīgākie ziņu dienesti pieprasīja vietas zālē. Lielie dūži no Tieslietu ministrijas, FIB, Pentagona, CIP, NDA, Baltā nama un Kapitolija pieprasīja vietas, apgalvojot, ka Džoela Bekmena linčošanas noskatīšanās esot ļoti svarīga viņu interesēm. Kad pārpildītajā tiesas zālē beidzot parādījās tiesājamais, pūlis pēkšņi sastinga, un vienīgās skaņas radīja tiesas rakstvedis, kurš klabināja steno-grafešanas ierīci.

Bekmens tika pavadīts līdz aizstāvības solam, un ap viņu cieši saspiedās nelielā advokātu saujiņa, kā gaidīdama ložu krusu no skatītāju rindām. Šāvieni nebūtu nekāds brīnums, lai ari apsardze bija tik stingra kā prezidenta apmeklējuma laikā. Pirmajā rindā tieši aiz Bekmena sēdēja Karls Prats un kāds ducis Bekmena partneru jeb, citiem vārdiem, topošo bijušo partneru. Zināmu apsvērumu dēļ viņi tika pārmeklēti sevišķi rūpīgi. Lai ari šie cilvēki bangoja naidā pret tiesājamo, tomēr visi bija Bekmena pusē. Ja vienošanās par spriedumu kaut kādā veidā izgāztos, viņi atkal būtu godīgi ļaudis, kas gatavi dedzīgi ķerties pie darba.

Viņi vismaz dabūja sēdēt pirmajā rindā kopā ar skatītājiem, nevis uz apsūdzēto sola kā noziedznieki. Viņi vismaz bija dzīvi. Pirms astoņām dienām viens no iegūtajiem partneriem, Džeisijs Habards, bija atrasts miris Arlingtonas Nacionālajā kapsētā, kur viņš it kā izdarījis pašnāvību, kam daudzi gan neticēja. Habards, bijušais senators no Teksasas štata, bija atstājis savu krēslu pēc divdesmit četriem amatā aizvadītiem gadiem, bet viņa loma, kā klusībā melsa, bija ietekme uz tiem, kas maksāja augstākās cenas. Džoels Bekmens, protams, nekad nebūtu ļāvis tik treknai zivij aizpeldēt, tāpēc viņš un visi pārējie no Backman, Pratt £> Boiling bija noalgojuši Habardu par miljonu zaļo gadā, jo vecais labais Džeisijs varēja ierasties Ovālajā kabinetā vienmēr, kad vien ienāca prātā.

Habarda nāve darīja brīnumus, ļaujot Bekmenam nojaust valdības viedokli. Ilgstošais saspringums sarunās par vienošanos ar prokuratūru pēkšņi izzuda. Bekmens ne tikai piekrita divdesmit gadiem cietumā, bet viņš tur gribēja nokļūt pēc iespējas ātrāk. Viņš nespēja vien sagaidīt, kad varēs nokļūt valsts aizstāvībā!

Todien valdību pārstāvēja augsta ranga ierēdnis no Tieslietu departamenta, un tik daudzu prestižu personu priekšā viņam vajadzēja noturēties godam. Viņš nevarēja atļauties pateikt vārdu, uz kuru trīs dabūs pretī, jo prāvu vēroja pārāk daudz ļaužu. Prokurors atradās priekšā, un tas bija rets brīdis viņa ilgās un garlaicīgās karjeras laikā, kad viņā noskatījās visa nācija. Ar savādu laipnību balsī viņš sāka lasīt apsūdzību, un tūdaļ kļuva skaidrs, ka šim cilvēkam nav nekāda talanta teātra mākslā un retorikā, lai ari viņš ļoti pūlējās. Pēc astoņām smieklīga monologa minūtēm tiesnesis palūkojās pāri lasāmajām brillēm un apvaicājās:

- Vai jūs, ser, varētu lasīt ātrāk un maķenīt klusākā balsī?

Bekmenam tika piedēvētas astoņpadsmit epizodes, sākot no spiegošanas un beidzot ar valsts nodevību. Kad visa apsūdzība tika nolasīta, Džoels Bekmens bija tā izķengāts, ka atradās vienā līmenī ar Hitleru. Advokāts nekavējoties atgādināja tiesai un visiem klātesošajiem, ka nekas no apsūdzībā minētā nav pierādīts, ka tā ir tikai lietas vienpusīga atspoguļošana un valdības vērtējums. Viņš paskaidroja, ka klients varētu atzīt vainu tikai četrās no astoņpadsmit epizodēm - neatļautā militāru dokumentu glabāšanā. Pēc tam tiesnesis nolasīja milzumgaru vienošanās protokolu, un tad divdesmit minūtes vispār nekas netika runāts. Mākslinieki pirmajās rindās steidzīgi attēloja tiesas zālē redzamo, taču zīmējumi gandrīz nemaz nelīdzinājās realitātei.

Pēdējā rindā starp svešiem ļaudīm bija noslēpies Nīls Bekmens, Džoela vecākais dēls. Viņš joprojām skaitījās Back-man, Pratt Ь Boiling darbinieks, taču ari šim statusam drīz vajadzēja mainīties. Dēls satriekts noklausījās prāvā, nespēdams noticēt, ka reiz varenais tēvs atzina sevi par vainīgu un grasījās sapūt federālās sodu sistēmas cietumā.

Apsūdzētais tika nosēdināts solā, no kurienes lepni skatījās acīs tiesnesim. Advokātiem čukstot abās ausīs, Bekmens atzina vainu četrās epizodēs un tika aizvests atpakaļ uz savu vietu. Viņam izdevās neieskatīties sejā nevienam.

Spriedums tika pasludināts nākamajā mēnesī. Kad Bekmens rokudzelžos tika vests prom, kļuva skaidrs, ka viņš nebija spiests izpaust noslēpumus, kuru dēļ tiek iesēdināts cietumā uz tik ilgu laiku, kamēr noplok plānotās sazvērestības. Pūlis pamazām izklīda. Reportieri dabūja skopas ziņas no tā, uz ko bija cerējuši. Lielie vīri no valdības aģentūrām gāja prom klusējot - vieni bija apmierināti, ka noslēpumi nav nākuši atklātībā, citi niknojās, ka noziegumi palikuši apslēpti. Karls Prats un viņa sekotāji partneri devās uz tuvāko bāru.

Pirmais reportieris uz biroju piezvanīja pirms deviņiem. Prats bija brīdinājis sekretāri, ka šādi zvani ir gaidāmi, tāpēc viņa visiem paziņoja, ka jurists kādas ieilgušas prāvas uzdevumā atrodas tiesā un var neparādīties birojā mēnešiem. Drīz vien tālruņa līnija bija pārslogota, bet iespējami ražīgā darbadiena pārvērtās par dzīvu elli. Visi juristi un citi darbinieki nerunāja ne par ko citu kā vien par Bekmenu. Vairāki no viņiem uzmanīja ieeju, jo daudzi baidījās, ka var uzglūnēt pagātnes rēgs.

Aizslēdzis kabineta durvis, Prāts vienatnē sūca «Asiņaino Mēriju» un skatījās ziņas kabeļtelevīzijā. Laimīgā kārtā Filipīnās bija nolaupīts autobuss ar dāņu tūristiem, citādi Džoels Bekmens būtu ziņa numurs viens. Tomēr bijušais kolēģis ieņēma stabilu otro vietu, un visu veidu eksperti studijā vervelēja par Bekmena leģendārajiem grēkiem.

Bijušais Pentagona šefs nosauca apžēlošanu par «potenciālu triecienu mūsu nacionālajai drošībai». Pensionēts federālais tiesnesis, vilkdams pēdējās dienas no sava pāri par deviņdesmit gadu vecuma, kā bija paredzams, nosauca to par tiesu sistēmas nolaidību. Jaunizcepts senators no Vermon-tas atzina, ka neko daudz par Bekmena skandālu nezinot, tomēr viņam nenoliedzami patika zīmēties kabeļtelevīzijas tiešraidē, tāpēc šis solīja ierosināt visu veidu izmeklēšanas. Vārdā nenosaukts Baltā nama pārstāvis paziņoja, ka apžēlošana esot «pagalam satraukusi» jauno prezidentu un viņš plānojot to pārskatīt, lai ko tas arī, viņaprāt, nozīmētu.

Un tā tālāk, un tā joprojām. Prats iejauca otro «Asiņainās Mērijas» glāzi.

Alkdams asiņu, kāds «korespondents», kurš nebija vienkārši «reportieris», bija uzracis informāciju par Džeisiju Habardu, un Prats pastiepa roku pēc tālvadības pults. Viņš ieslēdza skaņu tieši tajā brīdī, kad pa visu ekrānu tika rādīta Habarda fotogrāfija. Bijušais senators atrasts miris ar lodi galvā nedēļu pirms tam, kad Bekmens tiesā atzina savu vainu. Sākumā viss izskatījās pēc pašnāvības, taču vēlāk radās šaubas, lai gan aizdomās turamais tā arī nebija noskaidrots. Pistole nebija reģistrēta, tātad droši vien zagta. Habards bija kaislīgs mednieks, taču nekad nelietoja personālos šaujamieročus. Pulvera paliekas uz viņa labās rokas bija aizdomīgas, bet sekcijā tika atklāts, ka organismā ir ievērojams daudzums alkohola un miegazāļu. Alkoholu vēl varēja saprast, taču bija zināms, ka Habards nelietoja medikamentus. Pirms dažām stundām viņš bija redzēts kādā Džordžtaunas bārā ar jaunu dāmu, un tā bija pavisam parasta lieta.

Galvenā versija bija tāda, ka dāmīte iebarojusi Habar-dam tik daudz miegazāļu, lai šis atslēgtos, bet pēc tam nodevusi viņu profesionālu slepkavu rokās. Viņš bija nogādāts attālā Ārlingtonas kapsētas nostūrī, un viņam vienu reizi bija iešauts galvā. Līķis tika atrasts pie viņa brāļa, izslavēta Vjetnamas kara varoņa, kapa. Mīļš žests, taču daudzi zināja, ka viņš gadiem ilgi nebija pieminējis savus radus, turklāt gandrīz neviens neko nezināja par viņa brāli.

Vārdos neizteiktā versija bija tāda, ka Habardu nogalinājuši tie paši, kas gribēja novākt Džoelu Bekmenu. Tāpēc visus šos gadus Karls Prats un Kims Boilings par krietnu samaksu algoja profesionālus miesassargus - katram gadījumam, ja nu viņi arī ir iekļauti tajā pašā sarakstā. Izrādījās, ka viņi tajā nav iekļauti. Liktenīgais darījums, kura dēļ Bekmens sēdēja cietumā, bet Habardu nogalināja, tika izbeigts ar diviem upuriem, tāpēc ar laiku Prats samazināja apsardzi, taču vienalga allaž staipīja līdzi Ruger šaujamo.

Tomēr Bekmens bija tālu, un attālums pieauga ar katru brīdi. Savādi, taču viņš domāja par Džeisiju Habardu un tiem, kuri būtu varējuši novākt arī viņu. Viņam bija daudz laika pārdomām - grabošas kravas lidmašīnas saliekamajā kojā pavadītas četrpadsmit stundas pamatīgi notrulina jutekļus, vismaz nepieradušam cilvēkam. Tikko atbrīvotam cietumniekam, kurš nokļuvis brīvībā pēc sešiem vienvietīgā kamerā pavadītiem gadiem, lidojums izrādījās gana spirdzinošs.

Tas, kas bija nogalinājis Džeisiju Habardu, noteikti alka nožmiegt arī Džoelu Bekmenu, kurš, kratīdamies divdesmit četru tūkstošu pēdu augstumā, aizdomājās par nopietnām lietām. Kas bija aizlicis vārdu par viņa apžēlošanu? Kur šie ļaudis grasījās viņu nobēdzināt? Un kas galu galā bija «šie ļaudis»?

Tiešām - interesanti jautājumi. Vēl pirms nepilnām divdesmit stundām svarīgākie jautājumi bija: vai šie grasās mani nomērdēt badā vai varbūt nosaldēt? Vai es pamazām jūku prātā šajā divpadsmit reiz divpadsmit pēdas lielajā kamerā? Varbūt es jūku prātā daudz straujāk? Vai es jebkad ieraudzīšu savus mazbērnus? Vai es to vispār vēlos?

Katrā ziņā jaunie jautājumi Bekmenam patika labāk - viņš vismaz varēs kaut kur iet pa ielu, elpot svaigu gaisu, just sauli un droši vien ari apmeklēt kādu kafejnīcu, lai iedzertu stipru kafiju.

Reiz viņam bija kāds klients, bagāts kokaīna importētājs, kuru bija notvēris narkotiku apkarošanas birojs. Šis klients izrādījās tik svarīgs, ka federāļi viņam piedāvāja jaunu dzīvi, jaunu vārdu un jaunu seju, ja viņš būtu ar mieru nodot kolumbiešus. Viņš nodeva un pēc plastiskās operācijas atdzima Čikāgas ziemeļos, kur viņam piederēja grāmatu veikals. Dažus gadus vēlāk Džoels bija viņu apciemojis, un izrādījās, ka kundziņš ir uzaudzējis kazbārdiņu, smēķē pīpi, turklāt izskatās gana pasaulīgs. Viņam bija jauna sieva, trīs pabērni, un kolumbiešiem par to visu - ne jausmas.

Pasaule bija liela, un noslēpties nebija grūti.

Džoels aizvēra acis, sastindzis ieklausījās dzinēju vienmērīgajā dūkoņā un centās sev iestāstīt, ka nekad nedzīvos kā bēguļojošs medījums, lai kur viņš ari dzīvotu. Viņš pielāgosies un nedzīvos bailēs.

Pāris koju tālāk klusiņām sarunājās divi kareivji, kuri dalījās stāstos par skuķiem, ko šie drāzuši. Bekmens iedomājās par bandītu Mo, kas pēdējos četrus gadus, kopš ieņēma kameru blakus viņam, apmēram divdesmit divas stundas diennaktī bija vienīgais dzīvais cilvēks, ar kuru varēja papļāpāt. Mo nebija no cilvēkiem, kam trūktu ģimenes, draugu, kaimiņu, ēdiena, dzēriena vai saules. Viņš runāja tikai par seksu un par saviem piedzīvojumiem stāstīja garus stāstus. Viņš stāstīja arī anekdotes - visneķītrākās, kādas Džoels jebkad bija dzirdējis. Mo pat rakstīja dzejoļus par senām mīļākajām, par orģijām ar viņām un fantāzijām.

Mo iztēles viņam noteikti nepietrūks.

Pašam negribot, Bekmens iesnaudās.

Viņu purināja pulkvedis Gantners un skaļi čukstēja:

- Major Hercog, mums jāparunā!

Bekmens pietrausās no kojas un gāja līdzi pulkvedim pa tumšo eju starp kojām, un abi iegāja nelielā telpā, kas atradās turpat blakus pilotu kabīnei.

- Apsēdieties, - Gantners noteica, un abi apsēdās pie maza metāla galdiņa.

Gantneram rokās bija mape.

- Lieta ir tāda, - viņš sacīja. - Mēs pēc stundas nosēdīsimies. Ir plānots, ka jūs izliksieties par slimu, tāpēc ātrā palīdzība no militārās bāzes hospitāļa mūs sagaidīs lidlaukā. Itālijas amatpersonas pildīs formalitātes un, iespējams, pat uzmetīs jums skatienu, bet varbūt arī ne. Mēs būsim nonākuši ASV militārajā bāzē, kur kareivji ierodas un dodas prom kā vienmēr. Es aprunāšos ar itāļiem, un tad jūs tiksiet nogādāts hospitālī.

- Ar itāļiem?

-Jā! Vai esat dzirdējis par Aviano gaisa bāzi?

-Nē!

- Gan jau esat. Tā ir amerikāņu rokās kopš 1945. gada, kad mēs no šejienes patriecām vāciešus. Tā atrodas Itālijas ziemeļos, pie Alpiem.

- Jauki.

- Nav ne vainas, bet tā tomēr ir tikai bāze.

- Cik ilgi man tur būs jāuzturas?

- To neizlemšu es. Mans darbs ir no šīs lidmašīnas jūs nogādāt bāzes hospitālī. Tālāk par visu parūpēsies kāds cits. Katram gadījumam ieskatieties šajā biogrāfijā, major Hercog!

Džoels dažas minūtes veltīja izdomātā majora Hercoga dzīvesstāsta lasīšanai un iegaumēja savas viltotās pases datus.

- Atcerieties - jūs esat ļoti slims un sazāļots, - Gantners piekodināja. - Vispār izliecieties, ka esat komā.

- Es komā jau esmu bijis sešus gadus.

- Varbūt vēlaties kafiju?

- Cik ir pulkstenis tur, kur mēs būsim atlidojuši?

Gantners ieskatījās rokaspulkstenī un aši galvā aplēsa.

- Mēs nosēdīsimies ap vieniem naktī.

- Jā, es labprāt iedzertu kafiju.

Gantners atstāja Džoelam kartona glāzīti un termosu un nozuda.

Pēc divām glāzītēm Džoels juta, ka ķermenī atgriežas dzīvība. Viņš gāja atpakaļ uz savu koju un aizvēra acis.

Kad C-130 apstājās, pie trapa piebrauca gaisa spēku ātrās medicīniskās palīdzības mašīna. No lidmašīnas izkāpa un aizsoļoja vēl pusaizmiguši karavīri. Nestuves ar majoru Hercogu tika izstumtas no lidmašīnas un uzmanīgi ieceltas mašīnā. Tuvākais itāļu ierēdnis, sēdēdams ASV armijas džipā, bez īpaša entuziasma noskatījās darbībās un pūlējās sasildīties. Ātrā palīdzība nesteidzīgi aizbrauca, un jau pēc piecām minūtēm majors Hercogs tika ievests nelielajā bāzes hospitālī un izmitināts mazā otrā stāva palātā, bet durvis palika apsargāt divi militārās policijas pārstāvji.

4. NODAĻA

Bekmens to nevarēja zināt, un viņam bija vienalga, taču laimīgā kārtā, kad pulkstenis jau rādīja vienpadsmito stundu, prezidents Morgans apžēloja arī kādu pavecu miljardieri, kurš bija izvairījies no cietuma, izbraucot no valsts. Miljardierim, imigrantam no kādas slāvu valsts, pirms vairākiem desmitiem gadu un pirms ierašanās ASV bija radusies iespēja nomainīt vārdu, un viņš jau jaunībā bija pieņēmis titulu Grāfs Mongo. Grāfs bija ziedojis kaudzēm naudas Morgana priekšvēlēšanu kampaņai. Nāca gaismā gan tas, ka viņš visu mūžu izvairījies no nodokļu maksāšanas, g^n arī - ka viņš vairākas naktis pavadījis Linkolna guļamistabā, kur draudzīgi pie glāzītes abi ar prezidentu apsprieduši gaidāmās apsūdzības. Kā liecināja trešā persona, kas arī piedalījās iedzeršanā, - jauna mauķele, kura tobrīd ieņēma Grāfa piektās sievas statusu, - prezidents bija apsolījis tikt galā ar ieņēmumu dienestu un atsaukt vajāšanu. Tas nenotika. Apsūdzības raksts bija trīsdesmit astoņas lappuses garš, un, pirms to izdrukāja, miljardieris nu jau bez piektās sievas bija pārcēlies uz dzīvi Urugvajā, kur mitinājās pilī kopā ar topošo sesto sievu.

Tagad viņš gribēja doties mājās, lai ar cieņu varētu nomirt savā Toroubredas fermā netālu no Leksingtonas Kentuki štatā. Krics noslēdza vienošanos, un dažas minūtes pēc tam, kad bija parakstīts Džoela Bekmena apžēlošanas raksts, Morgans pilnībā apžēloja arī Grāfu Mongo.

Lai jaunumi nokļūtu atklātībā, vajadzēja vienu dienu, jo Baltais nams zināmu apsvērumu dēļ neafišēja apžēlošanu, tāpēc plašsaziņas līdzekļi burtiski vārījās. Lūk, kungs, kurš divdesmit gadu laikā noblēdījis federālajai valdībai sešsimt miljonus dolāru, blēdis, kam vajadzēja tupēt cietumā mūžīgi mūžos, tagad savā milzīgajā lidmašīnā varēja atgriezties mājās un atlikušo dzīvi aizvadīt neķītrā greznībā. Bekmena lietu, kas bija sensacionāla, tagad aizēnoja ne tikai nolaupītie dāņu tūristi, bet arī valsts lielākais nodokļu krāpnieks.

Tomēr jaunumi par Bekmenu bija itin svarīgi. Gandrīz visi Austrumkrasta lielākie rīta laikraksti pirmajā lappusē publicēja brokera fotogrāfiju. Daudzās avīzēs bija gari raksti par skandālu, par to, kā viņš uzņēmies vainu, un tagad - par apžēlošanu.

Karls Prats tos izlasīja internētā, sēdēdams plašajā, bet nekārtīgajā kabinetā, ko bija iekārtojis virs savas garāžas Vašingtonas ziemeļrietumos. Šo vietu viņš izmantoja, lai paslēptos no kariem, kas trakoja ap viņa firmu, un partneriem, kurus nevarēja ciest. Te viņš varēja dzert, un nevienam par to nebija nekādas daļas. Viņš varēja mētāt priekšmetus, lamāt kailās sienas un darīt visu, kas viņam, nolāpīts, ienāca prātā, jo tā bija Prata svētnīca. Bekmena lieta glabājās lielā kartona kastē skapī, bet tagad tā tika izcelta uz rakstāmgalda, un Prats to pārlasīja pirmo reizi daudzu gadu laikā. Viņš bija saglabājis visu - fotogrāfijas, rakstus, biroja iekšējo saraksti, savas piezīmes, apsūdzību kopijas, Džeisija Habarda sekcijas slēdzienu.

Cik nožēlojams gadījums!

1996. gada janvārī trīs jauni pakistāniešu datorspeciā-listi izdarīja satriecošu atklājumu. Pārkarsušā, šaurā dzīvoklītī Karači viņi bija saslēguši kopā vairākus Hewlett-Packard datorus, kas tikuši iegādāti par valdības piešķirto stipendiju.

Jauno «superdatoru» viņi pieslēdza izsmalcinātam militārajam satelīttālrunim, ko ari viņu rīcībā bija nodevusi valdība. Visa operācija bija slepena un tika dotēta no militārā budžeta. Mērķis bija vienkāršs - atrast un mēģināt pieslēgties jaunajam Indijas spiegu satelītam, kas atradās orbītā trīssimt jūdzes virs Pakistānas. Ja veiksmīgi izdotos nodibināt kontaktu ar satelītu, bija cerība uzraudzīt tā novērošanas funkcijas. Nākamais solis bija pārņemt satelīta vadību.

Šī zaglīgā spiegošana sākumā bija aizraujoša, bet tad izrādījās pilnīgi nekam nederīga. Jaunās indiešu «acis» darīja gandrīz to pašu, ko vecās, - uzņēma tūkstošiem fotogrāfijās vienas un tās pašas militārās būves. Pakistāniešu satelīti arī tos pašus desmit gadus fotografēja Indijas armijas bāzes un karaspēka pārvietošanos. Tā nu abas valstis apmainījās bildītēm un neko neieguva.

Tad nejauši tika atklāts vēl kāds satelīts, pēc tam vēl viens un vēl. Tie nebija ne pakistāniešu, ne indiešu pavadoņi, un tiem nebija jāatrodas tur, kur tie bija - apmēram trīssimt jūdžu virs zemes, turklāt pārvietojās ziemeļu-ziemeļaus-trumu virzienā ar pastāvīgu simt divdesmit jūdžu ātrumu stundā, turēdamies cits no cita četrsimt jūdžu attālumā. Desmit dienu laikā sajūsmas pārņemtie novēroja vismaz sešu dažādu satelītu kustību, un visi acīm redzami bija vienas un tās pašas sistēmas sastāvdaļas - tie lēni parādījās no Arābi-jas pussalas puses, kreisēja pāri Afganistānai un Pakistānai, bet tad nozuda Ķīnas rietumdaļas virzienā.

Puiši par atklājumu neteica nevienam, taču pamanījās izspiest no militāristiem vēl jaudīgāku satelīttālruni, paziņojot, ka tas nepieciešams darbu pabeigšanai saistībā ar Indijas satelīta novērošanu. Pēc mēnesi ilgas metodiskas novērošanas divdesmit četras stundas diennaktī hakeri atklāja, ka tīklā saistīti deviņi identiski satelīti un izgatavoti tā, lai tie būtu neredzami visiem, izņemot cilvēkus, kuri tos palaiduši orbītā.

Viņi savu atklājumu nosauca kodētā vārdā par «Nep-tūnu».

Visi trīs jaunie faķīri bija mācījušies Savienotajās Valstīs. Galvenais no viņiem bija Safi Mirza, Stenfordas universitātes absolvents, kurš īsu bridi bija strādājis Breedin Corp, kompānijā, kas saņēma līgumus no ASV aizsardzības spēkiem un specializējās satelītu sistēmās. Fazals Šarifs grādu datorzinātnēs bija ieguvis Džordžijas tehnoloģiju institūtā.

Trešais jaunākais «Neptūna» bandas loceklis bija Faruks Hans, un tieši viņš sastādīja datorprogrammu, ar kuras palīdzību tika uzlauzts pirmais «Neptūna» sistēmas satelīts. Iekļuvuši satelīta datorsistēmā un uzsākuši slepenas informācijas lejupielādi, puiši aptvēra, ka ir uzrakta zelta ādere. Krāsu fotogrāfijās bija redzamas teroristu treniņnometnes Afganistānā un valdības limuzīni Pekinā. Ar «Neptūna» palīdzību varēja klausīties, kā ķīniešu piloti sarunājas divdesmit tūkstošu pēdu augstumā, un novērot, kā kādā Jemenas ostā pietauvojas aizdomīga zvejas laiva. «Nep-tūns» Havanas ielās sekoja bruņotam automobilim, kurā droši vien brauca Kastro, bet tiešraides videostraumējums pārsteidza visus trīs - bija skaidri redzams, kā Arafats iziet savas mītnes dārzā Gazas sektorā, aizdedzina cigareti un pačurā.

Divu bezmiega diennakšu laikā trijotne iekļuva satelītu sistēmā, kad tie šķērsoja Pakistānas teritoriju. Programmatūra bija angļu valodā, un, tā kā sistēmas galvenā uzmanība bija koncentrēta uz Tuvajiem Austrumiem, Āziju un Ķīnu, varēja puslīdz droši minēt, ka «Neptūns» pieder Savienotajām Valstīm, Lielbritānijai vai Izraēlai. Vēl varēja pieņemt, ka sistēma ir kopīgs ASV un Izraēlas noslēpums.

Pēc divu dienu noklausīšanās visi trīs atstāja dzīvokli un iekārtoja savu mazo laboratoriju kāda drauga lauku mājā desmit jūdzes no Karači. Atklājums bija gana aizraujošs, taču puiši - un jo sevišķi Safi - gribēja spert soli tālāk. Viņš bija pārliecināts, ka spēj vadīt satelītsistēmu.

Pirmā veiksme uzsmaidīja, kad visi vēroja, kā Fazals Ša-rifs lasa avīzi. Lai neatklātu atrašanās vietu, Fazals, ar zaļu cepuri galvā un saulesbrillēm uz acīm iekāpis autobusā, aizbrauca līdz Karači centram, nopirka avīzi un apsēdās parkā uz soliņa iepriekš norunātā vietā. Faruks ar satellttālruņa palīdzību sūtīja komandas, «Neptūns» uzmeklēja Fazalu, pievilka attēlu tā, ka varēja izlasīt virsrakstus laikrakstā, un nosūtīja attēlus uz lauku māju, kur tie mēmā neticībā tika aplūkoti.

Uz Zemi pārraidītie elektroniski optiskie attēli bija ar visaugstāko izšķirtspēju - apmēram četras reiz četras pēdas lielās fotogrāfijas bija tikpat asas kā tās, ko spēja uzņemt ASV militārās izlūkošanas satelīti, un apmēram divas reizes asākas par labākajām Eiropas un Amerikas komerciālo satelītu uzņemtajām.

Nedēļām un mēnešiem trijotne bez apstājas strādāja, sastādot programmatūru savam jaunajam atklājumam. Lielāko daļu viņi izbrāķēja, taču programmatūras veiksmīgākie fragmenti ar «Neptūna» iespējām pārsteidza puišus vēl vairāk.

Astoņpadsmit mēnešus pēc «Neptūna» atklāšanas hakeri četros divu gigabaitu diskos bija iekopējuši programmatūru, kas ne tikai palielināja saziņas ātrumu ar «Neptūna» kon-taktstacijām uz Zemes, bet ari ļāva izsist no ierindas navigācijas, sakaru un izlūkošanas pavadoņus, kuri jau atradās orbītā. Tā kā labāks nosaukums neatradās, viņi nosauca pašu radīto programmu par JAM\

Lai ari «Neptūns» piederēja kādam citam, visi trīs sazvērnieki spēja to vadīt, rīkoties ar to un pat padarīt rīcībnespējīgu. Sākās sūra ciņa. Safi un Fazals kļuva alkatīgi un gribēja pārdot JAM tiem, kuri maksās augstāko cenu. Faruks sava darba augļos redzēja tikai un vienīgi nepatikšanas - viņš [3] gribēja atdot programmatūru Pakistānas militāristiem un mazgāt rokas nevainībā.

1998. gada septembrī Safi un Fazals ieradās Vašingtonā un pavadīja tur vilšanās pilnu mēnesi, pūloties tikties ar militārās izlūkošanas amatpersonām, izmantojot pakistāniešu kontaktpersonu palīdzību. Tad kāds draugs viņiem pastāstīja par Džoelu Bekmenu - cilvēku, kurš spēja atvērt ikvienas durvis Vašingtonā.

Taču paša Bekmena durvju atvēršanai bija vajadzīga īsta māksla. Džoels bija ārkārtīgi svarīgs vīrs ar ietekmīgiem klientiem un daudziem nozīmīgiem paziņām, kuri vēlējās, lai Bekmens velta viņiem kādu sīku daļiņu sava laika. Jaunie klienti maksāja nemainīgu honorāru par vienas stundas konsultāciju - piecus tūkstošus dolāru - un arī tikai tie, kam paveicās, ka diženais kungs izrādīja labvēlību. Safi aizņēmās divus tūkstošus no tēvoča Čikāgā un apsolīja Bek-menam pārējos trīs atdot triju mēnešu laikā. No tiesas dokumentiem vēlāk atklājās, ka pirmā tikšanās bijusi 1998. gada 24. oktobrī Backman, Pratt & Boiling birojā. Šī tikšanās pēcāk izpostīja visu klātesošo dzīves.

Bekmens sākumā skeptiski izturējās pret JAM un tās neticamajām iespējām. Var jau būt, ka viņš arī uzreiz izprata sistēmas potenciālu, taču ar jaunajiem klientiem vienkārši vilka spēli garumā. Safi un Fazals sapņoja pārdot JAM Pentagonam par milzu naudu, kādu vien Bekmens spētu par to izspiest. Un, ja vien kāds Vašingtonā varēja par JAM dabūt milzu naudu, tad tas bija Džoels Bekmens.

Drīz vien viņš piezvanīja Džeisijam Habardam, miljons dolāru vērtajam runasvīram, kurš joprojām reizi nedēļā kopā ar prezidentu spēlēja golfu un kopā ar lielajām zivīm no Kapitolija izklaidējās bāros. Habards bija spilgts, ekstravagants un kaujinieciski noskaņots, trīsreiz šķīries un ļoti mīlēja dārgus viskijus - sevišķi, ja tos pirka lobisti. Politikā viņš bija izdzīvojis tikai tāpēc, ka piekopa visnetīrākās kampaņas ASV senāta vēsturē. Bija zināms, ka Habards ir antisemīts, un savas karjeras laikā viņš attīstīja ciešas saites ar Saūda Arābiju. Ļoti ciešas. Vienā no daudzajām ētikas komisijas izmeklēšanām atklājās, ka miljons dolāru viņa kampaņai ziedojis kāds princis - tas pats, ar kuru kopā Habards brauca uz Austriju slēpot.

Sākumā Habards un Bekmens nevarēja vienoties par labāko veidu, kā pārdot JAM. Habards gribēja to pārdot saūd-arābiem, jo bija pārliecināts, ka viņi samaksātu miljardu dolāru. Bekmens aizstāvēja visai provinciālo uzskatu, ka tik bīstamam produktam vajadzētu palikt mājās. Habards bija drošs, ka varētu ar saūdarābiem noslēgt vienošanos un saņemt solījumu, ka JAM nekad netiks vērsts pret Savienotajām Valstīm, viņu šķietamo sabiedroto. Bekmens turpretī baidījās no izraēliešiem - viņu varenajiem draugiem Amerikā, viņu militārajiem spēkiem un - pats galvenais - slepenajiem dienestiem.

Tajā laikā Backman, Pratt & Boiling pārstāvēja daudzas ārvalstu sabiedrības un valdības. Patiesībā firma bija īstā adrese, kur vērsties visiem, kas meklēja ātru ceļu uz Vašingtonu. Iemaksājot milzīgos honorārus, nekavējoties radās pieeja. Firmas klientu sarakstā bija japāņu tērauda industrijas pārstāvji, Dienvidkorejas valdība, Saūda Arābija, lielākā daļa no Kārību salu banku tīkla, Panamas valdošais režīms, bolī-viešu lauksaimniecības kooperatīvs, kas neaudzēja neko citu kā vien kokaīnu, un tā joprojām. Daudzi klienti bija pavisam legāli, tomēr citi tik tīri nemaz nebija.

Baumas par JAM palēnām izkļuva ārpus firmas kabinetiem. Par produktu ieņemtā nauda varēja potenciāli būt lielākā, kas ieskaitīta firmas kontos, lai arī viens otrs saņemtais honorārs bija patiešām iespaidīgs. Nedēļām ritot, arī citi firmas partneri piedāvāja dažādus scenārijus, kā notirgot JAM.

Patriotisma nots drīz vien tika aizmirsta - programmatūra vienkārši maksāja pārāk lielu naudu. Kāda firma pārstāvēja holandiešu uzņēmumu, kas ražoja aviācijas elektroniku ķīniešu gaisa spēkiem, un ar tās palīdzību varēja noslēgt izdevīgu darījumu ar Pekinas valdību. Dienvidkoreja gulētu mierīgāk, ja zinātu, kas notiek pie ziemeļu kaimiņiem. Sīrieši būtu ar mieru atdot visu valsts kasi, lai tikai varētu neitralizēt Izraēlas militāros sakaru līdzekļus. Kāds narkotiku kartelis maksātu miljardus par iespēju sekot līdzi Narkotiku apkarošanas biroja centieniem.

Ar katru dienu Džoels Bekmens un viņa ēdelīgo juristu banda kļuva bagātāki. Firmas milzīgajos kabinetos tikpat kā vairs netika runāts par citām lietām.

Ārsts bija visai skarbs, un izskatījās, ka viņam ir maz laika, ko veltīt jaunajam pacientam. Tas taču bija kara hospitālis. Tik tikko bilzdams kādu vārdu, viņš izmērīja pulsu un asinsspiedienu, izklausīja plaušas un sirdi, pārbaudīja refleksus un tādā garā, bet tad ne no šā, ne no tā paziņoja:

- Domāju, ka jūsu organisms ir zaudējis šķidrumu.

- Kā tas var būt? - Bekmens noprasīja.

- Tā bieži gadās pēc ilgiem lidojumiem. Ievadīsim sistēmu, un pēc divdesmit četrām stundām jūs būsiet uz kājām.

- Jūs gribat teikt - intravenozo sistēmu?

- Tieši tā!

- Es neatzīstu intravenozās injekcijas.

- Nesapratu.

- Šķiet, ka es neraustu valodu. Es neatzīstu injekcijas.

- Mēs taču paņēmām jūsu asins paraugu.

- Jā, tur asinis tecēja laukā, bet nekas netecēja iekšā. Liecieties mierā, dakter! Nebūs nekādu injekciju.

- Bet jūs esat zaudējis šķidrumu.

- Nejūtu, ka būtu zaudējis šķidrumu.

- Es esmu ārsts un uzskatu, ka jūs esat zaudējis šķidrumu.

- Tad atnesiet man glāzi ūdens.

Pēc pusstundas medmāsa, smaidīdama līdz ausīm, atnesa sauju tablešu. Džoels atteicās no miegazālēm, bet, kad viņa pavicināja šļirci, apvaicājās:

- Kas tas tāds?

- Raiekss.

- Kas, ellē ratā, ir raiekss?

- Līdzeklis muskuļu atslābināšanai.

- Hmm, tā nu ir sagadījies, ka tieši šobrīd mani muskuļi ir pavisam atslābuši. Man neviens nav uzstādījis diagnozi, ka man būtu saspringuši muskuļi. Jūs varat vienā mierā iebāzt to raieksu sev pakaļā, un tad mēs abi būsim atslābinājušies un laimīgi.

Medmāsa gandrīz izmeta no rokas šļirci. Labu brīdi viņa palika bez valodas, bet tad izstomīja:

- Aprunāšos ar ārstu.

- Aprunājieties gan! Un vispār jūs varētu iebāzt to draņķi pakaļā arī viņam - tieši viņš ir tas, kuram vajadzētu atslābināties.

Taču medmāsa jau bija izgājusi no palātas.

Bāzes otrā malā seržants Makaulifs klabināja datora tastatūru un sūtīja ziņu uz Pentagonu. No turienes ziņa nekavējoties tika pārsūtīta uz Lengliju, kur to izlasīja Džūlija Havjēra, CIP veterāne, kuru direktors Meinards personiski bija iecēlis par Bekmena lietas uzraudzītāju. Nepilnas desmit minūtes pēc starpgadījuma ar medikamentiem Havjēra ieskatījās datora monitorā un, nomurminājusi «nolādēts», kāpa augšup pa kāpnēm.

Tedijs Meinards, kā parasti, sēdēja gara galda galā, ietinies pledā, un lasīja kādu no neskaitāmajiem ziņojumiem, kas ik pa stundai krājās uz viņa rakstāmgalda.

- Tikko saņēmu ziņu no Aviano, - Havjēra sacīja. - Mūsu zellis atsakās no zālēm - neļauj izdarīt injekcijas un nedzer tabletes.

- Vai nevar kaut ko iejaukt viņa ēdienā? - Tedijs klusā balsī vaicāja.

- Viņš neēd.

- Un kā viņš to pamato?

- Kuņģis streikojot.

- Vai tas var būt tiesa?

- Viņš neiet uz tualeti. Grūti pateikt.

- Vai viņš uzņem šķidrumu?

- Viņam bija atnesta glāze ūdens, taču pacients no tā atteicās un pieprasīja ūdeni pudelē. Saņēmis pudeli, viņš pārbaudīja korķīti, vai tas nav ticis atvērts.

Tedijs aizmeta ziņojumu un ar pirkstu kauliņiem izberzēja acis. Sākotnējais plāns bija hospitālī Bekmenu iemidzināt ar intravenozu vai parastu injekciju, divas dienas uzturēt sazāļotā stāvoklī, bet tad ar visjaunākajiem medikamentiem dabūt pie sajēgas. Pēc dažām dienām, ko Bekmens būtu pavadījis eiforijā, viņi sāktu pentotāla terapiju - tas bija tā saucamais patiesības serums, ar kura palīdzību pieredzējuši izvaicātāji vienmēr dabūja, ko vēlējās.

Pirmais plāns bija viegls un bez viltībām. Otrais plāns varēja prasīt mēnešiem laika, un veiksme nepavisam nebija garantēta.

- Viņš taču glabā pamatīgus noslēpumus, vai ne? - Tedijs ierunājās.

- Bez šaubām!

- Un mēs to zinājām, ko?

- Zinājām gan.

5. NODAĻA

Divi no Džoela Bekmena bērniem atteicās no tēva jau tad, kad izcēlās skandāls. Nīls, vecākais dēls, rakstīja tēvam vismaz divas reizes mēnesī, lai ari soda izciešanas sākumā vēstules rakstīt bija sevišķi grūti.

Kad tēvs nokļuva cietumā, Nīls bija divdesmit piecus gadus vecs Bekmena firmas darbinieks, nesen sācis strādāt. Lai arī viņš maz zināja par JAM un «Neptūnu», FIB viņu tomēr tirpināja un federālie apsūdzības uzturētāji pat sauca pie tiesas.

Džoela pēkšņo lēmumu atzīt vainu bija veicinājis notikums ar Džeisiju Habardu, tomēr ari viens no iemesliem bija varasiestāžu izturēšanās pret viņa dēlu. Vienošanās paredzēja, ka visas apsūdzības pret Nīlu tiks atsauktas. Kad tēvs nozuda cietumā uz divdesmit gadiem, Karls Prats bez kavēšanās Nīlu atlaida, un puisi no biroja izvadīja bruņoti apsargi. Bekmena vārds bija lāsts, un atrast darbu Vašingtonā bija neiespējami. Kādam draugam no Juridiskās fakultātes laikiem bija tēvocis, pensionēts tiesnesis, un pēc dažiem tālruņa zvaniem Nīls dabūja darbu mazā Virdžīnijas pilsētiņā Kalpeperā, kur vajadzēja strādāt piecu cilvēku firmā un būt pateicīgam arī par tādu iespēju.

Viņš alka anonimitātes. Nīls apsvēra iespēju nomainīt uzvārdu, taču nevēlējās to apspriest ar tēvu. Viņš sastādīja dokumentus, rakstīja testamentus un īpašuma aktus un bija jau pieradis pie mazpilsētas dzīves. Beigu beigās Nīls apprecēja

vietējo meiču, un abiem drīz vien piedzima meita - Džoela otrais un vienīgais mazbērns, kura fotogrāfija viņam bija.

Par tēva atbrīvošanu Nīls izlasīja laikrakstā Post. Viņš ilgi apspriedās ar sievu un arī ar firmas partneriem. Jaunumi spēja izraisīt zemestrīci Vašingtonā, taču Kalpeperu grūdieni nebija sasnieguši. Likās, ka neviens par to neko nezina vai arī visiem bija vienalga. Viņš nebija nekāds brokera dēls, bet vienkārši Nīls Bekmens, viens no daudzajiem juristiem sīkā dienvidu pilsētiņā.

Pēc kādas sēdes tiesnesis paaicināja viņu sāņus un apvaicājās:

- Kur šie slēpj tavu veco?

- Tas nav no maniem mīļākajiem sarunu tematiem, godība, - Nīls ar cieņu atbildēja, un saruna ar to ari beidzās.

Arēji Kalpeperā nekas nemainījās. Nīls darīja to, kas viņam bija jādara, itin kā apžēlots būtu kāds viņam nepazīstams cilvēks. Viņš gaidīja tālruņa zvanu, jo kādā dienā tēvam noteikti vajadzēja uzrasties.

Pēc vairākkārtējām prasībām dežurējošā māsa laida apkārt cepuri un sagrabināja gandrīz trīs dolārus sīknaudā. Tas viss tika pasniegts pacientam - untumainam vīram, kuru joprojām sauca par majoru Hercogu un kura stāvoklis neapšaubāmi pasliktinājās bada dēļ. Majors Hercogs paņēma naudu, taisnā ceļā devās pie tirdzniecības automātiem, ko bija uzgājis otrajā stāvā, un iegādājās trīs paciņas Fritos kukurūzas čipsu un divas skārdenes Dr. Peppers limonādes. Visu to viņš notiesāja dažu minūšu laikā un jau pēc stundas sēdēja tualetē, baismīgas caurejas mocīts.

Tomēr viņš vismaz vairs nebija tik izbadējies, sazāļots un nemuldēja par lietām, par ko vajadzētu paklusēt.

Lai gan teorētiski viņš bija brīvs cilvēks, pilnībā attaisnots un tā tālāk, viņš joprojām atradās ASV valdības iestādē

un mitinājās telpā, kas nebija daudz lielāka par Radlijas cietuma kameru. Ēdiens tur bija draņķīgs, taču viņš varēja ēst, nebaidoties, ka tiks sazāļots. Tagad viņš pārtika tikai no kukurūzas čipsiem un limonādes. Medmāsas bija mazliet draudzīgākas par viņa mocītājiem cietumsargiem. Viņš bija pārliecināts, ka ārsti, klausot pavēlēm no augšas, gribēja viņu sazāļot. Kaut kur netālu noteikti bija mazs moku kambaris, kur viņš jau tika gaidīts ar brīnumzālēm.

Džoels nespēja vien sagaidīt, kad tiks ārā - svaigā gaisā, saulē, kur netrūkst ēdiena un kur varētu sarunāties ar cilvēkiem, kuriem mugurā nebija formastērps. Pēc divām ārkārtīgi garām dienām viņš šo bridi sagaidīja.

Trešajā dienā palātā ienāca jauns cilvēks ar akmenscietu seju un pieklājīgi ierunājās:

- Tā, Bekmen, sāksim! Mans uzvārds ir Stenets.

Viņš nometa mapi uz segas pie Džoela kājām, kur jau atradās vairāki veci žurnāli, ko Bekmens bija izlasījis pa trim reizēm.

- Marko Laceri?

- Tas esi tu, vecīt, - tīrasiņu itālis. Te ir tava dzimšanas apliecība un vietējā identifikācijas karte. Iegaumē pēc iespējas vairāk informācijas.

- Iegaumēt? Es to pat izlasīt nevaru!

-Tad mācies! Pēc trim stundām mēs dosimies ceļā. Mēs tevi aizvedīsim uz tuvējo pilsētu, kur tu iepazīsies ar savu jauno labāko draugu, kurš dažas dienas paturēs tavu rociņu.

- Dažas dienas?

- Varbūt mēnesi - tas atkarīgs no tā, cik labi tu pārcietīsi pārmaiņas.

Džoels nolika mapi un palūkojās uz Stenetu.

- Kā labā jūs strādājat?

-Ja es tev to pateiktu, man vajadzētu tevi nogalināt.

- Ļoti smieklīgi! CIP?

- ASV, un tas ir viss, ko varu pateikt, un tev nekas cits nav jāzina.

Džoels uzmeta skatienu logam metāla rāmī, ko pastiprināja slēdzene.

- Neredzēju mapē pasi.

- Jā, tas ir tāpēc, ka tu nekur nebrauksi, Marko. Tu dzīvosi pavisam klusu un pieticīgu dzīvi. Tavi kaimiņi domās, ka esi dzimis Milānā, bet uzaudzis Kanādā, un ar to izskaidrojama tava sliktā itāļu valoda, kas tev būs jāapgūst. Ja tev radīsies vēlme ceļot, tava dzīve kļūs bīstama.

- Bīstama?

- Neāksties, Marko, un nespēlē spēlītes! Pasaulē ir daži nelāgi ļautiņi, kas ļoti labprāt gribētu tevi uzmeklēt. Dari, ko mēs tev liksim, un viņi tevi neatradīs.

- Bet es nezinu itāļu valodu.

- Protams, zini - pizza, spaghetti, cafe latte, bravo, opera, mamma mia. Tu ātri iemācīsies. Jo ātrāk tu mācīsies, jo drošāka būs tava dzīve. Tev būs privātskolotājs.

- Un man nav ne centa!

- Tā jau runā. Vismaz neko nav atraduši. - Stenets izvilka no kabatas dažas banknotes un nolika uz mapes. - Kamēr tu biji ķurķī, Itālija atteicās no liras un ieviesa eiro. Te ir simt eiro, viens eiro ir apmēram viens dolārs. Pēc stundas pienākšu ar šādām tādām lupatām. Mapē ir maza vārdnīciņa ar divsimt pirmajiem vārdiem itāļu valodā. Iesaku ķerties pie darba.

Pēc stundas Stenets atgriezās ar kreklu, biksēm, žaketi, kurpēm un zeķēm, un viss bija ražots Itālijā.

- Buon giorno, - viņš sacīja.

- Sveiks, - Bekmens atņēma.

- Kā itāliski ir mašīna?

- Macchina.

- Labi, Marko, ir laiks sēsties macchina.

Kāds nerunīgs džentlmenis sēdēja pie maza, neuzkrītoša fiata stūres. Džoels ar audekla somu, kurā bija salikta visa viņa bagātība, ielocījās aizmugures sēdeklī. Gaiss bija vēss un mitrs, un zemi klāja plāna sniega kārtiņa. Izbraucot pa Aviano bāzes vārtiem, Džoels Bekmens sajuta pirmo brīvības dvesmu, taču sajūsmu aizēnoja priekšnojautas.

Bekmens uzmanīgi vēroja ceļazīmes; no priekšējā sēdekļa neatskanēja ne vārds. Viņi brauca pa 251. šoseju ar divām braukšanas joslām, un, pēc Džoela domām, virzījās uz dienvidiem. Satiksme drīz vien kļuva blīvāka, un viņi tuvojās Por-denonei.

- Cik iedzīvotāju ir Pordenonē? - Džoels pārtrauca klusumu.

- Piecdesmit tūkstoši, - Stenets atteica.

- Te ir Itālijas ziemeļi?

- Ziemeļaustrumi.

- Cik tālu ir Alpi?

Stenets ar galvas mājienu norādīja kaut kur pa labi.

- Kādas četrdesmit jūdzes uz to pusi. Skaidrā laikā tos var redzēt.

- Vai varam apstāties un iedzert kafiju? - Džoels vaicāja.

- Nē, mums nav atļauts apstāties!

Šoferis pagaidām likās pilnīgi kurls.

Pa apvedceļu viņi apbrauca Pordenoni no ziemeļu puses un brauca pa A28 šoseju, kur visiem braucējiem, izņemot kravas mašīnas, tā kā bija par vēlu, lai dotos darba darīšanās. Mazas mašīnītes šāvās garām, lai gan viņi brauca ar simt kilometru ātrumu stundā. Stenets atvēra itāļu laikrakstu La Repubblica, un tas aizsedza pusi vējstikla.

Džoels labprāt sēdēja klusējot un raudzījās ārā pa logu. Garām skrejošais līdzenums šķita ļoti auglīgs, lai arī bija janvāra beigas un lauki tukši. Ik pa gabalam terasēm klātajos pakalnos pavīdēja kāda sena villa.

Reiz viņš pats tādu bija noīrējis. Tas bija pirms kādiem divpadsmit gadiem, kad otrā sieva draudēja aiziet, ja viņš neizbrīvēšot laiku garākam atvaļinājumam. Džoels strādāja astoņdesmit stundas nedēļā un laiku izbrīvēja tikai darbam. Viņš mīļuprāt dzīvoja birojā, kur, ņemot vērā situāciju mājās, bija arī daudz mierīgāk. Šķiršanās tomēr prasītu pārāk daudz līdzekļu, tāpēc Džoels visiem paziņoja, ka viņš un viņa mīļā sieviņa dodas pavadīt mēnesi ilgu atvaļinājumu Toskānā. Viņš teica, ka tā esot tikai un vienīgi viņa ideja - «mēnesi ilgs vīna un kulinārijas piedzīvojums Kianti sirdī».

Netālu no viduslaiku pilsētiņas Sangiminjano viņi atrada četrpadsmitā gadsimta klosteri, kur netrūka ne mājsaimnieču, ne pavāru, ne arī šofera. Atvaļinājuma ceturtajā dienā Džoels saņēma satraucošas ziņas, ka senāta Budžeta komisija nolēmusi izslēgt no budžeta nodrošinājumu, līdz ar to viens no viņa klientiem aizsardzības jomā nesaņemtu līgumu par diviem miljardiem dolāru. Viņš ar čartera reisu traucās mājās un metās darbos, lai vestu senātu pie prāta. Otrā sieva aizkavējās Itālijā, kur, kā viņš vēlāk uzzināja, bija sākusi gulēt ar jauniņo šoferi. Nākamajā nedēļā Džoels zvanīja ik dienas un solīja atgriezties villā, lai baudītu atvaļinājumu, bet jau otrajā nedēļā sieva pārstāja atbildēt uz viņa zvaniem.

Budžets tika pieņemts, un viss bija, kā pieklājas.

Pēc mēneša sieva iesniedza šķiršanās prasību, un tā bija pretīga plūkšanās, kas izmaksāja viņam vairāk par trim miljoniem dolāru.

Turklāt šī Džoelam bija vismīļākā sieva no visām trim. Tagad visas bija nozudušas tālēs zilajās. Pirmā, divu viņa bērnu māte, pēc šķiršanās no Džoela apprecējās vēl divas reizes, un viņas tagadējais vīrs bija ieguvis bagātību, pārdodot šķidro mēslojumu trešās pasaules valstīs. Viņa pat Džoelam atsūtīja vēstuli uz cietumu - tā bija īsa, neģēlīga zīmīte, kurā slavēja tieslietu sistēmu, ka viens no lielākajiem blēžiem beidzot ietupināts aiz restēm.

Bekmens nevarēja viņu vainot. Sieva savāca mantiņas pēc tam, kad bija pieķērusi Džoelu ar sekretāri - meiču, kas vēlāk kļuva par otro sievu.

Trešā sieva aizlaidās tūlīt pēc apsūdzības uzrādīšanas Džoelam.

Kāda draņķīga dzīve! Viņam bija piecdesmit divi gadi un tik vien kā klienti, kas vēlas noblēdīt naudu, sekretārīšu ņurcīšana pa kabinetu kaktiem, glumu politiķu ietekmēšana, darbs septiņas dienas nedēļā, neliekoties ne zinis par trim apbrīnojami nosvērtiem bērniem, publiskā tēla veidošana, neierobežota pašapziņas kāpināšana un dzīšanās pēc naudas, naudas, naudas. Un kāds bija atalgojums par nenogurdināmu tiekšanos pēc amerikāņu sapņa?

Seši gadi cietumā un tagad vēl izdomāts vārds, jo vecais bija kļuvis pārāk bīstams. Un kādi simt zaļie kabatā.

Marko? Kā gan viņš varēs katru rītu ieskatīties spogulī un teikt: «Buon giorno, Marco» ?

Katrā ziņā tas bija daudz labāk nekā bez mitas dzirdēt: «Labrīt, krāpnieka kungs!»

Stenets ne tik daudz lasīja avīzi kā šķirstīja to. Viņa rokās tā čaukstēja un gumzījās, un ik pa brīžam šoferis neapmierināti pameta skatienu uz blakussēdētāja pusi.

Ceļazīme vēstīja, ka Venēcija atrodas sešdesmit kilometrus uz dienvidiem, un Džoels izlēma pārtraukt klusumu.

- Es labprāt gribētu dzīvot Venēcijā, ja Baltajam namam nav iebildumu.

Šoferis sarāvās, un Stenets nolaida avīzi par sešām collām zemāk. Situācija mašīnas šaurajā salonā uz mirkli saspringa, līdz Stenets spēja atbildēt un paraustīt plecus.

- Piedod, - viņš atteica.

- Man jāpačurā, - Džoels pavēstīja. - Vai varu saņemt atļauju, lai ieturētu atejas pauzi?

Uz ziemeļiem no Koneljano viņi iebrauca modernā ser-vizio^4. Stenets visiem nopirka espreso, un Džoels apsēdās pie galdiņa loga pusē, vēroja satiksmi un klausījās, kā jauns pāris apšauda viens otru ar frāzēm itāļu valodā. Viņš nedzirdēja nevienu no tiem divsimt vārdiem, ko bija centies iegaumēt, - tas šķita neiespējams uzdevums.

Stenets apsēdās viņam blakus un arī noskatījās satiksmes plūsmā.

- Vai daudz reižu esi bijis Itālijā? - viņš pavaicāja.

- Vienreiz uz mēnesi Toskānā.

- Tiešām? Uz veselu mēnesi? Tas droši vien bija jauki.

- Patiesībā tās bija četras dienas, bet mana sieva te palika mēnesi un iepazinās ar jauniem draugiem. Un tu? Vai šī ir tava iecienītā atpūtas vieta?

- Es dzīvoju kustībā. - Viņa seja bija tikpat neizteiksmīga kā atbilde. Iedzēris malku kafijas, viņš noteica: - Koneljano, pazīstama ar Prosecco.

- Itāļu atbilde šampanietim.

- Jā. Vai tu lieto alkoholu?

- Sešus gadus neesmu lietojis ne lāsīti.

- Cietumā to nepasniedz, ko?

-Nē!

- Un tagad?

- Gan jau atkal bez grūtībām pieradīšu. Kādreiz man piemita šis niķis.

- Tad brauksim.

- Vai vēl tālu?

- Ne pārāk.

Stenets devās uz durvju pusi, bet Džoels viņu apturēja.

- Klau, esmu pamatīgi izsalcis. Vai varu dabūt kādu sviestmaizi, ko pa ceļam notiesāt?

Stenets palūkojās uz stendu ar jau gatavām panini^5.

- Protams.

- Bet divas?

- Droši.

A27 šoseja veda uz dienvidiem no Trevizo, un tad, kad kļuva skaidrs, ka šai pilsētai viņi garām nebrauks, Džoels noprata, ka ceļš tuvojas beigām. Šoferis samazināja ātrumu, divas reizes nogriezās uz izbrauktuvēm, un drīz vien viņi kratījās pa pilsētas šaurajām ieliņām.

- Cik iedzīvotāju ir Trevizo? - Džoels pajautāja.

- Astoņdesmit pieci tūkstoši, - Stenets attrauca.

- Ko vēl tu zini par šo pilsētu?

- Tā ir maza, pārtikusi pilsētiņa, kas piecsimt gadu laikā neko daudz nav mainījusies. Savulaik, kad pilsētas vēl karoja savā starpā, tā bija uzticama Venēcijas sabiedrotā. Otrajā pasaules karā mēs to sabumbojām lupatu lēveros. Tā ir jauka vieta, un tūristu arī nav pārāk daudz.

Laba vieta, lai paslēptos, Džoels nodomāja.

- Vai šī ir mana galastacija?

- Varētu tā būt.

Augsts pulksteņa tornis vilināja braucējus uz pilsētas centru, kur satiksme lēni virzījās gar Piazza dei Signori. Rolled un mopēdi šaudījās starp mašīnām, bet to vadītāji likās pavisam bezbailīgi. Džoels nespēja novērst skatienu no mazajiem veikaliņiem - tur bija tabaccheria ar žurnālu statīviem durvju priekšā, farmacia ar zaļu neona krustu izkārtnē, miesnieka bodīte ar visdažādākajiem šķiņķiem skatlogā un, protams, mazas kafejnīciņas, kurās stundām ilgi varēja sēdēt, pļāpāt un malkot espreso. Bija gandrīz vienpadsmit dienā. Kā

šie ļaudis nopelnīja iztikai, ja ņēma kafijas pauzi stundu pirms pusdienām?

Būs interesanti to noskaidrot, Bekmens sprieda.

Šoferis, ne vārda neteicis, apturēja mašīnu stāvvietā. Stenets spieda mobilā tālruņa taustiņus, brīdi pagaidīja un ierunājās veiklā itāļu valodā. Beidzis sarunu, viņš rādīja pa logu un teica:

- Vai redzi to kafejnīcu ar sarkanbalto nojumi, Caffe Donati?

Džoels, izslējies aizmugures sēdeklī, atbildēja:

- Redzu gan.

- Ieiesi pa durvīm, paiesi garām bāram, un tur dziļumā būs astoņi galdiņi. Apsēdies, pasūti kafiju un gaidi.

- Kas man jāgaida?

- Desmit minūšu laikā pie tevis pienāks kāds cilvēks. Viņš pateiks, kas tev jādara.

- Un ja es negaidīšu?

- Nespēlējies, Bekmen! Mēs tevi uzmanīsim.

- Kas ir šis cilvēks?

- Tavs jaunais labākais draugs. Dari, ko viņš teiks, un tu, iespējams, paliksi dzīvs. Izspēlēsi kādu muļķīgu stiķi, un tu neizvilksi pat mēnesi, - Stenets tik pārliecināti piebilda, it kā viņš pats labprāt nomušītu nabaga Marko.

- Tad jau adios, ko? - Džoels teica, paņemdams maisu.

- Arrivederci, Marko, nevis adios. Vai papīri tev ir līdzi? -Jā!

- Tādā gadījumā arrivederci.

Džoels lēni izkāpa no mašīnas un gāja prom. Viņu urdīja vēlme palūkoties pāri plecam, lai redzētu, vai Stenets, viņa sargeņģelis, vēro un vai vispār viņi vēl ir tur un sargā no nezināmā. Tomēr viņš nepagriezās. Tā vietā viņš centās izskatīties tik parasti, cik vien iespējams, ejot pa ielu ar audekla maisu, jo tobrīd Trevizo centrā tas bija vienīgais audekla maiss.

Stenets, protams, viņu vēroja. Un kas vēl? Droši vien ari viņa jaunais draugs kaut kur turpat vien bija, paslēpies aiz avīzes un dodot zīmes Stenētam un citiem, kas viņu uzmanīja. Džoels uz mirkli apstājās pie tabaccheria un apskatīja itāļu laikrakstu virsrakstus, lai gan nesaprata neviena paša vārda. Viņš apstājās tāpēc, ka varēja apstāties kā brīvs cilvēks, kuram bija iespējas un tiesības apstāties visur, kur vien viņš vēlējās, un iet tālāk tad, kad to gribēja.

Viņš iegāja Cajje Donati, un jauns cilvēks, kas slaucīja bāra leti, sagaidīja viņu ar siltu buon giorno.

- Buon giorno, - Džoels atbildēja, un tie bija viņa pirmie vārdi itāļu valodā. Lai izvairītos no tālākas sarunas, viņš devās tālāk garām bāram, garām vītņu kāpnēm, pie kurām vīdēja norāde uz kafejnīcu augšstāvā, un garām vitrīnai ar brīnišķīgām smalkmaizītēm. Dibentelpa bija patumša un pilna ar cigarešu dūmiem. Viņš apsēdās pie viena no diviem brīvajiem galdiņiem un nelikās ne zinis par citu klientu ieinteresētajiem skatieniem. Džoels bija izbijies no viesmīļa, izbijies no tā, ka vajadzēs izdarīt pasūtījumu un ka viņš varētu tikt atmaskots jau pašā sākumā, tāpēc Džoels apsēdās un, galvu noliecis, lasīja savus jaunos personības dokumentus.

- Buon giorno, - viņam pie kreisā pleca ierunājās jauna sieviete.

- Buon giorno, - Džoels atbildēja un, pirms viesmīle sāka atstāstīt ēdienkarti, noteica: - Espresso.

Sieviete pasmaidīja un pateica kaut ko pavisam nesaprotamu, uz ko Džoels atteica:

-No.

Tas iedarbojās, un viesmīle aizgāja, bet Džoelam tā bija pirmā lielā uzvara. Neviens viņu neuzlūkoja kā neaudzinātu svešinieku. Kad sieviete viņam atnesa espreso, Bekmens atbildēja ar ļoti klusu grazie, un viņa atkal pasmaidīja. Džoels kafiju dzēra ļoti lēni, nezinādams, cik ilgam laikam tās pietiks, jo vienkārši nevēlējās pasūtīt neko citu.

Itāļu valoda virmoja viņam apkārt - tā bija draudzīga pļāpāšana, bet vārdi bira kā no ložmetēja. Vai angļu valoda izklausījās tikpat ātra? Droši vien. Doma par iespēju iemācīties itāļu valodu tik labi, lai saprastu, ko šie tur runā, likās absolūti neiespējama. Bekmens ieskatījās knapajā sarakstā ar divsimt svarīgākajiem vārdiem un tad vairākas minūtes pūlējās saklausīt kādu no tiem sarunā.

Garām gāja viesmīle un uzdeva viņam jautājumu.

- No, - sekoja standartatbilde, un tā atkal iedarbojās.

Tā nu Džoels Bekmens sēdēja mazā bārā uz Via Verde Tre-vizo centrā netālu no Piazza dei Signori, Veneto apgabalā Itālijas ziemeļaustrumos un dzēra espreso, kamēr Radlijas federālajā labošanas darbu iestādē vecie čomi vēl arvien sēdēja izolatorā ar pretīgu ēdienu, ūdeņainu kafiju, sadistiskiem cietumsargiem un muļķīgiem noteikumiem, turklāt viņiem vajadzēja tur pavadīt vēl daudzus gadus, pirms varētu kaut sapņot par izkļūšanu brīvībā.

Atšķirībā no sākotnējām izredzēm Džoelam Bekmenam nebūs jānomirst Radlijā aiz restēm, viņš nezaudēs ne prātu, ne miesu, ne garu. Viņš bija apvedis ap stūri savus mocītājus par četrpadsmit gadiem un tagad mierīgi sēdēja veclaicīgā kafejnīcā stundas brauciena attālumā no Venēcijas.

Kāpēc viņš domāja par cietumu? Tāpēc, ka nav iespējams pēc sešiem gadiem iziet uz ielas bez jebkādām atmiņām. Pagātne vilkās līdzi, lai cik nepatīkama tā būtu. Cietuma šausmas pēkšņi bija padarījušas pēkšņo atbrīvošanu tik patīkamu! Bija vajadzīgs laiks, un Bekmens solīja sev, ka koncentrēsies tikai uz tagadni un par nākotni pat nedomās.

Viņš klausījās skaņās, straujajā draugu sarunā, smieklos, puisī, kas tur tālāk pļāpāja pa tālruni, un glītajā viesmīlē, kas klaigāja virtuvē. Viņš iesūca smaržas - cigarešu dūmus, lekno kafijas aromātu, svaigo smalkmaizīšu smaržu un šaurās, senās telpas siltumu, kurā vietējie iedzīvotāji mēdza satikties gadsimtiem ilgi.

Un Džoels jautāja sev vai simto reizi: kāpēc galu galā es esmu šeit? Kāpēc viņš bija izlaists no cietuma un aizgādāts prom no valsts? Apžēlošana ir viena lieta, bet starptautiska bēgšana - pavisam kas cits. Kāpēc nevarēja vienkārši izsniegt atbrīvošanas dokumentus, ļaut viņam pateikt ardievas vecajai labajai Radlijai un dzīvot savu dzīvi tāpat, kā tas notika ar citiem apžēlotiem noziedzniekiem?

Viņam bija nojausma un veidojās pavisam skaidrs slēdziens.

Un tas viņu biedēja.

Nez no kurienes uzradās Luidži.

6. NODAĻA

Luidži bija ap trīsdesmit gadus vecs, ar brūnām, skumjām acīm, tumšiem matiem, kas krita uz ausīm, un vismaz četras dienas augušiem bārdas rugājiem. Viņš bija ģērbies biezā darba jakā, kas kopā ar neskūto seju piešķīra pievilcīgu zemnieka izskatu. Viņš pasūtīja espreso un daudz smaidīja. Džoels tūdaļ pamanīja, ka vīrieša nagi un rokas ir tīras, bet zobi - taisni. Darba jaka un bārda bija daļa no lomas. Luidži droši vien bija mācījies Hārvardā.

Viņa nevainojamo angļu valodu papildināja tikko manāms akcents, kam vajadzēja pārliecināt ikvienu, ka viņš patiešām ir itālis. Luidži stāstīja, ka esot no Milānas. Viņa tēvs, itālis, bijis diplomāts, kurš sievu, amerikānieti, un abus viņu bērnus vadājis pa pasauli un tikai tad aizvedis uz savu dzimteni. Džoels bija pārliecināts, ka Luidži daudz zināja par viņu, tāpēc centās noskaidrot pēc iespējas vairāk par savu kuratoru.

Viņš neko daudz neuzzināja. Precējies nebija. Koledžu apmeklējis Boloņā. Studijas Savienotajās Valstīs - jā, mācījies kaut kur vidējos rietumos. Darbs - valdības iestādēs. Kura valdība tā bija, Luidži neteica. Uz jautājumiem, kuriem nevēlējās atbildēt, viņš atbildes vietā tikai vāri pasmaidīja. Džoelam bija darīšana ar īstu profesionāli, un viņš to saprata. - Kā noprotu, tu šo to zini par mani, - Džoels ieminējās. Smaids, ideālā zobu rinda. Skumjās acis smaidot gandrīz aizvērās. Dāmas droši vien krita uz šo puisi kā uz medu.

- Esmu lasījis lietu.

- Lietu? Mana lieta neietilptu visā šajā telpā.

- Esmu lasījis lietu.

- Labi! Cik ilgi Džeisijs Habards ir darbojies ASV senātā?

- Es teiktu - pat pārāk ilgi. Klau, Marko, mēs te negrasāmies atdzīvināt pagātni. Mums pārāk daudz darāmā.

- Vai man var būt cits vārds? Tas Marko mani padara traku.

- To neizdomāju es.

- Un kas tad izvēlējās Marko?

- Nezinu, es tas nebiju. Tu uzdod pārāk daudz bezjēdzīgu jautājumu.

- Divdesmit piecus gadus esmu bijis jurists. Vecs ieradums.

Luidži izdzēra savu espreso un nolika uz galda dažus eiro.

- Iesim pastaigāties, - viņš pieceldamies sacīja. Džoels paņēma audekla maisu, izgāja kuratoram līdzi ārā no kafejnīcas, un abi aizsoļoja pa kādu sānieliņu, kur bija mazāk ļaužu. Kad viņi bija pagājuši vien pāris soļu, Luidži apstājās pie Albergo Campeol. - Tava nākamā pietura, - viņš noteica.

- Kas te ir? - Džoels vaicāja. Tā bija četrstāvu ēka ar ģipša apmetumu, iespiesta starp divām tādām pašām līdzīgām. Virs ieejas plīvoja krāsaini karogi.

- Maza, jauka viesnīciņa. Albergo nozīmē - viesnīca. Vari, protams, lietot vārdu «hotelis», ja vēlies, bet mazajās pilsētiņās ļaudīm patīk teikt albergo.

- Tā tomēr ir tīri vienkārša valoda. - Džoels no viena gala līdz otram nopētīja šauro ieliņu, kurā acīmredzot tagad bija viņa mājas.

- Vieglāka par angļu valodu.

- Tad jau redzēsim. Cik valodu tu proti?

- Piecas vai sešas.

Iegājuši viesnīcā, viņi šķērsoja šauro vestibilu, un Lui-dži pamāja cilvēkam pie administratora galdiņa. Džoels ciešamā izrunā izmeta buon giorno un turpināja ceļu, cerēdams izvairīties no plašākas atbildes. Viņi uzkāpa trešajā stāvā un devās uz priekšu pa gaiteni. Luidži jau turēja rokā 30. numura atslēgu - tā bija vienkārša, bet jauki iekārtota istaba ar logiem uz trim pusēm un skatu uz kanālu.

- Šis ir vislabākais numurs, - Luidži noteica. - Nekā īpaša, taču cenai atbilstošs.

- Tev vajadzēja redzēt manu iepriekšējo mitekli. - Džoels nosvieda maisu uz gultas un atvilka aizkarus.

Luidži atvēra pavisam neliela skapja durvis.

- Skaties, te ir četri krekli, četras bikses, divas žaketes, divi pāri kurpju, un tas viss atbilst tavam izmēram. Te ir arī biezs vilnas mētelis, jo Trevizo mēdz uznākt arī pamatīgs aukstums. - Džoels novērtēja savu jauno garderobi. Drēbes bija ideālā kārtībā, visas izgludinātas un gatavas valkāšanai. Krāsas bija neuzkrītošas, taču gaumīgas, un ikvienu kreklu varēja vilkt kopā ar visām biksēm un žaketēm. Beigu beigās viņš, paraustījis plecus, pateicās:

- Paldies!

- Atvilktnē ir josta, zeķes un apakšveļa - viss, kas tev nepieciešams. Vannasistabā ir vajadzīgie tualetes piederumi.

- Ko lai saku?

- Te, uz galdiņa, ir divi pāri briļļu, - Luidži pacēla vienas no acenēm pret gaismu. Mazās, kantainās lēcas bija iestiprinātas smalkā, melnā metāla ietvarā - tās bija loti eiropeiskas brilles. - Armani, - Luidži lepni piebilda.

- Lasāmās brilles?

- Jā un nē! Iesaku tās uzlikt vienmēr, kad ej ārā no šīs istabas. Tās ir daļa no maskas, Marko, - daļa no tavas jaunās personības.

- Žēl, ka tu nepazini mani agrāk.

- Nav vajadzības. Izskats itāļiem ir ļoti svarīgs, sevišķi šeit, ziemeļu daļā. Tavam apģērbam, brillēm, matu griezumam - visam ir jāsader, citādi tevi ievēros.

Džoels pēkšņi nokaunējās, bet tad nodomāja - pie velna! Viņš bija valkājis cietuma drānas ilgāk, nekā gribētos par to atcerēties, taču zelta laikos bez ierunām ierasti noskaitīja trīs tūkstošus par ideāli piegrieztu uzvalku.

Luidži turpināja:

- Lai nebūtu nekādu šortu, melnu zeķu, baltu kedu, sintētiska auduma bikšu un golfa kreklu, un, lūdzu, neuzbaro-jies.

- Kā itāļu valodā pateikt «nobučo man pakaļu»?

- Par to mēs parunāsim vēlāk. Ļoti svarīgi ir ieradumi un paražas. Tās var viegli apgūt un ir tīri patīkamas. Piemēram, nekad nepasūti kapučīno pēc pusvienpadsmitiem no rīta, taču espreso var dzert jebkurā diennakts laikā. Vai to tu zināji?

- Nezināju!

- Tikai tūristi pasūta kapučīno pēc pusdienām vai vakariņām. Tas ir nepieklājīgi, turklāt vēl lieki tauki!

Uz mirkli Luidži saviebās tā, it kā gribētu vemt.

Džoels, pacēlis roku, sacīja:

- Zvēru, ka nekad to nedarīšu.

- Apsēdies! - Luidži pavēlēja, norādot uz mazu galdiņu un diviem krēsliem. Apsēdušies abi centās iekārtoties ērtāk. Kurators turpināja: - Sāksim ar šo viesnīcas numuru. Tas ir reģistrēts uz mana vārda, bet personāls zina, ka te dažas nedēļas uzturēsies biznesmenis no Kanādas.

- Dažas nedēļas?

- Jā, tad pārcelsimies uz citu vietu. - Luidži runāja tik draudīgi, it kā slepkavu bari, dzenot pēdas Džoelam Bekme-nam, jau būtu ieradušies Trevizo. - Kopš šā brīža tu atstāsi pēdas. Iegaumē: viss, ko tu darīsi, un katrs, ko tu sastapsi,

būs tavas atstātās pēdas. Izdzīvošanas noslēpums ir atstāt pēc iespējas mazāk pēdu. Iespējami mazāk sarunājies ar cilvēkiem, ieskaitot viesnīcas administratoru un istabeni. Personāls uzmana savus viesus, un viņiem ir laba atmiņa. Pēc pusgada šajā viesnīcā var ierasties kāds, kurš sāk izprašņāt par tevi, un viņam var būt arī tava fotogrāfija. Viņš var piedāvāt naudu, un administrators pēkšņi atcerēsies tevi un to, ka tu tikpat kā nemaz nerunāji itāliski.

- Man ir jautājums!

- Bet man ir ļoti maz atbilžu.

- Kāpēc izvēlēta tieši šī vieta? Kāpēc tā nav valsts, kuras valodu es protu, - Anglija vai Austrālija, kur es starp cilvēkiem varētu iejukt daudz vieglāk?

- Šo lēmumu nepieņēmu es, Marko!

-Tā jau es domāju.

- Kāpēc tad vaicā?

- Nezinu. Vai varu pieprasīt pārcelšanu?

- Kārtējais bezjēdzīgais jautājums.

- Tas bija dumjš joks, nevis jautājums.

- Vai varam turpināt?

-Jā!

- Sākumā es tevi pavadīšu pusdienās un vakariņās. Mēs daudz staigāsim, katru reizi ieturēsimies citā vietā. Trevizo ir jauka pilsēta ar milzum daudz kafejnīcām, un mēs iepazīsim visas. Tev jādomā par to dienu, kad manis vairs nebūs blakus, - esi piesardzīgs, iegūstot jaunus paziņas.

- Vēl viens jautājums.

-Jā, Marko!

- Par naudu. Man ļoti nepatīk būt tukšiniekam. Vai jūs domājat man izsniegt arī kādu pabalstu vai ko citu? Es varētu mazgāt jūsu mašīnas un darīt arī citus darbiņus.

- Ko tu ar to domā?

- Naudu, skaidrs? Naudu, kas ir kabatā.

- Par naudu neuztraucies, tagad es maksāšu rēķinus. Badā tu nebūsi.

- Labi!

Luidži iebāza roku dziļi jakas kabatā un izvilka mobilo tālruni.

- Tas tev.

- Diez kam man vajadzētu zvanīt?

- Man, ja radīsies kāda vajadzība. Mans numurs ir uz tālruņa.

Džoels, paņēmis tālruni, nolika to uz galda.

- Esmu izsalcis. Es sapņoju par garām pusdienām ar makaroniem, vīnu, saldo ēdienu un, protams, espreso, turklāt pavisam noteikti bez kapučīno šajā diennakts stundā. Pēc tam droši vien prasīsies pēc siestas. Esmu Itālijā jau četras dienas, bet neko citu kā kukurūzas čipsus un sviestmaizes neesmu ēdis. Ko tu par to saki?

Luidži ieskatījās pulkstenī.

- Es zinu kādu labu restorānu, bet vēl mums jāizrunā dažas svarīgas lietas. Tu nerunā itāliski, vai ne?

Džoels iepleta acis un aizkaitināts noelsās. Tad, samocīti pasmaidījis, sacīja:

- Nē, man nekad nav bijis nepieciešamības apgūt ne itāļu, ne franču, ne vācu, nedz arī kādu citu valodu. Esmu amerikānis, skaidrs, Luidži? Mana valsts ir lielāka par visu Eiropu, kopā ņemot, un tur ir vajadzīga vienīgi angļu valoda.

- Atceries, tu esi kanādietis!

- Tomēr mēs esam izolēti - tur esam tikai mēs un amerikāņi.

- Mans darbs ir nosargāt tevi.

- Pateicos!

- Lai palīdzētu to izdarīt, tev ļoti cītīgi jāmācās itāļu valoda un jādara tas pēc iespējas ātrāk.

- Saprotu.

- Tev būs privātskolotājs - jauns students, vārdā Ermano. Tu strādāsi kopā ar viņu no rīta un pēc tam pēcpusdienā. Darbs būs smags.

- Cik ilgi?

- Tik ilgi, cik vajadzīgs, - viss ir atkarīgs no tevis. Ja cītīgi strādāsi, pēc trim vai četriem mēnešiem varēsi nostāties pats uz savām kājām.

- Cik ilgā laikā tu iemācījies angļu valodu?

- Mana māte ir amerikāniete. Angļu valodā mēs runājām mājās, bet itāļu - visur citur.

- Tā ir krāpšanās. Kādas valodas vēl tu proti?

- Spāņu, franču un vēl dažas. Ermano ir izcils skolotājs, bet klase būs blakus šajā ielā.

- Un nevis viesnīcā?

- Nē, nē, Marko! Padomā par pēdām, ko tu atstāj. Ko teiks izsūtāmais zēns vai istabene, ja jauns vīrietis ilgas stundas pavadīs numurā kopā ar tevi?

- Lai Dievs nogrābstās!

- Istabene pie durvīm noklausīsies, izdzirdēs tevi mācāmies un pačukstēs par to priekšniecībai. Jau nākamajā dienā viss personāls zinās, ka kanādiešu biznesmenis intensīvi apgūst valodu - četras stundas dienā!

- Sapratu! Un tagad par pusdienām.

Izejot no viesnīcas, Džoels uzsmaidīja administratoram, istabenei un izsūtāmajam, nebilstot ne vārda. Viņi gāja vienu kvartālu Trevizo centra virzienā, Piazza dei Signori bija pilsētas galvenais laukums, ko ieskāva bodītes un kafejnīcas. Bija pusdienlaiks, un gājēju bija krietni vairāk nekā iepriekš, jo vietējie iedzīvotāji steidzās pusdienās. Kļuva vēsāks, taču Džoels jutās labi, jo bija uzvilcis jauno vilnas mēteli. Bek-mens visiem spēkiem pūlējās izskatīties pēc itāļa.

- Sēdēsim iekšā vai ārā? - Luidži jautāja.

- Iekšā, - Džoels atteica, un abi iegāja Caffe Beltrame, no kurienes pavērās skats uz visu laukumu.

Zāli apsildīja podiņu krāsns, kas atradās netālu no ieejas, bet ēdienu aromāts plūda no telpas dziļuma. Luidži un galvenais viesmīlis abi runāja vienlaikus, tad iesmējās, un drīz vien viņiem tika ierādīts galdiņš pie loga.

- Mums veicas, - Luidži noteica, kad viņi abi bija novilkuši mēteļus un apsēdušies. - Dienas īpašais ēdiens ir faraona con polenta.

- Un kas tas būtu?

- Pērļvistiņa ar biezputru.

- Ko vēl te var dabūt?

Luidži pētīja vienu no tāfelēm, kas karājās pie raupjās sijas.

- Panzerotti difunghi al burro - sēņu pīrāgi. Conchiglie con cavalflori - gliemežvāku makaroni ar ziedkāpostiem. Spie-dino di carne misto alia griglia - uz grila gatavots šašliks no dažādām gaļām.

- Es ēdīšu visu pēc kārtas.

- Šeit ir labs mājas vīns.

- Man labāk garšo sarkanvīns.

Dažu minūšu laikā kafejnīca bija pilna ar vietējiem, un likās, ka visi cits citu pazīst. Lustīgs, mazs vīriņš netīrā priekšautā piesteidzās pie galdiņa un apstājies ieskatījās Džoelam acīs. Luidži tūdaļ nolasīja garo ēdienu sarakstu, ko viņi grasījās pasūtīt. Pēc brīža uz galda jau stāvēja karafe ar mājas vīnu, pudele siltas olīveļļas un šķīvis ar šķēlēs sagrieztu/ocac-cia^6. Džoels tūdaļ ķērās pie ēšanas. Luidži skaidroja sarežģītas pusdienu un brokastu nianses, paražas, tradīcijas un arī kļūdas, ko pieļauj tūristi, kas vēlas izlikties par īstiem itāļiem.

Kopā ar Luidži viss bija viena liela mācību stunda.

Džoels iedzēris izgaršoja pirmo vīna glāzi, un alkohols taisnā ceļā nokļuva viņa smadzenēs. Ķermeni pārņēma

brīnišķīgs siltums un tirpas. Viņš bija brīvs - daudz ātrāk, nekā paredzēts, sēdēja vienkāršā krogā kādā Itālijas pilsētā, kuras nosaukumu nekad nebija dzirdējis, sūca gardu vietējā ražojuma vīnu un ieelpoja burvīgo ēdienu smaržas. Viņš uzsmaidīja Luidži, it kā gribētu ko sacīt, taču patiesībā Džo-els klejoja citā pasaulē.

Ermano apgalvoja, ka ir divdesmit trīs gadus vecs, taču neizskatījās, ka viņam būtu nedaudz vairāk par sešpadsmit. Viņš bija gara auguma, ārkārtīgi tievs, ar gaiši brūniem matiem, zaļām acīm un vairāk atgādināja vācieti nekā itāli. Viņš bija arī ļoti bikls un diezgan nervozs, tāpēc Džoelām pirmais iespaids par viņu nebija labs.

Viņi satikās Ermano mazajā trešā stāva dzīvoklītī kādā noplukušā namā apmēram sešus kvartālus no Džoela viesnīcas. Dzīvoklī bija trīs mazas telpas - virtuve, guļamistaba un dzīvojamā istaba, un visās mēbeļu tikpat kā nebija, jo Ermano bija students. Tomēr radās iespaids, ka viņš tur tikko ievācies un kuru katru brīdi varēja doties prom.

Abi apsēdās pie neliela galdiņa dzīvojamās istabas vidū. Televizora nebija. Telpa bija vēsa, apgaismojums blāvs, un Džoels jutās kā nokļuvis pagrīdes midzenī, kur slepenībā tika izmitināti bēgļi. Siltums, ko bija atstājušas divas stundas ilgās pusdienas, ātri vien pagaisa.

Skolotāja nervozitāte stāvokli neuzlaboja.

Kad Ermano vairs nespēja noturēt sarunu grožos, Luidži aši iejaucās un visu nokārtoja. Viņš ierosināja mācīties katru rītu no deviņiem līdz vienpadsmitiem, tad divas stundas atpūsties, ap pusdiviem mācības atsākt un strādāt, līdz abi būs noguruši. Tas derēja gan Ermano, gan Džoelam, kurš gan gribēja pavaicāt: ja viņa jaunais skolotājs bija students, kur viņam radās laiks mācīt Džoelu visu dienu? Tomēr Bekmens paklusēja - gan jau viņš pagūs apvaicāties.

Jā, jautājumi krājās.

Ermano beidzot nomierinājās un izskaidroja valodas kursa būtību. Runājot lēni, viņa akcents nebija uzbāzīgs, bet, kad Ermano ik pa brīžam sāka steigties, viņa angļu valoda daudz neatšķīrās no itāļu. Tādās reizēs Luidži aizrādīja:

- Ermano, ir svarīgi runāt ļoti lēni, vismaz pirmajās dienās.

- Pateicos, - Džoels uzsvērti svarīgi atteica.

Ermano nosarcis kaunīgi atvainojās:

- Piedodiet!

Viņš izsniedza Džoelam pirmos mācību līdzekļus - grāmatu kopā ar mazu magnetofoniņu un divām kasetēm.

- Kasetēs ir grāmatas materiāls, - viņš ļoti lēni sacīja. - Šovakar jums jāapgūst pirmā nodaļa un katra kasete jānoklausās vairākas reizes. Rīt sāksim no tās vietas, kur būsiet beidzis.

- Mācības būs ļoti intensīvas, - Luidži piebilda, radīdams papildu spriedzi, it kā tās vēl nepietiktu.

- Kur tu iemācījies angļu valodu? - Džoels jautāja.

- Universitātē, - Ermano atbildēja. - Boloņā.

- Tātad tu neesi mācījies Savienotajās Valstīs?

- Esmu, - puisis atteica, pametot satrauktu skatienu uz Luidži, it kā visu, kas notiktu Štatos, būtu aizliegts pieminēt. Ermano atšķirībā no Luidži bija vienkāršāks un pavisam noteikti nebija profesionālis.

- Kur? - Džoels taustījās, lūkodams kaut ko uzzināt.

- Fērmenā, - Ermano atbildēja. - Tā ir maza augstskola Dienvidkarolīnā.

- Kad tu tur mācījies?

Luidži iejaucās sarunā:

-Jums būs daudz laika šādām sarunām. Ir svarīgi, lai tu aizmirstu angļu valodu, Marko! Kopš šīs dienas tu dzīvo itāļu pasaulē. Visam, kam tu pieskaries, ir itāļu nosaukums. Tev jādomā itāliski. Jau pēc nedēļas tu restorānos pasūtīsi ēdienus. Pēc divām - pat sapņi rādīsies itāliski. Tā būs pilnīga iedziļināšanās valodā un kultūrā, un atpakaļceļa nebūs.

- Vai varam sākt astoņos no rīta? - Džoels ierosināja.

Ermano padīdijies iebilda:

- Varbūt labāk pusdeviņos?

- Labi, būšu te pusdeviņos.

Viņi izgāja no dzīvokļa un devās Piazza dei Signori virzienā. Agrajā pēcpusdienā satiksme bija ievērojami mierīgāka, ielas gandrīz izmirušas. Luidži apstājās pie Trattoria del Monte un norādīja uz durvīm:

- Tiksimies šeit astoņos un paēdīsim vakariņas, sarunāts?

-Jā, labi!

- Vai zini, kur ir tava viesnīca?

-Jā, albergo.

- Un tev ir pilsētas karte?

-Jā!

- Tagad tu vari doties, kur vēlies.

To pateicis, Luidži ienira tuvākajā alejā un nozuda. Džoels, brīdi noskatījies viņam pakaļ, turpināja ceļu galvenā laukuma virzienā.

Bekmens jutās ļoti vientuļš. Četras dienas pēc izkļūšanas no Radlijas viņš beidzot bija brīvs un viens pats, iespējams, pat netika novērots, lai gan par to šaubījās. Džoels nolēma izpētīt pilsētu tā, it kā neviens viņam nesekotu. Izliekoties, ka pēta preces ādas priekšmetu veikala skatlogā, bijušais jurists nosprieda, ka turpmāk dzīvos, nedomājot par pagātni.

Neviens viņu neatradis.

Džoels turpināja ceļu, līdz nonāča Piazza San Vito - nelielā laukumā ar divām baznīcām, kas tur atradās jau septiņsimt gadus. Gan Santa Lucia, gan San Vito bija slēgtas, taču, spriežot pēc senās misiņa plāksnītes, tās ir atvērtas no pulksten četriem līdz sešiem pēcpusdienā. Kas tās par baznīcām, kuras slēgtas līdz četriem pēcpusdienā?

Bāri nebija slēgti, bet vienkārši - tukši. Beigu beigās Džoels saņēma drosmi un ieslīdēja vienā no tiem. Viņš pievilka tuvāk krēslu, aizturējis elpu, izmeta vārdu birra bārmenim, kas pienāca tuvāk.

Bārmenis, kaut ko atteicis, gaidīja atbildi. Džoels jau gribēja doties prom, taču, ieraudzījis krānu, norādīja uz to, it kā tāpat būtu skaidrs, ko viņš vēlas, un bārmenis pastiepa roku pēc tukša kausa.

Pirmais kauss alus sešu gadu laikā. Tas bija auksts, sātīgs, garšīgs, un Džoels izbaudīja ikvienu malku. Kaut kur bāra dziļumā televizorā rādīja kārtējo ziepju operu. Bekmens pa brīžam ieklausījās un, nesapratis ne vārda, centās sevi pārliecināt, ka pavisam drīz iemācīsies šo valodu. Džoels jau grasījās celties un doties uz viesnīcu, taču palūkojās ārā pa logu.

Garām pagāja Stenets.

Džoels pasūtīja vēl vienu alu.

7. NODAĻA

Bekmena afēru uzmanīgi vēroja un dokumentēja Dens Sandbergs, The Washington Post veterāns. 1998. gadā viņš sāka ar rakstu par ārkārtīgi slepeniem dokumentiem, kas bez atļaujas bija iznesti no Pentagona. FIB izmeklēšana, kas tika sākta drīz pēc tam, nodarbināja Sandbergu pusgadu, un tajā laikā viņš uzrakstīja astoņpadsmit rakstus, no kuriem lielākā daļa tika publicēti laikraksta pirmajā lappusē. Viņam bija uzticamas kontaktpersonas gan starp CIP, gan FIB darbiniekiem. Žurnālists pazina Backman, Pratt £> Boiling partnerus un daudz laika pavadīja viņu kabinetos. Informāciju viņš ieguva arī Tieslietu departamentā. Dienā, kad Bekmens pārsteidzoši ātri atzina savu vainu un nozuda no apvāršņa, žurnālists bija tiesas zālē.

Pēc gada par šo skandālu tika uzrakstītas divas grāmatas. Sandberga pirmā grāmata cietajā sējumā tika pārdota divdesmit četros tūkstošos eksemplāru, bet otrā - uz pusi mazāk.

Darbu gaitā Sandbergs bija ieguvis svarīgas paziņas. Viens no viņiem pavisam negaidīti kļuva par sevišķi svarīgu informācijas avotu. Mēnesi pēc Džeisija Habarda nāves Karls Prats, kuram tolaik bija uzrādīta apsūdzība tāpat kā visiem galvenajiem firmas partneriem, sazinājās ar Sandbergu un norunāja tikšanos. Skandāla laikā abi tikās vairāk nekā divpadsmit reižu un kļuva par draugiem, kas mēdza kopā iedzert. Vismaz divas reizes gadā abi satikās, lai pamēļotu.

Trīs dienas pēc tam, kad atklātībā bija nākušas ziņas par apžēlošanu, Sandbergs piezvanīja Pratam un abi sarunāja tikties iecienītajā vietā - koledžas bārā netālu no Džordžtau-nas universitātes.

Prats izskatījās drausmīgi, itin kā būtu dzēris vairākas dienas pēc kārtas. Viņš pasūtīja degvīnu, bet Sandbergs iztika ar alu.

- Kur tad ir mūsu zellis? - Sandbergs smīnot apvaicājās.

- Cietumā viņa nav - tas ir skaidrs. - Prats iedzēra krietnu degvīna devu un nošmaukstināja lūpas.

- Vai no viņa nav nekādu ziņu?

- Ne smakas! Ziņu nav ne man, ne kādam citam firmas darbiniekam.

- Vai tevi tas pārsteigtu, ja viņš piezvanītu vai ierastos?

- Gan jā, gan nē. Saistībā ar Bekmenu mani nekas nepārsteidz. - Sekoja vēl viens degvīna malks. - Ja viņš nekad vairs neparādītos Vašingtonā, es nebūtu pārsteigts. Es nebūtu pārsteigts arī tad, ja viņš rīt ierastos un paziņotu, ka atver jaunu juridisko firmu.

- Bet apžēlošana taču tevi pārsteidza?

-Jā! Bet tas jau nebija saistīts ar pašu Bekmenu, vai ne?

- Šaubos. - Garām pagāja kāda studente, un Sandbergs viņu nopētīja. Žurnālists bija divreiz šķīries, taču gana jestrs. Viņš, iedzēris alu, turpināja: - Bekmens taču nevar nodarboties ar jurisprudenci, ko? Man šķiet, ka viņam tika atņemta licence.

- Tas Bekmenu neapturēs. Viņš paziņotu, ka tā ir firma attiecībām ar valdību vai konsultācijām. Lobēšana ir viņa specialitāte, un tai licence nav vajadzīga. Nolāpīts, puse šīs pilsētas juristu nespētu atrast tuvāko tiesas namu, taču pēc ožas atradīs Kapitoliju.

- Kā ar viņa klientiem?

- Nekas tāds nenotiks - Bekmens Vašingtonā neatgriezīsies. Varbūt esi dzirdējis ko citu?

- Neko neesmu dzirdējis. Viņš ir izgaisis. Cietumā neviens neko nesaka, un no sodu sistēmas večiem nevaru izspiest ne vārda.

- Ko tu par to visu domā? - Prats noprasīja un, iztukšojis glāzi, skatījās apkārt pēc nākamās.

- Šodien uzzināju, ka Tedijs Meinards deviņpadsmitajā datumā devies uz Balto namu. Tikai tāds cilvēks kā Tedijs varēja izspiest no Morgana apžēlošanu. Bekmens tika brīvībā, iespējams, eskorta pavadībā, un izgaisa.

- Liecinieku aizsardzības programma?

- Kaut kas tamlīdzīgs. CIP jau agrāk ir slēpuši cilvēkus. Viņiem tas jādara. Oficiālu dokumentu par to nav, taču viņiem ir iespējas.

- Kāpēc kādam vajadzētu slēpt Bekmenu?

- Atriebība. Vai atceries Oldriču Eimsu, lielāko kurmi CIP vēsturē?

- Protams!

- Tagad viņš ir drošībā - federālajā cietumā. Domā - CIP negribētu viņam uzlikt ķetnu? Bet viņi to nedrīkst, jo tas būtu pretlikumīgi. CIP nedrīkst uzbrukt ASV pilsoņiem ne šeit, ne ārzemēs.

- Bekmens nebija CIP kurmis. Sasodīts, viņš nevarēja ciest Tediju Meinardu, un šīs jūtas bija abpusējas.

- Meinards viņu nenogalinās. Tikai viņš izkārtos tā, lai tas prieciņš tiek kādam citam.

Prats slējās kājās, lai dotos pie letes.

- Vai negribi vēl vienu? - viņš jautāja, rādīdams uz alu.

- Varbūt vēlāk. - Sandbergs, pacēlis kausu, iedzēra kārtējo malku.

Prats, atgriezies pie galdiņa ar dubultporciju degvīna, ieminējās:

- Tātad, pēc tavām domām, Bekmena dienas ir skait tas?

- Tu gribēji zināt, ko es par to domāju. Tagad pasaki, к domā tu.

Krietni iesilis no grādīgā, Prats atbildēja:

- Manuprāt, rezultāts būs tāds pats, tikai raugoties n cita leņķa. - Prats iebāza pirkstu glāzē, apmaisīja degvīn un apdomājās. - Šī ir neoficiāla saruna, ko?

- Protams! - Gadu gaitā abi bija apsprieduši tik daud: ka viņiem viss bija neoficiāla saruna.

- Starp Habarda nāvi un Bekmena atzīšanos pagāja aste ņas dienas. Mēs ar Kimu Boilingu bijām FIB aizsardzībā aug diennakti visur, kur gājām. Tas bija pagalam jocīgi. FIB darīj visu, lai ietupinātu mūs cietumā, bet tajā pašā laikā viņi bij spiesti mūs apsargāt. - Viņš, iedzēris malku degvīna, pali kojās apkārt, lai noteiktu, vai kāds no koledžas studentier nenoklausās. Neviens viņiem nepievērsa uzmanību. - Šāc tādi draudi izskanēja, un tie paši ļaudis, kas novāca Džeisij Habardu, mēģināja iesākt arī kaut ko nopietnu - tā vairē kus mēnešus pēc tam, kad Bekmens bija aiz restēm un vis noklusis, mums atstāstīja federāļi. Jutāmies maķenīt drošā! taču pēc tam vēl divus gadus mēs ar Boilingu algojām bri ņotus miesassargus. Es vēl arvien atskatos spogulī. Nabag Kims vispār sajuka prātā.

- Kas draudēja?

- Tie paši, kas gribēja atrast Džoelu Bekmenu.

-Kas?

- Bekmens un Habards vienojās, ka pārdos savu maz dāvaniņu saūdiešiem par milzīgu kaudzi naudas. Tas bija ļol dārgi, taču daudz mazāk, nekā izmaksātu pilnīgi jauna sate lītu sistēma. Darījums izgāzās. Habards tika novākts. Bel mens iesēdināts, un saūdieši nepavisam ar to nebija apmie rināti. Priecīgi nebija arī izraēlieši, jo arī viņi gribēja noslēg darījumu. Turklāt viņi bija nikni, ka Habards un Bekmens draudzējas ar arābiem. - Prats uz brīdi apklusa, lai iedzertu, it kā viņam būtu vajadzīga spēka dzira, lai pabeigtu stāstu. - Vispirms jau nedrīkst aizmirst ļautiņus, kas šo sistēmu uzbūvēja.

- Krievus?

- Visticamāk - nē! Džeisijam Habardam patika aziātu skuķi, un pēdējo reizi viņš tika redzēts bārā ar satriecošu garkājainu, garmatainu zaķi no pasaules otras malas. Sarkanā Ķīna izmanto tūkstošiem cilvēku, lai ievāktu informāciju. Visi viņu studenti, biznesmeņi, diplomāti - šī valsts ņudz no ķīniešiem, kas okšķerē apkārt. Turklāt viņu slepenajos dienestos strādā daži ļoti spējīgi aģenti. Šādā lietā viņi mestos pakaļ Habardam un Bekmenam bez liekas domāšanas.

- Tu domā, ka vainīgi ķīnieši?

- Neviens ne par ko nevar būt pārliecināts. Iespējams, Bekmens zina, bet viņš nekad nevienam to nav teicis. Paturi prātā, ka pat CIP neko nezina par satelītu sistēmu. Viņi palika ar garu degunu, un vecais Tedijs vēl joprojām cenšas atgūt iekavēto.

- Tedijam iet jautri, ko?

- Noteikti! Viņš pastāstīja Morganam pasaciņu par nacionālo drošību. Nav brīnums, ka Morgans uzķērās. Bekmens tiek atbrīvots, Tedijs izdabū viņu no valsts, bet tad noskatās, kurš pirmais parādās ar stroķi. Tedijs šajā spēlē neko nevar zaudēt.

- Izcili!

- Vairāk nekā izcili, Den! Padomā - kad Džoels Bekmens trāpīsies acīs snaiperim, neviens par to neko neuzzinās. Neviens nezina, kur Džoels šobrīd ir, un nezinās, kas viņš tāds, kad tiks atrasts līķis.

-Ja tas tiks atrasts.

- Tieši tā.

- Un Bekmens to visu zina?

Prats iztukšoja otro glāzi un saviebies noslaucīja muti piedurknē.

- Bekmens, protams, nav stulbs, taču lielākā daļa no tā, ko mēs zinām, nāca gaismā, kad viņš jau bija nozudis no redzesloka. Viņš pavadīja sešus gadus cietumā un tagad droši vien domā, ka var izdzīvot jebkurā situācijā.

Krics iegāja krogā netālu no Connaught Hotel Londonā. Sīkais lietutiņš pieņēmās spēkā, un viņam vajadzēja atrast vietu, kur paglābties. Krica sieva jau bija atgriezusies mazajā dzīvoklītī, ko noīrēja viņa jaunais darba devējs, tāpēc Krics varēja atļauties mierīgi pasēdēt pārpildītā bārā un iedzert pāris pinšu alus. Pāris nedēļu Londonā, un pēc tam vajadzēs doties atpakaļ pāri Atlantijas okeānam, kur viņam būs jāķeras pie nožēlojama darba, lobējot firmu, kas starp citām grabažām ražoja arī nekam nederīgus šāviņus, ko Pentagons būs spiests iepirkt, jo uzņēmums algoja pareizos cilvēkus.

Krics atrada brīvu galdiņu, kas tikko bija redzams biezajos tabakas dūmos, iekārtojās pie tā un nolika sev priekšā alus kausu. Cik jauki bija tā vienam iedzert, neuztraucoties, ka kāds pamanīs un metīsies klāt, saukdams: «Ei, Kric, ko jūs, idioti, domājāt ar to Bērmana veto?»

Viņš ieklausījās jautrajās britu balsīs pie blakus galdiņiem. Viņam netraucēja tabakas dūmi. Krics bija viens, neviena nepazīts, tāpēc mierīgi ļāvās pārdomām.

Negaidīti pie viņa galdiņa no mugurpuses pienāca maza auguma vīrelis apvazātā jūrnieka cepurē un nosēdās otrā pusē, iztraucējot Kricu.

- Vai neiebilstat, ja piebiedrošos, Krica kungs? - jūrnieks, smaidā atklādams lielus, dzeltenus zobus, apvaicājās. Tādus zobus Krics būtu atcerējies.

- Sēdiet vien, - Krics piesardzīgi atbildēja. - Vai jums ir arī vārds?

- Bens!

Angļu valoda nebija viņa dzimtā valoda. Benam bija ap trīsdesmit, tumši mati, tumšbrūnas acis un garš, smails deguns, kura dēļ viņš drīzāk izskatījās pēc grieķa.

- Un uzvārda nav, ko? - Krics, iedzēris malku alus, turpināja. - Kā jūs vispār zināt manu vārdu?

- Es par jums zinu visu.

- Nezināju, ka esmu slavenība.

- Es to nesauktu par slavu, Krica kungs! Runāšu īsi. Es strādāju pie ļaudīm, kas ārkārtīgi gribētu atrast Džoelu Bek-menu. Viņi maksās lielu naudu - skaidrā vai ar pārskaitījumu Šveices bankā, tam nav nozīmes. Tas jānokārto ātri, dažu stundu laikā. Pasakiet, kur viņš ir, un saņemsiet miljonu zaļo, un neviens par to neuzzinās.

- Kā jūs mani atradāt?

- Tas bija vienkārši, Krica kungs. Teiksim tā - mēs esam profesionāļi.

- Spiegi?

- Tas nav svarīgi. Mēs esam tie, kas esam, un gribam atrast Bekmena kungu. Jautājums ir: vai jūs gribat miljonu zaļo?

- Es nezinu, kur viņš ir.

- Bet jūs to varat uzzināt.

- Varbūt.

- Vai gribat sadarboties?

- Ne jau nu par miljonu.

- Par cik tad?

- Man jāpadomā.

- Tad domājiet ātri.

- Ja nu es nevaru iegūt informāciju?

- Tādā gadījumā mēs nekad vairs netiksimies. Šī saruna arī nekad nebūs notikusi - viss ir ļoti vienkārši.

Krics ieņēma pamatīgu malku alus un apsvēra situā-

- Labi, pieņemsim, ka varu iegūt šo informāciju, lai gan iepriekš es pārāk nesāpriecātos. Ja nu man paveicas - ko tad?

- Ar Lufthansa reisu lidojiet no Dalasas lidostas uz Amsterdamu pirmajā klasē. Piereģistrējieties Amstel Hotel Biden-hema ielā. Mēs jūs atradīsim tāpat, kā atradām šeit.

Krics apklusis centās iegaumēt detaļas.

- Kad? - viņš noprasīja.

- Pēc iespējas ātrāk, Krica kungs! Viņu meklē arī citi.

Bens nozuda tikpat ātri, kā bija uzradies, bet Krics palika,

lūkodamies tabakas dūmos un prātodams, vai tas nav bijis sapnis. Pēc stundas viņš izgāja no kroga, paslēpies zem lietussarga, taču juta, ka tiek novērots.

Vai viņš tiks izsekots arī Vašingtonā? Viņu nepameta sajūta, ka tiks gan.

8. NODAĻA

Siesta nepalīdzēja. Vīns pie pusdienām un divi alus kausi pēc pusdienām ari ne - bija pārāk daudz, par ko domāt. Turklāt Džoels jutās pārāk atpūties - viņa organismā bija daudz miega. Seši vientulības gadi ieslodzījumā ķermeni ieslēdz tik pasīvā režīmā, ka gulēšana kļūst par galveno aktivitāti. Pēc pirmajiem Radlijā pavadītajiem mēnešiem Džoels gulēja astoņas stundas naktī un kārtīgi nosnaudās arī pēc pusdienām, un tas bija saprotams, jo iepriekšējos divdesmit gadus viņš gulēja maz, pa dienu kalpodams valstij, bet naktīs līdz pat rītam gramstoties gar svešiem brunčiem. Pēc gada viņš jau rēķināja deviņas, pat desmit stundas miega diennaktī, jo cietumā tāpat nebija nekā darāma, izņemot lasīšanu un televīzijas pārraides. Garlaicības dzīts, viņš reiz veica aptauju - vienu no savām daudzajām slepenajām izklaidēm ar balsu skaitīšanu, padodot no kameras kamerā papīra lapu, kamēr cietumsargi snauduļoja. Starp trīsdesmit septiņiem ieslodzīto vidējais rezultāts bija vienpadsmit stundas miega diennaktī. Mafijas ziņotājs Mo apgalvoja, ka guļot sešpadsmit stundas dienā, un bieži vien krāca arī pusdienlaikā. Trakais Teļš Millers uzrādīja viszemāko rezultātu - trīs stundas diennaktī, taču viņš, nabadziņš, bija zaudējis prātu jau pirms vairākiem gadiem, tāpēc Džoels uzskatīja šo rezultātu par nederīgu.

Bija arī bezmiegs - gari posmi, kas nozīmēja skatīšanos tumsā un pārdomas par kļūdām, bērniem un mazbērniem,

par pazemojumiem pagātnē un bailēm no nākotnes. Tad viņam tika dotas miegazāles - pa vienai tabletei, taču tās nekad neiedarbojās. Džoelam vienmēr bija aizdomas, ka tās ir tikai mulāža.

Tomēr sešu gadu laikā Džoels bija gulējis daudz, un tagad viņa organisms bija atpūties. Prāts varēja strādāt virsstundas.

Bekmens lēni piecēlās no gultas, kur, nespēdams aizvērt ne acu, bija nogulējis veselu stundu, piegāja pie galdiņa un paņēma mobilo tālruni, ko viņam bija iedevis Luidži. Ar tālruni rokā piegājis pie loga, Džoels sastādīja numuru, kas bija pielīmēts tālruņa korpusam, un pēc ceturtā signāla izdzirdēja pazīstamo balsi:

- Ciao, Marco! Come stai?[7]

- Tikai pārbaudīju, vai šis štruments darbojas, - Džoels atteica.

- Tu domāji, ka būšu iedevis tev bojātu tālruni? - Luidži pajautāja.

- Nē, protams, nē!

- Kā gulēji?

- Labi, ļoti labi! Tiksimies vakariņās.

- Ciao!

Kur bija Luidži? Slaistījās tepat tuvumā ar tālruni kabatā, gaidīdams, kad Džoels piezvanīs? Uzmanīja viesnīcu? Ja jau Stenets un viņa šoferis vēl arvien bija Trevizo, tad kopā ar Luidži un Ermano tas nozīmēja četrus «draugus», kas pieskatīja Džoelu Bekmenu.

Sažmiedzis tālruni rokā, Džoels prātoja, kas vēl zināja par šo zvanu. Kas vēl to noklausījās? Viņš palūkojās lejā uz ielu un nodomāja - diez kas tur lejā staigāja? Tikai Luidži?

Džoels atmeta šīs domas un apsēdās pie galda. Viņš gribēja kafiju, varbūt espreso, bet noteikti ne kapučīno tik vēlā stundā, taču Džoels vēl nebija gatavs paņemt klausuli un pieteikt pasūtījumu. Ar «hallo» un «kafiju» viņš tiktu galā, bet sarunā noteikti būtu daudz citu vārdu, kurus viņš vēl nezināja.

Kā cilvēks varēja dzīvot bez stipras kafijas? Džoela mīļotā sekretāre savulaik nesa viņam pirmo spēcinošas turku kafijas krūzi tieši pussešos no rīta - un tā sešas dienas nedēļā. Viņš gandrīz to meiču apprecēja. Katru rītu ap desmitiem Džoels bija jau tā noguris, ka mētāja priekšmetus, kliedza uz padotajiem un sarunājās pa trim līnijām vienlaikus, kamēr senatori gaidīja savu kārtu.

Atmiņas nebija patīkamas, un reti tās tādas mēdz būt. Atmiņu bija daudz, un sešu vientulības gadu laikā Džoels bija cīnījies smagās garīgās kaujās, lai attīrītu prātu.

Kafiju viņš baidījās pasūtīt, jo šaubījās, vai pratīs pateikt. Džoels Bekmens nekad ne no kā nebija baidījies, un, ja viņš varēja sekot līdzi trīssimt likumprojektiem, kas klejoja Kongresa labirintos, un piezvanīt pa tālruni simt reižu dienā, ne reizi neieskatoties piezīmju grāmatiņā, tad viņš noteikti var iemācīties itāļu valodu tik labi, lai pasūtītu kafiju. Viņš glīti izkārtoja Ermano dotos mācību materiālus uz galda un ieskatījās kopsavilkumā. Pārbaudījis magnetofona baterijas, Džoels izvēlējās kaseti. Grāmatas pirmajā lappusē bija diezgan primitīvs zīmējums, kurā attēlots, kā māmiņa, tētis un bērneļi skatās televīziju. Priekšmetu nosaukumi bija norādīti gan angļu, gan itāļu valodā - durvis un porta, sofa un sofā, logs unfinestra, glezna un quadro un tā tālāk. Zēns bija ragazzo, māte - madre, večuks, kas tenterēja ar spieķīti rokā, bija vectēvs jeb il nonno.

Dažas lappuses tālāk bija zīmējums ar virtuvi, tad guļamistabu un vannasistabu. Pēc stundas, joprojām mocīdamies bez kafijas, Džoels lēni klīda pa viesnīcas numuru un čukstus izrunāja visu, ko redzēja: gulta - letto, lampa - lamp ada, pulkstenis - orologio, ziepes - sapone. Katram gadījumam materiālos bija norādīti daži darbības vārdi: runāt - parlare, ēst - mangiare, dzert - bere, domāt - pensare. Viņš iegāja vannasistabā (bagno), apstājās pie spoguļa (specchio) un mēģināja sevi pārliecināt, ka ir Marko Laceri.

- Sono Marco, sono Marco, - viņš atkārtoja. - Esmu Marko, esmu Marko.

Tas izklausījās stulbi, bet tādas domas vajadzēja atmest. Likmes bija pārāk augstas, lai turētos pie vecā vārda un zaudētu dzīvību. Ja dzīve Marko ādā varēja glābt viņa galvu, tad viņš bija Marko.

Marko. Marko. Marko.

Viņš sāka meklēt vārdus, kas nebija minēti zīmējumos. Jaunajā vārdnīcā viņš izlasīja, ka tualetes papīrs ir carta igienica, spilvens - guanciale, bet griesti - soffltto. Katram priekšmetam numurā, viņa mazajā pasaulē, bija jauns vārds, un viss, ko Džoels tur redzēja, vienā mirklī kļuva kaut kas jauns. Acīm šaudoties no viena priekšmeta uz nākamo, viņš izrunāja itāļu vārdu.

Kā tad ar viņu pašu? Viņam bija smadzenes - cervello. Džoels aptaustīja roku - mano, plaukstu - braccio, kāju -gamba. Viņam vajadzēja elpot - respirare, redzēt - vedere, pieskarties - toccare, dzirdēt - sentire, gulēt - dormire, sapņot - sognare. Džoels pieķēra sevi, ka novirzās no stundas tēmas. Nākamajā dienā Ermano sāks ar pirmo nodarbību, un vajadzēs zināt galveno: sasveicināšanos, pieklājīgu uzrunu, skaitļus līdz simtam, nedēļas dienas, mēnešu nosaukumus un pat alfabētu. Darbības vārdus «būt» (essere) un «piederēt» (avere) bija jāprot locīt tagadnē, pagātnē un nākotnē.

Dodoties vakariņās, Marko jau bija iegaumējis visu pirmās nodarbības saturu un noklausījies kaseti vairāk nekā desmit reižu. Viņš izgāja vēsajā vakara stundā un jautrā solī devās uz Trattoria del Monte pusi, kur vajadzēja gaidīt Luidži ar piedāvājumu par galdiņa izvēli un izcilu ēdienu ieteikumiem. Uz ielas Džoels, vēl būdams apgūtā mācību materiāla iespaidā, redzēja motorolleru, velosipēdu, suni un dvīņumāsas, un realitāte satrieca, jo viņš nezināja nevienu no šiem vārdiem jaunajā valodā.

Viss bija palicis viesnīcas numurā.

Tā kā viņu gaidīja vakariņas, vīrietis droši devās uz priekšu, būdams pārliecināts, ka viņš, Marko, var kļūt par visai cienījamu itāli. Pie stūra galdiņa viņš ar plašu žestu sasveicinājās ar Luidži:

- Buona sera, signore, come sta?

- Sto bene, grazie, e tu?- Luidži, atzinīgi smaidīdams, atbildēja. - Paldies, labi, un tev?

- Molto bene, grazie, - Marko atsaucās. - Ļoti labi, paldies.

- Vai mācījies? - Luidži jautāja.

- Jā, nekā cita jau nebija, ko darīt.

Marko vēl nebija paguvis atritināt salveti, kad pienāca viesmīlis ar salmos iepītu blašķi, kurā vīdēja mājas sarkanvīns. Viņš aši piepildīja divas glāzes un nozuda.

- Ermano ir ļoti labs skolotājs, - Luidži ieminējās.

- Vai esat viņu izmantojuši jau iepriekš? - Marko nevērīgi pavaicāja.

-Jā!

- Cik bieži jūs kādu atvedat šurp un pārvēršat par itāli?

- Ik pa brīdim!

- Negribas ticēt.

- Tici, kam gribi, Marko. Tās visas ir pasakas.

- Tu runā kā spiegs.

Par atbildi sekoja plecu paraustīšana.

- Kā labā tu strādā, Luidži?

- Un tavuprāt?

- Gan jau kādā no iestādēm - CIP, FIB, NDA. Varbūt kādā slepenā militārās izlūkošanas atzarā.

- Vai tev patīk mūsu tikšanās šajos mazajos restorāni-ņos? - Luidži pavaicāja.

- Vai tad varu izvēlēties?

-Jā! Ja turpināsi uzdot tādus jautājumus, mēs vairs neredzēsimies. Un tad, kad mēs vairs nesatiksimies, tava jau tā vārgā dzīvība kļūs vēl trauslāka.

- Manuprāt, tavs darbs ir saglabāt man dzīvību.

- Tā arī ir! Tāpēc neuzdod jautājumus par mani. Es tev jau teicu - atbilžu nav.

Tieši īstajā brīdī, it kā viņam par to maksātu, uzradās viesmīlis un nolika uz galdiņa divas lielas ēdienkartes, likdams mainīt sarunas tēmu. Ieraudzījis ēdienkarti un sapratis, cik daudz viņam vēl jāmācās, Marko sarauca pieri. Pašā lapas apakšā viņš ieraudzīja vārdus caffe, vino un birra.

- Kas te ir ēdams? - viņš jautāja.

- Šefpavārs ir no Sjēnas, tāpēc viņam patīk Toskānas ēdieni. Risoto ar sēnēm ir brīnišķīgs pirmais ēdiens. Esmu ēdis steiku Florences gaumē, un tas ir vienreizējs.

Marko aizvēra ēdienkarti un ieelpoja aromātu, kas plūda no virtuves.

- Es ņemšu abus.

Luidži aizvēra savu ēdienkarti un pamāja viesmīlim. Pasūtījuši ēdienus, abi dažas minūtes klusēdami dzēra vīnu.

- Pirms dažiem gadiem, - Luidži iesāka, - es kādu rītu pamodos mazā viesnīcas istabelē Stambulā. Viens, ar kādiem piecsimt dolāriem kabatā. Un ar viltotu pasi. Es nesapratu ne vārda turku valodā. Pilsētā bija ari mans kurators, bet, ja es ar viņu sazinātos, man vajadzētu mainīt darbu. Tieši pēc desmit mēnešiem man vajadzēja atgriezties tajā pašā viesnīcā, lai satiktu draugu, kurš izvestu mani no valsts.

- Izklausās pēc CIP standartapmācības.

- Tie nav īstie alfabēta burti, - Luidži atbildēja un, ieturējis pauzi, iedzēra vīnu, tad turpināja: - Tā kā man patīk labi paēst, es iemācījos izdzīvot. Es uzsūcu valodu, kultūru, visu sev apkārt. Man tas izdevās tīri labi, jo iemācījos saplūst ar apkārtējo vidi, un pēc desmit mēnešiem, kad tikos ar draugu, man kabatā jau bija vairāk par tūkstoš dolāriem.

- Itāļu, angļu, franču, spāņu, turku - kādas vēl valodas proti?

- Krievu. Es uz gadu tiku izmests arī Staļingradā.

Marko jau gribēja vaicāt, kas viņu tur izmeta, bet savaldījās. Atbildes tāpat nebūtu, turklāt viņam bija aizdomas, ka viņš šo atbildi zināja.

- Tātad es šeit esmu «izmests»? - Marko noprasīja.

Viesmīlis nolika uz galda grozu ar dažādām maizes šķirnēm un nelielu olīveļļas trauciņu. Luidži mērca tajā maizi un ēda, un jautājums tika aizmirsts vai atstāts bez ievērības. Uz galda parādījās citas uzkodas - šķiņķis, salami, olīvas, un saruna pārtrūka. Lai nu Luidži bija izlūkošanas, pretizlūkošanas vai operatīvais darbinieks, aģents, kurators, kon-taktpersona vai vienkārši algotnis, pirmām kārtām viņš bija itālis. Nekādas mācības nevarēja novērst viņa uzmanību, kad galds bija klāts.

Ēdot Luidži mainīja sarunas tēmu. Viņš sīki izskaidroja kārtīgu itāļu vakariņu būtību. Vispirms bija jāēd antipasti -parasti tās bija dažādas gaļas, kādas viņi nupat bija ēduši. Pēc tam nāca pirmais ēdiens, primi, kas parasti nozīmēja saprātīgu makaronu, rīsa, zupas vai biezputras porciju, un šis ēdiens sagatavoja kuņģi pamatēdienam, secondi - pamatīgai zivs, cūkgaļas, vistas vai jēra gaļas porcijai. Esot jāuzmanās ar desertu, viņš miermīlīgi brīdināja, lūkodamies apkārt, vai oficiants nenoklausās. Skaidrodams, ka daudzi labi restorāni tos iegādājas gatavus, tāpēc tie ir pilni ar cukuru un lētu alkoholu un vienkārši bojā zobus.

Par tādu nacionāla mēroga krāpšanu Marko jutās ārkārtīgi neapmierināts.

- Iemācies vārdu gelato, - Luidži mirdzošām acīm teica.

- Saldējums! - Marko atbildēja.

- Bravo! Šeit tas ir labākais pasaulē. Tepat tālāk ir gelate-ria, aiziesim tur pēc vakariņām.

Apkalpošana numurā tiek pārtraukta pusnaktī. Bez piecām minūtēm divpadsmitos Marko lēni pacēla klausuli un divas reizes nospieda ceturto taustiņu. Viņš, norijis siekalas, aizturēja elpu. Šo dialogu viņš bija trenējies jau pusstundu.

Pēc dažiem nesteidzīgiem signāliem, kuru laikā Marko divas reizes gandrīz nolika klausuli, atsaucās miegaina balss:

- Buona sera.

Marko aizmiedza acis un spēlēja uz visu banku.

- Buona sera. Vorrei un caffe, per favore. Un espresso doppio.

- Si, latte e zucchero? - Vai ar pienu un cukuru?

- No, senza latte e zucchero.

- Si, cinque minūti.

- Grazie. - Marko aši nolika klausuli, jo neriskēja iesaistīties tālākā dialogā, lai gan, dzirdot balss toni līnijas otrā galā, viņš šaubījās, vai saruna sekotu. Marko pielēca kājās, uzvarošā žestā izšāva gaisā dūri un bija gatavs sist pats sev uz pleca par pirmo izdevušos sarunu itāļu mēlē. Bez aizķeršanās - abas puses bija sapratušās.

Pulksten vienos Marko joprojām sūca dubulto espreso un izgaršoja katru malku, lai arī kafija vairs nebija pat silta. Viņš lasīja trešo nodarbību, un miegs nebija ne prātā. Marko iedomājās, ka pirms tikšanās ar Ermano varētu izlasīt jau visu mācību grāmatu.

Viņš pieklauvēja pie dzīvokļa durvīm desmit minūtes agrāk - pārbaudes pēc. Lai arī Marko centās sevi ierobežot, izrādījās, ka ir grūti aizmirst vecos niķus. Viņam gribējās noteikt nodarbības sākumu. Desmit minūtes agrāk vai divdesmit minūtes vēlāk - tam nebija nozīmes. Gaidot noplukušajā kāpņutelpā, viņš atcerējās kādu augsta līmeņa sanāksmi, ko reiz bija sasaucis sava biroja milzīgajā konferenču zālē. Tajā piedalījās lielu uzņēmumu un vairāku federālo aģentūru vadītāji. Lai arī telpa atradās piecdesmit soļu attālumā no kabineta, viņš ieradās ar divdesmit minūšu nokavēšanos un atvainojās, ka runājis pa tālruni ar kādas nelielas valsts premjerministru.

Riebīgi, riebīgi, riebīgi. Viņš spēlēja spēlītes.

Ermano nemaz nešķita pārsteigts. Viņš bija licis savam skolniekam gandrīz piecas minūtes gaidīt, tad atvēra durvis ar biklu smaidu un draudzīgu frāzi:

- Buon giorno, signor Lazzeri.

- Buon giorno, Ermanno. Come stai?

- Molto bene, grazie, e tu?

- Molto bene, grazie.

Ermano pavēra durvis platāk un ar rokas vēzienu piebilda:

- Prego. - Lūdzu, nāc iekšā.

Marko iegāja dzīvoklī, un kārtējo reizi viņu pārsteidza tukšums un tas, cik iekārtojums izskatījās trūcīgs. Viņš nolika grāmatas uz mazā galdiņa viesistabas vidū un izlēma nevilkt nost mēteli. Ārā bija ap četrdesmit grādiem^8, un istabā nebija daudz siltāks.

- Vorrebbe un caffe? - Ermano jautāja. - Vai vēlies kafiju?

- Si, grazie.

Marko bija gulējis kādas divas stundas - no četriem līdz sešiem, tad viņš, nomazgājies dušā, apģērbās un izgāja Tre-vizo ielās, kur uzgāja bāru, kas atvērts agrās rīta stundās un kur vecāki kungi, dzerdami espreso, runāja visi vienlaikus. Viņš būtu kafiju dzēris vēl, taču patiesībā viņam vajadzēja kaut ko apēst - kādu radziņu, kēksiņu vai ko tamlīdzīgu, taču nebija vēl iemācījies nosaukumus. Marko neatlika nekas cits ka pieciest izsalkumu līdz pusdienlaikam, kad atkal satiks l.uidži un sāksies klejojums itāļu virtuves noslēpumos.

- Tu esi students, vai ne? - Marko pavaicāja, kad Ermano ar divām mazām krūzītēm atgriezās no virtuves.

- Non inglese, Marco, non inglese.

Angļu valoda bija jāaizmirst. Tās bija aprautas beigas, skarbas atvadas no dzimtās valodas.

Ermano apsēdās vienā galda pusē, Marko - otrā, un tieši pusdeviņos abi kopā atšķīra grāmatā pirmo nodarbību. Marko izlasīja pirmo dialogu itāļu valodā, Ermano pieklājīgi palaboja, lai arī skolnieka zināšanas viņu patīkami pārsteidza. Vārdi no vārdnīcas bija iegaumēti, taču akcentu vajadzēja palabot. Pēc stundas Ermano sāka rādīt uz priekšmetiem telpā - paklāju, grāmatu, žurnālu, krēslu, segu, aizkariem, radio, grīdu, sienu, mugursomu, un Marko atbildēja bez aizķeršanās. Jau ar labāku izrunu viņš atkārtoja visas pieklājības frāzes - labdien, kā klājas, labi, paldies, lūdzu, uz redzēšanos, ardievu, arlabunakti un kādas trīsdesmit citas. Viņš noskaitīja nedēļas dienas un mēnešus. Pirmā nodarbība beidzās pēc divām stundām, kad Ermano noprasīja, vai nav nepieciešams pārtraukums.

-Nē!

Un viņi ķērās pie otrās nodarbības - kārtējās vārdnīcas sadaļas, ko Marko jau bija apguvis, un nākamā dialoga, kas viņam vedās pavisam raiti.

- Tu esi nopietni sagatavojies, - Ermano angliski noteica.

- Non inglese, Ermanno, non inglese, - Marko viņu izlaboja.

Spēle bija sākusies - kurš izrādīs vairāk pacietības. Ap

pusdienlaiku skolotājs jau bija pārguris un gatavs pārtraukumam, tāpēc abi ar atvieglojumu izdzirdēja klauvējienu pie durvīm un Luidži balsi gaitenī. Luidži ienācis ieraudzīja abus noliekušos pār mazo, ar grāmatām nokrauto galdu, un izskatījās, ka viņi abi vairākas stundas būtu lauzušies ar rokām.

- Come va? - Luidži apjautājās. - Kā sokas?

Ermano noguris uz viņu palūkojās un atbildēja:

- Molto intenso. - Ļoti saspringti.

- Vorreipranzare, - Marko paziņoja, lēni celdamies kājās. - Gribu ēst.

Marko cerēja uz jaukām pusdienām un sarunu angļu valodā, lai dzīve būtu vienkāršāka un, iespējams, mazinātu garigo spriedzi, kas radās, tulkojot katru vārdu, ko gadījās dzirdēt. Savukārt Luidži pēc Ermano slavinājumiem bija noskaņojies turpināt spiedienu maltītes laikā vai vismaz sākumā. Ēdienkartē nebija neviena vārda angļu valodā, un pēc tam, kad Luidži bija aprakstījis katru ēdienu nesaprotamā itāļu valodā, Marko pacēla rokas un noteica:

- Man pietiek! Turpmākās stundas laikā es nerunāšu un neuzklausīšu nevienu vārdu itāliski.

- Kā tad būs ar pusdienām?

- Apēdīšu tavējās.

- Labi, domāju, ka vienu stundu varam parunāt arī angliski.

- Grazie, - Marko neapdomājot atteica.

9. NODAĻA

Nākamajā dienā rīta nodarbības vidū Marko spēji mainīja sarunas tēmu. Kāda īpaši garlaicīga dialoga laikā viņš pārgāja uz angļu valodu un paziņoja:

- Tu neesi students.

Ermano, pacēlis skatienu no mācību grāmatas, iebilda:

- Non inglese, Marco. Soltanto italiano. - Runāsim tikai italiski.

- Esmu jau noguris no itāļu valodas, vai skaidrs? Tu neesi students.

Ermano neprata melot, tāpēc viņš klusēja maķenīt par ilgu.

- Esmu gan, - viņš diezgan nepārliecinoši atbildēja.

- Diez vai! Tu pavisam noteikti neej uz nodarbībām, citādi nespētu mācīt mani visu dienu.

- Varbūt man nodarbības ir vakara maiņā. Kāda tam nozīme?

- Tu vispār neej uz nodarbībām. Dzīvoklī nav ne grāmatu, ne studentu avīzes, ne visādu sīkumu, kas studentiem parasti mētājas apkārt.

- Varbūt tie ir otrā istabā?

- Parādi!

- Kāpēc? Kāda tam nozīme?

- Tāda, ka, manuprāt, tu strādā kopā ar Luidži.

- Un ja nu es strādāju?

- Es gribu zināt, kur jūs strādājat.

- Bet ja nu es pats to nezinu? Par ko tu uztraucies? Tavs uzdevums ir iemācīties valodu.

- Cik ilgi tu dzīvo šajā dzīvoklī?

- Man nav jāatbild uz taviem jautājumiem.

- Es domāju, ka tu te esi ievācies pagājušajā nedēļā un šis ir tāds kā konspiratīvais dzīvoklis, bet tu pats neesi tas, par ko uzdodies.

- Tad jau mēs abi divi tādi esam. - Ermano, pēkšņi piecēlies, cauri mazajai virtuvītei iegāja otrā istabā. Viņš atgriezās ar papīru kaudzīti, ko nosvieda Marko priekšā. Tā bija Boloņas universitātes reģistrācijas dokumentu pakete, kas izsūtīta Ermano Roskoni, un adrese atbilda vietai, kur viņi tobrīd atradās.

- Drīz es atsākšu studijas, - Ermano stāstīja. - Vai vēl dzersi kafiju?

Marko pētīja veidlapas, un viss viņam bija skaidrs.

-Jā, lūdzu! - viņš atbildēja. Tie bija tikai viegli viltojami papīri, bet, ja arī tas bija viltojums, tad ļoti labs.

Ermano atkal nozuda virtuvē.

Marko, atbīdījis no galda krēslu, piecēlās.

- Apiešu apkārt kvartālam, man jāizvēdina galva.

Vakariņu laikā ierastā kārtība mainījās. Luidži sagaidīja viņu pie tabakas veikaliņa Piazza dei Signori malā, un abi devās tālāk pa rosīgu ieliņu, kur bodnieki slēdza ciet veikaliņus. Bija jau ļoti tumšs un auksts, un darījumu ļaudis steidzās mājup, galvas paslēpuši šallēs un cepurēs.

Luidži cimdos tērptās rokas bija dziļi sabāzis raupjā, līdz ceļgaliem garā mēteļa kabatās - šo apģērba gabalu viņš tiklab varēja būt mantojis no vectēva vai pagājušajā nedēļā nopircis Milānā kādā neprātīgi dārgā dizaineru veikalā. Lai nu kā, bet mētelis bija stilīgs, un Marko kārtējo reizi apskauda sava kuratora nevērīgo eleganci.

Luidži nekur nesteidzās, un likās, ka aukstums viņam p.ihk. Viņš izteica dažas piezīmes itāļu valodā, bet Marko nevēlējās viņam atbildēt.

Runā angliski, Luidži, - viņš jau otro reizi palūdza.

Man vajadzīga angļu valoda.

Labi! Kā pagāja tava otrā nodarbība?

Labi, Ermano ir normāls čalis. Humora izjūtas nekādas, bet skolotājs viņš ir labs.

- Vai tavas sekmes uzlabojas?

- Kā gan tās varētu neuzlaboties?

- Ermano saka, ka tev esot ķēriens uz valodām.

- Ermano ir nekam nederīgs afērists, un tu to zini. Es mācos ļoti cītīgi, jo no tā daudz kas ir atkarīgs. Viņš mani dreijā sešas stundas dienā, un tad es vēl kaļu trīs stundas vakarā. Progress ir nenovēršams.

- Jā, tu strādā ļoti intensīvi, - Luidži atkārtoja. Pēkšņi viņš apstājās un palūkojās uz nelielu delikatešu veikaliņu.

Te, Marko, būs arī vakariņas.

Marko nosodoši paskatījās uz Luidži. Veikala fasāde nebija garāka par piecpadsmit pēdām. Trīs krēsli bija iespiesti pie paša skatloga, un bodīte šķita jau pārpildīta.

- Tu nejoko? - Marko noprasīja.

- Nē, šī ir ļoti laba vieta. Vieglāks ēdiens - sviestmaizes un tamlīdzīgas lietas. Ej ēst viens pats, es iekšā neiešu.

Marko jau gribēja protestēt, bet apdomājies ar prieku uzņēma izaicinājumu.

- Ēdienkarte ir uzrakstīta uz tāfeles virs kases, angļu valodā nav neviena vārda. Vispirms pasūti, samaksā, tad letes tālajā galā paņem savu ēdienu. Te var tīri labi pasēdēt, ja izdodas dabūt sēdvietu. Dzeramnauda jau ir iekļauta cenā.

- Un kādi te ir firmas ēdieni? - Marko gribēja zināt.

- Pica ar artišokiem un šķiņķi ir brīnišķīga. Panini arī. Pēc stundas tiekamies pie tās strūklakas.

Marko apņēmības pilns viens iegāja kafejnīcā. Gaidīdams savu rindu aiz divām jaunām dāmām, viņš rūpīgi pārlasīja ēdienkarti, meklēdams ko tādu, ko viņš spētu izrunāt. Garšas te nekādu lomu nespēlēja. Svarīgākais bija pasūtīt ēdienu un samaksāt. Par laimi, kasiere bija smaidīga pusmūža sieviete. Marko draudzīgi sveicināja viņu ar buona sera un, pirms sieviete paguva atbildēt, pasūtīja panino prosciutto eformag-gio - sviestmaizi ar šķiņķi un sieru un kokakolu.

Vecā labā kokakola - viens un tas pats nosaukums jebkurā valodā!

Kases aparāts nograbēja, un kasiere izmeta dažus neskaidrus vārdus, ko Marko nesaprata.

-Numero sessantasette, - viņa paziņoja. - Sešdesmit septītais numurs.

Marko paņēma taloniņu un lēni virzījās gar leti uz virtuves pusi. Neviens uz viņu neblenza, neviens pat neievēroja. Vai tiešām viņš atgādināja itāli, īstu vietējo? Vai arī bija skaidri redzams, ka viņš ir ārzemnieks, un vietējie nemaz nepūlējās uz viņu paskatīties? Marko pielipa ieradums nopētīt citus cilvēkus - kā šie ir ģērbušies -, un viņš nosprieda, ka ne ar ko neatšķiras no tiem. Kā Luidži bija stāstījis, vīrieši Itālijas ziemeļos daudz vairāk rūpējas par stilu un izskatu nekā amerikāņi. Te daudz vairāk valkā žaketes un uzvalka piegriezuma bikses, džemperus un kaklasaites. Daudz mazāk bija džinsu, un tikpat kā nemaz nebija sporta svīteru vai kā cita, kas liecinātu par nevērīgu izskatu.

Ar viņa garderobi, ko, bez šaubām, bija apmaksājuši amerikāņu nodokļu maksātāji, kāds bija labi pastrādājis. Kā cilvēks, kurš sešus gadus bija valkājis cietuma lupatas, Marko aši pierada pie itāļu apģērbiem.

Viņš noskatījās, kā uz letes turpat pie grila parādās paplātes ar ēdieniem. Apmēram pēc desmit minūtēm tika iznesta bieza sviestmaize. Apkalpotājs ieskatījās talonā un iesaucās:

Nu mēro sessantasette!

Marko paspēra soli uz priekšu un, ne vārda neteicis, pa-m urdza talonu. Tūlīt pēc tam tika pasniegta kola. Marko ai i ada vietu pie maza stūra galdiņa un, taisnību sakot, prie-. .iļas. ka var paēst vakariņas vienatnē. Bodīte bija trokšņaina un pārpildītā - te noteikti sanāca kaimiņi, kas pazina cits . иii. Satikšanos papildināja sirsnīgi apskāvieni un skūpsti, ..Isveicināšanās bija ilga, bet atvadas - vēl ilgākas. Stāvē-•..ina rindā nevienam nesagādāja grūtības, lai gan itāļi, šķiet, neprata stāvēt cits aiz cita. Amerikā klienti noteikti apmainītos ar asiem vārdiem, bet kasiere lamātos kā no grāmatas.

Valstī, kur trīssimt gadus veca māja tiek uzskatīta par visai ļaunu, laiks bija ieguvis citu nozīmi. Ēdiens te tika izbaudīts pat sīkā ūķītī ar pāris galdiņiem. Cilvēkiem, kas sēdēja blakus Marko, bija vajadzīgas vairākas stundas, lai sakošļātu picu un sviestmaizes, jo viņiem vienkārši pārāk daudz bija jāpļāpā!

Pamirusī cietuma dzīve bija notrulinājusi visus jutekļus. Veselo saprātu Džoels bija saglabājis, izlasot astoņas grāmatas nedēļā, bet arī šī nodarbe vairāk kalpoja domu novēršanai nekā studijām.

Pēc divām dienām, ko viņš bija aizvadījis, iegaumējot, lokot, izrunājot un klausoties tik uzmanīgi, kā nekad agrāk nebija klausījies, viņš jutās garīgi iztukšots.

Tā nu Bekmens ieklausījās apkārtējo itāļu valodā, pat nemēģinot uztvert kaut vārdu no dzirdētā. Viņš baudīja valodas ritmu, modulāciju un smieklus. Brīžiem viņš saklausīja pazīstamu vārdu, sevišķi - ļaudīm sasveicinoties un atvadoties, un uzskatīja to par zināmu panākumu. Skatoties uz ģimenēm un draugiem, Džoels jutās vientuļš, lai arī īpaši tam neļāvās. Divdesmit trīs stundas dienā šaurā kamerā tikpat kā bez sarakstes un lētas lasāmvielas sabiedrībā - lūk, tā bija vientulība! Viņš zināja, kas ir vientulība, tāpēc šī dzīve atgādināja kūrortu.

Džoels centās ēst sviestmaizi tik ilgi, cik vien varēja. Viņš atgādināja sev, ka nākamajā reizē jāpasūta ari cepti kartupeļi, jo ar tiem varēja ķēpāties pat tad, kad tie jau sen bija atdzisuši, tādējādi paildzinot maltīti līdz brīdim, kad normāli cilvēki ietu mājās. Negribīgi Džoels cēlās no galda. Gandrīz pēc stundas viņš izgāja no kafejnīcas siltās telpas un tuvojās strūklakai, kam bija atslēgts ūdens, lai tas nesasaltu. Luidži ieradās dažas minūtes vēlāk, it kā viņš būtu stāvējis ēnā un gaidījis. Viņš bija gana drosmīgs, lai ierosinātu ieēst gelato, saldējumu, taču Marko jau drebēja tāpat. Viņi kājām aizgāja līdz viesnīcai un atvadījās.

Luidži pašam bija savs kurators, kas darbojās diplomātiskajā aizsegā Milānas konsulātā. Viņu sauca Vitakers, un Bekmens bija sīka vienība viņa darbu sarakstos. Bekmens nebija iesaistīts ne izlūkošanā, ne pretizlūkošanā, bet Vita-keram šajās jomās bija darba pilnas rokas, tā ka neatlika daudz laika, lai domātu par bijušo darboni, kurš atsūtīts uz Itāliju. Tomēr viņš rūpīgi pildīja savus ikdienas pienākumus un sūtīja ziņojumus uz Lengliju. Tos saņēma un pārskatīja Džūlija Havjēra, CIP veterāne, kura tieši uzturēja sakarus ar Meinardu. Tāds izkārtojums bija svarīgs tāpēc, ka Havjēra vērīgi uzmanīja centīgo Vitakeru Milānā. Pretējā gadījumā ziņas nesasniegtu mērķi tik strauji.

Tedijs pieprasīja sasaukt sanāksmi.

Havjēra tika izsaukta uz septīto stāvu, kas visā Lenglijā bija pazīstams kā «Tedija kantoris». Viņa ienāca direktora komandcentrā, kā viņam labpatika to saukt, un, kā vienmēr, sastapa priekšnieku, līdz pat zodam ietīstītu segās, sēžam ratiņkrēslā. Viņš, kā vienmēr ģērbies melnā uzvalkā, lasīja ziņojumus, un Hobijs slaistījās turpat apkārt, gatavs pienest kārtējo krūzi zaļās tējas, kas, pēc Tedija domām, viņu uzturēja pie dzīvības.

Viņš tikko kustējās, bet Džūlijai Havjērai ienāca prātā, ka ta tas notiek jau gadiem ilgi.

Viņa nedzēra kafiju un necieta tēju, bet nekas cits netika piedāvāts. Havjēra ieņēma parasto vietu pa labi no Tedija -tādu kā liecinieku solu, kurā vajadzēja sēsties visiem apmeklētājiem, jo direktors ar labo ausi dzirdēja daudz vairāk nekā ar kreiso. Meinards izdvesa noguruma pilnu:

- Labdien, Džūlija!

Hobijs, kā allaž, apsēdās iepretī Havjērai un sagatavojās konspektēt sarunu. Katru skaņu, kas tika izdvesta komand-centrā, fiksēja vismodernākās ieraksta sistēmas, kādas vien radītas, taču Hobijs vienalga ķērās pie konspektēšanas.

- Ziņojiet par Bekmenu, - Tedijs sacīja. Šādai mutiskai atskaitei vajadzēja būt precīzai un konkrētai, bez neviena lieka vārda.

Džūlija ieskatījās piezīmēs un nokrekšķējusies sāka stāstījumu, ko uztvēra paslēptie mikrofoni.

- Viņš uzturas Trevizo - jaukā pilsētiņā Itālijas ziemeļos. Tur viņš ir jau trīs dienas, un izskatās, ka aklimatizējas ļoti labi. Aģents ar mums sazinās regulāri, un valodas skolotājs strādā lieliski. Bekmenam nav ne naudas, ne pases, un pagaidām viņš ļoti labprāt turas kopā ar aģentu. Viņš nav izmantojis viesnīcas numura tālruni, kā arī nav mēģinājis lietot mobilo tālruni citiem mērķiem, kā vien lai sazinātos ar aģentu. Viņš nav izrādījis vēlmi iepazīt apkārtni un paklejot. Acīmredzot cietumā iegūtos pieradumus ir grūti mainīt. Turklāt viņš neaizklīst tālu no viesnīcas. Kad Bekmens nemācās vai neēd, viņš sēž viesnīcā un mācās itāļu valodu.

- Kā viņam sokas ar mācībām?

- Tīri labi! Viņam ir piecdesmit divi gadi, tāpēc progress nebūs straujš.

- Es iemācījos arābu valodu, kad man bija sešdesmit, -Tedijs lepni iestarpināja, it kā sešdesmit gadu vecums būtu bijis pirms gadsimta.

-Jā, es zinu, - Havjēra atbildēja. To Lenglijā zināja visi. - Viņš mācās ārkārtīgi nopietni un progresē, tomēr mācības ir notikušas tikai trīs dienas. Skolotājs ir pārsteigts par sekmēm.

- Par ko viņš runā?

- Viņš nerunā ne par pagātni, ne veciem draugiem, ne ienaidniekiem. Nekā tāda, kas mūs varētu interesēt. Viņš šo jomu ir pilnībā slēdzis, vismaz pagaidām. Vienkāršas sarunas aprobežojas ar viņa jaunajām mājām, kultūru un valodu.

- Kāds ir viņa noskaņojums?

- Bekmens ir izkļuvis no cietuma par četrpadsmit gadiem ātrāk, tāpēc ilgi vakariņo, piedzerdams labu vīnu. Viņš ir visai apmierināts. Uz mājām viņš neprasās, turklāt patiesībā viņam māju nemaz nav. Viņš nekad nerunā par savu ģimeni.

- Un kā ar veselību?

- Šķiet, ka labi. Klepus ir pārgājis, guļ arī normāli. Sūdzību nav.

- Cik daudz viņš dzer?

- Viņš ir uzmanīgs. Vīnu iedzer pusdienās un vakariņās un kādu alu tuvējā bārā, bet ne pārmērīgi.

- Pamēģiniet viņu piedzirdīt. Palūkosim, vai šim nepa-veras slūžas.

- Tā mēs arī domājam darīt.

- Vai viņš ir nodrošināts?

- Viss tiek kontrolēts - tālruņi, viesnīcas numurs, valodas nodarbības, pusdienas, vakariņas. Pat viņa kurpēs ir mikrofoni - abos pāros. Mēteļa oderē ir iešūts Peak 30. Mēs varam viņu izsekot visur.

- Tātad jūs nevarat viņu pazaudēt?

- Viņš ir jurists, nevis spiegs. Vismaz pagaidām viņš izbauda brīvību un dara to, ko viņam liek.

- Tomēr viņš nav muļķis, atceries to, Džūlija! Bekmens zina, ka pasaulē ir daži ļoti nelāgi cilvēki, kas labprāt viņu uzmeklētu.

- Taisnība, bet šobrīd viņš ir kā zīdainis, kas atkarīgs no savas mātes.

- Tātad viņš jūtas drošībā?

- Zināmā mērā - noteikti.

- Tad nobiedēsim viņu.

- Jau tagad?

- Jā! - Tedijs izberzēja acis un iedzēra tēju. - Un kā ar viņa dēlu?

- Trešā līmeņa uzraudzība, bet Virdžīnijas štata Kalpe-perā nekas daudz nenotiek. Ja Bekmens mēģinās ar kādu sazināties, tas būs Nīls Bekmens, tikai to mēs zināsim jau Itālijā, pirms vēl vēstījums būs sasniedzis Kalpeperu.

- Dēls ir vienīgais cilvēks, kam viņš uzticas, - Tedijs iebilda, atkārtodams to, ko Džūlija jau daudzreiz bija teikusi.

- Taisnība.

Pēc ilgāka klusuma brīža Meinards iejautājās:

- Vai vēl kas, Džūlija?

- Viņš raksta vēstuli mātei Oklendā.

Tedijs nevērīgi pasmīkņāja.

- Cik mīļi! Vai mums tā ir?

-Jā, mūsu aģents to vakar nofotografēja, un mēs tikko to saņēmām. Bekmens to slēpj viesnīcas numurā starp vietējā tūrisma žurnāla lapām.

- Cik gara tā ir?

- Divas kārtīgas rindkopas. Vēstule vēl nav pabeigta.

- Nolasiet vēstuli! - Tedijs pavēlēja, atlaizdamies pret ratiņkrēsla atzveltni un pievērdams acis.

Džūlija pašķirstīja papīra lapas un sakārtoja lasāmās brilles.

- Datuma nav, tā rakstīta ar roku, un lasīšana ir smags darbs, jo Bekmena rokraksts ir draņķīgs. Mīļā māte, neesmu pārliecināts, ka Tu jebkad saņemsi šo vēstuli. Neesmu pārliecināts, ka es to nosūtīšu, un tieši no tā būs atkarīgs, vai Tu to saņemsi. Lai vai kā, taču esmu ticis ārā no cietuma, un man klājas arvien labāk. Pēdējā vēstulē rakstīju Tev, ka trulajā Okla-homas valstībā viss ir, kā pieklājas. Tolaik man nebija ne jausmas, ka prezidents grasās mani apžēlot. Tas notika tik ātri, ka vēl joprojām nespēju tam noticēt. Nākamā rindkopa. Es dzīvoju otrā pasaules malā, tikai nevaru teikt, kurā, lai nesarūgtinātu šādus tādus personāžus. Vislabprātāk es šobrīd atrastos Savienotajās Valstīs, bet tas diemžēl nav iespējams. Par to man nekas nav piebilstams. Nekāda dižā dzīve jau te nav, bet jebkurā gadījumā tā ir labāka par to, kāda man bija vēl pirms nedēļas. Cietumā es sprāgu nost, neraugoties uz to, ko rakstīju vēstulēs - negribēju Tevi satraukt. Te, kur esmu es, esmu brīvs, un tas ir vissvarīgākais. Varu staigāt pa ielām, ēst kafejnīcās, nākt un iet, kā iepatīkas, un darīt gandrīz visu, kas man ienāk prātā. Par brīvību, māt, esmu sapņojis gadiem, un man likās, ka nekas tāds nav iespējams.

Havjēra nolaida papīra lapu un sacīja:

- Tik daudz esam dabūjuši.

Tedijs, atvēris acis, pārjautāja:

- Vai domājat, ka Bekmens ir tāds muļķis, lai nosūtītu vēstuli mātei?

- Nē! Bet viņš ilgu laiku ir rakstījis viņai reizi nedēļā. Tas ir ieradums, kam, visticamāk, ir ārstējošs spēks. Ar kādu taču viņam jāaprunājas.

- Vai mēs joprojām uzmanām vecenes pastu?

- Jā, visu to mazumiņu, ko viņa saņem.

- Ļoti labi! Pārbaidiet to nelgu līdz neprātam un tad ziņojiet man.

- Jā, ser! - Džūlija, savākusi savus papīrus, izgāja no kabineta. Tedijs paņēma ziņojuma kopsavilkumu un sakārtoja brilles. Hobijs iegāja biroja nelielajā virtuvītē.

Bekmena mātes tālrunis veco ļaužu namā Oklendā bija aprīkots ar noklausīšanās ierīci, bet pagaidām tas nekādus rezultātus nedeva. Dienā, kad tika ziņots par apžēlošanu, viņai piezvanīja divas ļoti senas draudzenes un uzdeva milzumdaudz jautājumu, bet Bekmenas kundze bija tik satraukta, ka viņai droši vien tika iedotas miegazāles, un viņa gulēja stundām ilgi.

Neviens no viņas trim Džoela mazbērniem pēdējā pusgada laikā nebija viņai zvanījis.

Lidija Bekmena bija pārcietusi divas sirdslēkmes un tagad sēdēja ratiņkrēslā. Kad dēla dzīve sita augstu vilni, viņai netrūka ērtību plašos apartamentos ar pilna laika apteksni. Dēla notiesāšana piespieda māti pamest labo dzīvi un pārcelties uz pansionātu, kur vajadzēja dzīvot kopā ar simt citiem večukiem.

Bekmens, visticamāk, nemēģinās ar viņu sazināties.

10. NODAĻA

Dažas dienas pasapņojis par naudu, Krics iztēlē sāka to tērēt. Ar tādu piķi viņam nevajadzētu strādāt glumu militāro rūpnieku labā un viņš nebūtu spiests meklēt klausītājus savam lekciju ciklam. (Viņš nebūt nebija pārliecināts, ka klausītāji tā vien alktu uzrasties par spīti tam, ko viņam solīja aģents.)

Krics jau domāja par pensiju! Kaut kur tālu prom no Vašingtonas un visiem ienaidniekiem, ko viņš tur bija iemantojis, - kādā pludmalē, kur netālu noenkurota jahta. Varbūt viņš varētu pārvākties uz Šveici un mitināties blakus savai bagātībai, kas noguldīta bankā, turklāt tā netiktu aplikta ar nodokļiem un vairotos no dienas dienā.

Krics piezvanīja pa tālruni, sarunāja, ka dzīvokļa īre Londonā tiks pagarināta uz dažām dienām, un pārliecināja kundzi, ka vajag iepirkties intensīvāk. Arī viņa, nogurusi no Vašingtonas, bija pelnījusi mierīgāku dzīvi.

Daļēji savas alkatības, daļēji dabiskās neveiklības un arī izlūkošanas jomas nepārzināšanas dēļ Krics izgāzās jau pašā sākumā. Tik ilgi dzīvojot Vašingtonas apritē, tādas kļūdas bija nepiedodamas.

Jāsāk jau ar to, ka viņš izmantoja sava īrētā dzīvokļa tālruni, ļaujot ikvienam atšifrēt precīzu viņa atrašanās vietu. Krics piezvanīja Džebam Pridijam, CIP sabiedrisko attiecību speciālistam, kurš daudzus gadus bija uzturējies Baltajā namā. Pridijs joprojām strādāja iepriekšējā darbā, taču gaidīja pārcelšanu atpakaļ uz Lengliju. Spriežot pēc Pridija teiktā, kurš pat šķita nedaudz saērcināts par tālruņa zvanu, jaunais prezidents bija stājies amatā un apkārt valdīja haoss. Viņi ar Kricu nekad nebija bijuši tuvi draugi, un Pridijs tūdaļ saprata, ka vecais zēns izmet makšķeri. Krics gan pateica tikai to, ka gribot satikt senu paziņu, CIP analītiķi, ar kuru bieži kopā spēlējis golfu. Viņu saucot Dali - Edisons Dalī, un viņš esot aizbraucis komandējumā uz Āziju. Vai Pridijs gadījumā nezinot, kā viņu sameklēt?

Edisons Dalī bija paslēpts Lenglijas dzīlēs, un Pridijs viņu labi pazina.

- Esmu dzirdējis šo vārdu, - Pridijs teica. - Iespējams, varu viņu uzmeklēt.

Krics atstāja viņam dzīvokļa tālruņa numuru, bet Pridijs piezvanīja Edisonam un ziņoja par savām aizdomām. Dalī ieslēdza magnetofonu un pa tiešo līniju piezvanīja uz Londonu. Krics paņēma klausuli un izlikās bezgala laimīgs, izdzirdot sena drauga balsi. Viņš ilgi pļāpāja par to, cik jauka ir dzīve pēc darba Baltajā namā, pēc visiem šiem politisko spēļu gadiem, un cik jauki atkal būt privātpersonai. Krics gribēja atjaunot senas pazīšanās un nopietni pievērsties golfam.

Dalī tēloja līdzi. Viņš arī ieminējās, ka pēc trīsdesmit dienesta gadiem plānojot aiziet pensijā un sapņojot par vieglāku dzīvi.

Krics gribēja zināt, kā sokas Tedijam, kā prezidentam. Kāds noskaņojums ir jaunajā Vašingtonas administrācijā?

Dalī atteica, ka nekas daudz neesot mainījies - pie varas nācis kārtējais stulbeņu bariņš. Starp citu, kā ejot bijušajam prezidentam Morganam?

Krics nezināja teikt, jo neesot ar Morganu to pārrunājis, lai gan patiesībā nebija sarunājies ar viņu vairākas nedējas. Kad saruna jau tuvojās beigām, Krics neveikli ieminējās:

- Kāds nav redzējis Džoelu Bekmenu?

Dalī iesmējās, it kā tas būtu labs joks.

- Nē, - viņš atbildēja. - Domāju, ka tas džeks ir labi paslēpts.

- Tā tam ari vajadzētu būt.

Krics apsolīja piezvanīt, tiklīdz būs atgriezies Kolumbijas apgabala, - viņi varētu izspēlēt vienas astoņpadsmit bedrītes un pēc tam iedzert - gluži kā vecos laikos!

Kādos vēl vecos laikos? - Dalī sev pārjautāja, kad saruna bija beigusies.

Jau pēc stundas saruna tika atskaņota Tedijam Meinar-dam.

Tā kā pirmie divi tālruņa zvani bija visai iedrošinoši, Krics turpināja iesākto. Viņš allaž bija pratis maniakāli rīkoties ar tālruņiem. Viņš ticēja ložmetēja teorijai - piepildīt ēteru ar tālruņa zvaniem, un kaut kas notiks. Rupji izstrādātais plāns tika likts lietā. Vēl kāds sens paziņa, kas reiz bija strādājis atbildīgā amatā senāta Izlūkošanas komisijas priekšsēdētāja birojā, tagad lobētājs ar labiem sakariem, uzturēja ciešas saites ar CIP.

Abi aprunājās par politiku un golfu, beigu beigās Kricam par prieku paziņa apvaicājās, ko prezidents Morgans domājis, apžēlojot Grāfu Mongo, lielāko nodokļu krāpnieku Amerikas vēsturē. Krics apgalvoja, ka iebildis apžēlošanai, un līdz ar to viņam izdevās pavērst sarunu citā virzienā.

- Un ko baumo par Bekmenu? - Krics apjautājās.

- Tu taču pats biji klāt, - senais paziņa atbildēja.

-Jā, bet kur Meinards viņu paslēpa? Tas jau ir nopietns jautājums.

- Vai tad to paveica CIP? - Krica draugs turpināja.

- Protams, - Krics pārliecinoši apstiprināja. - Kurš tad vēl varētu viņu aizvākt no acīm nakts vidū?

- Tas ir interesanti, - paziņa atteica jau krietni klusāk. Krics uzstāja, ka vajagot nākamajā nedēļā kopīgi papusdie-not, un ar to saruna arī beidzās.

Krics drudžaini darbojās ap tālruni un, kā allaž, priecājās par savu nebeidzami garo paziņu sarakstu. Vara deva zināmas priekšrocības.

Džoels jeb Marko atvadījās no Ermano pussešos vakarā, kad beidzās gandrīz trīs stundas bez pārtraukuma ilgā nodarbība. Abi bija pārguruši. Pastaigājoties vēsajā gaisā Trevizo ielās, varēja izvēdināt galvu. Jau otro dienu pēc kārtas Marko iegriezās mazā stūra krodziņā un pasūtīja alu. Viņš apsēdās pie loga un vēroja vietējos, kas gāja garām pa ielu, - daži steidzās no darba, citi vēl centās iepirkt produktus vakariņām. Bārs bija silts un piesmēķēts, un Marko kārtējo reizi domās atgriezās cietumā. Bija grūti par to nedomāt - pārmaiņas bija tik straujas, bet brīvība nāca pārāk pēkšņi. Joprojām māca bažas, ka viņš kādu rītu pamodīsies ieslodzīts kamerā un kaut kur blakus atskanēs histēriski smiekli.

Izdzēris kausu alus, Marko pasūtīja espreso, bet tad izgāja tumsā, sabāzis rokas kabatās. Pagriezies gar ielas stūri, viņš redzēja viesnīcu un arī Luidži, kurš smēķēdams satraukti mīņājās uz ietves. Kad Marko šķērsoja ielu, Luidži tūdaļ bija viņam blakus.

- Mēs nekavējoties braucam prom, - kurators paziņoja.

- Kāpēc? - Marko noprasīja, palūkodamies apkārt, kā meklēdams neliešus.

- Paskaidrošu vēlāk. Uz tavas gultas ir ceļasoma. Savāc mantas tik ātri, cik vari. Es gaidīšu šeit!

-Ja nu es nevēlos nekur braukt? - Marko pajautāja.

Luidži uz mirkli satvēra viņu aiz rokas, tad drūmi pasmīnēja.

- Tādā gadījumā tu te nenodzīvosi pat divdesmit četras stundas, - viņš draudīgi sacīja. - Lūdzu, uzticies man!

Marko metās augšup pa kāpnēm, prom pa gaiteni un jau pie viesnīcas numura aptvēra, ka asā sāpe vēderā nav no straujās elpošanas, bet gan bailēm.

Kas bija noticis? Ko Luidži bija uzzinājis, vai kas viņam bija pateikts? Kas galu galā bija Luidži, un no kā viņš saņēma pavēles? Grābdams no skapja drānas, Marko uzdeva sev ne tikai šos jautājumus, bet ari daudzus citus. Kad mantas bija sakravātas, viņš uz bridi apsēdās, lai apkopotu domas. Džo-els dziļi izelpoja un centās sev iestāstīt, ka viss notiekošais ir tikai spēle.

Vai viņam būs jābēguļo vienmēr? Steigā jāsakravā mantas, jābēg no vienas vietas un jāmeklē cita? Tas, protams, bija labāk nekā cietumā, bet tomēr nogurdinoši.

Un kā gan kāds spētu viņu tik drīz atrast? Trevizo viņš bija pavadījis tikai četras dienas.

Atguvis savaldīšanos, viņš lēni izgāja gaitenī, nokāpa pa kāpnēm, ne vārda neteicis, šķērsoja vestibilu un izgāja pa durvīm. Luidži paķēra viņa somu un iesvieda to mazā fiata bagāžas nodalījumā. Pirmie vārdi tika pārmīti, kad viņi jau bija aizbraukuši līdz Trevizo robežai.

- Tā, Luidži, kas notiek? - Marko noprasīja.

- Dekorāciju maiņa.

- To jau es sapratu. Kāpēc?

- Ir vairāki labi iemesli.

- Kā tas visu izskaidro.

Luidži ar kreiso roku vadīja mašīnu, ar labo strauji pārslēgdams ātrumus, turklāt gāzes pedālis bija iespiests grīdā, bet bremzes - aizmirstas pavisam. Marko prātu pilnībā apstulbināja tas, ka itāļi varēja divarpus stundas mierīgi sēdēt un ieturēt azaidu, bet tad mesties mašīnā, lai galvu reibinošā ātrumā šautos cauri pilsētai.

Viņi brauca kādu stundu, pārsvarā dienvidu virzienā, izvairoties no šosejām un izvēloties mazākas nozīmes ceļus.

- Vai mums kāds seko? - Marko pavaicāja ne reizi vien, kad mašīna līkumos traucās tā, ka sasvērās uz diviem riteņiem.

Luidži tikai noliedzoši kratīja galvu. Viņa acis bija piemiegtas, sarauktas kopā un žokļi cieši sakosti, ja vien starp tiem nerēgojās cigarete. Viņš vadīja mašīnu kā maniaks, tajā pašā laikā mierīgi smēķējot un nemaz neatskatoties. Luidži noteikti nevēlējās sarunāties, un tas tikai pastiprināja Marko vēlmi uzturēt sarunu.

- Tu tikai centies mani iebiedēt, vai ne, Luidži? Mēs spēlējam spiegu spēles, un tu esi galvenais, bet es - kretīns, kurš glabā noslēpumus? Svarīgākais ir mani nobiedēt, lai es būtu atkarīgs un lojāls, ko? Es labi saprotu, kas te notiek.

- Kas nogalināja Džeisiju Habardu? - Luidži ievaicājās, tik tikko pakustinājis lūpas.

Bekmens pēkšņi apklusa. Habarda pieminēšana vien viņam uz mirkli lika sastingt. Šis vārds allaž izsauca zināmas asociācijas ar policijas uzņemto attēlu, kurā Džeisijs bija redzams atkritis pret brāļa kapu: galvas kreisā puse izšķaidīta, asinis visur - uz kapakmens, uz baltā krekla. Visur.

- Jums taču ir lieta, - Bekmens atbildēja. - Tā bija pašnāvība.

- Noteikti! Ja tu tam būtu ticējis, tad nebūtu nolēmis atzīt vainu un paslēpties cietumā.

- Es biju nobijies. Pašnāvības mēdz būt lipīgas.

- Arī tiesa.

- Tātad tu gribi teikt, ka tie, kuri pastrādāja Habarda pašnāvību, dzenas man pakaļ?

Luidži, it kā apstiprinot atbildi, paraustīja plecus.

- Kā gan viņi būtu atklājuši, ka es slēpjos Trevizo?

- Es labāk neatbildēšu.

Turklāt nekādus sīkumus viņš nekad neuzzinātu, ja tādi arī būtu. Džoels nemēģināja vairs iztaujāt, tomēr bieži raudzījās pāri plecam un aiz muguras redzēja tikai tumšu ceļu. Luidži arī ieskatījās atpakaļskata spogulī un apmierināti pasmaidīja, kā gribēdams sacīt: kaut kur aiz muguras jau viņi ir.

Džoels iegrima sēdekli par dažām collām dziļāk un aizvēra acis. Vispirms gāja bojā divi viņa klienti. Safi Mirza tika nodurts pie kāda Džordžtaunas naktskluba trīs mēnešus pēc tam, kad šie bija nolīguši Bekmenu un izsnieguši viņam vienīgo JAM kopiju. Naža dūrieni jau tāpat bija gana nopietni, taču kopā ar tiem ķermenī bija ievadīta inde. Liecinieku nebija. Pavedienu arī ne. Tā bija neatrisināma slepkavība, bet tādu Vašingtonas apkaimē bija daudz. Mēnesi vēlāk Karači bez vēsts pazuda Fazals Šarifs, un tika uzskatīts, ka viņš ir miris.

JAM vērtība tika lēsta ap miljards dolāriem, bet nevienam neradās iespēja šo naudu izmantot.

1998. gadā Backman, Pratt & Boiling nolīga Džeisiju Ha-bardu par vienu miljonu dolāru gadā, un JAM pārdošana bija viņa pirmais darba uzdevums. Lai pierādītu savu vērtību, Habards ar kukuļiem bruģēja ceļu uz Pentagonu, lai kaut kā rastu iespēju pierādīt, ka pastāv satelītu sistēma ar nosaukumu «Neptūns». Dažus dokumentus - apstrādātus, taču joprojām slepenus - Habarda aģents pamanījās sadabūt, taču šis pats aģents par visu bija ziņojis saviem darba devējiem. Slepenie dokumenti nerādīja, ka dabā eksistē tīkls Gamma Net- «Zvaigžņu karu» cienīga novērošanas sistēma ar vēl nedzirdētām iespējām. Tiklīdz Habards «apstiprināja», ka trim jaunajiem pakistāniešiem ir taisnība un «Neptūns» patiešām ir Savienoto Valstu projekts, viņš par saviem atklājumiem lepni ziņoja Bekmenam, un biznesa sarunas turpinājās.

Tā kā Gamma Net tika uzskatīta par ASV militārās izlūkošanas projektu, JAM vērtība pieauga. Patiesībā ne Pentagons, ne CIP neko nezināja par «Neptūnu».

Pentagons noplūdināja safabricētu informāciju caur ziņotāju, kurš bija sadarbojies ar bijušo senatoru Džeisiju

Habardu un viņa vēl varenāko bosu - pašu brokeri. Brieda skandāls. FIB nakts vidū pārmeklēja Backman, Pratt & Boiling biroju, atrada Pentagona dokumentus, ko eksperti uzskatīja par autentiskiem, un četrdesmit astoņu stundu laikā jestra federālo prokuroru komanda uzrādīja apsūdzības katram firmas partnerim.

Pavisam drīz sākās slepkavības, un nebija nekādas nojausmas, kas tās organizējis. Pentagons ar lieliskiem paņēmieniem neitralizēja Habardu un Bekmenu, neaptraipot rokas un neliekot saprast, ka tieši viņi ir tie, kas radījuši un kam pieder satelītu sistēma. Gamma Net, «Neptūns» - vienalga kā to sauca, bija droši paslēpts zem necaursitamiem «militāro noslēpumu» tīkliem.

Bekmens - jurists gribēja tiesas prāvu, sevišķi tāpēc, ka Pentagona dokumenti bija apstrīdami, bet Bekmens - apsūdzētais vēlējās izbēgt no tāda likteņa, kāds bija piemeklējis Habardu.

Ja Luidži trakā bēgšana no Trevizo bija inscenēta, lai iebiedētu viņu, tad plāns izdevās. Pirmo reizi kopš apžēlošanas Džoels ilgojās pēc drošās stingrā režīma cietuma kameras.

Priekšā bija Padujas gaismas, satiksme kļuva blīvāka ar katru nobraukto jūdzi.

- Cik iedzīvotāju ir Padujā? - tie bija Marko pirmie vārdi pusstundas laikā.

- Divsimt trīsdesmit tūkstoši. Kāpēc amerikāņi allaž grib zināt, cik iedzīvotāju ir katrā ciematā un pilsētā?

- Nezināju, ka tas kādam rada problēmas.

- Vai esi izsalcis?

Apdullinošo pulsēšanu vēderā bija radījušas bailes, nevis izsalkums, taču Marko atbildēja apstiprinoši. Kādā bārā pie Padujas ārējā apvedceļa loka viņi apēda picu un tūdaļ kāpa mašīnā, lai dotos uz dienvidiem.

Braucēji pārlaida nakti kādā mazā lauku motelītī, kurā bija astoņas skapja izmēra istabiņas, - šai ģimenei viesnīca piederēja jau kopš romiešu laikiem. Pie ēkas nebija ne izkārtnes, ne reklāmas plakāta, un tā bija viena no Luidži parastajām pieturvietām. Blakus esošais ceļš bija šaurs, nekopts, uz tā nevarēja redzēt gandrīz nevienu transportlīdzekli, kas būtu ražots pēc 1970. gada. Boloņa vairs nebija tālu.

Luidži bija apmeties blakus numurā, aiz biezas mūra sienas, kas celta pirms simtiem gadu. Kad Džoels Bekmens jeb Marko Laceri ieritinājās zem segas un beidzot sasildījās, viņš neredzēja nevienu gaismas stariņu. Visapkārt valdīja pilnīga tumsa un klusums bija tik dziļš, ka Marko ilgi nespēja aizvērt ne acu.

11. NODAĻA

Pēc pirmā ziņojuma par Kricu, kas zvanot un uzdodot jautājumus par Džoelu Bekmenu, Tediju Meinardu pārņēma niknums, kas viņu piemeklēja reti. Tas stulbenis tupēja Londonā, zvanīja pa tālruni uz visām pusēm un kaut kādu apsvērumu dēļ meklēja personu, kas kaut ko varētu zināt par Bekmenu.

- Kāds būs piedāvājis Kricam naudu, - Tedijs uzrūca Viglainam, direktora vietniekam.

- Nav taču nekādu iespēju, ka Krics varētu atrast Bekmenu, - Viglains iebilda.

- Bet viņam ari nevajadzētu meklēt. Krics visu sarežģī, tāpēc viņu nepieciešams neitralizēt.

Viglains palūkojās uz Hobiju, kurš pēkšņi pārtrauca konspektēt sarunu.

- Ko tu teici, Tedij?

- Neitralizējiet viņu!

- Viņš ir ASV pilsonis.

- Es zinu! Un traucē operācijas norisi. Precedenti jau ir bijuši - mēs tā esam rīkojušies arī agrāk.

Meinards nepūlējās paskaidrot, kāds bija precedents, tāpēc viņa palīgi nosprieda, ka nebūtu prātīgi iebilst, jo Tedijs bieži radīja pats savus precedentus.

Hobijs palocīja galvu, piekrizdams: jā, mēs tā esam rīkojušies.

Viglains, sakodis zobus, klusēja.

- Kā noprotu, tu gribi, lai tas tiktu izdarīts tūlīt.

- Cik drīz vien iespējams, - Tedijs atbildēja. - Pēc divām stundām gribu redzēt plānu.

Aģenti vēroja, kā Krics iziet no īrētā dzīvokļa ikvakara pastaigā, kas vienmēr beidzās ar pāris pintēm alus. Pēc pusstundu ilga gājiena nesteidzīgā solī Krics sasniedza Leste-ras laukumu un iegāja krogā «Suns un pīle» - tajā pašā, ko apmeklēja iepriekšējā dienā.

Viņš dzēra otro kausu pie bāra pirmā stāva galvenās zāles dziļumā, kad uz taburetes viņam līdzās uzrausās aģents, vārdā Grīnlovs, un pasūtīja alu.

- Neiebildīsi, ja uzsmēķēšu? - Grīnlovs pajautāja Kricam, kurš, paraustījis plecus, atteica:

- Te nav Amerika.

-Jeņķis, ko? - Grīnlovs apvaicājās.

-Jā!

- Vai dzīvo šeitan?

- Nē, tikai ciemojos.

Krics pētīja pudeles bāra plauktos, lai nebūtu jāskatās uz sarunu biedru, turklāt pļāpāt viņš nemaz negribēja. Krics bija pieradis pie vientulības pārpildītā krogā - viņam patika sēdēt, iedzert, klausīties britu ātrajā izloksnē un izbaudīt to, ka nevienai dzīvai dvēselei nebija ne jausmas, kas viņš tāds. Krics vēl joprojām brīnījās par to zelli, kam vārdā bija Bens. Ja arī viņš tika novērots, tad šie strādāja lieliski, jo prata turēties ēnā.

Grīnlovs iztukšoja kausu ar nodomu izdzert tikpat daudz, cik jau bija paspējis Krics, - bija svarīgi abus nākamos kausus pasūtīt vienlaikus. Aģents ievilka no cigaretes dūmus un izpūta mākonī virs viņu abu galvām.

- Es te dzīvoju jau gadu, - aģents sacīja.

Krics pamāja, pat nepaskatījies uz kaimiņu. - Pazūdi.

- Man nav nekas ne pret braukšanu pa ielas otru pusi, ae pret draņķīgo laiku, bet sports mani galīgi kaitina. Vai esi kādreiz skatījies kriketu? Mačs ilgst četras dienas.

Krics piekrizdams izmeta:

- Stulbs sporta veids.

- Te vienmēr ir vai nu futbols, vai krikets, un šie ļautiņi jūk vai prātā no abiem. Tikko būšu pārdzīvojis vēl vienu sezonu bez NFL, un tas bija nožēlojams laiks.

Krics bija kaislīgs Redskins fans, viņam piederēja sezonas biļete, un dzīvē bija maz tādu lietu, kas viņu sajūsminātu vairāk par iemīļoto komandu. Grīnlovs nebija kaislīgs līdzjutējs, taču viņš veselu dienu bija pavadījis CIP konspiratīvajā dzīvoklī Londonas ziemeļos, iegaumējot statistikas datus. Ja futbols kā sarunu tēma nederētu, nākamā būtu politika. Ja nederētu arī tā, ārā gaidīja glīta izskata dāma, lai arī par Kricu nebija dzirdēts, ka viņš būtu brunču mednieks.

Krics negaidīti sailgojās pēc mājām. Sēžot krogā tik tālu no dzimtenes un no jezgas, kas valdīja ap Superkausa izcīņu, kam vajadzēja sākties pēc divām dienām, ko britu prese ignorēja, viņš iztēlē jau dzirdēja aurojam stadionu. Ja Redskins nebūtu zaudējuši finālturnīrā, Krics netupētu Londonā un nedzertu alu. Viņš sēdētu Superkausa izcīņas mačos - savā vietā tribīnēs, ko sagādāja kāda no daudzajām korporācijām, uz kurām viņš allaž varēja paļauties.

Krics, palūkojies uz Grīnlovu, pajautāja:

- Kam tu juti līdzi - Patriots vai Packers?

- Mana komanda finālā neiekļuva, bet es vienmēr esmu bijis par NFC\

- Es ari! Kas ir tava komanda?

Šis droši vien bija liktenīgākais jautājums, kādu Roberts Krics savā mūžā bija uzdevis. Kad Grīnlovs atbildēja -Redskins, Krics pasmaidīja un bija gatavs sarunāties. Dažas minūtes viņi pļāpāja par futbolu - cik ilgi kurš jau bijis Redskins fans, kādas izcilas spēles kurš redzējis, apsprieda labākos spēlētājus un Superkausa izcīņu spēles. Grīnlovs pasūtīja vēl kausu [9] alus, un abi turpināja apspriest senas spēles. Krics Londonā bija iepazinies ar tik nedaudziem amerikāņiem, ka šis čalis likās tīri pieņemams sarunu biedrs.

Grīnlovs piecēlies atvainojās un devās meklēt tualeti. Tā atradās stāvu augstāk, ne lielāka par pieliekamo, ar vienu podu - kā jau liela daļa tualešu Londonā. Viņš, aizbultējis durvis, aši izvilka mobilo tālruni un piezvanīja kolēģiem, lai paziņotu par saviem panākumiem. Plāns jau bija gatavs, un komanda gaidīja tepat ārā uz ielas - trīs vīrieši un glītā sieviete.

Kad ceturtais kauss bija pusē, pēc džentlmeniski atrisinātām domstarpībām par Sonija Jurgensena piezemējumu un pārtverto bumbu attiecību Kricam beidzot savajadzējās uz tualeti. Viņš pavaicāja, kur tā atrodas, un nozuda. Tikmēr Grīnlovs veikli iemeta Krica kausā sīku, baltu tabletīti - tas bija rofinols, spēcīgas miegazāles bez garšas un smaržas. Kad Redskins fans atgriezās, viņš bija gatavs dzert tālāk. Abi draudzīgi parunāja par Džonu Riginsu un Džo Gibsu, līdz nabaga Krics pēkšņi sāka klanīt galvu.

-Jā, - viņš novilka, mēlei mežģoties. - Es laikam iešu -vecene gaida.

-Jā, es arī! - Grīnlovs pacēla glāzi. - Izdzersim un iesim!

Viņi iztukšoja kausus un piecēlās, lai ietu - Krics pa priekšu, bet Grīnlovs aiz muguras, gatavs viņu satvert, ja šis kristu. Abi izlauzās cauri pūlim, kas drūzmējās pie ieejas, un izgāja uz ielas, kur saltais vējš Kricu atvēsināja, bet tikai uz mirkli. Viņš, aizmirsis par sava jaunā drauga esamību un pastreipuļojis divdesmit soļu, ķērās pie laternas staba. Grīnlovs neļāva Kricam nokrist un, kad garām gāja jauns pāris, iesaucās:

- Nolāpīts, Fred, tu atkal esi pielējies.

Bija par maigu teikt, ka Freds ir pielējies. Uz ielas parādījās našīna un apstājās. Aizmugures durvis atvērās, un Grīnlovs iestūķēja pusaizmigušo Kricu salonā. Pirmā pietura bija kāda noliktava astoņus kvartālus tālāk. Tur Krics tika pārvietots uz nelielu kravas autobusu ar dubultdurvīm aizmugurē. Kamēr viņš gulēja uz busiņa grīdas, viens no aģentiem injicēja viņam pamatīgu devu koncentrēta heroīna. Šīs vielas klātbūtne organismā vienmēr spēja sagrozīt sekcijas rezultātus un, protams, arī kliedēja ģimenes neatlaidīgos jautājumus.

Busiņš ar tikko elpojošo Kricu izbrauca no noliktavas un devās uz Vitkoumstrītu, kas nebija tālu no viņa dzīvokļa. Slepkavībai bija vajadzīgas trīs mašīnas - kravas busiņš, liels un jaudīgs mersedess, kā arī furgons, ko vadīja īsts brits, kurš varēja palikt notikuma vietā un papļāpāt ar policiju. Furgona galvenais uzdevums bija aizkavēt satiksmi pēc iespējas tālāk no mersedesa.

Visi trīs šoferi un abi aģenti, ieskaitot ari glīto dāmu, savā starpā sazinājās. Pie trešās gājēju pārejas busiņa durvis atvērās, un Kricu izgrūda uz ielas. Mersedesa šoferis braucot tēmēja auto riteni uz upura galvu, ar šķebinošu būkšķi ari trāpīja, bet tad visi nozuda, un palika vienīgi brits ar furgonu. Viņš, apturējis mašīnu, izlēca no kabīnes un metās pie nabaga žūpas, kurš bija izklenderējis uz ielas un tika notriekts. Šoferis aši palūkojās apkārt, meklēdams citus lieciniekus.

Tādu nebija, bet pa pretējo joslu tuvojās taksometrs. Šoferis tam pamāja, un drīz vien apstājās arī citas mašīnas. Nevajadzēja ilgi gaidīt, kad salasījās pūlis un ieradās policija. Brits ar furgonu notikuma vietā ieradies pirmais, taču viņš bija redzējis pavisam maz - kā tas cilvēks divām mašīnām pa vidu izklumburē uz ielas, un tur viņu notrieca liela, melna mašīna. Vai ari tā bija tumši zaļa. Tāpat furgona šoferis nevarēja nosaukt ne mašīnas mārku, ne modeli. Uz numura zīmi viņam nebija ienācis prātā skatīties, aizbēgušo mašīnas vadītāju aprakstīt nevarēja - viņš bijis pārāk satriekts, redzot piedzērušo pēkšņi parādāmies ielas malā.

Ap to laiku, kad Roberts Krics tika celts ātrās palīdzības mašīnā, lai sāktu ceļu uz morgu, Grīnlovs, glītā dāma un divi citi aģenti jau sēdēja vilcienā, kas devās Parīzes virzienā. Tur viņu ceļi uz dažām nedēļām pašķirsies, bet pēc tam visi atgriezīsies savā bāzē Londonā.

Marko gribēja brokastis galvenokārt tāpēc, ka viņš tās saoda - kaut kur nama dzīlēs smaržoja cepts šķiņķis un desiņas, taču Luidži nepacietīgi mudināja doties ceļā.

- Te ir arī citi viesi, un visi ēd pie viena galda, - viņš paskaidroja, kamēr abi steidzīgi krāva mašīnā somas.

- Atceries - tu atstāj pēdas, un tā signora neko neaizmirst.

Abi mašīnā traucās pa lauku ceļu, meklēdami platākas šosejas.

- Uz kurieni mēs braucam? - Marko gribēja zināt.

- Tad jau redzēsim.

- Nespēlē spēlītes! - viņš norēcās, un Luidži tīri vai sarāvās. - Esmu brīvs cilvēks un varu izkāpt no mašīnas jebkurā brīdī!

-Jā, bet...

- Nedraudi man! Ik reizi, kad es uzdodu jautājumu, tu mani apber ar nepamatotiem draudiem, ka es pats uz savām kājām neizvilkšot ne divdesmit četras stundas. Es gribu zināt, kas notiek. Kurp mēs braucam? Cik ilgi tur uzturēsimies? Cik ilgi tu tur būsi? Atbildi, Luidži, - vai arī es pazūdu.

Luidži izbrauca uz šosejas ar četrām joslām, un ceļazīme vēstīja, ka līdz Boloņai ir trīsdesmit kilometri. Viņš nogaidīja, lai spriedze maķenīt atslābst, un paskaidroja:

- Boloņā paliksim dažas dienas, Ermano mūs gaidīs tur. Jūs turpināsiet nodarbības. Tu vairākus mēnešus dzīvosi konspiratīvajā dzīvoklī, bet tad es pazudīšu un tu paliksi pats savā vaļā.

- Paldies! Vai tas bija tik grūti?

- Plāni mainījās.

- Es zinu, ka Ermano nav students.

- Viņš ir students - un daļa no plāna.

- Vai tu maz saproti, cik tas plāns ir smieklīgs? Padomā par to, Luidži! Kāds tērē tik daudz laika un naudas, lai iemācītu man svešu valodu un kultūru. Kāpēc mani nevar ar kravas lidmašīnu nogādāt Jaunzēlandē vai tamlīdzīgā vietā?

- Tā ir lieliska doma, Marko, bet ne jau es pieņemu šos lēmumus.

- Dirsā, Marko! Katru reizi, kad paskatos spogulī un saku «Marko», man gribas smieties.

- Nekā smieklīga tur nav. Vai pazīsti Robertu Kricu?

Marko uz mirkli apklusa.

- Esmu viņu dažas reizes saticis, bet nekad neesmu izmantojis. Kārtējais politiskais līķis - tāpat kā es.

- Tuvs prezidenta Morgana draugs, kancelejas direktors un kampaņas vadītājs.

- Un tad?

- Vakarvakarā viņš Londonā tika nogalināts. Tas nozīmē, ka tevis dēļ ir gājuši bojā jau pieci cilvēki - Džeisijs Habards, trīs pakistānieši un tagad Krics. Slepkavošana nav mitējusies, Marko, un arī nemitēsies. Lūdzu, esi pacietīgs - es tikai pūlos tevi nosargāt.

Marko atspieda pakausi pret sēdekļa balstu un aizvēra acis. Viņš nespēja summēt divi un divi.

Viņi strauji nogriezās no šosejas, lai uzpildītu degvielu, un Luidži atgriezās ar divām mazām tasītēm kafijas.

- Kafija līdzņemšanai, - Marko apmierināts ieminējās. - Es jau domāju, ka šis vispasaules ļaunums Itālijā ir aizliegts.

- Atrās uzkodas iezogas visur. Tas ir ļoti skumji.

- Tajā var vainot tikai amerikāņus, un visi to arī dara.

Drīz vien viņi bija iekļuvuši sastrēgumstundas korķi Boloņas nomalē.

- Vai zini, ka te tiek ražotas visas labākās mašīnas? Ferrari, Lamborghini un Maserati - labākie sporta braucamie.

- Vai es arī varētu kādu dabūt?

- Atvaino, tas nav iekļauts budžetā.

- Kas tad ir iekļauts budžetā?

- Ļoti klusa un vienkārša dzīve.

- Tā jau es domāju.

- Un daudz labāka par tavu iepriekšējo.

Marko sūca kafiju, vērodams satiksmi.

- Vai tu šeit mācījies?

-Jā, universitāte ir tūkstoš gadus veca. Viena no labākajām universitātēm, gan jau es tev vēlāk parādīšu.

. Mašīna nogriezās no galvenā bulvāra un iebrauca netīrā piepilsētā. Ielas kļuva īsākas un šaurākas, taču likās, ka Lui-dži šo vietu labi pazīst. Viņi brauca uz pilsētas centru un universitāti. Luidži pēkšņi pagrieza stūri, mašīna palēcās uz apmales, un fiats ieripoja spraugā, kurā tikko pietiktu vietas motociklam.

- Iekodīsim, - viņš aicināja, un abi, izspraukušies no mašīnas, ātrā solī devās tālāk pa ietvi, elpodami vēso gaisu.

Marko nākamā paslēptuve bija noplukusi viesnīca dažus kvartālus no vecpilsētas.

- Budžets mūs sāk spiest, - viņš ņurdēja, iedams nopakaļ Luidži cauri nelielam vestibilam uz kāpnēm.

- Tu te uzturēsies tikai dažas dienas, - Luidži atteica.

- Un kas būs pēc tam?

Marko pa šaurajām kāpnēm stiepa somas, bet Luidži gāja tukšām rokām. Labi, ka numurs izrādījās otrajā stāvā - tā bija neliela telpa ar šauru gultu un aizkariem, kas nebija atvilkti dienām ilgi.

- Trevizo man patika labāk, - Marko noteica, pētīdams sienas.

Luidži atvilka aizkarus. Saules stari arī neko daudz nelīdzēja.

- Nav slikti, - viņš nepārliecinoši konstatēja.

- Mana cietuma kamera bija labāka.

- Tu pārāk daudz sūrojies.

- Man ir savi iemesli.

- Izkrāmē mantas. Pēc desmit minūtēm tiekamies lejā -Ermano jau gaida.

Izskatījās, ka Ermano par dislokācijas vietas maiņu ir tikpat satriekts kā Marko. Abi devās uz nolaistu daudzdzīvokļu ēku dažus kvartālus tālāk. Tā kā lifta nebija, viņi uzkāpa ceturtajā stāvā pa kāpnēm un iegāja mazā divistabu dzīvoklītī, kurā bija vēl mazāk mēbeļu nekā mājoklī Trevizo. Ermano acīmredzot bija savācis mantas lielā steigā un vēl ašāk tās izkravājis.

- Tavs ūķis ir vēl draņķīgāks par manējo, - Marko secināja, ieiedams istabā.

Uz galdiņa jau gaidīja mācību materiāli, ko abi bija izmantojuši iepriekšējā dienā.

- Atgriezīšos ap pusdienlaiku! - Luidži, to pateicis, aši nozuda.

-Andiamo a studiare, - Ermano paziņoja. - Sāksim mācīties.

- Esmu visu jau aizmirsis.

- Bet mums taču vakar bija ļoti laba nodarbība.

- Vai mēs nevaram vienkārši aiziet uz bāru iedzert? Man patiešām nav noskaņojuma mācīties.

Taču Ermano jau bija ieņēmis vietu pie galda un šķīra mācību grāmatas lappuses. Marko negribīgi iekārtojās skolotājam pretī.

Pusdienas un vakariņas nebija pieminēšanas vērtas -abas ēdienreizes tika ieturētas neīstās trattorias, kas drīzāk bija itāļu versija par ātrajām uzkodām. Luidži bija nelāgā omā un visai asi uzstāja, ka esot jārunā tikai itāliski. Luidži runāja lēni, skaidri un visu atkārtoja četras reizes, lai Marko uztvertu sacīto, un tad ķērās pie nākamās frāzes. Tādos apstākļos nebija iespējams ēdienu izbaudīt.

Pusnaktī Marko gulēja savā vēsajā viesnīcas numurā, cieši ietinies plānajā segā, dzēra apelsīnu sulu, ko bija pasūtījis pats, un iegaumēja darbības vārdus un apstākļa vārdus - lappusi pēc lappuses.

Ko gan tādu bija izdarījis Roberts Krics, lai viņu nogalinātu tie paši ļaudis, kas meklēja Džoelu Bekmenu? Jautājums bija tik savāds, ka to grūti saprast. Marko nemaz nesāka apdomāt atbildi. Viņš pieņēma, ka Krics ir bijis klāt, kad tika parakstīta apžēlošana, - Morgans viens nebija spējīgs pieņemt tādu lēmumu. Tomēr - no otras puses - viņš nevarēja iedomāties, ka Krics būtu saistīts ar augstāka līmeņa ierēdņiem. Desmitiem gadu laikā Krics bija pierādījis, ka ir labs ieroču nesējs, taču viņam uzticējās ļoti maz cilvēku.

Bet, ja jau slepkavības turpinājās, tad mācīties darbības un apstākļa vārdus bija ļoti svarīgi. Valodas zināšanas nozīmēja izdzīvošanu un spēju ceļot. Luidži un Ermano drīz izgaisīs, un Marko Laceri paliks cīnāmies viens.

12. NODAĻA

Izgājis no viesnīcas numura jeb apartamenta, kas viņam izraisīja klaustrofobiju, Marko devās garā pastaigā. Ielas bija gandrīz tikpat miklas kā drēgnais gaiss. Skatoties kartē, ko viņam bija iedevis Luidži un kas, protams, bija itāļu valodā, Marko gāja uz vecpilsētu. Pagājis garām seno mūru drupām pie Porta San Donato, Marko pa Via Irnerio gar Bolo-ņas universitātes ziemeļu malu soļoja rietumu virzienā. Gadsimtiem vecās ietves sedza izliekti portiki, kas likās stiepjamies jūdzēm tālu.

Acīmredzot universitātes rajonā īstā dzīve sākās vēlāk. Garām pabrauca pa kādai mašīnai, tad pāris velosipēdistu, bet kājāmgājējus vēl nemanīja. Luidži bija skaidrojis, ka Bo-loņas vēsture ir saistīta ar kreiso, komunistu, novirzienu. Tā bija sarežģīta vēsture, un Luidži apsolīja viņam par to pastāstīt.

Marko sev priekšā ieraudzīja zaļu neona izkārtni, kas vēstīja, ka ēkā atrodas bārs Fontana, un drīz vien viņš sajuta spēcīgu kafijas aromātu. Bārs bija iekārtots senā namā, taču jāteic, ka visas ēkas tur bija senas. Durvis vērās lēni, un, iegājis bārā, Marko pasmaidīja par visiem aromātiem, kas tur valdīja, - kafijas, cigarešu, smalkmaizīšu un ceptu brokastu ēdienu smaržām. Tad viņam kļuva bail, kā parasti - no nepieciešamības izdarīt pasūtījumu svešajā valodā.

Bārs Fontana nebija ne studentu, ne dāmu bārs. Visi apmeklētāji bija apmēram viņa vecumā - ap piecdesmit un vecāki, visi mazliet savādi ģērbušies, ar pīpēm un bārdām, kā apstiprinot, ka šeit sapulcējas universitātes pasniedzēji. Viens otrs palūkojās uz Marko, bet universitātē, kurā mācījās simttūkstoš studentu, jebkuram būtu grūti pievērst sev uzmanību.

Marko atrada vietu pie tālākā galdiņa un, beidzot iekārtojies sēdvietā, konstatēja, ka sēž plecu pie pleca ar saviem kaimiņiem. Abi bija iegrimuši avīzes lasīšanā, un neviens no viņiem nepievērsa atnācējam uzmanību. Kādā lekcijā par Itālijas kultūru Luidži bija klāstījis vietas jēdzienu Eiropā un to, cik ļoti tas atšķiras no izpratnes par to Amerikā. Eiropā vieta ir kopēja, nevis aizņemta. Galdiņi ir kopēji, un arī gaiss ir kopējs, jo smēķēšana nevienu neuztrauc. Mašīnas, mājas, autobusi, dzīvokļi, kafejnīcas un citas svarīgas lietas ir nenozīmīgākas, tāpēc tajās vienkāršāk dalīties ar pārējiem. Nav nekas traģisks ar paziņu sarunas laikā sabāzt kopā degunus, jo vietas jēdziens netiek pārkāpts. Te varēja sarunāties ar roku palīdzību, ar apskāvieniem un reizēm pat ar skūpstiem.

Amerikāņiem bija grūti saprast šādu familiaritāti pat starp draugiem.

Marko vēl nebija gatavs dalīties vietā. Viņš paņēma ap ņurcīto ēdienkarti un izvēlējās pirmo ēdienu, kas viņam bija zināms. Tiklīdz viesmīlis pienāca un palūkojās uz viņu, Marko cik spēdams nepiespiesti sacīja:

- Espresso, e un panino al formaggio. - Sviestmaizi ar sieru.

Viesmīlis atzinīgi palocīja galvu. Neviens nepagrieza galvu, lai palūkotos uz cilvēku, kas ar akcentu runā itāliski. Neviens nenolaida zemāk laikrakstu, lai uzmestu viņam skatienu. Visiem bija vienalga - tādu izrunu viņi dzirdēja bieži. Nolicis ēdienkarti uz galda, Marko Laceri nodomāja, ka Boloņa viņam patīk, kaut arī tā bija komunistu midzenis. Tā kā pilsētā bija daudz studentu un pasniedzēju no visām pasaules malām, ārzemnieki te tika uzskatīti par vietējās kultūras sastāvdaļu. Iespējams, tas bija pat stilīgi - runāt ar akcentu un ģērbties citādi. Iespējams, te nebija nekas nosodāms, ja cilvēks atklāti mācījās valodu.

Viņā izpaudās ārzemnieka pazīme - Marko šaudīja acis uz visām pusēm, kā satraukdamies par savu ielaušanos jaunajā kultūrā un negribēdams, ka tiek pieķerts. Bārā Fontana Marko neviens negrasījās pieķert, tāpēc viņš izvilka mazo vārdnīciņu un pūlējās nelikties ne zinis par cilvēkiem un situācijām, kuras viņš tomēr būtu gribējis vērot. Darbības vārdi, darbības vārdi, darbības vārdi! Ermano arvien atkārtoja, ka cilvēkam, kurš grib apgūt itāļu vai jebkuru citu romāņu valodu, vajag zināt darbības vārdus. Vārdnīcā bija tūkstoš svarīgāko darbības vārdu, un Ermano apgalvoja, ka tas esot labs sākums.

Lai arī iekalšana nebija viegla, Marko konstatēja, ka tas nav nemaz tik ļauni. Viņam tīri labi patika mācīties pa četrām lappusēm uzreiz - simt darbības vārdiem, lietvārdiem vai kas nu tur vēl bija, turklāt nevienu viņš nepalaida garām. Tiklīdz kādu vārdu Marko bija iegaumējis nepareizi vai kļūdījies izrunā, viņš sāka visu no paša sākuma. Kad viesmīlis atnesa kafiju, viņš jau bija izlasījis trīssimt darbības vārdu. Marko, iedzēris malku, atsāka lasīt, it kā ēdiens būtu daudz nesvarīgāks par vārdnīcu. Viņš mācījās jau ceturto simtu, kad uzradās Rūdolfs.

Krēsls otrā pusē mazajam, apaļajam galdiņam, pie kura sēdēja Marko, bija brīvs, un to pamanīja maza auguma tukls vīrelis, ģērbies viscaur melnās, pabālējušās drānās, ar sirmām izspūrušu matu pinkām, kas nepaklausīgi līda ārā no melnās beretes, kurai dīvainā kārtā izdevās noturēties uz pakauša.

- Buon giorno. Ē libera? - viņš pieklājīgi vaicāja, rādīdams uz krēslu. Marko nebija īsti drošs par uzdoto jautājumu, taču jēga bija skaidra. Viņš bija uztvēris vārdu libera un pieņēma, ka tas varētu nozīmēt «brīvs» vai «neaizņemts».

- Si, - Marko bez akcenta atbildēja, un vīrelis, novilcis garo, melno apmetni, iekārtojās krēslā.

Atnācējs sēdēja nepilnu trīs pēdu atstatumā no Marko. Vietas jēdziens šeit ir atšķirīgs, viņš sev atgādināja. Svešinieks nolika uz galda sarullētu laikrakstu Г Unitā, ko ripināja šurpu turpu. Marko uz brīdi sāka satraukties par savu espreso. Lai izvairītos no sarunas, viņš vēl nopietnāk iedziļinājās darbības vārdu sarakstā.

- Amerikānis? - galda biedrs jautāja angļu valodā bez jebkāda akcenta.

Marko, pacēlis acis no brošūras, ielūkojās vīrieša mirdzošajās acīs.

- Nav tālu, esmu kanādietis. Kā jūs to zinājāt?

Viņš, norādījis uz brošūru, paskaidroja:

- Angļu-itāļu vārdnīca. Pēc brita jūs neizskatāties, tāpēc nospriedu, ka esat amerikānis. - Spriežot pēc akcenta, svešinieks nebija no Vidējiem rietumiem. Tāpat viņš nevarēja būt no Ņujorkas vai Ņūdžersijas, arī ne no Teksasas, Dienvidiem, Apalaču kalniem vai Ņūorleānas. Kad lielākā daļa valsts rajonu bija atmesta, Marko iedomājās par Kaliforniju un sāka jau nervozēt. Drīz sāksies mānīšanās, un viņam šajā jomā nebija īstas prasmes.

- No kurienes esat jūs? - Marko pavaicāja.

- Pēdējā apmešanās vieta bija Ostina Teksasā. Tas bija pirms trīsdesmit gadiem. Mani sauc Rūdolfs.

- Sveiks, Rūdolf, priecājos iepazīties! Mani sauc Marko. -Viņi jutās kā bērnudārzā, kur pietika ar vārdu vien. - Pēc izrunas nevarētu teikt, ka esat teksasietis.

- Paldies Dievam! - Rūdolfs patīkami iesmējās, tikko pavērdams muti. - Vispār es esmu no Sanfrancisko.

Pienāca viesmīlis, un Rūdolfs pasūtīja melnu kafiju un pateica vēl kaut ko ātrā itāļu valodā. Viesmīlis atbildēja, un Rūdolfs kaut ko piebilda, bet Marko no sarunas nesaprata ne vārda.

- Kas jūs atvedis uz Boloņu? - Rūdolfs jautāja. Likās, ka viņam gribas papļāpāt - cilvēki no Ziemeļamerikas droši vien reti ieklīda viņa iecienītajā kafejnīcā.

Marko, nolicis brošūru, atteica:

- Veselu gadu ceļošu pa Itāliju, apskatīšu zemi un mēģināšu apgūt valodu.

Rūdolfa seju klāja nekopta, sirma bārda, kas sākās augstu uz vaigukauliem un spurojās uz visām pusēm. Deguna gals un daļēji arī mute tomēr bija redzama. Nezināma iemesla dēļ Rūdolfs bija izskuvis nelielu, apaļu laukumiņu zem apakšlūpas - īsti nebija saprotams, kāpēc viņš tā dara, un droši vien neviens viņam nebija uzdevis tādu visnotaļ smieklīgu jautājumu. Atšķirībā no sejas skūtās daļas citur sprogaina vaigubārda auga tā, kā tai labpatikās, turklāt mazgāta droši vien netika. Galvas augšdaļa bija līdzīga - no beretes apakšas uz visām pusēm spraucās ārā biezu, sirmu matu ērkulis.

Tā kā sejas vaibsti bija apslēpti, uzmanību piesaistīja Rūdolfa acis. Tās bija tumši zaļas, mirdzošas un uzmanīgi raudzījās no biezo, nokareno uzacu apakšas.

- Cik ilgi esat Boloņā? - Rūdolfs apvaicājās.

- Atbraucu tikai vakar. Man nav noteiktas ceļojuma programmas. Un jūs - kā jūs šeit nokļuvāt? - Marko centās novirzīt sarunas tematu.

Rūdolfa acis nemirkšķinot šaudījās uz visām pusēm.

- Es te dzīvoju jau trīsdesmit gadus. Esmu pasniedzējs universitātē.

Marko beidzot nokoda gabaliņu no sviestmaizes - daļēji izsalkuma mocīts un arī tāpēc, lai ļautu Rūdolfam runāt.

- Kur jūs dzīvojat? - profesors gribēja zināt.

Kā pēc scenārija Marko atteica:

- Toronto. Vecvecāki imigrēja no Milānas. Man ir itāļu asinis, bet nekad neesmu mācījies valodu.

- Valoda nav grūta, - Rūdolfs mierināja, un tūdaļ arī viņam atnesa kafiju. Pasniedzējs paķēra mazo tasīti un pielika to bārdai. Acīmredzot krūzīte bija pie mutes, jo viņš nošmaukstināja lūpas un pieliecās tuvāk, kā gatavodamies ilgākai sarunai. - Manuprāt, jūs neesat kanādietis, - Rūdolfs noteica, un viņa acis izsmējīgi raudzījās uz sarunu biedru.

Marko bija pūlējies izskatīties, uzvesties un runāt kā itālis. Viņam nebija laika domāt, kādam būtu jābūt kanādietim. Un kā tad īsti runāja kanādieši? Viņš nokoda vēl vienu kumosu un ar pilnu muti sacīja:

- Nevaru jums palīdzēt. Kā jūs te atkūlāties no Osti-nas?

- Tas ir garš stāsts.

Marko paraustīja plecus, it kā viņam būtu daudz laika.

-Toreiz es biju jauns pasniedzējs Teksasas universitātes Juridiskajā fakultātē. Kad vadība uzzināja, ka esmu komunists, viņi sāka izdarīt spiedienu, lai izdzīvotu mani no turienes. Es cīnījos pretī un pacēlu balsi - sevišķi lekciju zālē. Septiņdesmito gadu sākumā Teksasā komunistus ne īpaši labi ieredzēja, un nedomāju, ka tagad tur kaut kas ir mainījies. Viņi likvidēja manu štata vietu, padzina no pilsētas, un tā es ierados Boloņā, Itālijas komunisma sirdī.

- Un ko jūs te pasniedzat?

-Jurisprudenci. Radikāli kreisās juridiskās teorijas.

Viesmīlis atnesa tādu kā brioche ar pūdercukuru, un pusi no tās Rūdolfs notiesāja jau ar pirmo kumosu. No biezās bārdas izbira dažas drupačas.

-Joprojām esat komunists? - Marko noprasīja.

- Protams. Kāpēc man būtu jāmainās?

- Komunisms tomēr noiet no skatuves, kā jums šķiet? Izrādījās, ka tā nav nekāda varenā mācība. Paraugieties, kādas ziepes Staļina un viņa iekārtas dēļ joprojām ir Krievijā. Ziemeļkorejā iedzīvotāji badojas, kamēr diktators taisa atombumbas. Kuba par piecdesmit gadiem ir atpalikusi no pārējās pasaules. Sandinisti Nikaragvā tika izbalsoti. Ķīna pievēršas brīvā tirgus kapitālismam, jo vecā sistēma ir pajukusi. Komunisms reāli zaudē savas pozīcijas.

Brioche bija gandrīz nozudusi, un Rūdolfs piemiedza zaļās acis. Marko jau gaidīja vārdu plūdus ar necenzētām lamām gan angļu, gan itāļu valodā. Viņš žigli palūkojās apkārt un saprata, ka, visticamāk, bārā Fontana komunisti būs vairākumā.

Un ko labu kapitālisms bija devis viņam?

Bet Rūdolfs tikai pasmaidīja un, paraustījis plecus, nostalģiski ierunājās:

- Var jau būt, bet bija jautri būt par komunistu pirms trīsdesmit gadiem, sevišķi Teksasā. Tie tikai bija laiki!

Marko norādīja uz laikrakstu:

- Vai kādreiz lasāt avīzes no mājām?

- Mājas ir te, mans draugs! Esmu kļuvis par Itālijas pilsoni un neesmu bijis Štatos jau divdesmit gadus.

Bekmens jutās atvieglots. Viņš nebija redzējis amerikāņu avīzes kopš savas atbrīvošanas dienas, taču domāja, ka viņa lieta tajās ir aprakstīta. Droši vien tika publicētas arī vecas fotogrāfijas. Rūdolfam viņa pagātne bija nezināma.

Marko aizdomājās par savu nākotni - Itālijas pilsonību. Ja nākotne viņam vispār būs. Varbūt turpmākos divdesmit gadus viņš mētāsies pa Itāliju, tramīgi lūkodamies sev pār plecu.

- Jūs teicāt - «mājas», - Rūdolfs pārtrauca viņa pārdomas. - Vai domājāt Savienotās Valstis vai Kanādu?

Marko pasmaidījis ar žestu norādīja uz nenoteiktu vietu.

- Es domāju vispār to pusi. - Tā bija sīka kļūdiņa, bet viņš to nedrīkstēja pieļaut. Aši mainot sarunas tēmu, viņš ieminējās:

- Boloņā esmu pirmo reizi - nezināju, ka te ir Itālijas komunisma centrs.

Rūdolfs, nolicis tasīti, nočāpstināja gandrīz neredzamās lūpas un ar abām rokām maigi apglaudīja bārdu - kā vecs kaķis, kas kasa vaigus.

- Boloņa, mans draugs, ir ne tikai tas vien, - viņš turpināja, kā sākdams garu lekciju. - Tā vienmēr ir bijusi brīvdomības un intelektuālo aktivitāšu centrs, tāpēc tās pirmā iesauka la dotta, kas nozīmē - «izglītotā». Tad pilsēta kļuva par politiski kreisā novirziena mājvietu un to iesauca la rossa - «sarkanā». Boloņieši vienmēr ir nopietni izturējušies pret ēdienu. Viņi uzskata, un droši vien tā ir taisnība, ka šī vieta ir Itālijas kuņģis. No tā radusies trešā iesauka la grassa - «resnā». Tas ir mīļvārdiņš, jo šeit nav daudz cilvēku ar lieko svaru. Es jau biju resns, kad šeit ierados. - Rūdolfs lepni uzsita pa vēderu ar vienu roku un ar otru iestūķēja mutē visu, kas bija atlicis no brioche.

Pēkšņi Marko pārņēma paniska doma: ja nu Rūdolfs bija daļa no scenārija? Vai viņš bija Luidži, Ermano, Steneta un vēl kādu aģentu līdzdalībnieks, kuri, palikdami ēnā, centās saglabāt Džoelam Bekmenam dzīvību? Bet gan jau ne. Visticamāk, viņš patiešām bija pasniedzējs. Savdabis, atkritējs, novecojis komunists, kurš atradis labāku dzīvi citā valstī.

Šo domu viņš lika mierā, taču neaizmirsa. Marko apēda sviestmaizi un nosprieda, ka gana pļāpāts. Viņam pēkšņi ievajadzējās pagūt uz vilcienu, lai nepalaistu garām ekskursiju. Bekmens izspraucās no savas vietas, un atvadoties Rūdolfs viņam teica:

- Nāku šurp katru rītu. Piekāpiet, ja uzturēsieties te vēl ilgāk.

- Grazie, - Marko atbildēja. - Arrivederci.

Pie kafejnīcas sāka atdzīvoties Via Irnerio - ceļu uzsāka preču piegādes furgoni. Šoferi brēca cits uz citu, droši vien draudzīgi apsaukājās ar vārdiem, ko Marko, visticamāk, nekad nespēs iemācīties. Viņš naskā solī steidzās prom - kat-ram gadījumam, ja nu Rūdolfs pēkšņi atcerētos vēl kaut ko un sekotu viņam. Viņš iegriezās sānielā - Via Capo di Lucca. Marko, paskatījies kartē, konstatēja, ka tā vijas līkločiem un ir labi iezīmēta, tāpēc pa to devās uz pilsētas centru. Viņš pagāja garām kādai mājīgai kafejnīcai, bet tad atgriezās, lai iedzertu kapučīno.

Šeit komunisti viņu netraucēja un vispār neviens neievēroja. Marko un Džoels Bekmens vienā personā izbaudīja mirkli: gardo, stipro dzērienu, aromātisko gaisu un citu apmeklētāju klusos smieklus. Tajā brīdī neviens visā pasaulē nezināja, kur viņš atrodas, un tā patiešām bija brīnišķa sajūta.

Marko pieprasīja, lai rīta nodarbības sāktos astoņos, nevis pusstundu vēlāk. Ermano vajadzēja ilgākas miega stundas, taču viņš nespēja pretoties sava skolnieka uzstājībai. Marko uz katru nodarbību ieradās, rūpīgi iegaumējis vārdus no vārdnīcas, dialogus viņš bija iemācījies ideāli, un viņa tieksme apgūt valodu bija gandrīz nevaldāma. Sākumā viņš tika pat ieminējies, ka mācības varētu sākt jau septiņos.

Tajā rītā, kad gadījās iepazīties ar Rūdolfu, Marko bez pārtraukuma bija mācījies divas stundas no vietas un tad pēkšņi paziņoja:

- Vorrei vedere Vuniversitā. - Es gribu redzēt universitāti.

- Quando? - Ermano jautāja. - Kad?

- Adesso. Andiamo a fare una passeggiata. - Tūlīt pat. Iesim pastaigāties.

- Penso che dobbiamo studiare. - Domāju, ka vajadzētu turpināt nodarbību.

- Si. Possiamo studiare a camminando. - Jā. Mēs varam mācīties pastaigas laikā.

Marko jau bija piecēlies un vilka mugurā mēteli. Abi atstāja nomācošo ēku un devās universitātes virzienā.

- Questa via, come si chiama? - Ermano jautāja. - Kā sauc šo ielu?

-ĒVia Donati, - Marko atbildēja, pat neskatoties uz ielas plāksnīti.

Viņi apstājās pie kāda maza, ļaužu pilna veikaliņa, un Ermano noprasīja:

- Che tipo di negozio e questo? - Kas tas par veikalu?

- Una tabaccheria. - Tabakas veikals.

- Che cosa puoi comprare in questo negozio? - Ko te var nopirkt?

- Posso comprare molte cose. Giornali, riviste, francobolli, sigarette. - Te var nopirkt dažādas lietas. Avīzes, žurnālus, pastmarkas, cigaretes.

Nodarbība izvērtās par vārdu spēli. Ermano rādīja un vaicāja: - Cosa e quelio? Kas tas ir? - Velosipēds, policists, zila mašīna, satiksmes autobuss, sols, miskaste, students, tālruņa būdiņa, suņuks, kafejnīca, konditoreja. Izņemot laternas stabu, Marko aši nosauca visus priekšmetus itāļu valodā. Turklāt visu svarīgo darbības vārdu - iet, runāt, redzēt, mācīties, pirkt, domāt, pļāpāt, elpot, ēst, dzert, steigties, braukt -saraksts bija bezgalīgs, un Marko bez grūtībām zināja to visu tulkojumus.

Bija dažas minūtes pāri desmitiem, un universitātē beidzot jautās dzīvība. Ermano paskaidroja, ka te neesot centrālās studentu pilsētiņas kā Amerikā - četrstūrainas un koku ieskautas. Universita degli Studi bija izvietota vairākos desmitos vecu, glītu ēku, no kurām daža laba bija pat piecsimt gadus veca un kuras glīti rindojās pie Via Zamboni, lai gan gadsimtu gaitā universitāte bija augusi un tagad aizņēma veselu Boloņas rajonu.

Uz brīdi itāļu valodas mācības tika atliktas, jo abi iekļuva studentu barā, kas steidzās uz nodarbībām vai no tām. Marko pieķēra sevi, ka meklē pavecu vīru ar sirmiem matiem - komunistu, pirmo īsto paziņu kopš iznākšanas no cietuma. Viņš jau bija izlēmis, ka vēlas satikt Rūdolfu vēl kādu reizi.

Pie Via Zamboni 22. nama Marko apstājās un palūkojās uz plāksnīti starp durvīm un logu: FACOLTA DI GIURISPRU-DENZA.

- Vai tā ir Juridiskā fakultāte? - viņš vaicāja.

-Si.

Rūdolfs bija šajā ēkā, kur, iespējams, studentiem izklāstīja kreiso disidentu uzskatus.

Abi nesteidzīgi gāja tālāk, turpināja vārdu apgūšanas spēli un uzņēma ielas enerģiju.

13. NODALA

»

Lezione-a-piedi - nodarbība pastaigas laikā - turpinājās arī nākamajā dienā. Marko sadumpojās pēc nomācošas gramatikas stundas, kas tika apgūta tieši no grāmatas, un uzstāja, ka jādodas izlocīt kājas.

- Ma, deve imparare la grammatica, - Ermano nelikās mierā. - Tev jāmācās gramatika.

Marko jau vilka mugurā mēteli.

- Te nu tu maldies, Ermano! Man vajadzīgas īstas sarunas, nevis teikuma uzbūve.

- Sono io l’insegnante. - Skolotājs esmu es.

- Ejam! Andiamo. Boloņa gaida! Ielas ir pilnas ar priecīgiem jauniešiem, gaisā virmo dzīvība un tavas dzimtās valodas skaņas, kas to vien gaida, lai es tās uztvertu. - Ermano vēl vilcinājās, taču Marko pasmaidījis piebilda: - Lūdzu, mans draugs! Esmu sešus gadus bijis ieslēgts tik sīkā kamerā kā šis dzīvoklis, un tu nevari pieprasīt, lai es palieku šeit. Aiz loga ir kūsājoša pilsēta - iesim un iepazīsim to!

Gaiss bija skaidrs un spirdzinošs, pie debesīm ne mākonīša - tā bija brīnišķīga ziemas diena, kas lika ikvienam karstasinīgam boloņietim doties ārā un satikties ar seniem draugiem. Jestras sarunas aizsākās visur, kur miegaini studenti satika draugus vai mājsaimnieces pulcējās patenkot. Vecāki kungi mēteļos un ar kaklasaitēm sarokojās un tūdaļ sāka runāt visi vienlaikus. Ielu tirgoņi skaļā balsī piedāvāja labākās pēdējā brīža cenas.

Ermano izpratnē tā nebija vienkārša pastaiga parkā. Ja viņa skolnieks gribēja sarunu, tad viņš to dabūs. Ermano, norādījis uz policistu, itāļu valodā sacīja Marko:

- Ej pie policista un pajautā, kā nokļūt pie Piazza Mag-giore. Iegaumē labi un pēc tam man atstāsti, ko viņš būs teicis.

Marko gāja ļoti lēni, atkārtodams pie sevis zināmos vārdus un pūlēdamies atcerēties citus. Vienmēr saruna bija jāsāk smaidot, ar atbilstošu sveicienu.

- Buon giorno, - viņš teica, gandrīz palicis bez elpas.

- Buon giorno, - policists atņēma.

- Mi pud aiutare? - Vai varat man palīdzēt?

- Certamente. - Protams.

- Sono Canadese. Non parlo molto bene. - Esmu kanādietis un nerunāju itāliski pārāk labi.

-Allora. - Skaidrs. - Policists joprojām smaidīja, būdams gatavs palīdzēt.

- Dov’e la Piazza Maggiore?

Policists pagriezies paskatījās tālumā uz Boloņas centrālās daļas pusi. Viņš nogrimšļojās, un Marko sākās skaidrojuma plūdi. Dažas pēdas tālāk stāvēdams, noklausījās Ermano.

Enerģiski žestikulēdams ar rokām, policists lēnā itāļu valodā paskaidroja:

- Tas nav pārāk tālu! Ejiet pa šo ielu un pirmajā krustojumā nogriezieties pa labi - tā būs Via Zamboni. Ejiet pa to, līdz ieraudzīsiet divus torņus, tad nogriezieties uz Via Rizzoli un ejiet tālāk vēl trīs kvartālus.

Marko klausījās tik uzmanīgi, cik vien spēja, un centās atkārtot ikvienu frāzi. Policists pacietīgi visu izstāstīja vēlreiz, Marko pateicās, vēlreiz atkārtoja visu pie sevis un tad atstāstīja dzirdēto Ermano.

- Non c’ē male, - viņš novērtēja. - Nav slikti. - Ar to jautrība tikai sākās. Kamēr Marko izbaudīja šo mazo triumfu,

Ermano jau meklēja nākamo konsultantu, kurš pagaidām vēl neko nenojauta. Tas bija vecs vīrs, kas pārvietojās ar spieķīša palīdzību un padusē stiepa biezu laikrakstu. - Pajautā, kur viņš nopircis avīzi, - Ermano deva skolniekam uzdevumu.

Marko nesteidzoties sekoja vīram dažu soļu attālumā un tad, atradis īstos vārdus, ierunājās:

- Buon giorno, scusi.

Vecais apstājies nikni blenza uz Marko, un viņam jau šķita, ka vīrs tūdaļ pacels spieķi un bliezīs Marko pa pieri. Vīrs neatbildēja ar «buon giorno», kā pierasts.

- Dov’e ha comprato questo giornale? - Kur jūs nopirkāt šo laikrakstu?

Vecais paskatījās uz avīzi, it kā tā būtu kontrabandas prece, tad uzlūkoja Marko, it kā tas būtu viņu nolamājis. Vīrs, pametis ar galvu pa kreisi, teica īsu frāzi, kas varēja nozīmēt «tur», un saruna bija galā. Vecais vīrs šļūca prom, un Ermano, pienācis pie Marko, angļu valodā konstatēja:

- Nekāda saruna nesanāca, ko?

- Laikam gan.

Viņi iegāja mazā kafejnīcā, kur Marko sev pasūtīja tikai espreso. Ermano vienkāršas lietas nepatika. Viņš gribēja parastu kafiju ar cukuru, bet bez krējuma un mazu ķiršu smalkmaizīti. Pasūtīt vajadzēja Marko, un viņam vajadzēja to izdarīt perfekti. Kad abi bija apsēdušies, Ermano nolika uz galda vairākas eiro banknotes, kā arī dažas piecdesmit santīmu un vienu eiro monētu, un viņi ņēmās atkārtot skaitļus un skaitīšanu. Pēc tam skolotājs izdomāja, ka viņš grib vēl vienu parasto kafiju, šoreiz bez cukura, toties ar mazliet krējuma. Marko paņēma divus eiro, atgriezās ar kafiju un saskaitīja atlikumu.

Pēc īsa pārtraukuma viņi atkal izgāja uz ielas un turpināja ceļu pa Via San Vitale, vienu no galvenajām universitātes rajona ielām, kuras ietves sedza portiki, un tūkstošiem studentu steidzās uz rīta nodarbībām. Iela bija pilna ar velosipēdiem - tas šeit bija iecienīts pārvietošanās līdzeklis. Ermano apgalvoja, ka mācījies Boloņā trīs gadus, lai gan Marko pārāk neticēja tam, ko saka viņa skolotājs un arī kurators.

- Te ir Piazza Verdi, - Ermano paskaidroja, norādīdams uz nelielu laukumu, kurā pulcējās kāda protesta demonstranti. Garmatains īpatnis kā no septiņdesmitajiem gadiem uzstādīja mikrofonu - gandrīz nešaubīgi viņš grasījās zākāt amerikāņu izdarības kaut kur pasaulē. Viņa domubiedri bija atnesuši lielu, nekārtīgi uzkrāsotu plakātu ar saukli, ko nesaprata pat Ermano. Taču viņi bija ieradušies pārāk agri -studenti bija pa pusei aizmiguši, un vairāk viņus uztrauca nodarbību sākums.

- Kas viņiem nepatīk? - Marko jautāja, ejot garām demonstrantiem.

- īsti neizprotu - kaut kas saistībā ar Pasaules Banku. Te vienmēr notiek kāda demonstrācija.

Viņi gāja tālāk, iejukuši jauniešu barā, un lauzās tam cauri il centro virzienā.

Luidži viņus gaidīja pusdienās pie restorāna Testerino, netālu no universitātes. Tā kā par visu maksāja amerikāņu nodokļu maksātāji, viņš pasūtīja ēdienus, neuztraucoties par cenu. Ermano, būdams nabadzīgs students, šķita satriekts par tādu izšķērdību, bet, tā kā viņš bija itālis, tad garas pusdienas viņam noteikti patika. Tās ilga divas stundas, kuru laikā neviens vārds netika izrunāts angliski. Itāļu valodā lēni, metodiski viss tika vairākas reizes atkārtots, taču viņi iztika bez neviena angļu vārda. Marko bija pagrūti izbaudīt pusdienas, jo viņa smadzenēm vajadzēja saklausīt, uztvert un pārdomāt dzirdēto frāzi, tad pagūt izdomāt atbildi. Bieži vien no beidzamā teikuma bija saprotami tikai pāris vārdu, bet tūdaļ sekoja nākamais teikums. Turklāt viņa draugi nepļāpāja tāpat vien. Tiklīdz viens no viņiem saprata, ka Marko neseko līdzi sarunai, bet tikai tāpat vien māj ar galvu, lai varētu kaut ko apēst, abi pēkšņi apklusa. Sekoja jautājums:

- Che cosa ho detto? - Ko es tikko teicu?

Marko dažas sekundes košļāja kumosu, cenzdamies iegūt laiku, lai izdomātu pienācīgu atbildi itāļu valodā. Nolāpīts, tas viegli varēja izvest cilvēku no pacietības. Taču viņš mācījās klausīties un uztvert svarīgākos vārdus. Abi draugi ne reizi vien bija teikuši, ka cilvēkam jāsaprot daudz vairāk, nekā viņš spēj pateikt.

Viņu izglāba ēdiens. Sevišķi svarīga bija atšķirība starp tortellini (mazi makaroni, pildīti ar cūkgaļu) un tortelloni (jau lielāki makaroni, pildīti ar ricotta sieru). Pavārs, uzzinājis, ka Marko ir kanādietis, kas interesējas par itāļu virtuvi, uzstāja, lai viņš nogaršo abus ēdienus, un Luidži paskaidroja, ka abus ēdienus gatavo viens no labākajiem Boloņas pavāriem.

Marko darīja, ko varēja, lai notiesātu abas porcijas, jo ēšanas laikā varēja izvairīties no itāļu valodas.

Pēc divām stundām Marko pieprasīja pārtraukumu. Viņš izdzēra otro espreso un atvadījās. Šķīries no pavadoņiem turpat pie restorāna, viņš devās prom viens. No sasprindzinājuma zvanīja ausīs un griezās galva.

Marko apmeta loku ap diviem kvartāliem turpat Via Rizzoli apkaimē. Pēc brīža viņš to atkārtoja vēlreiz, lai pārliecinātos, ka neviens neseko. Garās, segtās ietves bija kā radītas, lai paslēptos. Kad ielas atkal kļuva studentu pilnas, viņš šķērsoja Piazza Verdi, kur demonstrācija pret Pasaules Banku bija pāraugusi dedzīgās runās, kas Marko uz mirkli lika justies laimīgam par to, ka viņš nesaprot itāļu valodu. Viņš apstājās pie Via Zamboni 22. nama un vēlreiz palūkojās uz masīvajām koka durvīm, pa kurām varēja iekļūt Juridiskajā fakultātē. Viņš iegāja ēkā, izlikdamies, ka ir biežs viesis. Personāla saraksts nebija izlikts redzamā vietā - tur bija tikai ziņojumu dēlis, kur varēja atrast sludinājumus par dzīvokļu īri, grāmatu iegādi, sadarbību un gandrīz jebko, ieskaitot vasaras studijas Veikforestas Juridiskajā fakultātē.

Otrā pusē vestibilam atradās atklāts iekšpagalms, kur studenti pastaigājās, pļāpāja pa mobilajiem tālruņiem, smēķēja un gaidīja nodarbību sākumu.

Marko uzmanību piesaistīja kāpnes vestibila kreisajā pusē. Uzkāpis trešajā stāvā, viņš ieraudzīja tādu kā personāla sarakstu. Viņš saprata vārdu «ufflci» un gāja tālāk pa gaiteni, kur beidzot atrada pasniedzēju kabinetus. Pārsvarā pie kabinetiem bija plāksnītes ar pasniedzēja uzvārdu, bet pie dažām durvīm tādu nebija. Pie paša pēdējā kabineta bija plāksnīte ar Rūdolfa Viskoviča vārdu. Pagaidām tas bija vienīgais sastaptais vārds, kas nebija itālisks. Marko pieklauvēja, taču neviens neatbildēja. Viņš paraustīja rokturi, taču durvis bija aizslēgtas. Marko aši izvilka no kabatas papīra lapu, ko bija paņēmis no Albergo Campeol Trevizo, un uzrakstīja zīmīti:

Rūdolf, klejoju pa universitātes pilsētiņu, nejauši uzgāju Jūsu kabinetu un gribēju apsveicināties. Varbūt kādu dienu tiksimies bārā Fontana! Man bija patiess prieks ar Jums vakar papļāpāt - ir jauki paretam dzirdēt angļu valodu. Jūsu kanādiešu draugs - Marko Laceri

Viņš iebāza zīmīti pa durvju apakšu un nopakaļ studentu bariņam gāja lejup pa kāpnēm. Atkal ticis uz Via Zamboni, Marko klejoja pa pilsētu bez noteikta mērķa. Viņš apstājās, lai apēstu gelato, tad lēni devās atpakaļ uz viesnīcu. Tumšajā viesnīcas numurā bija pārāk auksts, lai nosnaustos. Viņš atkal zvērēja sev, ka sūdzēsies par to savam kuratoram. Pusdienas maksāja vairāk nekā trīs dienas šajā viesnīcā, tāpēc jācer, ka Luidži varēs viņu iekārtot glītākā vietā. Tad Marko gāja uz Ermano nelielo dzīvokli, lai sāktu pēcpusdienas nodarbību.

Boloņas centrālajā stacijā Luidži pacietīgi gaidīja Euro-star ekspresi no Milānas. Stacijā bija visai mierīgi - tas bija klusums pirms sastrēgumstundas, kas sākās ap pulksten pieciem. Pulksten trijos un trīsdesmit piecās, precīzi pēc saraksta, stacijā iebrāzās mirdzošs vilciens un no vagona izkāpa Vitakers.

Tā kā Vitakers nekad nesmaidīja, abi atturīgi sasveicinājās. Pavirši paspieduši viens otram roku, vīrieši devās uz Luidži fiatu.

- Kā klājas mūsu puisim? - Vitakers noprasīja, kad durvis bija klusi aizcirstas.

- Labi, - Luidži atbildēja un, iedarbinājis dzinēju, izbrauca no stāvvietas. - Viņš centīgi mācās, jo nekā cita, ko darīt, viņam nav.

- Vai viņš allaž ir pie rokas?

- Jā! Viņam patīk staigāt pa pilsētu, taču viņš baidās aizklīst pārāk tālu, turklāt tam nav naudas.

- Lai tā arī paliek. Kā ar viņa itāļu valodas prasmi?

- Viņš mācās ļoti ātri. - Abi bija izbraukuši uz Via dell Indipendenza, platas avēnijas, kas veda tieši uz dienvidiem, uz pilsētas centru. - Viņam ir ļoti laba motivācija.

- Vai viņš baidās?

- Man tā šķiet.

- Viņš ir gudrs un prot manipulēt ar cilvēkiem, Luidži, neaizmirsti par to. Viņš ir ne tikai gudrs, viņš ir pa īstam nobijies - viņš pazīst briesmas.

- Es pastāstīju viņam par Kricu.

-Un?

- Tas viņu satrieca.

- Vai viņš nobijās?

- Domāju gan. Kas nožmiedza Kricu?

- Pieņemu, ka mēs paši, taču ne par ko nevar būt drošs. Vai dzīvoklis ir sagatavots?

-Jā!

- Labi, apskatīsim Marko apartamentus.

Via Fondazza bija klusa ieliņa vecpilsētas dienvidaustrumos, dažus kvartālus uz dienvidiem no universitātes rajona. Te, tāpat kā citur Boloņā, ietves sedza portiki. Dzīvokļos varēja ieiet tieši no ielas. Pie daudzām durvīm bija misiņa plāksnītes ar uzvārdiem un iekšējais tālrunis, bet pie 112. nama nekā tāda nebija. Tas jau trīs gadus bija izīrēts noslēpumainam biznesmenim no Milānas, kurš maksāja īri, bet reti to izmantoja. Vitakers dzīvoklī nebija bijis vairāk nekā gadu, un nekāda izklaide tā arī nebija. Tas bija vienkāršs dzīvoklis, apmēram sešsimt kvadrātpēdu liels - tur bija četras telpas ar nepieciešamajām mēbelēm, un tas maksāja tūkstoš divsimt eiro mēnesī. Tas bija konspiratīvais miteklis, nekas vairāk, - viens no trijiem, kas Itālijas ziemeļdaļā bija Vitakera pārraudzībā.

Dzīvoklī bija divas guļamistabas, maza virtuvīte un dzīvojamā istaba ar dīvānu, galdu un diviem ādas krēsliem. Televizora nebija. Luidži norādīja uz tālruni, un abi gandrīz šifrēti runāja par noklausīšanās ierīci, kas tajā bija iemontēta un ko neviens nekad nespētu atrast. Katrā telpā bija vēl pa diviem mikrofoniem, un tie bija gana jaudīgi, lai nepalaistu garām nevienu cilvēka radītu skaņu. Dzīvoklī bija paslēptas divas mikroskopiskas kameras: viena - vecas flīzes plaisā pie dzīvojamās istabas griestiem, kura ļāva novērot ieejas durvis, bet otra - lētā apgaismes ķermenī, kas karājās pie virtuves sienas un deva iespēju uzmanīt sētas durvis.

Guļamistaba netika novērota, un Luidži tāpēc jutās zināmā mērā atvieglots. Ja Marko atrastu kādu sievieti, kas būtu ar mieru apciemot viņu mājās, dzīvojamās istabas kamera fiksētu katru reizi, kad viņa nāktu vai ietu, un Luidži ar to pilnīgi pietika. Ja viņam paliktu pavisam garlaicīgi, viņš varētu nospiest slēdzi un jautrības pēc paklausīties, kas notiek guļamistabā.

Konspiratīvajam dzīvoklim bija kopēja siena ar citu dzīvokli, kur bija apmeties Luidži, - tas bija mazliet lielāks par Marko dzīvokli, un tajā bija piecas istabas. Sētas durvis izgāja uz nelielu dārzu, kas nebija redzams no Marko logiem, tāpēc Luidži gaitas varēja palikt slepenībā. Virtuve bija pārvērsta modernā novērošanas centrā, un Luidži atlika vien ieslēgt kameru, lai redzētu, kas notiek kaimiņos.

- Vai viņi te mācīsies? - Vitakers noprasīja.

- Jā! Te ir pietiekami droši, turklāt es visu varu uzraudzīt.

Vitakers vēlreiz apstaigāja visas istabas. Aplūkojis telpas, viņš sacīja:

- Vai blakus viss ir sagatavots?

- Viss! Esmu tur pavadījis jau divas naktis - mēs esam gatavi.

- Kad tu viņu uz šejieni atvedīsi?

- Šajā pēcpusdienā.

- Ļoti labi! Iesim un uzmetīsim aci mūsu zēnam.

Viņi devās uz ziemeļiem pa Via Fondazza, bet ielas galā nogriezās uz plašāku bulvāri, Strādā Maggiore. Tikšanās vieta bija neliela kafejnīca, ar nosaukumu Lestre's. Luidži, sameklējis avīzi, apsēdās pie galdiņa. Vitakers, paņēmis citu laikrakstu, iekārtojās turpat netālu, un abi nepievērsa viens otram nekādu uzmanību. Precīzi puspiecos Ermano un viņa skolnieks piebiedrojās Luidži, lai aši izdzertu espreso.

Kad viņi bija sasveicinājušies un novilkuši mēteļus, Luidži apvaicājās:

- Vai neesi noguris no itāļu valodas, Marko?

- Man no tās gribas vemt, - Marko smaidīdams atteica.

- Labi, tad runāsim angliski.

- Lai Dievs tevi svētī! - Marko apmierināti izmeta.

Piecas pēdas tālāk, daļēji aizslēpies aiz avīzes, sēdēja Vitakers un smēķēja cigareti, it kā viņam nebūtu nekādas daļas gar to, kas notiek turpat blakus. Viņš, protams, zināja par Ermano, taču viņi nebija tikušies. Ar Marko bija jau cits stāsts.

Vitakers pirms vairāk nekā desmit gadiem Lenglijas uzdevumā bija atradies Vašingtonā, un tur visi pazina brokeri. Viņš atminējās Džoelu Bekmenu kā politisko spēku, kurš tikpat daudz laika veltīja sava tēla spodrināšanai, cik pavadīja, pārstāvot savus svarīgos klientus. Viņš bija naudas un varas iemiesojums, īsts biezais, kas spēja iebiedēt, pieglaimoties un mētāties ar naudu, lai tikai dabūtu visu, ko vien vēlas.

Cik jocīgi - ko visu mainīja seši cietumā pavadīti gadi! Brokeris tagad bija ļoti tievs un ar Armani brillēm uz acīm patiešām izskatījās pēc eiropieša. Pazodē Bekmenam veidojās iesirma bārdiņa. Vitakers bija pārliecināts, ka neviens amerikānis tagad, ienācis kafejnīcā, nepazītu Džoelu Bekmenu.

Marko pamanīja vīrieti turpat netālu, kurš pārāk bieži raudzījās uz viņu, taču neko nenojauta. Universitātes apkaimē katrā kafejnīcā varēja dzirdēt vairākas valodas.

Izdzēris espreso, Ermano atvainojies devās prom. Pēc dažām minūtēm nozuda arī Vitakers. Pagājis dažus kvartālus tālāk, viņš uzmeklēja internēta kafejnīcu, ko bija izmantojis arī agrāk. Ieslēdzis savu portatīvo datoru, viņš uzrakstīja ziņojumu Džūlijai Havjērai Lenglijā:

Via Fondazza dzīvoklis ir gatavs, šovakar notiks ievākšanās. Apskatīju mūsu zelli-viņš dzēra kafiju kopā ar mūsu draugiem, citādi nebūtu pazinis. Viņš viegli pielāgojas jaunajai dzīvei. Te viss ir kārtībā, sarežģījumu nav.

Jau pēc tumsas iestāšanās fiats apstājās Via Fondazza, un ātri tika izkrāmētas atvestās mantas. Marko nebija grūti pārvākties, jo viņam tikpat kā nekas nepiederēja. Divas somas ar drēbēm, šādas tādas itāļu valodas mācību grāmatas - viņš vienmēr bija gatavs doties ceļā. Iegājis jaunajā dzīvoklī, Marko tūdaļ pamanīja, ka tas ir apkurināts, kā pieklājas.

- Te jau ir labāk, - viņš teica Luidži.

- Es novietošu mašīnu. Tikmēr iekārtojies.

Marko palūkojās apkārt un apskatīja istabas ar glītajām mēbelēm - nekā ekskluzīva te nebija, taču salīdzinājumā ar iepriekšējo dzīvesvietu šis jau bija pamatīgs solis uz priekšu. Apstākļi uzlabojās - pirms desmit dienām viņš vēl bija cietumā.

Dzīvoklī atgriezās Luidži.

- Ko teiksi?

- Es te palikšu, paldies.

- Nieki vien.

- Un paldies arī Vašingtonai.

- Vai jau redzēji virtuvi? - Luidži noprasīja, ieslēgdams gaismu.

- Jā, tā ir lieliska! Cik ilgi man te būs jāpaliek, Luidži?

- To neizlemju es. Tu taču to zini.

-Jā, zinu!

Abi atgriezās dzīvojamā istabā.

- Man tev ir šis tas sakāms, - Luidži paziņoja. - Pirmkārt, Ermano katru dienu nāks šurp, lai tevi mācītu. No astoņiem līdz vienpadsmitiem un tad no diviem līdz pieciem vai tam brīdim, kad gribēsi beigt.

- Brīnišķīgi! Sameklējiet arī tam puisim jaunu dzīvokli. Viņa ūķis ir negods visiem amerikāņu nodokļu maksātājiem.

- Otrkārt, šī ir ļoti klusa iela, te galvenokārt ir dzīvokļi. Nāc un ej ātrā solī, nepļāpā ar kaimiņiem, nesadraudzējies ar viņiem. Atceries, Marko, tu atstāj pēdas. Ja tās būs pārāk platas, kāds tevi atradīs.

- Esmu to dzirdējis jau desmitiem reižu.

- Tad paklausies vēlreiz.

- Nomierinies, Luidži! Kaimiņi mani neredzēs, apsolu. Man te patīk, te ir daudz labāk nekā cietuma kamerā.

14. NODALA

»

Atvadīšanās no Roberta Krica notika lauku klubam līdzīgā sēru namā, kas atradās greznā Filadelfijas piepilsētā. Tā bija Krica dzimtā pilsēta, taču viņš no tās bija izvairījies vismaz trīsdesmit gadus. Viņš gāja bojā, neatstājot ne testamentu, ne kādus norādījumus par apbedīšanu, tāpēc sievai vajadzēja uzņemties rūpes gan par nelaiķa nogādāšanu mājās no Londonas, gan par pienācīgu izvadīšanu. Dēls ieteica kremēšanu un apbedīšanu marmora urnā, pasargātā no laika apstākļiem. Kricas kundze bija ar mieru piekrist visam, jo septiņas stundas ilgajā lidojumā pāri Atlantijas okeānam kopā ar nelaiķa vīru drūmā kravas lidmašīnā, kas bija speciāli iekārtota mirušo pārvadāšanai, viņa bija kļuvusi nervoza. Turklāt lidostā izcēlās pamatīga jezga, jo neviens nebija ieradies viņu sagaidīt. Kādas šausmas!

Ierašanās atvadu pasākumā bija paredzēta tikai ar ielūgumiem, kā to tika pieprasījis bijušais prezidents Arturs Morgans, kurš pēc divām Barbadosā aizvadītām nedēļām nepavisam nevēlējās rādīties sabiedrībā. Viņš tik sīkmanīgi piekasījās izvadīšanas ceremonijas plānošanai, ka gandrīz tika palūgts neierasties. Arī izvadīšanas datums tika pārcelts Morgana dēļ. Viņam nepatika arī pasākuma kārtība. Pēc ilgas domāšanas viņš piekrita sacīt atvadu vārdus, bet tikai ar noteikumu, ka tie būs ļoti īsi. Patiesībā viņam nekad nebija patikusi Krica sieva, un Morgans nepatika viņai.

Šaurajam draugu un ģimenes lokam nebija patīkami, ka Roberts Krics, tik ļoti pārdzēries Londonas krogā, izstreipuļoja uz ielas un pakļuva zem mašīnas. Kad sekcijā tika atklāts ievērojams daudzums heroīna viņa organismā, Krica sieva bija tik ļoti izmisusi, ka palūdza slēdzienu iznīcināt. Bērniem viņa neteica ne vārda par narkotikām. Sieviete bija pilnīgi pārliecināta, ka viņas vīrs nelietoja narkotiskās vielas, - jā, viņš dzēra pārāk daudz. Lai ari par to zināja tikai nedaudzi, tomēr viņa labo vārdu vajadzēja aizstāvēt.

Londonas policija jau bija iearhivējusi sekcijas slēdzienu un slēgusi lietu. Protams, viņiem bija jautājumi, taču lietvedībā atradās pārāk daudz lietu, bet atraitne ātrāk vēlējās tikt mājās un visu aizmirst.

Izvadīšana sākās ceturtdienā divos pēcpusdienā - arī laiku bija noteicis Morgans, lai privātā lidmašīna varētu bez nosēšanās atlidot no Barbadosas tieši uz Filadelfijas starptautisko lidostu, - un ilga vienu stundu. Bija ielūgti astoņdesmit divi cilvēki, ieradās piecdesmit viens, un lielākā daļa drīzāk gribēja paskatīties uz prezidentu Morganu nekā atvadīties no vecā Krica. Dievkalpojumu vadīja mācītājs, kas likās esam pa pusei protestants. Krics nebija rādījies baznīcā četrdesmit gadus, ja neskaitīja kāzas un bēres. Mācītāju gaidīja grūts uzdevums - atsaukt atmiņā tāda cilvēka dzīvi, kuru viņš nekad mūžā nebija saticis, un pasākums, protams, pilnībā izgāzās. Viņš lasīja no Bībeles psalmus un noskaitīja universālu lūgšanu, kas tiklab derētu gan priesterim, gan maniakālam slepkavam. Dažus mierinošus vārdus mācītājs veltīja ģimenei, kura viņam bija pavisam sveša.

Bija gaidītas siltas atvadas, taču pasākums izvērtās vēss kā pelēkās marmora imitācijas sienas. Morgans, kura bronzas krāsas iedegums februārī izskatījās visai smieklīgi, mēģināja jokot un pastāstīt dažas anekdotes no vecā drauga dzīves, tomēr izskatījās, ka viņš tikai pilda pienākumu un nevar vien sagaidīt, kad atkal varēs sēsties lidmašīnā.

Kārību saulē aizvadītās stundas bija iedvesušas Morga-nam pārliecību, ka par neizdevušos pārvēlēšanas kampaņu bija vainīgs tikai un vienīgi Roberts Krics. Savu spriedumu viņš gan nevienam neatklāja, nemaz nebija neviena, kam viņš būtu varējis uzticēties, - pludmales savrupnamā bija tikai viņš un daži vietējie kalpotāji, tāpēc Morganam arvien vairāk gribējās apstrīdēt bijušo draudzību.

Kad izvadīšana beidzās, Morgans neuzkavējās vairs ne mirkli. Viņš, kā jau pieņemts, apskāva atraitni un tās bērnus, pārmija dažus vārdus ar seniem draugiem, apsolījās atgriezties pēc dažām nedēļām un aiztraucās prom busiņā neiztrūkstošā slepenā dienesta eskorta pavadībā. Ziņu dienestu kamerām, kas atradās ārpus nožogojuma, tā arī neizdevās nofilmēt bijušo prezidentu, kurš aši pamanījās iekāpt vienā no diviem melnajiem busiņiem. Pēc piecām stundām viņš atkal baseina malā vēroja kārtējo Kārību jūras saulrietu.

Lai arī izvadīšanā piedalījās pavisam maz cilvēku, ārpusē vēroja daudzi citi. Dievkalpojums tikai sākās, kad Tedijam Meinardam jau bija saraksts ar visiem klātesošajiem. Neviens no viņiem nebija aizdomīgs, un neviens vārds nelika aizdomāties.

Slepkavība bija tīra. Daļēji pateicoties Krica atraitnei, daļēji tāpēc, ka tika paraustītas aukliņas krietni augstākos ešelonos par Londonas policiju, sekcijas slēdziens bija slepens. Līķis jau bija pārvērties pelnos, un pasaule ātri vien aizmirsīs par Robertu Kricu, kura idiotiskā interese par Bekmena nozušanu tā arī nepaguva izjaukt CIP plānus.

FIB centās uzstādīt kapelā slēpto novērošanas kameru, taču tas neizdevās. īpašnieks iecirtās un tā arī nepakļāvās, par spīti pamatīgajam spiedienam. Viņš atļāva izvietot kameras ārpusē, un tās ļāva iegūt skaidrus sērotāju uzņēmumus, kad tie nāca un gāja. Videostraumējums tika izrediģēts un sastādīts saraksts ar piecdesmit vienu personu, bet stundu pēc izvadīšanas pie FIB direktora jau notika sanāksme.

Dienu pirms Roberta Krica nāves FIB saņēma satraucošu informāciju. Tā bija pilnīgi negaidīta, un to sniedza kāds korporāciju blēdis, kuram priekšā bija vēl četrdesmit gadi cietumsoda. Tas bija kāda fonda bijušais vadītājs, kurš pieķerts krāpjamies ar iemaksām, - kārtējais Volstrīta skandāls, kur runa gāja par vairākiem miljardiem zaļo. Tomēr fonds piederēja starptautiskai banku kliķei, bet blēdis daudzu gadu gaitā bija iekļuvis šās organizācijas kodolā. Pateicoties viņa talantam, fonds darbojās tik ienesīgi, ka peļņa bija vērā ņemama. Minētais blēdis tika ievēlēts direktoru padomē un kā prēmiju saņēma komfortablu villu Bermudu salās, kas tagad kļuva par šīs pašas slepenās kompānijas štābu.

Tā kā šis cilvēks bija gatavs uz visu, lai atlikušo mūžu nevajadzētu pavadīt cietumā, viņš ļoti labprāt dalījās noslēpumos par banku lietām un ārzonu padarīšanām. Vīrietis apgalvoja, ka varot pierādīt to, ka bijušais prezidents Morgans, pēdējo dienu atrodoties savā amatā, pārdevis vismaz vienu apžēlošanu par trim miljoniem dolāru. Nauda tikusi pārskaitīta no bankas Lielajā Kaimanā uz kontu Singapūrā, ko bija atvērusi kāda šaubīgu darījumu piesegšanai radīta korporācija, kura savukārt piederēja senam Morgana draugam. Nauda, pēc ziņotāja teiktā, bija paredzēta Morganam.

Kad FIB apstiprināja, ka pārskaitījumi ir notikuši un konti eksistē, ziņotājam tūdaļ piedāvāja darījumu - blēdim atlika vairs tikai divi gadi viegla mājas aresta. Kukulis prezidentam par apžēlošanu bija tik sensacionāls noziegums, ka tas tūdaļ kļuva par Hūvera ēkas galveno prioritāti.

Ziņotājs nevarēja pateikt, kam piederējusi nauda, kura tikusi pārskaitīta no Lielās Kaimanas, taču FIB bija skaidrs, ka tikai divi apžēlotie varēja piedāvāt tādu kukuli. Pirmais un visticamākais bija Grāfs Mongo, pavecais miljardieris, kuram piederēja ieņēmumu dienestam noblēdīto dolāru rekord-summa - vismaz kā privātpersonai. Starp juridiskajām personām šis rekords vēl palika atklāts. Tomēr ziņotājs sliecās domāt, ka Mongo nav iesaistīts, jo viņam bija gara un nelāga vēsture banku darbības jomā. Mongo deva priekšroku Šveices bankām, un FIB aģenti par to pārliecinājās paši.

Nākamais aizdomās turamais, protams, bija Džoels Bek-mens - tāds kukulis nebūtu nekas negaidīts no tāda vēriena darboņa. Lai arī FIB vairākus gadus uzskatīja, ka viņš nekādu bagātību nav paslēpis, šis jautājums joprojām raisīja šaubas. Kā brokerim Bekmenam bija sakari gan ar Šveices, gan Kārību salu bankām, viņam bija apšaubāmu drauģeļu tīkls un kontaktpersonas svarīgos krēslos. Kukuļi, apmaksāti amati, ziedojumi kampaņām, honorāri par lobēšanu - tā bija brokera ierastā darbības vide.

FIB direktors bija Entonijs Praiss, kaujiniecisks cilvēks. Pirms trim gadiem viņu amatā iecēla prezidents Morgans, bet pēc sešiem mēnešiem - gandrīz atlaida. Praiss lūdza dot vairāk laika savu spēju pierādīšanai un to arī saņēma, tomēr abi nepārtraukti plūcās. Kaut kāda iemesla dēļ, ko Praiss nemaz neatcerējās, viņš bija apņēmies ari krustot zobenus ar Tediju Meinardu. Tedijs pret FIB nebija zaudējis daudz cīņu, un viņu nebiedēja arī Entonijs Praiss, beidzamais garajā nekam nederīgo ielikteņu rindā.

Taču Tedijs neko nezināja par apžēlošanas pirkšanu, kas tagad nodarbināja FIB direktora prātu. Jaunais prezidents zvērēja, ka tiks vaļā no Entonija Praisa un izsvēpēs viņa aģentūru. Tāpat viņš solīja izmest pa durvīm Meinardu, taču tādi draudi Vašingtonā skanēja nepārtraukti.

Praisam pēkšņi bija radusies brīnišķīga iespēja saglabāt darbu un tajā pašā laikā atbrīvoties no Meinarda. Viņš devās uz Balto namu, lai tiktos ar padomnieku nacionālās drošības jomā, kurš iepriekšējā dienā bija apstiprinājis ziņu par aizdomīgo bankas kontu Singapūrā. Praiss šo shēmu cieši saistīja ar bijušo prezidentu Morganu un uzstāja, ka jānoskaidro Džoela

Bekmena atrašanās vieta un viņš jānogādā Savienotajās Valstīs, lai nopratinātu un, iespējams, uzrādītu apsūdzību. Ja izdotos pierādīt, izceltos zemestrīcei līdzīgs skandāls - unikāls un patiesi vēsturisks.

Nacionālās drošības padomnieks uzmanīgi klausījās. Pēc tikšanās viņš devās tieši uz viceprezidenta kabinetu, izdzina no telpas padotos un, aizslēdzis durvis, izklāstīja visu, ko tikko bija dzirdējis. Pēc tam viņi abi informēja prezidentu.

Kā jau parasts, starp jauno Ovālā kabineta iemītnieku un viņa priekšgājēju nekādas mīlestības nebija. Kampaņas bija ļaunprātību un netīru triku pilnas, un tā bija ierasta parādība Amerikas politikā. Pat pēc triumfālās uzvaras un sajūsmas par nokļūšanu Baltajā namā prezidents ar lielāko prieku bija gatavs vandīties pa mēsliem - viņam patika doma, ka vēlreiz varēs pazemot Arturu Morganu. Viņš iztēlojās, kā pēc sensacionālas prāvas un notiesāšanas pēdējā brīdī nāks klajā ar apžēlošanu, lai glābtu prezidenta institūcijas statusu.

Kas tas būtu par mirkli!

Nākamajā rītā pulksten sešos viceprezidents bruņota eskorta pavadībā tika aizvizināts uz CIP bāzi Lenglijā. Direktors Meinards tika izsaukts uz Balto namu, taču Tedijam izdevās no vizītes atkratīties, apgalvojot, ka viņam esot reiboņi un kabinetā viņu aprūpējot ārsti. Viņš tur bieži gan ieturoties, gan guļot, sevišķi tad, ja reiboņi bija īpaši spēcīgi. Reiboņi bija parocīga atruna.

Saruna bija īsa. Tedijs sēdēja ratiņkrēslā sava garā apspriežu galda galā, ietīstīts segās, un viņam blakus - Hobijs. Viceprezidents ieradās tikai ar vienu palīgu un pēc neveiklas domu apmaiņas pārjauno administrāciju sacīja:

- Meinarda kungs, esmu ieradies prezidenta uzdevumā.

- Skaidra lieta, - Tedijs atteica, drūmi smaidīdams. Viņš jau gaidīja, ka tiks atlaists, - pēc astoņpadsmit gadiem amatā un neskaitāmiem draudiem to varēja paredzēt. Beidzot bija uzradies prezidents, kuram pietika drosmes iecelt Tedija Meinarda vietā kādu citu. Hobiju šādai situācijai viņš jau bija sagatavojis - kamēr viņi gaidīja viceprezidentu, Tedijs bija izklāstījis savas aizdomas.

Hobijs kricelēja bloknotā, gaidīdams vārdus, no kā bija baidījies daudzus gadus: «Meinarda kungs, prezidents pieprasa jūsu atkāpšanos no amata.»

Tā vietā viceprezidents pateica kaut ko pavisam negaidītu:

- Meinarda kungs, prezidents vēlas iegūt informāciju par Džoelu Bekmenu.

Tediju Meinardu nekas nespēja satraukt.

- Tieši kādu informāciju? - viņš bez domāšanas pavaicāja.

- Viņš vēlas zināt, kur Bekmens šobrīd atrodas un cik ilgs laiks vajadzīgs, lai viņu nogādātu mājās.

- Kāpēc?

- To es nedrīkstu teikt.

- Tad es arī ne.

- Prezidentam tas ir ļoti svarīgi.

- Es to augstu vērtēju, bet Bekmens šobrīd ir pārāk svarīgs mūsu operāciju norisē.

Viceprezidents samirkšķināja acis, bet tad palūkojās uz savu adjutantu, kurš, iegrimis konspektēšanā, nekādi nespēja palīdzēt. Viņi nekādā gadījumā nedrīkstēja atklāt CIP ziņas par kukuļiem un apžēlošanu, jo Tedijs varēja izmantot šo informāciju savā labā - viņš to izmantotu, lai uzkavētos amatā vēl kādu lieku dienu. Nē, mīlīši, vai nu Tedijs sadarbosies, vai arī tiks atlaists.

Viceprezidents, atspiedies pret galdu ar elkoņiem, teica:

- Prezidents neies uz kompromisu šajā jautājumā, Meinarda kungs. Viņš šo informāciju saņems, un tas notiks pavisam drīz. Pretējā gadījumā viņš lūgs jūs atkāpties no amata.

- Šo informāciju viņš nedabūs.

- Vai man jāatgādina, ka jūs vēl šeit esat viņa laipnības dēļ?

- Nevajag.

- Ļoti labi, situācija ir skaidra. Vai nu jūs ierodaties Baltajā namā ar Bekmena lietu un apspriežat to ar mums, vai ari CIP drīz būs jauns direktors.

- Tāds tiešums jūsu amata brāļiem ir reta parādība - visu cieņu!

- Es to uzskatīšu par komplimentu.

Un tikšanās bija galā.

Baumas no Hūvera ēkas gāzās Vašingtonas ielās kā no caura spaiņa. Starp visiem citiem, kas tās uzklausīja, bija ari Dens Sandbergs no The Washington Post. Viņa avoti gan bija daudz labāki nekā vidusmēra žurnālistiem, un nebija ilgi jāgaida, lai arī viņš uzostu apžēlošanas skandālu. Sandbergs sazinājās ar senu ziņotāju no jaunās Baltā nama komandas un saņēma daļēju apstiprinājumu. Sižets sāka iegūt apveidus, bet žurnālists zināja, ka visnopietnāko informāciju apstiprināt būs grūti - viņam nebija nekādu iespēju iegūt dokumentus par naudas pārskaitījumu.

Tomēr tā bija taisnība, un Sandbergs nespēja iedomāties efektīvāku materiālu rakstam kā par prezidentu, kurš pārdod apžēlošanu, lai iegūtu līdzekļus pensijai. Bijušais prezidents tiek apsūdzēts, tiesāts, varbūt pat notiesāts un iesēdināts cietumā - tas bija neiedomājami!

Sandbergs sēdēja pie sava nokrautā rakstāmgalda, kad atskanēja tālruņa zvans no Londonas - zvanītājs bija kāds sens draugs, arī izmanīgs reportieris no The Guardian. Dažas minūtes viņi papļāpāja par jauno administrāciju, un tā Vašingtonā bija visizplatītākā sarunu tēma. Bija taču februāra sākums, zemi klāja sniegs, un Kongress sāka iegrimt ikgadējā komiteju darbā. Dzīve bija nosacīti lēna, un citu tēmu nebija.

- Vai esi kaut ko dzirdējis par Boba Krica nāvi? - draugs iejautājās.

- Nē, izņemot to, ka vakar bija bēres, - Sandbergs atbildēja. - Kāpēc vaicā?

- Tāpat vien, man tikai nav skaidrs, kā tas nabags pakļuva zem riteņiem. Un vēl tas, ka nevaram piekļūt sekcijas rezultātiem.

- Kas tās par neskaidrībām? Lieta jau slēgta.

- Var jau būt, bet tā tika slēgta pārāk ātri. Es tev saku -nekā konkrēta. Es tikai domāju, vai neesmu kaut ko palaidis garām.

- Es vienam otram piezvanīšu, - Sandbergs atteica, kļūdams aizdomīgs.

- Piezvani gan! Sazināsimies atkal pēc pāris dienām.

Sandbergs nolika klausuli un brīdi vērās tukšajā datora

displejā. Krics droši vien bija klāt, kad Morgans pēdējā brīdī izdeva apžēlošanas rakstus. Varbūt Krics pat atradās Ovālajā kabinetā, kad prezidents pieņēma lēmumus un parakstīja dokumentus.

Iespējams, Krics pārāk daudz zināja.

Pēc trim stundām Sandbergs no Dallesa lidostas izlidoja uz Londonu.

15. NODAĻA

Jau kādu bridi pirms saullēkta Marko kārtējo reizi pamodās citā gultā un svešā vietā, tāpēc viņš ilgi apkopoja domas, atminoties savas gaitas, analizējot šo savādo situāciju, plānojot nākamo dienu, cenšoties aizmirst iepriekšējo un tajā pašā laikā mēģinot paredzēt, kas notiks nākamo divpadsmit stundu laikā. Miegs bija saraustīts, un viņš bija gulējis dažas stundas - varēja būt kādas četras piecas, taču droši to nevarēja zināt, jo siltajā istabā valdīja pilnīga tumsa. Viņš noņēma austiņas - kā allaž, viņš bija aizmidzis jau pēc pusnakts, klausoties jautru itāļu dialogu.

Marko bija pateicīgs par siltumu. Viņu centās nosaldēt Radlijā, un pēdējais viesnīcas numurs bija tikpat auksts. Jaunajam dzīvoklim bija biezas sienas, logi un apsildes sistēma, kas darbojās pastiprinātā režīmā. Beidzot izlēmis, ka diena ir izplānota labi, viņš lēni izcēla kājas no gultas, nostājās uz siltās flīžu grīdas un vēlreiz pateicās Luidži par dzīvesvietas maiņu.

Nebija zināms, cik ilgi viņš varēs šeit uzturēties, - tieši tāpat miglā tīta bija nākotne. Ieslēdzis gaismu, viņš ieskatījās pulkstenī - bija gandrīz pieci. Marko ieslēdza gaismu ari vannasistabā un nopētīja sevi spogulī. Bārdas rugāji zem deguna, ap muti un uz zoda kļuvuši mazliet sirmāki, nekā viņš cerēja. Pēc nedēļu ilgas audzēšanas bija skaidrs, ka bārdiņa būs gandrīz sirma, atskaitot dažus tumšbrūnus pavedienus. Nolādēts, viņš bija piecdesmit divus gadus vecs, un tā bija daļa no maskas, taču izskatījās visai savdabīgi. Ar kalsno seju, iekritušajiem vaigiem, īsajiem matiem un mazliet savādajām, kantainajām brillēm uz acīm viņu jebkurā vietā Boloņā patiešām varēja noturēt par Marko Laceri. Tāpat arī Milānā, Florencē vai citās vietās, ko viņš bija iecerējis apskatīt.

Stundu vēlāk Marko izgāja ārā zem aukstajiem, klusajiem portikiem, ko būvējuši strādnieki pirms gadiem trīssimt. Vējš bija vēss un kodīgs, un kārtējo reizi viņš sev atgādināja, ka jāpasūdzas kuratoram par pienācīga ziemas apģērba trūkumu. Marko nelasīja avīzes un neskatījās televīziju, tāpēc viņam nebija ne jausmas par laika prognozi, taču nenoliedzami kļuva aukstāks.

Viņš devās tālāk pa Via Fondazza universitātes virzienā un bija vienīgais gājējs. Viņš nolēma iztikt bez kartes, ko tomēr bija iebāzis mēteļa kabatā. Ja apmaldītos, jebkurā brīdī taču varēja to atkal izvilkt un apzināties mirkļa sakāvi, taču Marko bija apņēmies iepazīt pilsētu, staigājot apkārt un vērojot. Pēc pusstundas, kad beidzot atdzīvojās arī saule, Marko iznāca universitātes rajona ziemeļu pusē uz Via Irne-rio. Pagājis divus kvartālus uz austrumiem, viņš ieraudzīja bāli zaļo bāra Fontana izkārtni. Jau pa logu viņš pamanīja sirmo matu ērkuli - Rūdolfs bija priekšā.

Ieraduma pēc Marko brīdi nogaidīja. Viņš palūkojās uz to Via Irnerio pusi, no kuras bija atnācis, gaidīdams, ka kāds izlīdīs no krēslas kā mēms dzinējsuns. Neviena tur nebija, un Marko iegāja bārā.

- Mans draugs Marko! - Rūdolfs smaidīdams sveicināja. - Sēdieties!

Kafejnīca bija pustukša - tie paši vīri, kas atgādināja pasniedzējus, sēdēja, iegrimuši rīta laikrakstos un paši savā pasaulē. Marko pasūtīja kapučīno, bet Rūdolfs tikmēr piepildīja savu jūrasputu pīpi ar tabaku. Omulīgo kafejnīcas stūrīti pildīja patīkams aromāts.

- Saņēmu jūsu zīmīti, - Rūdolfs ieminējās, izpūzdams dūmu mākoni pāri galdiņam. - Žēl, ka nesatiku jūs. Kur bijāt aizbraucis?

Marko nekur nebija braucis, bet, kā jau kanādiešu tūristam ar itāļu saknēm, viņam aši vajadzēja izdomāt maršrutu.

- Pāris dienu pavadīju Florencē, - Marko attrauca.

- Jā, brīnišķīga pilsēta.

Kādu brīdi abi papļāpāja par Florenci, Marko mēģināja atstāstīt par skaistajām vietām, mākslu un vēsturi, ko bija izlasījis lētā no Ermano aizlienētā ceļvedi. Ceļvedis, protams, bija itāļu valodā, un tas nozīmēja, ka viņš stundām ilgi bija ņēmies, ar vārdnīcas palīdzību tulkojot tekstu, lai varētu par to mēļot ar Rūdolfu tā, it kā būtu pavadījis tur vairākas nedēļas.

Vietas pie galdiņiem pildījās, un vēlīnie apmeklētāji pulcējās ap bāru. Luidži iepriekš bija viņam pastāstījis, ka Eiropā galdiņš, ko esi aizņēmis, ir tavs uz visu dienu - neviens netika dzīts ārā pa durvīm, lai iepriekšējā apmeklētāja vietā nosēdinātu kādu citu. Tase kafijas, laikraksts, tabaka - un cilvēks varēja sēdēt tik ilgi, cik vien vēlējās, kamēr pārējie apmeklētāji nāca un gāja.

Abi pasūtīja vēl pa kafijai, un Rūdolfs atkal piebāza pīpi. Marko tikai tagad pamanīja tabaku uz sarunu biedra bārdas. Uz galdiņa bija trīs rīta avīzes - visas itāļu valodā.

- Vai Boloņā var dabūt laikrakstus angļu valodā? - Marko pajautāja.

- Kāpēc vaicājat?

- Tāpat vien, reizēm gribas zināt, kas notiek otrā pusē okeānam.

- Es reizēm pērku Herald Tribune. Tas man liek justies laimīgam, ka dzīvoju šeit - tālu prom no noziegumiem, satiksmes sastrēgumiem, gaisa piesārņojuma un skandāliem. ASV sabiedrība ir tik sapuvusi! Un valdība ir liekulības kalngals -pasaules dižākā demokrātija. На! Kongresu bagātie jau sen ir nopirkuši.

Likās, ka Rūdolfs tūdaļ nospļausies, taču, iesūcis dūmu, kodīja pīpes kātu. Marko, aizturējis elpu, gaidīja nākamo indīgo uzbrukumu Savienotajām Valstīm. Pagāja kāds brīdis, un abi iemalkoja kafiju.

- Es ienīstu ASV valdību, - Rūdolfs rūgti novilka.

Urrā, Marko nodomāja.

- Un kā ar Kanādas valdību? - viņš apvaicājās.

- Jums es lieku augstāku atzīmi - bet tikai mazliet.

Marko atvieglots nolēma mainīt sarunas tēmu. Viņš paziņoja, ka ir nolēmis drīz vien apmeklēt Venēciju. Rūdolfs, protams, tur bija viesojies vairākkārt, un viņam bija daudz ieteikumu. Marko tos pierakstīja, it kā pēc mirkļa jau būtu jākāpj vilcienā. Tad viņi runāja par Milānu, taču Rūdolfs par šo pilsētu nebija augstās domās, jo tur ložņājot visi labējā spārna fašisti.

- Milāna bija Musolīni varas centrs, - viņš stāstīja, pieliecies tuvāk Marko, it kā visi citi komunisti, kas atradās bārā Fontana, varētu satrakoties, izdzirdot mazā diktatora vārdu vien.

Kad kļuva skaidrs, ka Rūdolfs bija gatavs sēdēt un pļāpāt visu rīta cēlienu, Marko cēlās uz iešanu. Viņi sarunāja tikties nākamajā pirmdienā šajā pašā vietā un laikā.

Ārā sniga sīks sniedziņš, un piegādes busiņi uz Via Irnerio atstāja aiz sevis iebrauktas sliedes. Marko, izgājis no siltās kafejnīcas, kārtējo reizi sajūsminājās par senajiem Boloņas pilsētplānotājiem, kuri vecpilsētā bija radījuši kādas divdesmit jūdzes segtu ietvju. Pagājis dažus kvartālus uz austrumiem, viņš nogriezās uz Via delV Indipendenza, plašas, elegantas avēnijas, kas bija izbūvēta deviņpadsmitā gadsimta septiņdesmitajos gados, lai turīgākie pilsētnieki, kuri dzīvoja centrā, vieglāk varētu nokļūt stacijā, kas atradās pilsētas ziemeļu daļā.

Šķērsojot Via Marsala, viņš iekāpa tikko sašķūrētā sniega kaudzē un sarāvās, slapjajā sniegā samērcējis labo kāju.

Marko lādēja Luidži par nepiemēroto apģērbu - ja bija gaidāms sniegs, tad cilvēkam vajadzīgi zābaki. Līdz ar to sekoja tikko dzirdama tirāde par finansējumu, ko Marko nesaņēma no tā, kurš bija atbildīgs par viņa pašreizējo atrašanās vietu.

Šie bija izmitinājuši Marko Boloņā, Itālijā, turklāt tērēja kārtīgu piķi par valodas apmācību, konspiratīvajiem dzīvokļiem, personālu un, protams, arī pārtiku, lai saglabātu viņam dzīvību. Pēc Marko domām, šie ļaudis šķieda gan laiku, gan naudu. Daudz prātīgāk būtu bijis nogādāt viņu Londonā vai Sidnejā, kur bija daudz amerikāņu un visi runāja angliski. Tur viņš varētu iejukt pūlī daudz vienkāršāk.

Kāds cilvēks sāka soļot viņam līdzās.

- Buon giorno, - Luidži sveicināja.

Marko apstājies pasmaidīja, sniedza viņam roku un atņēma:

- Buon giorno, Luidži. Atkal mani izseko?

- Nē! Biju izgājis pastaigāties un ieraudzīju tevi paejam garām otrā ielas pusē. Man patīk sniegs, Marko. Un tev?

Viņi laiskā solī turpināja ceļu. Marko labprāt būtu ticējis savam draugam, tomēr apšaubīja, ka viņu satikšanās bija nejauša.

- Nav ne vainas! Te, Boloņā, ir daudz patīkamāk nekā Vašingtonā sastrēgumstundu laikā. Un ar ko tu visu dienu nodarbojies, Luidži? Ceru, tev nav iebildumu, ka pajautāju?

- Nemaz ne. Tu vari jautāt visu, ko vien vēlies.

- Tā jau domāju. Klau, man ir divas sūdzības - pat trīs.

- Tas mani neizbrīna. Vai šorīt jau dzēri kafiju?

- Jā, bet labprāt iedzertu vēl.

Luidži norādīja uz mazu stūra kafejnīcu tieši viņiem priekšā. Iegājuši bārā, abi konstatēja, ka visi galdiņi ir aizņemti, tāpēc viņi, apstājušies pie bāra letes, malkoja espreso.

- Kāda tad ir pirmā sūdzība? - Luidži klusā balsī noprasīja.

Marko pieliecās draugam pavisam tuvu, un izskatījās, ka viņi būtu sabāzuši degunus kopā.

- Pirmās divas sūdzības ir cieši saistītas. Pirmā ir par naudu. Man nevajag daudz, taču vajadzētu tādu kā stipendiju. Nevienam nepatīk būt tukšā, Luidži. Es justos daudz labāk, ja man kabatā būtu mazliet skaidras naudas un es zinātu, ka man nevajag knapināties.

- Cik daudz?

- Nezinu, jau sen neesmu piedalījies pārrunās par atalgojumu. Kā būtu iesākumam ar simt eiro nedēļā? Tad es varētu nopirkt avīzes, grāmatas, žurnālus, kaut ko ēdamu - tikai nepieciešamāko. Tēvocis Sems maksā par mani, un es esmu par to ļoti pateicīgs. Padomā tikai - viņš par mani ir maksājis jau sešus gadus!

- Tu taču zini, ka tikpat labi vēl arvien varētu atrasties cietumā.

- Ak, paldies, Luidži, - par to es nebiju iedomājies.

- Labi, piedod! Tas nebija pieklājīgi...

- Klau, Luidži, man prieks, ka esmu šeit, bet tajā pašā laikā esmu pilnībā attaisnots kādas valsts pilsonis - īsti gan nezinu, kuras, - un man ir tiesības saņemt kaut nedaudz pašcieņas. Man nepatīk, ka nav pie dvēseles ne graša, un man nepatīk lūgt naudu. Es prasu, lai tu man apsoli simt eiro nedēļā.

- Palūkošu, ko varu darīt.

- Pateicos.

- Nākamā sūdzība?

- Man vajadzētu nedaudz naudas, lai nopirktu šādu tādu apģērbu. Kājas ir pārsalušas, jo ārā snieg, bet man nav pieklājīgu apavu. Vēl es gribētu biezāku mēteli un varbūt kādus pāris svīterus.

- Tos es tev sadabūšu.

- Nē, es gribu tos nopirkt pats, Luidži! Dabū man naudu, un es pats iešu iepirkties. Es taču neprasu pārāk daudz.

- Pamēģināšu.

Sarunu biedri izslēja muguras un iedzēra pa malkam kafijas.

- Un trešā sūdzība? - Luidži noprasīja.

- Ermano. Viņš ļoti ātri zaudē interesi. Mēs kopā pavadām sešas stundas dienā, un viņam tas sāk apnikt.

Luidži apjucis izvalbīja acis.

- Es taču nevaru uzsist knipi un uzburt tev jaunu skolotāju, Marko!

- Tu vari mani mācīt. Tu man patīc, Luidži, un mēs labi saprotamies. Tu taču zini, ka Ermano ir garlaicīgs. Viņš ir jauns un pats grib mācīties, bet tu būtu lielisks skolotājs.

- Es neesmu skolotājs.

- Tad, lūdzu, atrodi kādu citu. Ermano negrib strādāt -baidos, ka tā es uz priekšu netikšu.

Luidži novērsies vēroja, kā ienāk divi vecāki kungi un lēni pašļūc abiem garām.

- Manuprāt, viņš tāpat ātri vien nozudīs, - viņš noteica. - Kā tu teici, viņš patiešām grib atgriezties universitātē.

- Cik ilgi man vēl jāmācās?

Luidži neziņā nogrozīja galvu.

- To neizlemju es.

- Tad man ir ceturtā sūdzība.

- Piektā, sestā, septītā. Izrunāsim visas un tad varbūt nedēļu iztiksim bez sūdzībām.

- Tu jau to esi dzirdējis - tā ir par manu pašreizējo stāvokli.

- Vai par jurisprudenci?

- Tu pārāk daudz skaties amerikāņu televīzijas pārraides. Es tiešām gribētu, lai mani pārceļ uz Londonu - tur ir desmit miljoni iedzīvotāju un visi runā angliski. Tad man nevajadzētu aizvadīt desmit stundas dienā, cenšoties apgūt valodu. Saproti mani pareizi, Luidži, man patīk itāļu valoda. Jo vairāk es iemācos, jo skaistāka tā šķiet. Bet nevajag ākstīties -ja patiešām gribat mani paslēpt, tad aizvāciet uz tādu vietu, kur es varu izdzīvot.

- To jau mēs esam izrunājuši, Marko, - šādus lēmumus nepieņemu es.

- Zinu jau, zinu. Tikai vienkārši pamēģini par to atgādināt.

- Iesim.

Viņi izgāja ārā no kafejnīcas, kur sniega kārtiņa bija kļuvusi biezāka. Silti saģērbušies darījumu ļaudis steidzās viņiem garām uz darbu. Ielas pildīja arī agrie iepirkumu cienītāji - pārsvarā mājsaimnieces, kas devās uz tirgu. Ielas braucamo daļu aizņēma mazas mašīnas un motorolleri, kas līkumoja starp piepilsētas autobusiem un centās izvairīties no slapjdraņķa.

- Cik bieži te snieg? - Marko gribēja zināt.

- Dažas reizes ziemā. Ne pārāk daudz, turklāt mums te ir portiki, kas neļauj izmirkt.

- Prātīgs izgudrojums.

- Daži tika uzbūvēti jau pirms tūkstoš gadiem. Mums to ir vairāk nekā jebkurā citā pasaules pilsētā - vai tu to zināji?

- Nē, man ir maz informācijas, Luidži! Ja būtu nedaudz naudas, tad varētu nopirkt arī kādu grāmatu un šo to uzzināt.

- Pusdienlaikā es tev atnesīšu naudu.

- Un kur būs pusdienas?

- Ristorante Cesarina, uz Via San Stefano. Pulksten vienos derēs?

- Kā gan es varētu atteikties?

Marko ienāca restorānā piecas minūtes pirms noliktā laika, taču Luidži ar kādu sievieti jau sēdēja pie galdiņa netālu no durvīm. Viņi nupat bija pārtraukuši nopietnu sarunu. Sieviete lēnām piecēlās un, sniedzot šļauganu roku, ar drūmu sejas izteiksmi stādījās priekšā kā sinjora Frančeska Ferro. Viņa bija pievilcīga, nedaudz pāri četrdesmit un, iespējams, mazliet par vecu Luidži, kuram patika blenzt uz universitātes skuķiem. Svešiniece radīja ap sevi viegla aizkaitinājuma pilnu gaisotni. Marko jau gribēja teikt: atvainojiet, bet esmu šeit uzaicināts pusdienās.

Kad visi trīs bija iekārtojušies savās vietās, Marko pamanīja, ka pelnutraukā ir divi izsmēķi, bet Luidži ūdens glāze gandrīz tukša - abi bija sēdējuši jau varbūt minūtes divdesmit. Vienkāršā itāļu valodā Luidži uzrunāja Marko:

- Sinjora Ferro ir valodas pasniedzēja un vietējā gide.

Sekoja pauze, pēc kuras Marko tik vien spēja kā izdvest

klusu:

-Si.

Viņš, palūkojies uz sinjoru, pasmaidīja, bet sieviete atbildēja ar samocītu smaidu. Likās, ka Marko viņai jau ir apnicis.

Luidži turpināja itāļu valodā:

- Viņa ir tava jaunā skolotāja. Ermano mācīs tevi no rītiem, bet sinjora Ferro - pēcpusdienās.

Marko saprata visu, kas tika teikts. Viņš piespieda sevi atkal uzsmaidīt sievietei, atbildēdams:

- Va bene. - Tas ir labi.

- Ermano grib nākamajā nedēļā atsākt mācības, - Luidži paziņoja.

- Tā jau es domāju, - Marko angļu valodā atsaucās.

Frančeska aizdedzināja nākamo cigareti un satvēra tās

filtru ar savām pilnīgajām, sarkanajām lūpām. Viņa, izpūtusi milzīgu dūmu mākoni, ierunājās:

- Un kā jums sokas ar itāļu valodu?

Viņai bija zema, no smēķēšanas gandrīz vai piesmakuši balss. Sievietes angļu valoda bija lēna, izkopta un bez jebkāda akcenta.

- Drausmīgi, - Marko atteica.

- Viņam sokas lieliski, - Luidži iestarpināja.

Viesmīlis atnesa pudeli minerālūdens un pasniedza trīs

ēdienkartes. La signora paslēpās aiz vienas no tām - Marko ar skatienu sekoja viņas kustībām. Labu brīdi valdīja klusums, jo visi trīs apdomāja ēdienus un nelikās cits par citu ne zinis.

Nolikusi ēdienkarti uz galda, Frančeska sacīja Marko:

- Es gribētu dzirdēt, kā jūs pasūtāt itāļu valodā.

- Mierīgi, - Marko atteica. Viņš bija atradis dažus ēdienus, kuru nosaukumus varēja izrunāt, neizsaucot citiem smieklu vētru. Pienāca viesmīlis ar pildspalvu rokās, un Marko iesāka:

- Si, allora, vorrei un’insalata di pomodori, e цпа mezza porzione di lasagna. - Tātad es gribētu tomātu salātus un pusporciju lazaņjas. Kārtējo reizi viņš bija laimīgs par transatlantiskajiem ēdieniem spageti, lazaņju, ravioli un picu.

- Non c’e male, - viņa konstatēja. - Nav slikti.

Kad tika atnesti salāti, Frančeska un Luidži beidza smēķēt. Ēdot varēja atpūsties no neveiklās sarunas. Vīnu viņi nebija pasūtījuši, lai gan derēja pamatīga deva.

Marko pagātne, Frančeskas tagadne un Luidži neizprotamā nodarbošanās netika apspriesta, tāpēc maltītes laikā viņi melsa par laika apstākļiem un aiz žēlsirdības gandrīz visu laiku angļu valodā.

Kad bija izdzertas espreso tases, Luidži samaksāja rēķinu, un visi steidzīgi piecēlās, lai dotos ārā no restorāna.

Frančeska bija novērsusies, un Luidži slepšus pasniedza Marko aploksni, nočukstēdams:

- Te ir mazliet eiro.

- Grazie.

Sniegs bija mitējies, un atkal spoži spīdēja saule. Luidži, atstājis Marko un Frančesku pie Piazza Maggiore, nozuda, kā tikai viņš to prata. Abi kādu bridi gāja klusēdami, līdz beidzot Frančeska ierunājās:

- Che cosa verrebe vedere? - Ko jūs gribētu redzēt?

Marko jau grasījās doties iekšā pilsētas galvenajā katedrālē - Basilica di San Petronio. Viņi piegāja pie celtnes platajiem pakāpieniem un apstājās.

- Katedrāle ir gan skaista, gan skumja, - skolotāja sacīja angliski ar tikko manāmu britu akcentu. - Pilsēta to bija iecerējusi kā civilu templi, nevis katedrāli, pretēji Romas pāvesta uzskatiem. Pēc sākotnējā projekta tai bija jābūt lielākai par Svētā Pētera katedrāli, taču celtniecības gaitā plāni saruka. Roma iespītējās un naudu novirzīja citur - daļa no tās tika izmantota universitātes dibināšanā.

- Kad tā uzbūvēta? - Marko gribēja zināt.

- Pajautājiet to itāliski, - viņa aizrādīja.

- Neprotu.

- Tad klausieties: quando ё stata costruita? Atkārtojiet.

Marko atkārtoja frāzi četras reizes, līdz pasniedzēja bija

apmierināta.

- Neatzīstu grāmatas, ierakstus un tamlīdzīgus mācību līdzekļus, - viņa paziņoja, kad abi lūkojās uz katedrāles plašo fasādi. - Atzīstu tikai un vienīgi sarunu un vēlreiz sarunu. Lai iemācītos valodu, ir jārunājas vēl un vēl - kā bērnam, kurš tikko to sāk darīt.

- Kur jūs iemācījāties angļu valodu? - Marko pajautāja.

- To es nedrīkstu teikt. Man ir norādījumi nerunāt par savu pagātni. Un jūsējo arī.

Marko jau gribēja pagriezties un iet prom. Viņam bija apnikuši cilvēki, kas nedrīkstēja ar viņu sarunāties, kas izvairījās no jautājumiem, kas rīkojās tā, it kā pasaule būtu pilna ar spiegiem. Viņam riebās šīs visas spēlītes.

Marko bija brīvs cilvēks un sev atgādināja, ka spēj nākt un iet pats pēc savas vēlēšanās. Ja viņam apniktu Luidži un Ermano un tagad arī sinjora Ferro, viņš varētu pateikt, lai viņi aizrijas ar panino.

- To sāka celt 1390. gadā, un pirmos simt gadus viss ritēja gludi, - Frančeska skaidroja. Fasādes apakšējā trešdaļa bija būvēta no skaista, sārta marmora, bet augšējās divas trešdaļas - no neglītiem brūniem ķieģeļiem, kas nav nosegti ar marmoru. - Tad iestājās grūti laiki. Kā redzams, ārpuse tā arī nav tikusi pabeigta.

-Jā, tā nav īpaši pievilcīga!

- Nav gan, taču ir gana intriģējoša. Vai vēlaties redzēt iekšpusi?

Ko citu viņš varētu darīt turpmākās trīs stundas?

- Certamente, - Marko atsaucās.

Uzkāpuši pa kāpieniem, viņi apstājās pie durvīm. Frančeska palūkojās uz izkārtni un ierunājās:

- Mi dica, - pasakiet man, - cikos baznīca tiek slēgta?

Marko saviebies prātā izmēģināja dažus vārdus un sacīja:

- La chiesa chiude alia sei. - Baznīca tiek slēgta sešos.

- Ripeta.

Viņš atkārtoja frāzi vēl trīs reizes, un tad abi iegāja katedrālē.

- Tā ir nosaukta par godu svētajam Petronio, Boloņas patronam, - Frančeska klusi stāstīja.

Baznīca bija tik liela, ka tur varētu rīkot hokeja mačus un vēl paliktu vieta plašam skatītāju pūlim.

- Tā ir milzīga, - Marko aizgrābts konstatēja.

-Jā, un tā ir tikai apmēram viena trešdaļa no sākotnējā projekta. Kā jau teicu, pāvests satraucās un pielika savu pirkstu. Katedrāle ir izmaksājusi milzum daudz sabiedrības naudas, un ļaudīm acīmredzot būvniecība apnika.

- Tomēr tā ir iespaidīga. - Marko aptvēra, ka viņi sarunājas angliski, un tas viņam patika.

- Vai jūs gribētu garo ekskursiju vai īso? - skolotāja painteresējās. Lai arī bazilikā bija tikpat auksts kā ārā, likās, ka sinjora Ferro ir mazliet atmaigusi.

-Jūs jau te esat pasniedzēja, - Marko atsaucās.

Viņi nogriezās pa kreisi un nogaidīja, līdz japāņu tūristu grupa beidz pētīt lielu marmora kapakmeni. Izņemot japāņus, katedrālē neviena nebija. Bija februāra piektdiena - ne gluži īstais tūristu pieplūduma laiks. Vēlāk pēcpusdienā Marko uzzināja, ka Frančeskas darbs ar tūristiem ir atkarīgs no sezonas un ziemas mēneši nebija tie ražīgākie. Šī atklāsme bija vienīgā personisko ziņu izpaušana, ko viņa atļāvās.

Tā kā nekur nebija jāsteidzas, Frančeska nepūlējās pēc iespējas ātrāk izskriet cauri Basilica di San Petronio. Viņi apskatīja visas divdesmit divas sānu ejas kapelas, kā arī lielāko daļu gleznu, skulptūru, vitrāžu un fresku. Kapelas gadsimtu gaitā bija izbūvējušas bagātākās Boloņas ģimenes, kas maksāja krietnu naudu par mākslu piemiņai. Tās piederēja pilsētas vēsturei, un Frančeska par kapelām zināja ikvienu sīkumu. Viņa parādīja Marko labi saglabājušos svētā Petronio galvaskausu, kas lepni gozējās uz altāra, un astroloģisko pulksteni, ko 1655. gadā, pamatojoties uz Galileja teoriju, radījuši divi zinātnieki.

Lai arī brīžam gleznu un skulptūru apraksti garlaikoja Marko, bet vārdu un gadskaitļu bija pārāk daudz, viņš tomēr izturēja ekskursiju pa milzīgo celtni. Viņu aizrāva Frančeskas balss, stāstījuma maniere un lieliskā angļu valoda.

Pēc tam kad japāņi bija aizgājuši, abi devās uz durvīm, un sieviete jautāja:

- Vai pietika?

-Jā gan!

Viņi izgāja ārā, un Frančeska tūdaļ aizdedzināja cigareti.

- Kā būtu ar tasi kafijas? - viņš ierosināja.

- Es zinu kādu jauku bāru.

Marko sekoja Frančeskai pa Via Clavature, un jau pēc dažiem soļiem viņi iegāja kafejnīcā Rosa Rose.

- Te ir labākais kapučīno šajā apkaimē, - Frančeska apgalvoja un pasūtīja to gan sev, gan Marko.

Viņš jau gribēja apjautāties par itāļu aizliegumu dzert kapučīno pēc pus vienpadsmitiem rītā, taču paklusēja. Kamēr viņi gaidīja dzērienus, skolotāja novilka ādas cimdus, mēteli un šalli. Iespējams, ka šī kafijas tase kādam brīdim pietiks.

Abi apsēdās pie galdiņa netālu no loga, un Frančeska iebēra kafijā divus cukura graudiņus. Pēdējo trīs stundu laikā viņa nebija smaidījusi, un Marko cerēja izvilināt smaidu tagad.

- Man ir to materiālu kopijas, ko izmantojat, mācoties ar otru pasniedzēju, - viņa sacīja, sniegdamās pēc cigaretēm.

- Ermano.

- Man vienalga - es viņu nepazīstu. Ierosinu katru pēcpusdienu pārrunāt to, ko būsiet mācījušies no rīta.

Marko neiebilda.

- Labi!

Frančeska aizdedzināja cigareti un iedzēra malku kafijas.

- Ko Luidži par mani stāstīja? - Marko vaicāja.

- Neko daudz. Jūs esot kanādietis, Itālijā pavadot ilgāku atvaļinājumu un pie viena vēloties apgūt valodu. Vai tā ir taisnība?

-Jūs uzdodat personiskus jautājumus?

- Nē! Es tikai pajautāju, vai tā ir taisnība.

- Tā ir taisnība.

- Man nav jāuztraucas par tādām lietām.

- Es nelūdzu par to uztraukties.

Frančeska viņam atgādināja nosvērtu liecinieci tiesas zālē, kas vīzdegunīgi sēž zvērināto priekšā, būdama pārliecināta, ka nelieksies un nelūzīs jautājumu krustugunīs. Viņa bija savilkusi nevērīgu un drūmu sejas izteiksmi, kas bija tik izplatīta Eiropas sieviešu vidū. Frančeska, pacēlusi cigareti pie mutes, domīgi vēroja ielu.

Laiska saruna nebija viņas stiprā puse.

- Vai esat precējusies? - Marko izšāva pirmo jautājumu.

Sieviete ieklepojusies tikko manāmi pasmaidīja.

- Man ir doti zināmi norādījumi, Laceri kungs!

- Lūdzu, sauciet mani par Marko. Un kā man būtu jāsauc jūs?

- Pagaidām pietiks, ja sauksiet mani par sinjoru Ferro.

- Bet jūs esat desmit gadus jaunāka par mani.

- Mums ir oficiālas attiecības, Laceri kungs!

- Tā izskatās.

Viņa nospieda izsmēķi pelnutraukā, iedzēra vēl malku kafijas un ķērās pie lietas.

- Šodien jums ir brīvdiena, Laceri kungs! Angļu valodā mēs runājam pēdējo reizi. Nākamajā nodarbībā būs tikai itāļu valoda.

- Sarunāts, tikai es gribētu, lai jūs iegaumējat - man nav vajadzīgas atlaides. Jums par darbu maksā, un tā ir jūsu specialitāte. Es esmu kanādiešu tūrists, un man ir daudz laika. Ja mēs netiksim galā, es atradīšu kādu citu, kas ar mani strādās.

- Vai esmu jūs aizvainojusi?

-Jūs varētu biežāk smaidīt.

Frančeska tikko manāmi palocīja galvu, un viņas acis tūdaļ kļuva valgas. Lūkodamās ārā pa logu, viņa teica:

- Man nav par ko smaidīt.

16. NODAĻA

Veikali uz Via Rizzoli sestdienās tika atvērti desmitos no rīta, un Marko jau gaidīja, pētīdams piedāvājumu skatlogos. Ar gluži svaigiem piecsimt eiro kabatā viņš norija kamolu un iestāstīja sev, ka nav citas iespējas kā vien doties iekšā veikalā un pirmo reizi pa īstam iepirkties, runājot itā-liski. Viņš bija mācījies vārdus līdz pat vēlai naktij, bet, iegājis veikalā, Marko lūdzās, kaut nu tur būtu saprātīgs, jauns pārdevējs, kas lieliski runā arī angliski.

Pārdevējs, protams, angļu valodā nerunāja ne vārda-tas bija kāds smaidīgs vecāks kungs. Nepilnas piecpadsmit minūtes Marko rādīja ar pirkstu, stostījās un visai pieņemami prata pajautāt pēc izmēra un cenas. Marko izgāja no veikala ar zābaku pāri par pieņemamu cenu - viņš bija redzējis, ka tādus universitātes apkaimē valkā studenti, - un melnu ūdensnecaurlaidīgu, siltu vējjaku ar kapuci, ko varēja paslēpt apkaklē. Turklāt viņam kabatā palika vēl trīssimt eiro. Naudas taupīšana tagad bija galvenais.

Marko steidzās atpakaļ uz dzīvokli un, uzvilcis jaunos zābakus un vējjaku, atkal izgāja ārā. Gājienam uz Boloņas centrālo staciju, kas parasti prasīja pusstundu, tagad vajadzēja stundu, jo viņš gāja pa paša izvēlētu līkloču maršrutu. Marko neskatījās atpakaļ, toties ik pēc brīža iešmauca kādā kafejnīcā un novēroja gājējus vai arī pēkšņi apstājās pie smalkmaizīšu tirgotavas un vēroja atspulgus vitrīnā. Viņš negribēja izrādīt, ka pārbauda, vai kāds neseko. Turklāt vajadzēja arī iegūt iemaņas - Luidži ne reizi vien bija teicis, ka drīz vien Marko paliks viens savā pasaulē.

Neskaidrs bija, cik daudz viņš varēja uzticēties Luidži. Ne Marko Laceri, ne Džoels Bekmens neticēja nevienam.

Iegājis stacijā un ieraudzījis ceļotāju pūli, Marko mazliet apmulsa, bet tad izpētīja vilcienu sarakstu un meklēja kasi. Pēc veca ieraduma viņš meklēja kādu uzrakstu angļu valodā, tomēr ātri vien uztraukums pārgāja. Marko pastāvēja rindā pie kases un, tiklīdz lodziņš atvērās, uzsmaidīja jaunkundzītei stikla vairoga otrā pusē.

- Buon giorno, - viņš pieklājīgi sveicināja un turpināja: - Vado a Milano. - Es braucu uz Milānu.

Kasiere jau māja ar galvu.

- Aile tredici e venti, - viņš piebilda. - Divdesmit pāri vieniem.

- Si, cinquanta euro, - kasiere atteica. - Piecdesmit eiro.

Marko pasniedza simt eiro banknoti, jo gribēja iegūt sīkākas naudaszīmes, un tad gāja prom, sažņaudzis rokā biļeti un slavēdams sevi par drosmi. Tā kā vajadzēja gaidīt vēl stundu, viņš izgāja no stacijas un klejoja pa Via Boldrini, līdz divus kvartālus no stacijas uzgāja kādu kafejnīcu. Nopircis panini un alu, Marko mielojās un vēroja ielu, cerēdams, ka neieraudzīs nevienu, kurš varētu interesēties par viņu.

Eurostar vilciens ieradās precīzi paredzētajā laikā, un Marko līdz ar citiem pasažieriem devās uz iekāpšanu. Šis bija viņa pirmais brauciens ar vilcienu Eiropā, tāpēc Marko īsti nezināja noteikumus. Pusdienojot viņš bija izpētījis biļeti, taču neatrada neko, kas liecinātu par iepriekš norādītu vietu. Sēdvietas varēja izvēlēties, un Marko ieņēma pirmo brīvo vietu pie loga. Vagons bija pustukšs, un vilciens sāka kustēties tieši vienos un divdesmit minūtēs.

Drīz vien vilciens jau bija izbraucis no Boloņas, un garām slīdēja lauku ainavas. Sliedes gāja paralēli M4 šosejai, galvenajai autostrādei, kas veda no Milānas uz Parmu, Boloņu, Ankonu un tālāk gar visu Itālijas austrumu krastu. Pēc pusstundas Marko bija apnikusi ainava aiz loga - grūti koncentrēties, ja viss šāvās garām ar simt jūdžu ātrumu stundā, turklāt gar dzelzceļu rindojās pārāk daudz rūpnīcu.

Drīz vien Marko saprata, ka viņu vienīgo visā vagonā interesēja garām skrienošās ainavas. Pārējie pasažieri, kas bija vecāki par trīsdesmit gadiem, pilnīgi mierīgi un pat garlaikoti lasīja avīzes, bet tie, kas bija jaunāki, saldi gulēja. Pēc brīža iesnaudās arī Marko.

Viņu pamodināja konduktors, uzrunādams ar pilnīgi nesaprotamu frāzi itāļu valodā. Kad frāze atkārtojās jau otro vai trešo reizi, Marko uztvēra vārdu biglietto un aši pasniedza biļeti. Konduktors nopētīja to tā, itin kā grasītos izmest Marko no vilciena pie pirmās izdevības, bet tad naski nokompostrēja to un pasniedza atpakaļ, plati smaidīdams.

Vēl pēc stundas skaļrunī atskanēja kāds paziņojums, kur saprotams bija vārds Milano, un arī apkārtne ievērojami mainījās. Vilciens palēnināja gaitu, apstājās, tad atkal uzsāka kustību, un pamazām garām slīdēja rosīgas pilsētas skati. Vilciens brauca garām pēckara gados celtām daudzdzīvokļu mājām, kas bija cieši saspiestas kopā, bet kvartālus nodalīja plašas avēnijas. Ermano dotais ceļvedis apstiprināja, ka Milānā ir četri miljoni iedzīvotāju - tā bija nozīmīga pilsēta, Itālijas ziemeļdaļas nekronētā galvaspilsēta, valsts finanšu, modes, izdevējdarbības un rūpniecības centrs. Tā ir industriāla pilsēta ar brīnišķīgu centru un katedrāli, ko bija vērts apmeklēt.

Sliežu ceļu kļuva vairāk, un, iebraucot Milānas centrālajā stacijā, tie sazarojās uz visām pusēm. Vilciens apstājās zem plašā stacijas kupola, un Marko, izkāpis no vagona, bija pārsteigts par lielo staciju. Iedams pa peronu, viņš saskaitīja vismaz duci citu sliežu ceļu, un lielāko daļu jau aizņēma vilcieni, kas pacietīgi gaidīja pasažierus. Marko apstājās perona galā starp tūkstošiem cilvēku, kas nāca un gāja, un izpētīja vilcienu sarakstu: Štutgarte, Roma, Florence, Mad-ride, Parīze, Berlīne, Ženēva.

Visa Eiropa bija dažu stundu brauciena attālumā.

Marko sekoja norādēm uz izeju un uzmeklēja taksometru stāvvietu. īsu brīdi pavadījis rindā, viņš iekārtojās maza, balta rēno aizmugures sēdeklī.

- Aeroporto Malpensa, - Marko sacīja šoferim, un taksometrs sāka lauzties cauri biezajai Milānas satiksmei.

Pēc divdesmit minūtēm viņi nobrauca no autostrada un devās lidostas virzienā.

- Quale compagnia aerea?- šoferis pāri plecam noprasīja. - Kāda aviokompānija?

- Lufthansa, - Marko atbildēja.

Pie otrā termināļa taksometrs atrada brīvu vietu, un Marko šķīrās vēl no četrdesmit eiro. Durvis automātiski vērās, dodot ceļu neskaitāmiem pasažieriem, un Marko bija laimīgs, ka viņam nevajadzēja pagūt uz lidmašīnu. Viņš, izpētīdams lidojumu sarakstu, atrada, ko bija meklējis, - tiešo reisu uz Dal-lesa lidostu. Pastaigājis pa lidostu, viņš atrada kompānijas Lufthansa reģistrācijas vietu - pie tās gaidīja gara rinda, taču vāciskā kārtībā tā virzījās ātri uz priekšu.

Pirmais potenciālais klients bija simpātiska rudmate vecumā ap divdesmit pieci, kura, kā likās, ceļoja viena, un tieši tas Marko bija vajadzīgs. Tie, kam līdzi bija ceļabiedri, varēja pēc tam savā starpā apspriest savādo vīru no lidostas un viņa tikpat savādo lūgumu. Rindā pie biznesa klases galdiņa sieviete bija otrā. Uzmanīgi vērodams, Marko noskatīja arī otru iespējamo palīgu - tas bija džinsos ģērbies students ar gariem, pinkainiem matiem, neskūtu seju, novazātu mugursomu un svīterī ar uzrakstu «Toledo universitāte». Puisis bija ideāls kandidāts. Viņš stāvēja pašā rindas galā un klausījās mūziku, uzlicis uz galvas koši dzeltenas austiņas.

Kad rudmate devās prom no reģistrācijas galdiņa ar iekāpšanas talonu un rokas bagāžu, Marko viņai sekoja. Līdz reisam bija divas stundas, un sieviete devās uz beznodokļu zonas veikaliem, kur apstājās, lai aplūkotu jaunākos Šveices pulksteņu modeļus. Neatradusi neko, ko būtu vērts iegādāties, meiča devās tālāk uz preses veikalu un nopirka divus modes žurnālus. Viņa jau gāja uz izeju un pirmo drošības kontroles punktu, kad Marko saņēmies uzrunāja viņu:

- Piedodiet, mis, atvainojiet!

Sieviete pagriezusies aizdomīgi palūkojās uz svešinieku un neko neatbildēja.

- Vai jūs gadījumā nelidojat uz Dallesa lidostu? - Marko, plati smaidīdams, jautāja un izlikās aizelsies, it kā tikko būtu spējis viņu panākt.

-Jā, - jaunā sieviete izmeta. Viņa nesmaidīja, tātad amerikāniete.

- Es arī grasījos lidot, bet man nupat nozaga pasi. Nemaz nezinu, kad tikšu mājās. - Marko izņēma no kabatas aploksni. - Te ir dzimšanas dienas atklātnīte manam tēvam - vai jūs, lūdzu, nevarētu to iemest pastkastītē, kad nonāksiet lidostā? Viņam dzimšanas diena ir nākamajā otrdienā, un es baidos, ka nepagūšu. Lūdzu!

Sieviete ar aizdomām uzlūkoja gan vīrieti, gan aploksni. Tas taču bija tikai apsveikums dzimšanas dienā, nevis bumba vai ierocis.

Svešais vilka no kabatas ārā vēl kaut ko.

- Atvainojiet, aploksnei nav markas. Te būs eiro - lūdzu, neiebilstiet.

Nopietnā sejas izteiksme pēkšņi atmaiga, un sieviete gandrīz vai pasmaidīja.

- Protams, - viņa noteica, paņemdama gan aploksni, gan eiro, un ielika to visu somiņā.

- Milzīgs paldies! - Marko pateicās, gatavs izplūst asarās. - Viņam paliek deviņdesmit gadu. Paldies jums!

- Protams, nav jau grūti, - viņa atteica.

Students ar dzeltenajām austiņām bija smagāks gadījums. Arī viņš bija amerikānis un uzķērās stāstam par pazaudēto pasi, bet, tiklīdz Marko mēģināja iedot viņam aploksni, puisis palūkojās apkārt tik piesardzīgi, it kā viņi grasītos pārkāpt likumu.

- Nezinu gan, vecīt, - viņš novilka, pakāpdamies soli atpakaļ. - Diezin vai!

Marko nemēģināja uzspiest savu. Promiedams viņš tik sarkastiski, cik vien spēja, novēlēja:

- Lai tev jauks lidojums!

Rūbija Osberija no Jorkas Pensilvānijā bija starp pēdējiem pasažieriem, kas piereģistrējās reisam. Četrdesmit gadus viņa mācīja vidusskolā vēsturi un tagad tērēja pensiju fonda līdzekļus, apceļodama vietas, par ko līdz šim bija lasījusi mācību grāmatās. Šis bija trīs nedēļu ilgā piedzīvojuma pēdējais posms, un viņa bija apceļojusi lielāko daļu Turcijas, bet Milānas lidostā tikai pārsēdās uz Vašingtonas reisu, ceļā no Stambulas. Izmisīgi smaidīdams, pie viņas piegāja kāds jauks džentlmenis un skaidroja, ka nozagta viņa pase, tāpēc viņš nepagūs uz tēva deviņdesmito dzimšanas dienu. Sieviete labprāt paņēma atklātni un ielika to somā. Viņa izgāja drošības kontroli, gāja ceturtdaļjūdzi līdz izejai, zālē atrada brīvu vietu un iekārtojās uz gaidīšanu.

Nepilnas piecpadsmit pēdas tālāk viņai aiz muguras lēmumu pieņēma rudmate - tā droši vien ir vēstuļbumba. Tā, protams, nelikās pietiekami bieza, lai saturētu sprāgstvielas, bet ko gan viņa varēja zināt par šādām lietām? Pie loga atradās atkritumu tvertne - hromēts konteiners ar vāku (te taču bija Milāna) -, sieviete piegāja pie tās un nevērīgi izmeta vēstuli.

Ja nu tur notiek eksplozija - viņa prātoja, atgriezdamās savā vietā. Bet bija jau par vēlu, viņa negrasījās iet atpakaļ pie konteinera un makšķerēt ārā aploksni. Un, ja nu viņa tā izdarītu, ko tālāk? Meklēt kādu personu formastērpā un mēģināt angļu valodā skaidrot, ka viņai rokās, iespējams, ir vēstuļbumba? Liecies mierā, viņa sev sacīja. Sieviete paņēma rokas bagāžu un apsēdās uz gaidīšanu otrpus izejai, pēc iespējas tālāk no konteinera, tomēr nespēja novērst no tā skatienu.

Saspringums pieauga. Viņa pirmā iekāpa lidmašīnā, bet tikai glāze šampanieša spēja nomierināt. Atgriezusies Balti-morā, rudmate noteikti ieslēgs CNN - viņa bija pārliecināta, ka ap to laiku tiks pārraidītas šausmu ainas no Milānas Mal-pensas lidostas.

Marko taksometrā brauca atpakaļ uz Milānas centrālo staciju un šoreiz samaksāja četrdesmit piecus eiro, taču viņš nesāka izprašņāt šoferi. Biļete atpakaļceļam uz Boloņu maksāja tos pašus piecdesmit eiro. Pēc iepirkšanās un ceļojuma viņam kabatā bija palikuši simt eiro - jau tā nelielie naudas krājumi ruka acīm redzami.

Bija gandrīz tumšs, kad vilciens iebrauca Boloņas stacijā. Izkāpis uz perona, Marko bija tikpat noguris pasažieris kā visi citi, taču jutās lepns par dienā paveikto - viņš bija nopircis apģērbu un vilciena biļetes, pārdzīvojis stresu gan stacijā, gan Milānas lidostā, braucis ar diviem taksometriem un nosūtījis vēstuli. Dienu viņš bija pavadījis tā, ka nevienam pat prātā neienāca, kas viņš tāds bija un kur atradās.

Un neviens viņam neprasīja uzrādīt pasi vai kādu citu personu apliecinošu dokumentu.

Luidži brauca ar citu vilcienu, Milānas ekspresi, kas devās ceļā vienpadsmitos četrdesmit piecās, taču viņš izkāpa Parmā un iejuka pūlī. Iesēdies taksometrā, viņš devās uz netālo tikšanās vietu, kādu iecienītu kafejnīcu. Tur viņš gandrīz stundu gaidīja Vitakeru, kurš Milānā bija nokavējis vilcienu, tāpēc brauca ar nākamo. Kā jau parasti, Vitakers bija nelāgā omā, kas bija vēl draņķīgāka tāpēc, ka tikšanās bija nozīmēta sestdienā. Abi ātri pasūtīja, ko nu kurš vēlējās, un, tiklīdz viesmīlis bija aizgājis, Vitakers paziņoja:

- Man nepatīk tas sievišķis.

- Frančeska?

-Jā, tā gide. Mēs nekad agrāk viņu neesam izmantojuši, vai ne?

- Nomierinies, ar viņu viss ir kārtībā. Viņai nav ne jausmas, kas te notiek.

- Kā viņa izskatās?

- Visai glīta.

- Visai glīta var nozīmēt jebko, Luidži! Cik viņai gadu?

- Neesmu jautājis. Varētu būt kādi četrdesmit pieci.

- Vai viņa ir precējusies?

- Jā, bet bērnu nav. Frančeska ir precējusies ar vecāku vīrieti, kuram ir vāja veselība - viņš ir uz nāves gultas.

Vitakers, kā vienmēr, visu pierakstīja un tikmēr apdomāja nākamo jautājumu.

- Uz nāves gultas? Kas tad viņam kaiš?

- Domāju, ka vēzis. Neesmu viņu iztaujājis.

- Varbūt tev vajadzētu uzdot vairāk jautājumu?

- Varbūt viņa nevēlas runāt par tādām lietām kā savu vecumu un mirstošo vīru?

- Kur tu viņu atradi?

- Tas nebija viegli. Valodas pasniedzēji nestāv rindā kā taksometri. Man viņu ieteica kāds draugs - es šur tur apjautājos. Pilsētā viņai ir laba reputācija, turklāt viņa ir brīva. Ir gandrīz neiespējami atrast pasniedzēju, kas gatavs dienā trīs stundas pavadīt ar skolnieku.

- Katru dienu?

- Gandrīz katru darba dienu. Viņa piekrita kādu mēnesi strādāt pēcpusdienās. Reizi vai divas nedēļā viņai ir darbs, taču viņa būs sazvanāma. Esi mierīgs, viņa ir laba pasniedzēja.

- Cik viņai maksā?

- Divsimt eiro nedēļā līdz pavasarim, kad sāksies tūrisma sezona.

Vitakers izbolīja acis tā, it kā nauda tiktu atvilkta no viņa algas.

- Marko mums izmaksā pārāk dārgi, - viņš kā pie sevis noteica.

- Marko ir laba doma - viņš vēlas doties uz Austrāliju, Jaunzēlandi vai kādu citu vietu, kur valoda nav šķērslis.

- Viņš grib pārcelšanu uz citu vietu?

- Jā! Es domāju, ka tas būtu lieliski. Uzgrūdīsim viņu kaklā kādam citam.

- To neizlemjam mēs, Luidži.

- Laikam jau gan.

Viesmīlis atnesa salātus, un abi uz brīdi apklusa. Tad Vitakers atkal ierunājās:

- Bet vienalga man tas sievišķis nepatīk. Meklē kādu citu!

- Neviena cita nav. No kā tu baidies?

- Marko ir pieredze ar sievietēm, vai skaidrs? Var izveidoties romantiskas attiecības, un viņa visu sarežģīs.

- Esmu viņu brīdinājis, un viņai ir vajadzīga nauda.

- Vai viņa ir uz sēkļa?

- Man ir radies iespaids, ka apstākļi viņai ir ļoti smagi. Ir klusā sezona, turklāt vīrs nestrādā.

Vitakers vāri pasmaidīja, it kā tās būtu labas ziņas. Viņš iebāza mutē pamatīgu tomāta šķēli un zelēja to, raudzīdamies apkārt, vai kāds nenoklausās viņu sarunu angļu valodā. Beidzot norijis kumosu, viņš turpināja:

- Parunāsim par e-pastu. Marko nekad nav bijis hakeris. Savos veiksmes gados viņš darbojās ar tālruņiem - birojā vien viņam bija četri vai pieci, divi - mašīnā, viens - kabatā, un allaž viņš runāja pa trim līnijām vienlaikus. Savulaik viņš plātījās, ka, uzklausot jaunu klientu pa tālruni, ņemot piecus tūkstošus zaļo. Viņš nekad nelietoja datoru. Cilvēki, kas strādāja kopā ar viņu, apgalvo, ka viņš reti lasījis e-pastu. Viņš reti tos sūtījis, un arī tad to darījusi sekretāre. Birojs bijis iekārtots pēc smalkākajiem tehniskajiem standartiem, taču viņš algojis personālu, kas dara melno darbu. Viņš bija liels dūzis.

- Bet kā bija cietuma laikā?

- Nekādu liecību par e-pasta lietošanu. Marko bija klēpj-dators, ko viņš izmantoja tikai vēstuļu rakstīšanai, bet nekad nesūtīja vēstules pa e-pastu. Visi viņu pameta, kad šis nogāja pa burbuli. Reizēm viņš rakstīja mātei un dēlam, bet vēstules vienmēr sūtīja ar parasto pastu.

- Šķiet, viņš no tām lietām neko nejēdz.

- Taču Lenglijā uztraucas, ka viņš varētu mēģināt sazināties ar kādu ārpusē. Pa tālruni viņš nevar, vismaz pagaidām. Viņam nav adreses, tāpēc pasts droši vien atkrīt.

- Jābūt stulbam, lai sūtītu vēstules, - tā viņš atklātu savu atrašanās vietu.

- Tieši tā! Tas pats ir ar tālruni, faksu un visu pārējo, izņemot e-pastu.

- Mēs varam izsekot e-pastu.

- Jā, lielāko daļu, taču ir dažādi apkārtceļi.

- Viņam nav datora un arī naudas, lai to nopirktu.

- Es zinu, taču viņš var ieiet internēta kafejnīcā un no kodētas e-pasta adreses nosūtīt vēstuli, aizmēzt pēdas, samaksāt grašus par lietošanu, un ķer vēju.

- Protams, bet kas viņam to visu iemācīs?

- Marko var iemācīties pats, var dabūt kādu grāmatu. Tas, protams, ir maz ticams, taču iespēja pastāv vienmēr.

- Es katru dienu pārmeklēju viņa dzīvokli, - Luidži atteica. - Collu pa collai. Ja viņš nopirks kādu grāmatu vai nomētās kases čeku, es par to zināšu.

- Izložņā tuvējās internēta kafejnīcas - Boloņā tagad tās ir savairojušās.

- Es zinu visas.

- Kur Marko ir tagad?

- Nezinu. Sestdiena ir brīvdiena. Viņš droši vien klīst apkārt un izbauda brīvību.

- Vai viņš joprojām ir nobijies?

- Viņš ir pārbijies.

Rūbija Osberija iedzēra vieglas miegazāles un pa ceļam no Milānas uz Dallesa starptautisko lidostu sešas no astoņām lidojuma stundām nogulēja. Remdenā kafija, kas tika pasniegta lidmašīnā pirms nolaišanās, daudz nepalīdzēja, un viņa atkal bija iesnaudusies, kad laineris piebrauca pie lidostas ēkas. Kad pasažieri tika transportēti no lidmašīnas uz galveno termināli, Rūbija bija paguvusi aizmirst par dzimšanas dienas kartīti. Viņa neatcerējās to arī tad, kad gaidīja bagāžu un izgāja muitas pārbaudi. Tāpat aizmirsa par aploksni brīdī, kad viņu lidostā sagaidīja mīļotā mazmeita.

Pensionētā skolotāja neatcerējās par vēstuli līdz brīdim, kad bez sarežģījumiem bija nokļuvusi mājās Jorkā, Pensil-vānijas štatā un rakņājās pa somiņu, meklēdama suvenīrus.

- Ak jēziņ! - viņa iesaucās, kad aploksne izkrita uz virtuves galda. - Man taču to lidostā vajadzēja iemest past-kastē.

Rūbija izstāstīja mazmeitai atgadījumu ar nabaga cilvēku, kurš Milānas lidostā bija pazaudējis pasi un tāpēc nepaguva uz tēva deviņdesmito dzimšanas dienu.

Mazmeita aplūkoja aploksni.

- Nemaz neatgādina dzimšanas dienas apsveikumu, - viņa sacīja, lasot adresi: R. N. Bekmens, advokāts, 412 Meinstrīta, Kalpepera, Virdžīnija, 22701. - Atpakaļadreses nav, - mazmeita konstatēja.

- Nosūtīšu to rīt no paša rīta, - Osberija nosolījās. - Ceru, ka tā pienāks laikā.

17. NODAĻA

Pirmdien desmitos no rīta mistiskie trīs miljoni dolāru, kas atradās Singapūrā, Old Stone Group, Ltd kontā, pēc elektroniskā pārskaitījuma klusītēm sāka ceļu uz pasaules otru malu. Pēc deviņām stundām, kad vērās Galleon Bank and Trust durvis Kārību salā Sentkristoferā, nauda jau bija noguldīta numurētā kontā bez īpašnieka vārda. Tas būtu parasts anonīms pārskaitījums, viens no tūkstošiem tajā pirmdienas rītā, taču Old Stone rēķinam uzmanību bija pievērsis FIB. Sentkristoferas banka nesadarbojās, taču drīz vien FIB vajadzēja atrast pieeju arī šai iestādei.

Kad direktors Entonijs Praiss pirmdienas rītā ieradās savā Hūvera ēkas kabinetā, viņu jau gaidīja svaiga ziņa. Direktors tūdaļ sasauca darba grupu, un visi gaidīja Sentkristoferā ienākam naudu.

Tad viņš piezvanīja viceprezidentam.

Bija vajadzīgas četras stundas nediplomātiskas ecēšanās, lai izpurinātu informāciju no Sentkristoferas. Sākumā baņķieri atteicās sadarboties, bet kā gan sīka valstiņa spēja turēties pretī pasaules vienīgajai superlielvarai? Kad viceprezidents piedraudēja premjerministram ar ekonomiskām un banku sankcijām, kuras iznīcinātu pieticīgo ekonomiku, kas sīko salu turēja virs ūdens, viņš beidzot padevās un sazinājās ar baņķieriem.

Konstatēja, ka numurētais konts pieder Ārtijam Morga-nam, bijušā prezidenta trīsdesmit vienu gadu vecajam dēlam. Tēva valdīšanas pēdējās dienās viņš pa Ovālo kabinetu staigāja iekšā un ārā, dzerdams Heineken alu un dodams padomus Kricam un prezidentam.

Skandāls auga augumā.

Pārskaitījums no Lielās Kaimanas uz Singapūru un atpakaļ uz Sentkristoferu liecināja, ka amatieri cenšas noslēpt savas pēdas. Profesionāļi būtu sadalījuši naudu astoņās daļās un ieskaitījuši to dažādu valstu bankās, un pārskaitījumi būtu notikuši ar vairāku mēnešu starpību, taču pat tādam iesācējam kā Ārtijs vajadzēja prast noslēpt naudu. Arzonas bankas spētu nosargāt viņa personību, taču nespēja nostāties pret federāļiem, kas interesējās par finanšu krāpnieku, kurš centās izvairīties no cietuma.

Lai nu kā, bet par naudas izcelsmi joprojām nebija nekādu ziņu. Pēdējo triju dienu laikā, ko prezidents Morgans pavadīja savā amatā, viņš apžēloja divdesmit divas personas, un visas palika neievērotas, izņemot divus cilvēkus: Džoelu Bekmenu un Grāfu Mongo. FIB melnās miesās strādāja, cenšoties noskaidrot pārējo divdesmit personu netīrās naudas avotus. Kuram no viņiem bija trīs miljoni? Kuram bija iespējas dabūt tik daudz naudas? Pārbaudīja visus draugus, ģimenes locekļus, biznesa partnerus.

Sākotnējā analīze deva tikai zināmu informāciju - Mongo piederēja miljardi, un viņš pavisam noteikti bija degradējies tik ļoti, lai būtu gatavs uzpirkt jebkuru. Arī Bekmens varētu noorganizēt šādu pasākumu. Trešais iespējamais kandidāts bija kāds bijušais Ņūdžersijas štata likumdevējs, kura ģimene iekrājusi piķi, saņemot ceļu būves līgumus. Pirms divpadsmit gadiem viņš uz dažiem mēnešiem bija nokļuvis «federālajā nometnē» un tagad gribēja, lai tiktu atjaunotas viņa likumīgās tiesības.

Prezidents tobrīd bija devies iepazīšanās braucienā pa Eiropu, un tas bija viņa pirmais uzvaras aplis trasē apkārt pasaulei. Vēl trīs dienas viņš grasījās pavadīt ārzemēs, un viceprezidents izlēma pagaidīt. Naudu vajadzēja novērot, divreiz un pat trīsreiz pārbaudīt visus faktus un ziņas, lai tad, kad prezidents atgriezīsies, pasniegtu viņam neapgāžamu krimināllietu. Kukulis par apžēlošanu satricinātu visu valsti un pazemotu opozīcijas partiju, vājinot tās ietekmi Kongresā. Tā dotu labu iespēju Entonijam Praisam vadīt FIB vēl vairākus gadus un galu galā ļautu nosūtīt veco Tediju Meinardu uz nabagmāju. Sparīgi uzklūpot bijušajam prezidentam, neko nevarēja zaudēt.

Pasniedzēja jau gaidīja Sanfrančesko bazilikas pēdējā solā. Viņa bija silti saģērbusies un cimdos tērptās rokas līdz pusei iebāzusi biezā mēteļa kabatās. Arā atkal sniga, un plašajā, vēsajā, tukšajā svētnamā nebija daudz siltāks. Marko, apsēdies pasniedzējai blakus, sveicināja ar klusu buon giorno.

Sieviete par atbildi pasmaidīja tieši tik daudz, lai viņu neuzskatītu par nepieklājīgu, un arī atteica:

- Buon giorno.

Arī Marko bija sabāzis rokas kabatās, un labu brīdi abi tur sēdēja kā divi nosaluši tūristi, kas cenšas paglābties no nelāgiem laika apstākļiem. Pasniedzējas seja, kā allaž, bija skumja, un viņas domas kavējās kaut kur citur, nevis pie tarkšķošā kanādiešu biznesmeņa, kurš sadomājis iemācīties runāt viņas valodā. Frančeska bija atturīga un izklaidīga, un Marko viņas attieksme sāka apnikt. Ermano ar katru dienu arvien vairāk zaudēja interesi par skolnieku. Frančeska bija tikko paciešama. Luidži vienmēr ložņāja apkārt, taču arī viņam, likās, šī spēle sāka apnikt.

Marko jau sprieda, ka tuvojas lūzuma punkts, kad tiks pārgriezta drošības trose un viņš izmests straumē, kur būs tikai divas iespējas - noslīkt vai izpeldēt. Lai tā ari būtu. Viņš bija brīvs jau gandrīz mēnesi un iemācījies pietiekami labi itāļu valodu, lai spētu izdzīvot. Turklāt viņš noteikti varēja iemācīties pats vēl vairāk.

- Cik veca ir šī būve? - Marko apjautājās, kad kļuva skaidrs, ka pasniedzēja pirmā nesāks runāt.

Viņa maķenīt sarosījās, nogremšļojās un izvilka rokas no kabatām, it kā būtu uzmodināta no dziļa miega.

- To 1236. gadā iesāka būvēt daži franciskāņu mūki. Pēc trīsdesmit gadiem galvenā ēkas daļa bija pabeigta.

- Tāda sasteigta būvniecība.

- Jā, tas bija diezgan ātri. Gadsimtu gaitā kā sēnes pēc lietus abos sānos saauga kapelas. Tad tika uzbūvēta sakris-teja, pēc tam tornis. Franči 1798. gadā Napoleona vadībā to padarīja par laicīgu ēku, iekārtodami muitu. 1886. gadā tā atkal kļuva par baznīcu, bet 1928. gadā to restaurēja. Kad sabiedrotie bombardēja Boloņu, baznīcas fasāde tika ievērojami sabojāta. Skarba vēsture.

- No ārpuses tā nav glīta.

- Tādas mēdz būt bombardēšanas sekas.

- Droši vien itāļi bija neīstajā pusē.

- Boloņa nebija neīstajā.

Nebija jēgas vēlreiz pārskatīt kara sekas. Abi apklusa, un likās, ka runātāju atbalsis izgaist celtnes kupolā. Māte dažas reizes bērnībā bija paņēmusi Džoelu līdzi uz baznīcu, taču viņas ne pārāk dedzīgās pūles aizmēza vidusskolas laiks, un pavisam tās tika aizmirstas pēdējo četrdesmit gadu laikā. Pat cietums nebija viņu pievērsis baznīcas klēpim, kā tas mēdza notikt ar vienu otru ieslodzīto. Cilvēkam bez stingras ticības tomēr bija grūti saprast, kā jebkāda pielūgsme var notikt tādā aukstā, bezjūtīgā telpā.

- Te izskatās tik tukšs. Vai te kāds vispār nāk lūgt Dievu?

- Katru dienu te notiek mises un svētdienās arī dievkalpojumi. Esmu šeit laulāta.

-Jums nav jārunā par sevi - Luidži kļūtu vai traks.

- Itāļu valodā, Marko! Angliski vairs nerunāsim. - Un Frančeska pavaicāja Marko itāļu valodā: - Ko jūs ar Ermano šorīt mācījāties?

- Lafamiglia.

- La sua famiglia. Mi dica. - Pastāstiet man par savu ģimeni.

- Tā ir īsts sviests, - viņš angliski atbildēja.

- Sua moglie? - Jūsu sieva?

- Kura? Man to ir bijis trīs.

- Itāliski.

- Quale? Ne ho tre.

- L'ultima. - Pēdējā.

Tad vīrietis apķērās. Viņš taču nebija Džoels Bekmens ar trim bijušajām sievām un sačakarētu ģimenes dzīvi. Viņš bija Marko Laceri no Toronto, kuram bija sieva un četri bērni.

- Es pajokoju, - viņš angliski piebilda. - Man ir viena sieva.

- Mi dica, in Italiano, di sua moglie? - Pastāstiet par savu sievu.

Ļoti lēnā itāļu valodā Marko aprakstīja savu izdomāto sievu. Viņas vārds ir Laura, piecdesmit divus gadus veca, dzīvo Toronto, strādā nelielā kompānijā, un viņai nepatīk ceļot. Un tā tālāk.

Katrs teikums bija jāatkārto vismaz trīs reizes. Katra izrunas kļūda izsauca pasniedzējas neapmierinājuma grimasi un ašu frāzi:

- Ripeta.

Vēl un vēlreiz Marko stāstīja par Lauru, kura nemaz neeksistēja. Beidzis stāstīt par sievu, viņš ņēmās aprakstīt vecāko dēlu Alekšu, kurš arī bija izdomāts. Viņš bija trīsdesmit gadus vecs Vankūveras jurists, šķirtenis ar diviem bērniem.

Laimīgā kārtā Luidži bija izsniedzis Marko Laceri īsu biogrāfiju ar visām šīm ziņām, ko viņš tagad atstāstīja saltajā baznīcā. Frančeska mudināja stāstīt tālāk, aizrādīdama, lai Marko nerunā pārāk ātri.

- Deveparlare lentamente, - viņa arvien atkārtoja. - Jums jārunā lēnāk.

Pasniedzēja šoreiz bija ļoti strikta un nopietna, taču prata arī audzēkni stimulēt. Ja Marko iemācītos runāt itā-liski kaut uz pusi tik labi, kā viņa runāja angliski, viņš būtu teicamnieks. Ja jau Frančeska uzskatīja, ka atkārtošana ir visu panākumu ķīla, viņš arī atkārtoja.

Kad abi runāja par Marko māti, baznīcā ienāca kāds vecāks kungs un apsēdās solā viņiem tieši priekšā. Drīz vien viņš iegrima meditācijā un lūgšanā. Pasniedzēja ar skolnieku izlēma klusi doties prom. Joprojām sniga viegls sniedziņš, un viņi iegriezās pirmajā kafejnīcā, lai iedzertu espreso un uzvilktu dūmu.

- Adesso, possiamo parlare della sua famiglia? - Marko apvaicājās. - Varbūt tagad varam parunāt par jūsu ģimeni?

Frančeska plati pasmaidīja, kas notika pagalam reti, un atbildēja:

- Benissimo, Marco. - Ļoti labi. - Ma, non possiamo. Mi dispiace. - Nevaram gan, man ļoti žēl.

- Perche non? - Kāpēc ne?

- Abbiamo delle regole. - Mums ir noteikumi.

- Dov’ē suo marito? - Kur ir jūsu vīrs?

- Qui, a Bologna. - Šeit, Boloņā.

- Dov’ē lavora? - Kur viņš strādā?

- Non lavora.

Kad Frančeska bija izsmēķējusi divas cigaretes, abi atkal izgāja uz apjumtās ietves un turpināja nodarbību - šoreiz par sniegu. Viņa pateica īsu teikumu angļu valodā, bet Marko vajadzēja to pārtulkot itāliski. Snieg. Floridā nekad nesnieg.

Varbūt snigs ari rit. Pagājušajā nedēļā sniga divas reizes. Man patīk sniegs. Man nepatīk sniegs.

Staigājot zem portikiem, viņi apgāja apkārt galvenajam laukumam. Uz Via Rizzoli pagāja garām veikalam, kurā Marko bija nopircis zābakus un vējjaku, un viņam ienāca prātā, ka pasniedzēja droši vien gribētu dzirdēt viņa versiju par šo notikumu. Lielāko daļu viņš prastu izstāstīt itāļu valodā, tomēr atmeta šo domu, jo Frančeska bija aizrāvusies ar laika apstākļu apspriešanu. Kādā krustojumā abi apstājās un palūkojās uz Le Due Torri - diviem torņiem, kas vēl bija saglabājušies un ar ko boloņieši ļoti lepojās.

Boloņā savulaik bijis vairāk nekā divsimt torņu, Frančeska klāstīja un tad lika atkārtot teikumu. Marko centās, bet sapinās pagātnes laikos un skaitļa vārdos, tāpēc viņam šis nolāpītais teikums bija jāatkārto tik ilgi, līdz tas tika pateikts pareizi.

Viduslaikos tagad neizskaidrojamu apsvērumu dēļ mūsdienu itāļu senči par dzīvesvietu izvēlējušies savādu arhitektūras formu - torņus. Tā kā nesaskaņas starp klaniem un vietēja mēroga vardarbība bija gluži vai epidēmiska parādība, torņi galvenokārt nozīmēja drošību. Tie bija lieliski novērošanas posteņi, ļoti piemēroti uzbrukumu laikā, lai gan kā dzīvokļi nebija visai praktiski. Lai pasargātu pārtiku, virtuves tika iekārtotas augšējos stāvos, kādus trīssimt pakāpienus virs ielas līmeņa, bet šā iemesla dēļ bija grūti sameklēt palīgus mājas darbos. Kad izcēlās kaujas, karojošās ģimenes vienkārši apšaudīja pretiniekus ar bultām un apmētāja ar šķēpiem no viena torņa uz otru - nebija nozīmes cīnīties uz ielas kā parastiem mirstīgajiem.

Torņi drīz vien kļuva arī par statusa simbolu. Neviens sevi cienošs augstmanis nevarēja pieļaut, ka kaimiņam vai sāncensim ir augstāks tornis, tāpēc divpadsmitajā un trīspadsmitajā gadsimtā Boloņā izvērtās savdabīga cīņa par pilsētas virsotnēm un plātīšanās ar savu varenību. Pilsēta guva iesauku la turrita, kas nozīmē - «torņu pilsēta». Kāds angļu ceļotājs nodēvēja Boloņu par «sparģeļu dobi».

Ap četrpadsmito gadsimtu Boloņā nostabilizējās valdība, un tālredzīgākie saprata, ka augstmaņi tiks savaldīti. Pilsētai pietika spēka nojaukt lielāko daļu torņu, bet laiks un gravitācijas spēks parūpējās par atlikušajiem - neizturīgākajiem pamati sabruka jau pēc dažiem gadsimtiem.

Deviņpadsmitā gadsimta beigās ar sajūsmu tika uzņemta skaļa kampaņa, kurā aicināja likvidēt visus torņus, un palika tikai divi - Asinelli un Garisenda. Abi atrodas iepretī viens otram pie Piazza di Porto Ravegnana. Neviens no tiem vairs nav taisns, un Garisenda liecas uz ziemeļiem tādā leņķī, ka var sacensties ar slavenāko un skaistāko konkurentu Pizā. Abi senie torņi gadu gaitā ir saņēmuši izteiksmīgus apzīmējumus. Kāds franču dzejnieks salīdzināja tos ar diviem piedzērušiem jūrniekiem, kas streipuļo mājās un cenšas viens pie otra atbalstīties. Ermano dotajā ceļvedī tie nosaukti par viduslaiku arhitektūras Lorelu un Hārdiju^10.

La Torre degli Asinelli tika uzcelts divpadsmitā gadsimta sākumā un ir deviņdesmit septiņus metrus augsts jeb divreiz augstāks par sāncensi. Garisenda sāka svērties jau tad, kad to tikko pabeidza trīspadsmitajā gadsimtā, tāpēc tika saīsināts uz pusi, lai apturētu sabrukšanu. Garisendas klans par torni zaudēja interesi un ar kaunu pameta pilsētu.

Vēsturi Marko bija apguvis no Ermano grāmatas. Frančeska to nezināja, tāpēc piecpadsmit minūtes kā labs gids stāstīja par slavenajiem torņiem. Viņa pateica vienkāršu teikumu, palīdzēja Marko to izprast un tikai tad ķērās pie nākamā.

- Asinelli tornī ir četrsimt deviņdesmit astoņi pakāpieni, - pasniedzēja teica.

- Andiamo, - Marko tūdaļ noteica. - Ejam.

Pa mazām durtiņām viņi iegāja lejasstāva biezajos mūros un pa šaurajām spirālveida kāpnēm uzkāpa kādas piecdesmit pēdas, kur stūri bija iespiesta kase. Marko nopirka divas biļetes par trīs eiro katru, un abi sāka kāpt augšup. Tornis bija dobs, un kāpnes bija piestiprinātas pie sienām.

Frančeska atzina, ka nav kāpusi tornī vismaz desmit gadus, un mazais piedzīvojums viņu sajūsmināja. Viņa kāpa pa šaurajiem, izturīgajiem ozolkoka pakāpieniem, bet Marko no viņas maķenīt atpalika. Retumis gadījās pa mazam lodziņam, kas ļāva ieplūst gaismai un aukstumam.

- Kāp viens! - viņa angļu valodā uzsauca pāri plecam, palēnām atraudamās no Marko.

Tajā sniegainajā februāra pēcpusdienā neviens cits vairs nevēlējās nokļūt virs Boloņas jumtiem.

Marko kāpa, taču Frančeska jau bija izzudusi skatienam. Apmēram pusceļā viņš apstājās pie kāda lielāka loga, lai vējš atvēsinātu seju. Ievilcis elpu, vīrietis turpināja ceļu, lai gan tagad jau lēnāk. Pēc dažām minūtēm viņš apstājās vēlreiz, sirds smagi sita, plaušas darbojās ar pārpūli, un uzmācās šaubas, vai vispār izdosies tikt līdz augšai. Pēc četrsimt deviņdesmit astoņiem pakāpieniem Marko beidzot izgāja no kastei līdzīgajiem bēniņiem uz platformas torņaugšā. Frančeska smēķēdama vēroja savu brīnišķīgo pilsētu, bet uz sejas viņai nebija nevienas sviedru lāsītes.

Skats bija aizgrābjošs. Pilsētas sarkanos dakstiņu jumtus klāja pāris collu biezs sniegs. Bāli zaļais Sanbartolomeo kupols bija tieši zem viņiem, un sniegs uz tā nez kāpēc nekrājās itin nemaz.

- Skaidrā dienā austrumos var redzēt Adrijas jūru, bet ziemeļos - Alpus, - Frančeska angliski turpināja. - Skats ir brīnumains ari tad, kad sasnieg sniegs.

- Tiešām brīnumaini, - Marko gandrīz vai noelsās. Vējš šāvās cauri metāla barjerām, kas bija ierīkotas starp mūra stabiem, un virs Boloņas bija daudz aukstāks nekā pilsētas ielās.

- Šis tornis ir piektā augstākā būve senajā Itālijā, - pasniedzēja lepni paziņoja. Marko bija pārliecināts, ka viņa var nosaukt ari pārējās četras.

- Kāpēc tas tika saglabāts? - viņš gribēja zināt.

- Manuprāt, tam bija divi iemesli. Tas bija glīts un pamatīgi uzcelts. Asinelli ģimene bija spēcīga un varena. Četrpadsmitajā gadsimtā, kad daudzi torņi jau bija nopostīti, tas kādu laiku tika izmantots arī kā cietums. Neviens īsti nezina, kāpēc tieši šis tika saglabāts. - Trīssimt pēdu augstumā Frančeska bija kļuvusi par citu cilvēku. Acis bija dzirkstošas, balss - skanīga.

- Tas man vienmēr liek atcerēties, kāpēc es mīlu savu pilsētu, - viņa smaidīdama piebilda.

Frančeskas smaids nebija domāts Marko - drīzāk jau Boloņas jumtiem un apvārsnim. Šķērsojuši platformu, viņi lūkojās tālumā dienvidrietumu virzienā. Uz pakalna virs pilsētas varēja redzēt Santuario di San Luča siluetu, kas slējās kā sargeņģelis.

- Vai esat tur bijis? - viņa noprasīja.

-Nē!

- Kādu dienu aiziesim, kad būs labs laiks.

- Noteikti.

- Mums vēl tik daudz kas ir jāapskata.

Varbūt viņš tomēr neatlaidīs Frančesku. Marko bija tik ļoti izslāpis pēc sabiedrības, sevišķi pēc pretējā dzimuma sabiedrības, ka varēja paciest sievietes skumjas, atturību un garastāvokļa maiņas. Lai izpelnītos viņas atzinību, Marko bija gatavs mācīties vēl cītīgāk.

Kāpiens Asinelli tornī bija uzlabojis omu Frančeskai. Turpat netālu no torņiem abi aši iemalkoja espreso un atvadījās. Promiedama viņa neapskāva Marko pat formāli, nepabužināja

viņam vaigu un pat nesarokojās. Marko nolēma dot pasniedzējai vēl nedēļu laika.

Tas bija slepens pārbaudes laiks - Frančeskai bija septiņas dienas, lai sāktu jauki izturēties, pretējā gadījumā viņš ierosinās uzteikt darbu. Dzīve bija pārāk īsa.

Tomēr viņa bija tīri glīta.

Vēstuli atvēra sekretāre - tāpat kā iepriekšējo dienu pastu, taču aploksnē izrādījās vēl viena, un šī bija adresēta vienkārši Nīlam Bekmenam, ar trekniem brīdinājumiem abās pusēs: PERSONISKI, KONFIDENCIĀLI, ATVĒRT DRĪKST TIKAI NĪLS BEKMENS.

- Jūs droši vien gribēsiet uzmest aci tai vēstulei virspusē, - sekretāre sacīja, pulksten deviņos no rīta ienesdama Nīla kabinetā ikdienas sūtījumus. - Vēstule pirms divām dienām nosūtīta no Jorkas Pensilvānijā.

Kad sekretāre bija aizvērusi durvis, Nīls aplūkoja aploksni. Tā bija gaiši brūna, bez jebkādām norādēm, izņemot to, ko ar roku bija rakstījis sūtītājs. Rokraksts šķita tā kā pazīstams.

Nīls ar vēstuļu nazi atvēra aploksni un izņēma salocītu balta papīra lapu. Vēstule bija no tēva. Sākumā viņš bija satriekts, bet tad šoks pārgāja.

21. februārī

Dārgo Nīl!

Pagaidām esmu drošībā, taču nezinu, cik ilgi. Man vajadzīga Tava palīdzība. Man nav ne adreses, ne tālruņa, ne faksa, un nemaz nezinu, vai es varētu tos izmantot, ja tie arī būtu pieejami. Man nepieciešama pieeja e-pastam, ko nav iespējams izsekot. Man nav ne mazākās jausmas, kā to paveikt, taču zinu, ka Tu to spētu. Man nav arī datora un nav naudas. Pilnīgi iespējams, ka Tu tiec novērots, tāpēc, lai ko Tu darītu, neatstāj pēdas - aizslauki gan savējās, gan manējās. Neuzticies nevienam.

Turi acis vaļā. Nevienam nerādi šo vēstuli un pēc tam iznīcini to. Atsūti man tik daudz naudas, cik vien vari, Tu zini, ka es Tev to atdošu. Nekad neizmanto savu īsto vārdu un raksti uz šo adresi: Rūdolfs Viskovičs, Boloņas universitāte, Via Zamboni 22, 44041, Boloņa, Itālija. Vēstules liec divās aploksnēs - pirmo adresē Vis-kovičam, bet iekšējo man. Pievieno zīmīti, kurā lūdz nodot sūtījumu Marko Laceri.

Pasteidzies!

Mīlu, Marko

Nīls nolika vēstuli uz galda un, piegājis pie durvīm, tās aizslēdza. Apsēdies uz neliela ādas dīvāniņa, Bekmens mēģināja apkopot domas. Tā jau viņš bija domājis, ka tēvs atrodas ārzemēs, jo pretējā gadījumā jau sen būtu ar viņu sazinājies. Bet kāpēc viņš ir Itālijā? Kāpēc vēstule izsūtīta no Jorkas Pensilvānijā?

Nīla sieva nekad nebija tikusies ar vīratēvu, jo viņš jau divus gadus atradās cietumā, kad abi apprecējās. Viņi bija nosūtījuši Džoelam kāzu bildes un vēlāk arī savas atvases, Džoela otrā mazbērna, fotogrāfiju.

Džoels nebija tā persona, par kuru Nīls labprāt papļāpātu vai pat domātu. Viņš bija nejēdzīgs tēvs, kurš gandrīz visu bērnības laiku nekad nebija tuvumā, bet Džoela neticamais kritiens no varas augstumiem satrieca visus tuviniekus. Nīls nelabprāt sūtīja uz cietumu vēstules un apsveikumu kartītes, turklāt varēja atzīt vismaz sev un savai sievai, ka pēc tēva neilgojas. Abi reti bija atradušies kopā.

Tagad tēvs bija atgriezies un prasīja naudu, kuras Nīlam nebija, un vēl uzskatīja, ka dēls darīs tieši tā, kā viņam teikts, labprātīgi pakļaujot citus briesmām.

Nīls, piegājis pie rakstāmgalda, izlasīja vēstuli vēlreiz, tad vēl. Rokraksts atgādināja kricelējumu ar vistas kāju, ko Bekmens, jaunākais, bija redzējis jau agrāk. Arī rīcība bija tā pati vecā, kas savulaik izpaudās gan mājās, gan birojā. Izdari to, izdari šito, un visam jānotiek kā smērēts. Dari, kā saku, un uz karstām pēdām! Pasteidzies! Riskē ar visu, jo man to vajag!

Un ja nu viss notiktu kā smērēts un tēvs atgrieztos? Viņam noteikti nebūtu laika ne Nīlam, ne mazmeitai. Ja Džo-elam Bekmenam būtu iespēja, viņš savos piecdesmit divos gados atkal Vašingtonā kļūtu varens. Viņš atrastu pareizos draugus, sačukstētos ar pareizajiem klientiem, sameklētu pareizos partnerus un jau pēc gada atkal strādātu plašā birojā, kur kāstu treknus honorārus un piekukuļotu kon-gresmeņus.

Kamēr tēvs atradās cietumā, dzīve bija daudz vienkāršāka.

Ko viņš teiks savai sievai Lizai? Mīļā, tie divi tūkstoši zaļo no mūsu krājkonta jau ir noplaukuši. Vēl vairāki simti dolāru ir aizgājuši par šifrētu e-pasta sistēmu, bet tu ar sīko mājās vienmēr atceries aizslēgt durvis, jo spēle ir kļuvusi daudz bīstamāka.

Lai arī bija paredzami steidzami dienas darbi, Nīls piezvanīja sekretārei un palūdza aizturēt ienākošos zvanus. Viņš izstiepās uz dīvāna, nometa kurpes uz grīdas, aizvēra acis un ņēmās masēt sev deniņus.

18. NODAĻA

Sīkajā, nelietīgajā karā starp CIP un FIB abas puses bieži taktiskiem manevriem mēdza izmantot konkrētus žurnālistus. Manipulējot ar presi, savlaicīgi varēja noorganizēt triecienus, atsist pretuzbrukumus, steidzīgi atkāpties un pat samazināt zaudējumus. Dens Sandbergs gandrīz divdesmit gadus bija uzturējis sakarus ar personām abās frontes pusēs un vienmēr labprāt ļāvās, lai viņu izmanto, ja informācija bija korekta un ekskluzīva. Viņš uzņēmās arī kurjera lomu, piesardzīgi pārvietodamies starp sāncenšiem ar baumām, lai noskaidrotu, cik daudz katrai pusei bija zināms. Lai pārbaudītu runas, ka FIB izmeklē skandālu, kas saistīts ar kukuļdošanu par apžēlošanu, Sandbergs sazinājās ar visuzticamāko avotu CIP nometnē. Viņš tika sagaidīts ar parasto nerunību, kas šoreiz bija aizsākusies pirms nepilnām četrdesmit astoņām stundām.

Sarunu biedrs Lenglijā bija Rastijs Lovels, saguris vīrs, kurš visu mūžu kāpa pa karjeras kāpnēm un kura amata nosaukumi allaž mainījās. Lai par ko Lovels katru reizi saņēma algu, viņa īstais darbs bija uzmanīt presi un ieteikt Tedijam Meinardam, kā to izmantot. Viņš nebija muldoņa, katrā ziņā ne tāds, kas teiktu nepatiesību. Gadiem ilgā sadarbība Sand-bergam ļāva būt pārliecinātam, ka lielākā daļa Lovela teiktā pirms tam nāca no paša Tedija mutes.

Viņi satikās lielveikalā Ту son’s Corner Mali Virdžīnijā, netālu no Beltvejas, kādā lētā picērijā sabiedriskās ēdināšanas zonā. Katrs nopirka pa šķēlei peperoni un siera picas un limonādi, tad uzmeklēja galdiņu, pie kura neviens viņus nevarēja pamanīt. Tika ievēroti parastie noteikumi: saruna bija neoficiāla; atļauju raksta publicēšanai deva Lovels; ja Lovela sacīto noliedza kāds cits avots, tad viņš, Lovels, materiālu pārlasīja un teica pēdējo vārdu.

Tā kā Sandbergs bija pētnieciskais žurnālists, viņš necieta noteikumus, taču Lovels vēl nekad nebija maldījies un ar citiem žurnālistiem viņš nerunāja. Ja Sandbergs gribēja turpināt rakt šajās dziļajās atradnēs, viņam vajadzēja respektēt noteikumus.

- Šie atraduši kaut kādu naudu, - Sandbergs iesāka, - un tiek uzskatīts, ka tā saistīta ar apžēlošanu.

Lovelu vienmēr nodeva acis, jo viņš neprata izlikties. Tās tūdaļ kļuva šaurākas, un bija skaidrs, ka šī ziņa Lovelam ir jaunums.

- Vai CIP par to kaut ko zina? - Sandbergs jautāja.

- Nē, - Lovels attrauca. Viņš nekad nebaidījās no patiesības. - Mēs uzmanām atsevišķus kontus ārzonās, bet nekāda kustība nav manīta. Cik daudz naudas?

- Daudz. Precīzi nezinu, cik. Es ari nezinu, kā tā uzradusies.

- Kas to samaksājis?

- Viņi īsti nezina, bet par varītēm cenšas to saistīt ar Džoelu Bekmenu. Viņiem ir pārrunas ar Balto namu.

- Un nevis ar mums.

- Acīmredzot. Tas ož pēc politikas. Viņi grib sasaistīt skandālu ar prezidentu Morganu tā, lai Bekmens izrādītos ideāls blēdis.

- Grāfs Mongo arī varētu būt lielisks mērķis.

-Jā, bet šis jau gandrīz ir beigts un pagalam. Viņam bija gara un iespaidīga nodokļu krāpnieka karjera, taču tagad viņš ir nogājis malā. Noslēpumi ir palikuši Bekmenam. Šie grib dabūt Bekmenu atpakaļ, izvazāt pa tiesām un uz dažiem mēnešiem noraut Vašingtonai jumtu. Morganam tas būtu īsts pazemojums.

- Ekonomika brūk ar lielu blīkšķi, un tā būtu lieliska diversija.

- Kā jau teicu, tas saistīts ar politiku.

Lovels beidzot nokoda kumosu no picas šķēles un košļādams apdomājās.

- Tas nevar būt Bekmens. Viņi pamatīgi kļūdās.

- Vai tu esi pārliecināts?

- Es sliecos tā domāt. Bekmenam nebija ne jausmas, ka tiek apsvērta iespēja viņu apžēlot. Mēs nakts vidū viņu burtiski izrāvām no kameras, likām parakstīt dažus papīrus, un vēl pirms saullēkta viņš bija ārā no valsts.

- Kur viņš palika?

- Nolāpīts, nezinu. Un, ja arī zinātu, neteiktu. Bekmenam nebija laika sagādāt kukuli. Viņš bija tik dziļi ķurķī, ka nevarēja par apžēlošanu pat sapņot. Tā bija Tedija ideja, nevis viņa. Bekmens noteikti nav īstais, ko viņi meklē.

- Bet šie ir nolēmuši viņu atrast.

- Kāpēc? Bekmens ir brīvs, pilnībā apžēlots cilvēks, nevis kaut kāds izbēdzis noziedznieks. Viņu nevar izdot, ja vien, protams, šie nenāks klajā ar apsūdzību.

- To viņi var izdarīt.

Lovels brīdi rauca pieri.

- Es te nekādu apsūdzību nesaskatu. Viņiem nav pierādījumu. Pēc tevis teiktā, viņiem tik vien ir kā aizdomīga nauda, kas guļ bankā un gaida, bet šie nezina, no kurienes tā nākusi. Es tev pavisam noteikti varu pateikt, ka tā nav Bekmena nauda.

- Vai šie var viņu atrast?

- Viņi droši vien izdarīs spiedienu uz Tediju, un tieši tāpēc es biju ar mieru aprunāties. - Lovels, nolicis pusapēsto picu sāņus, pieliecās tuvāk. - Drīz Ovālajā kabinetā būs tikšanās. Tedijs arī ieradīsies, un prezidents viņam jautās par

Bekmenu. Tedijs, protams, atteiksies atbildēt, un tad sāksies cirks. Vai šamējam būs iekšā, lai atlaistu mūsu veco?

- Vai pietiks?

- Iespējams. Vismaz Tedijs to jau gaida. Viņam tas ir ceturtais prezidents, un, kā tu zini, tas ir rekords, jo visi pirmie trīs jau gribēja viņu atlaist. Bet tagad viņš ir vecs un gatavs doties pensijā.

- Viņš vienmēr ir bijis vecs un gatavs doties pensijā.

- Taisnība, bet viņš vienmēr stingri turēja grožus rokās. Taču šoreiz ir citādi.

- Kāpēc viņš neiesniedz atlūgumu?

- Tāpēc, ka viņš ir vecs, stūrgalvīgs maitasgabals.

- Tā nu tas ir iegājies.

- Un, ja Tedijs tiks atlaists, viņš mierīgi neaizies. Viņam patīk līdzsvarotas' situācijas.

«Līdzsvarotas situācijas» viņu slengā nozīmēja to, ka Mei-nardam patika stiept deķi uz savu pusi.

Sandbergs nolika picu malā un nokrakšķināja pirkstu kauliņus.

- Lūk, kādu materiālu es šeit saskatu, - viņš paziņoja. - Pēc astoņpadsmit gadu ilgas stabilas atrašanās CIB vadībā Tediju Meinardu izčakarē jaunais prezidents. Iemesls - Tedijs atsakās izpaust slepenu informāciju par tobrīd notiekošām operācijām. Viņš stingri stāv nacionālās drošības sardzē un no augšas skatās uz prezidentu, kurš kopā ar FIB vēlas iegūt ziņas, lai uzsāktu izmeklēšanu, kas saistīta ar apžēlošanu, kuru parakstījis bijušais prezidents Morgans.

- Tu nedrīksti pieminēt Bekmenu.

- Es vēl neesmu gatavs kādu saukt vārdā. Man pagaidām nav apstiprinājuma.

- Es tev droši saku - tā nav Bekmena nauda. Un, ja tu šajā sakarā pieminēsi viņa vārdu, Bekmens to var izlasīt un sadarīt muļķības.

- Kādas?

- Piemēram, mesties bēgt.

-Jūs gribat, lai viņš tiek nogalināts?

- Protams. Tieši tāds ir plāns - mēs gribam redzēt, kas viņu novāks.

Sandbergs iekārtojās ērtāk cietajā plastmasas krēslā un novērsās. Lovels knibināja peperoni gabaliņus no atdzisušās, gumijai līdzīgās picas, un kādu brīdi abi visu pārdomāja klusējot. Sandbergs izdzēra diētiskās kolas glāzi un beigu beigās noteica:

- Tedijam kaut kādā veidā izdevās pārliecināt Morganu, lai tas apžēlo Bekmenu, kurš tagad ir ēsma slepkavām.

Lovels skatījās sāņus, tomēr māja ar galvu.

- Un slepkavība atbildēs uz jautājumiem, kuri interesē Lengliju?

- Iespējams. Tāds ir plāns.

- Vai Bekmens zina, kāpēc viņš ticis apžēlots?

- Mēs neesam to teikuši, taču viņš ir ļoti gudrs.

- Kas viņu medī?

- Daži pavisam nepatīkami cilvēki, kas tur uz viņu ļaunu prātu.

- Vai jūs zināt, kas tieši?

Lovels pamāja ar galvu un paraustīja plecus, taču neatbildēja.

- Ir vairāki potenciālie kandidāti. Mēs uzmanīgi vērosim un varbūt kaut ko uzzināsim. Bet varbūt arī ne.

- Par ko šie tur ļaunu prātu?

Lovels smīnēja par tik smieklīgu jautājumu.

- Labs šāviens, Den! Tu to vaicā jau sešus gadus. Labi, man laiks iet. Uzraksti sabalansētu gabalu un parādi to man.

- Kad Meinards tiksies ar prezidentu?

- īsti nezinu. Droši vien tad, kad šis atgriezīsies no brauciena.

- Un ja nu Tedijs tiks atlaists?

- Tu būsi pirmais, kam es piezvanīšu.

Būdams mazpilsētas jurists Kalpeperā Virdžīnijas štatā, Nīls Bekmens pelnīja daudz mazāk, nekā bija sapņojis, mācīdamies Juridiskajā fakultātē. Tolaik viņa tēva firma Vašingtonā bija tik nopietns spēks, ka viņš būtu varējis pelnīt pamatīgu piķi jau pēc dažiem gadiem praktikanta statusā. Viszaļākie iesācēji firmā Backman, Pratt & Boiling sāka ar simt tūkstošiem dolāru gadā, bet jaunākais partneris trīsdesmit gadu vecumā saņēma trīsreiz vairāk. Otrajā mācību gadā vietējais žurnāls uz vāka publicēja brokera fotogrāfiju, un rakstā bija stāstīts par viņa dārgajām rotaļlietām. Brokera ienākumi tika lēsti ap desmit miljoniem gadā. Juridiskajā fakultātē tas sacēla pamatīgu jezgu, un Nīlam tas nemaz nebija nepatīkami - viņš tagad atcerējās, cik jaukas toreiz bija domas par skaisto nākotni ar tādām iespējām nopelnīt.

Pēc nepilna gada praktikanta statusā Nīls vārda tiešā nozīmē gandrīz tika izmests no firmas, jo tēvs tiesā atzina vainu.

Jauneklis ātri vien mitējās domāt par lielo naudu un smalku dzīvi - viņš bija pilnīgi apmierināts ar darbu mazā, jaukā juristu firmā un cerību pilns nesa mājās piecdesmit tūkstošus gadā. Kad piedzima meita, Liza aizgāja no darba. Viņa nodarbojās ar ģimenes grāmatvedību un pūlējās iekļauties budžetā.

Pēc bezmiega nakts Nīls pamodās ar domu, kā rīkoties. Sāpīgākā dilemma bija: stāstīt par to sievai vai klusēt. Izlēmis sākumā neko neteikt, viņš pamazām noslīpēja rīcības plānu. Nīls ieradās birojā kā parasti - astoņos, tad pusotru stundu rakņājās internētā, līdz tika atvērta banka. Iedams pa Meinstrītu, jaunais Bekmens nespēja noticēt, ka kāds uzmana viņa gaitas, tomēr viņš nevēlējās riskēt.

Ričards Koulijs vadīja tuvāko Piedmont National Bank filiāli. Viņi kopā gāja baznīcā, rubeņu medībās un Rotary klubā spēlēja softbolu. Nīla juridiskā firma izmantoja šo filiāli jau mūžīgi mūžos. Vestibils tik agrā rīta stundā bija tukšs, un Ričards ar lielu krūzi kafijas jau sēdēja pie sava rakstāmgalda, lasīja The Wall Street Journal un bija skaidrs, ka nekas daudz viņam nav darāms. Viņš priecājās redzēt Nīlu, un divdesmit minūtes abi pļāpāja par koledžu basketbolu. Kad aizsākās nopietnā saruna, Ričards jautāja:

- Kā varu tev palīdzēt?

- Tāpat vien gribēju apvaicāties, - Nīls nevērīgi sacīja, izrunādams frāzes, ko visu rītu rūpīgi bija iemēģinājis, - cik lielu aizdevumu es varētu saņemt pret savu parakstu?

- Esi drusku notērējies, ko? - Ričards noklikšķināja dator-peli un lūkojās displejā, kur bija atrodamas visas atbildes.

- Nē, nekā tamlīdzīga. Vienkārši šobrīd likmes ir ļoti zemas, un esmu noskatījis šādas tādas akcijas.

- Nav slikta stratēģija, lai gan es, protams, nedrīkstu to afišēt. Ja Dow indekss atkal ir ap desmit tūkstošiem, jābrīnās, kāpēc ļautiņi negrābj kredītus un nepērk akcijas. Vecajai labajai bankai tas nāktu tikai par labu. - Viņš neveikli iesmējās un tad jau ar sadrūmušu seju pajautāja, klabinādams taustiņus: - Kāds ir tavs ienākumu līmenis?

- Tas mainās, - Nīls atbildēja. - No sešdesmit līdz astoņdesmit tūkstošiem.

Ričards saviebās vēl vairāk, un Nīls nesaprata, vai tas ir tāpēc, ka draugam skumji dzirdēt par viņa mazo algu, vai arī tāpēc, ka draugs pelnīja daudz vairāk par viņu. Tomēr arī tā varēja nebūt tiesa - nebija dzirdēts, ka mazpilsētu bankas pārmaksātu algas saviem darbiniekiem.

- Cik lieli tev ir parādi, neskaitot hipotēku? - viņš iztaujāja, joprojām klakšķinot.

- Hmm, tūlīt paskaitīsim. - Nīls pievēra acis un atkal sāka rēķināt. Viņa hipotēka bija divsimt tūkstošu, un tā bija reģistrēta Piedmont bankā. Lizai tik ļoti nepatika aizņemties, ka viņu grāmatvedības bilance bija neticami tīra. - Apmēram divdesmit tūkstošu mašīnas līzingam, - viņš teica. - Varbūt kāds tūkstotis kredītkartēs. Tiešām nekā liela.

Ričards atzinīgi pamāja, taču nenolaida acis no displeja. Beidzis darboties ar tastatūru, viņš paraustīja plecus un atkal kļuva par dāsno baņķieri.

- Pret parakstu mēs varētu izsniegt trīs tūkstošus. Ar sešiem procentiem uz divpadsmit mēnešiem.

Tā kā Nils vēl nekad nebija aizņēmies naudu bez ķīlas, viņš nezināja, ko var sagaidīt. Viņam nebija ne jausmas, ko nozīmēja viņa paraksts, bet trīs tūkstoši likās normāla summa.

- Un kā būtu ar četriem? - viņš pajautāja.

Ričards atkal sarauca pieri un enerģiski ieskatījās displejā, kur bija lasāma atbilde.

- Protams, kāpēc gan ne? Es taču zinu, kur tevi meklēt, vai ne?

- Labi, tad es informēšu tevi par akcijām.

- Vai tas ir labs piedāvājums? Kāda vietējā kompānija?

- Dod man mēnesi laika. Ja cena celsies, ienākšu palielīties.

- Sarunāts!

Ričards jau vēra vaļā atvilktni un meklēja veidlapas, bet Nils iebilda:

- Klau, Ričard, lai tas paliek tikai starp mums, zēniem, vai saproti? Liza nekādus papīrus negribēs ne redzēt.

- Protams, - baņķieris atteica sazvērnieciskā toni. - Mana sieva nezina ne pusi no tā, ko es daru finanšu jomā. Sievietes to vienkārši nesaprot.

- Tieši tā! Un, ja jau mēs par to runājam, vai būtu iespējams saņemt aizdevumu skaidrā naudā?

Ričards mazliet apmulsis palūkojās uz draugu, taču Piedmont bankā viss bija iespējams.

- Labi, tikai tad man vajadzēs stundu laika.

- Tādā gadījumā es aizskriešu uz kantori un pa to laiku iesūdzēšu tiesā kādu zelli. Būšu atpakaļ ap pusdienlaiku, parakstīšu visus papīrus un paņemšu naudu.

Ar spiedošu sajūtu pakrūtē Nīls aizsteidzās uz biroju, kas atradās divu kvartālu attālumā. Liza viņu nogalinātu, ja uzzinātu par šo darījumu, bet mazā pilsētiņā bija grūti glabāt noslēpumus. Četru laimīgu laulības gadu laikā visus lēmumus abi bija pieņēmuši kopīgi, un tas arī bija izskaidrojums tam, kāpēc aizņemšanās bija tik grūta, lai arī sieva noteikti viņu saprastu, ja Nīls izstāstītu patiesību.

Naudas atmaksa varēja izrādīties riskanta, jo tēvs vienmēr viegli bija devis solījumus. Reizēm viņš tos turēja, reizēm neturēja, turklāt pats par tiem nedeva ne pieci. Tomēr tas bija vecais Džoels Bekmens. Jaunais bija izmisis cilvēks bez draugiem, kam varēja uzticēties.

Pie velna, tie bija tikai četri taukšķi. Ričards turēs muti, bet Nīls par aizņēmumu raizēsies vēlāk. Viņš taču galu galā bija jurists. Reizēm viņš varēja izspiest kādu papildu honorāru, pierakstīt klāt dažas nostrādātas stundas.

Pašlaik galvenais uzdevums bija sarūpēt paciņu, ko nosūtīt Rūdolfam Viskovičam.

Kad nauda jau bija kabatā, Nīls pusdienlaikā traucās no Kalpeperas uz Aleksandriju, kas atradās pusotras stundas brauciena attālumā. Tur viņš uzmeklēja veikalu Chatter, kas atradās nelielā universālveikalā uz Raselroudas, kādu jūdzi no Potomakas upes. Veikala reklāma internētā apgalvoja, ka tā esot īstā vieta, kur iegādāties vismodernākās sakaru ierīces, un viena no retajām Savienotajās Valstīs, kur atrast ar operatoru nesaistītus tālruņus, kas darbojas Eiropā. Kādu brīdi viņš pētīja preču piedāvājumu un bija pārsteigts par plašo tālruņu, peidžeru un satelīttālruņu klāstu - tur bija viss, kas vajadzīgs, lai cilvēks būtu sasniedzams. Tomēr viņš nevarēja meklēt mūžīgi - četros vajadzēja būt birojā, un ari Liza varēja iegriezties, lai viņu apraudzītu, kā bieži vien to darīja darba laikā.

Nīls palūdza pārdevējam parādīt Ankyo 850 - jaunāko tehnoloģisko brīnumu, kas bija parādījies pārdošanā pirms pusotra mēneša. Pārdevējs izņēma aparātu no vitrīnas un ar sakāpinātu entuziasmu aprakstīja to kā tālruni «ar pilnu QWERTY tastatūru, darbības iespējām trijos tīklos un piecos kontinentos, iebūvētu astoņdesmit megabaitu atmiņu, ātrgaitas pārraidi EGPRS tīklā, bezvadu LAN, bezvadu Bluetooth tehnoloģiju, IPv4 un IPv6 atbalstu, infrasarkano staru sasaisti, POP-Port interfeisu, Symbian operētājsistēmas 7. versiju un 80. sērijas platformu».

- Vai pārslēgšanās starp tīkliem notiek automātiski? -Jā!

- Vai Eiropas tīklos tas darbojas?

- Protams.

Ierīce bija nedaudz lielāka par parasto mobilo tālruni, tomēr tā gana ērti iegūla rokā. Tai bija gluds metāla korpuss ar raupju plastmasas klājumu, lai tas neslīdētu ārā no plaukstas.

- Tas ir lielāks, - pārdevējs turpināja, - un tam ir dažādas ekstras - e-pasta programma, multiziņu iespējas, kamera, video atskaņotājs, teksta operators, internēta pārlūks un bezvadu pieejas klāsts, kas darbojas jebkurā vietā pasaulē. Uz kurieni jūs ar to gribat braukt?

- Uz Itāliju.

- Tas ir gatavs darbam. Jums tikai jānoslēdz līgums ar tīkla operatoru.

Līguma noslēgšana nozīmēja dokumentu kārtošanu, savukārt dokumenti nozīmēja atstāt pēdas, bet Nīls no tā gribēja izvairīties.

- Un kā ar priekšapmaksas kartēm? - viņš apvaicājās.

- Mums ir ari tādas. Itālijā tikla nosaukums ir TIM - Telecom Italia Mobile. Tas ir lielākais operators Itālijā ar tikla pārklājumu apmēram deviņdesmit pieci procenti no valsts teritorijas.

- Es to ņemšu.

Nils atvēra tālruņa korpusa lejasdaļu un aplūkoja tastatūru.

- To vislabāk ir turēt abās rokās un rakstīt ar īkšķiem, jo visus desmit pirkstus uz tastatūras nevar izvietot, - pārdevējs paskaidrodams nodemonstrēja īkšķu darbības metodi.

- Sapratu, - Nils piebilda. - Es to ņemšu.

Tālrunis maksāja deviņsimt divdesmit piecus dolārus, kam vajadzēja pieskaitīt nodokli un vēl astoņdesmit deviņus par TIM priekšapmaksas karti. Nils samaksāja skaidrā naudā un tūdaļ atteicās no visa, kas varēja atstāt pēdas, - no paplašinātās garantijas, reģistrēšanās atlaidei, ierīces īpašnieka programmas. Pārdevējs pajautāja Nila vārdu un adresi, un jaunais Bekmens kļuva nikns.

- Vai varu vienkārši samaksāt un doties prom?

- Droši vien, - pārdevējs atteica.

- Tā es ari darīšu, jo man nav laika.

Izgājis no veikala, viņš brauca uz pusjūdzi tālāk esošo milzīgo biroja preču veikalu. Tur Nils ātri vien atrada Hewlett-Packard piezīmjdatoru ar iebūvētu bezvadu sasaisti. Vēl četrsimt četrdesmit dolāri tika ieguldīti tēva drošībā, taču šo ierīci viņš grasījās paturēt un glabāt birojā. Pēc internētā uzmeklētas kartes viņš citā lielveikalā turpat netālu atrada pasta nodaļu, lai nosūtītu paciņu. Pie letes Nils divas lappuses pierakstīja ar lietošanas pamācībām tēvam un ielika tās aploksnē, kur jau atradās vēstule un citi norādījumi, ko viņš bija sagatavojis jau rīta pusē. Pārliecinājies, ka neviens neskatās, viņš ielika Ankyo futrāli divdesmit simtdolāru naudaszīmes, bet visu kopā - pasta kartona kārbā. Viņš to cieši aizlīmēja un ar melnu flomāsteru uzrakstīja: lūdzu NODOT marko laceri. Kārbu viņš ielika citā, mazliet lielākā, un uz tās uzrakstīja adresi: Rūdolfam Viskovičam, Via Zamboni 22, Boloņā. Atpakaļadrese bija: 8851 Bredokrouda, Aleksandrija, Virdžīnija 22302. Tā kā nebija izvēles, uz veidlapas vajadzēja atstāt gan savu īsto vārdu, gan adresi - gadījumam, ja paciņa tiktu atsūtīta atpakaļ. Pasta darbiniece piedāvāja apdrošināšanu, taču Nīls atteicās, lai nebūtu jāaizpilda lieki dokumenti. Viņa uzlīmēja starptautisko sūtījumu pastmarkas, nosvēra paciņu un paziņoja:

- Kopā jāmaksā astoņpadsmit dolāri un divdesmit centi.

Nīls samaksāja un vēlreiz noprasīja, vai bandrole tiks izsūtīta tajā pašā pēcpusdienā.

19. NODAĻA

Mazā dzīvoklīša pustumsā Marko veica parasto rīta rituālu. Izņemot cietumu, kur nevajadzēja steigties, viņš nekad nebija pēc pamošanās kavējies gultā. Bija tik daudz darāmā un tik daudz, ko redzēt. Džoels bieži ieradās birojā jau pirms sešiem rītā un elsdams, pūzdams gaidīja dienas pirmo traci, turklāt parasti viņš bija gulējis tikai kādas trīs četras stundas.

Tagad šie ieradumi atgriezās. Katru dienu viņam nevajadzēja iet uzbrukumā vai meklēt ieganstu cīniņam, taču tagad bija citi izaicinājumi.

Marko nomazgājās dušā nepilnās trijās minūtes, un tas bija viens no vecajiem ieradumiem, kas tagad, dzīvojot Via Fondazza dzīvoklī, lieti noderēja siltā ūdens ierobežotā daudzuma dēļ. Pie izlietnes viņš rūpīgi noskuvās. Ūsas bija labi koptas, zods noaudzis ar sirmu bārdiņu. Viņš nepavisam neizskatījās pēc Džoela Bekmena, un arī runas veids bija mainījies. Marko trenējās runāt daudz lēnāk un klusāk, un viņš to, protams, darīja svešā valodā.

Rīta rituāls nozīmēja arī nelielu spiegošanu. Blakus Marko gultai stāvēja kumode, kurā viņš glabāja savas lietas. Tur bija četras vienāda lieluma atvilktnes, un apakšējā atradās sešas collas no grīdas. Katru rītu viņš izvilka no palaga baltu pavedienu, abus galus aplaizīja un vienu galu pabāza zem apakšējās atvilktnes. Otrs gals pielipa pie kumodes sānu malas, tāpēc uzreiz būtu redzams, ja kāds atvērtu atvilktni.

Kāds - droši vien Luidži, Marko domāja, - katru dienu pārmeklēja kumodi, kamēr viņš mācījās kopā ar Ermano vai Frančesku.

Rakstāmgalds atradās dzīvojamā istabā pie vienīgā loga. Uz tā bija salikti visdažādākie papīri, bloknoti, grāmatas, Ermano dotais Boloņas ceļvedis, daži Herald Tribune numuri, veikalu bezmaksas bukleti, ko ielās dalīja čigāni, pamatīgi nolietotā itāļu-angļu vārdnīca un mācību materiālu kaudze, ar ko nemitīgi viņu apgādāja Ermano. Kārtība uz rakstāmgalda bija tikai nosacīta, un tas Marko kaitināja. Viņa vecais jurista rakstāmgalds, kas neietilptu visā istabā, bija slavens ar izcilo kārtību - sekretāre to aprūpēja katru pēcpusdienu.

Tomēr juceklī bija slēpta shēma. Galda koka virsma gadu desmitu gaitā bija saskrāpēta un apskrambāta. Viens no defektiem bija neliels traipiņš, par kuru Marko domāja, ka tā ir tinte. Traips bija nelielas podziņas lielumā un atradās gandrīz pašā galda vidū. Katru rītu Marko aizejot atstāja uz galda piezīmju papīra lapu tā, lai tās stūris atrastos traipa vidū, un tādu nieku nepamanītu pat vispieredzējušākie spiegi.

Un nepamanīja arī. Tas, kurš ik dienas ložņāja pa dzīvokli, nekad nepacentās novietot papīrus un grāmatas tieši tādā pašā stāvoklī, kādā tās bija atstātas no rīta.

Katru dienu, septiņas dienas nedēļā - pat nedēļas nogalēs, kad mācības nenotika, - Luidži un viņa cilvēki iezagās dzīvoklī un darīja savu netīro darbu. Marko apsvēra kādu plāniņu. Kādā svētdienas rītā viņš bija nolēmis, aizbildinoties ar smagām galvassāpēm, piezvanīt Luidži, vienīgajam cilvēkam, ar kuru viņš sarunājās pa mobilo tālruni, palūgt, lai viņš atnes aspirīnu vai kādas citas zāles, kas Itālijā tiek lietotas. Visu dienu viņš sevi aprūpētu pats, līdz pat vēlai pēcpusdienai krēslainajā dzīvoklī valstītos pa gultu, tad vēlreiz piezvanītu Luidži un paziņotu, ka jūtas daudz labāk un grib paēst. Viņi izietu ārā, aši iekostu, bet tad Marko pēkšņi paziņotu, ka viņam jādodas atpakaļ uz dzīvokli. Viņi būtu prom mazāk par stundu.

Vai ar kratīšanu nodarbojās kāds cits?

Plāns sāka pieņemt aprises, jo Marko gribēja noskaidrot, kas vēl viņu uzmana. Cik plašs bija tīkls? Ja viņi satraucās tikai par to, lai Marko paliktu dzīvs, tad kāpēc dzīvoklis katru dienu tika pārmeklēts? No kā šie baidījās? Vai baidījās no tā, ka Marko varētu nozust, bet kāpēc tas viņus tā biedēja? Viņš bija brīvs cilvēks, kas drīkstēja doties tur, kur sirds kāroja. Viņa maskējums bija lielisks, valodas zināšanas pavājas, taču tās uzlabojās dienu no dienas. Kādēļ šiem cilvēkiem bija jāuztraucas par to, ka viņš kādu dienu varētu aizbēgt, vilcienā apceļot valsti un nekad vairs neatgriezties? Vai tas viņiem neatvieglotu dzīvi?

Un kāpēc viņš tika turēts tik īsā pavadā - bez pases un ar sīknaudu kabatā?

Šie ļaudis pilnīgi noteikti baidījās, ka Marko varētu nozust.

Izslēdzis gaismu, viņš atvēra durvis. Arā Via Fondazza segtās ietves joprojām bija tumšas. Marko aizslēdza durvis un steidzās meklēt kafejnīcu, kas atvērta tik agri no rīta.

Otrā pusē biezajai sienai Luidži pamodās no pīkstiena, kas atskanēja kaut kur tālumā, - šis pats pīkstiens viņu modināja gandrīz katru rītu visnepatīkamākajā brīdī.

- Kas tas par troksni? - sieviete apjautājās.

- Nekas, - Luidži atteica, atstūmis segu, piecēlās un kails izgāja no istabas.

Cauri dzīvojamai istabai viņš steidzās uz virtuvi, atvēris durvis, iegāja iekšā, ieslēdzās un sāka vērot monitorus. Marko, kā parasti, izgāja no dzīvokļa, un atkal viņš to darīja desmit minūtes pāri sešiem - tur nebija nekā neparasta. Bet tas bija riebīgs niķis. Nolādētie amerikāņi.

Luidži nospieda pogu, un ekrāns apdzisa. Noteikumi prasīja, lai viņš tūdaļ apģērbtos, uzmeklētu Marko un novērotu viņu līdz brīdim, kad objekts satiekas ar Ermano, bet Luidži tas sāka apnikt. Turklāt Simona viņu gaidīja.

Sieviete bija tikai divdesmit gadus veca, studente no Neapoles - īsta lellīte, ar ko viņš pirms nedēļas bija iepazinies kādā klubā. Iepriekšējā nakts bija pirmā, ko viņi pavadīja kopā, un tā noteikti nebūs pēdējā. Kad Luidži atgriezās un palīda zem segas, meiča jau atkal bija aizmigusi.

Ārā bija auksts. Viņam blakus bija Simona. Vitakers bija Milānā, arī droši vien cieši aizmidzis un droši vien kopā ar itāļu sievieti. Nebija pilnīgi neviena, kas uzraudzītu, ko viņš, Luidži, dara visu dienu. Marko vienkārši bija izgājis padzert kafiju.

Viņš piespieda Simonu sev ciešāk un iemiga.

Bija skaidra,-saulaina diena marta sākumā, un Marko tikko pabeidza divas stundas ilgu nodarbību ar Ermano. Kā jau vienmēr, kad laiks atļāva, abi devās Boloņas centra ielās un sarunājās itāļu valodā. Dienas darbības vārds bija fare - viens no visdaudzpusīgākajiem un biežāk izmantotajiem. Iepirkšanās bija fare la spesa, kas burtiski nozīmēja naudas tērēšanu vai lietu iegūšanu. Uzdot jautājumu bija fare la domanda, gatavot brokastis - fare la colazione.

Ermano atprasījās mazliet agrāk, kārtējo reizi apgalvodams, ka viņam arī esot jāmācās. Bieži vien, kad mācībstunda gāja uz beigām, ieradās Luidži un pārņēma aizbilstamo savā gādībā, bet Ermano nozuda neticamā ātrumā. Marko bija aizdomas, ka šāda sakritība ir inscenēta, lai radītu iespaidu, ka viņš nepārtraukti tiek novērots.

Abi paspieda viens otram roku un atvadījās pie Feltrinelli's grāmatnīcas - viena no daudzajiem grāmatu veikaliem universitātes apkaimē. Ap stūri tūdaļ parādījās Luidži, kā allaž sirsnīgi sveicinādams:

- Buon giorno. Pranziamo? - Vai iesim pusdienās?

- Certamente.

Kopīgas pusdienas bija kļuvušas retākas, līdz ar to Marko radās plašākas iespējas paēst vienatnē un pašam tikt galā ar ēdienkarti un apkalpojošo personālu.

- Но trovato un nuovo ristorante. - Esmu atradis jaunu restorānu.

- Andiamo. - Ejam.

Nebija zināms, ko Luidži darīja visu dienu, taču nebija šaubu, ka viņš stundām ilgi klaiņoja pa pilsētu, meklēdams dažādas kafejnīcas, traktierus un restorānus. Vēl nekad viņi nebija ieturējušies divas reizes vienā un tajā pašā vietā.

Abi gāja pa šaurajām ieliņām un iznāca pie Via delVlndi-pendenza. Gandrīz visu laiku runāja Luidži - ļoti lēnā, apdomātā un precīzā itāļu valodā. Likās, ka viņš ir aizmirsis angļu valodu, vismaz saskarsmē ar Marko.

- Frančeska šodien neieradīsies uz nodarbību, - Luidži paziņoja.

- Kāpēc?

- Viņai ir ekskursija. Vakar ieradās austrāliešu grupa. Šajā sezonā viņai ar darbiem ir slikti. Vai viņa tev patīk?

- Vai viņai man jāpatīk?

- Nebūtu jau slikti.

- Viņa nav pārāk laipna un mīlīga.

- Vai viņa ir laba pasniedzēja?

- Izcila. Viņas lieliskā angļu valoda dod man iedvesmu mācīties.

- Frančeska apgalvo, ka tu mācoties ļoti cītīgi un esot patīkams cilvēks.

- Es viņai patīku?

-Jā, kā skolnieks. Kā tev šķiet, vai viņa ir skaista?

- Gandrīz visas itālietes ir skaistas, ari Frančeska.

Abi nogriezās kādā mazā ieliņā, Via Goito, un Luidži rādīja kaut ko tieši acu priekšā.

- Esam klāt! - viņš teica, stāvot pie Franko Rosi restorāna. - Nekad te neesmu bijis, bet dzirdēju, ka tas esot ļoti labs.

Atnācējus, silti smaidīdams, sagaidīja pats Franko. Viņam mugurā bija stilīgs, melns uzvalks, kas glīti kontrastēja ar biezajiem, sirmajiem matiem. Viņš paņēma viesu mēteļus un runāja ar Luidži tā, it kā viņi būtu seni draugi. Luidži sauca kopējo paziņu vārdus, un Franko atzinīgi māja ar galvu.

Abi izvēlējās galdiņu pie loga, un Franko dedzīgi paziņoja:

- Tas ir mūsu vislabākais galdiņš.

Markū palūkojās apkārt, bet nevienu sliktu galdiņu neredzēja.

- Mums ir lieliski antipasti\- Franko pieticīgi ieminējās, it kā negribētu lielīties ar saviem ēdieniem. - Manuprāt, vislabākie ir kapātu sēņu salāti. Lino tos gatavo no trifelēm, Parmas siera, kapātiem āboliem... - Franko apklusis noskūpstīja pirkstu galus. - Tiešām labi, - viņš nobeidza sapņaini pievērtām acīm.

Pusdienotāji piekrita nogaršot sēņu salātus, un Franko jau steidzās sagaidīt nākamos viesus.

- Kas ir Lino? - Marko gribēja zināt.

- Franko brālis, pavārs.

Luidži iemērca Toskānas maizes gabalu trauciņā ar olīveļļu. Pienāca viesmīlis un apvaicājās, vai viesi vēlēsies arī vīnu.

- Protams, - Luidži atteica. - Es gribētu vietējo sarkanvīnu.

Jautājumu vairs nebija. Viesmīlis iebakstīja ar pildspalvu vīnu kartē, sacīdams:

- Šis te, Liano no Imolas, ir fantastisks. - Lai uzsvērtu teikto, viņš ievilka mutē gaisu. [11]

Luidži nebija izvēles.

- Pamēģināsim!

- Mēs runājām par Frančesku, - Marko atgādināja. - Viņa izskatās pavisam norūpējusies. Kas viņai kaiš?

Luidži atkal iemērca maizi olīveļļā, nokoda lielu kumosu un košļādams apdomāja, cik daudz stāstīt Marko.

- Viņai ir slims vīrs, - Luidži iesāka.

- Vai viņai ir bērni?

- Domāju, ka nav.

- Un kas noticis ar viņas vīru?

- Viņš ir ļoti slims. Dzirdēju, ka viņš ir daudz vecāks par Frančesku, - nekad neesmu viņu redzējis.

II Signore Rosi atgriezās un palīdzēja viņiem tikt skaidrībā ar ēdienkarti, lai arī tas nebija nepieciešams. Saimnieks skaidroja, ka viņa tortellini ir vislabākie visā Boloņā, turklāt tieši šodien tie izdevušies neatkārtojami. Lino ar prieku atnākšot no virtuves un to apliecināšot. Pēc tortellini vislabākā izvēle būtu teļa gaļas fileja ar trifelēm.

Vairāk nekā divas stundas viņi paklausīja Franko ieteikumiem, tāpēc, iznākuši ar pilniem vēderiem uz Via delV Indi-pendenza, abi to vien spēja kā apspriest siestas.

Marko pavisam nejauši sastapa Frančesku pie Piazza Maggiore. Viņš pēc pusstundu ilgas pastaigas dzēra espreso ielas kafejnīcā, drosmīgi pretodamies vēsajam gaisam spilgtajos saules staros, un pamanīja sirmu pensionāru bariņu iznākam no Palazzo Comunale, pilsētas mērijas. Viņiem pa priekšu gāja pazīstams stāvs - smalka, stalta sieviete, kuras tumšie mati spraucās ārā no beretes malas. Marko, atstājis uz galda eiro monētu, devās pretī tūristiem. Pie Neptūna strūklakas viņš nostājās grupiņai aiz muguras - pavisam tur bija desmit cilvēku - un klausījās, kā Frančeska strādā. Viņa skaidroja, ka šo gigantisko romiešu jūras dieva skulptūru triju gadu laikā no 1563. līdz 1566. gadam radījis kāds francūzis. Pilsētas izdaiļošanas programmas ietvaros to bija akceptējis bīskaps, un arī pāvestam nācās to pieņemt. Leģenda vēstīja, ka francūzis bija noraizējies, vai pilnīgi kailais Neptūns tiks uzņemts pozitīvi, tāpēc nosūtījis skici pāvestam uz Romu apstiprināšanai. Pāvests atbildēja: «Boloņai derēs.»

Ar tūristiem Frančeska bija mazliet dzīvīgāka nekā ar Marko. Viņas balss bija enerģiskāka, smaids plauka ātrāk. Viņai bija ļoti modernas saulesbrilles, tāpēc sieviete izskatījās par desmit gadiem jaunāka. Paslēpies aiz austrāliešiem, viņš labu brīdi nemanīts klausījās un vēroja.

Gide stāstīja, ka mūsdienās Fontana del Nettuno esot viens no pazīstamākajiem pilsētas simboliem un droši vien arī vispopulārākais fotouzņēmumu objekts. Ekskursanti tūdaļ vilka no kabatām ārā fotoaparātus un kādu brīdi pozēja pie Neptūna. Tikmēr Marko piegāja tik tuvu, lai saskatītos ar Frančesku. Pamanījusi savu skolnieku, viņa nevilšus pasmaidīja un klusi sveicināja:

- Buon giorno.

- Buon giorno. Vai neiebildīsiet, ja paiešos līdzi? - viņš angliski pajautāja.

- Nē! Piedodiet, ka vajadzēja atcelt nodarbību.

- Nekas. Kā būtu, ja mēs kopā papusdienotu?

Frančeska palūkojās apkārt kā nogrēkojusies.

- Lai mācītos, protams! Nekādu citu iemeslu nav, - Marko papildināja.

-Jā, es atvainojos, - viņa sacīja, palūkodamās pāri laukumam Basilica di San Petronio virzienā. - Vai redzat to mazo kafejnīcu? - sieviete rādīja. - Ielas stūrī pie baznīcas? Tiksimies tur piecos un stundu pamācīsimies.

- Va bene.

Ekskursanti pagāja dažus soļus tālāk gar Palazzo Comunale rietumu sienu, un Frančeska apstājās pie trim plašiem melnbaltu, ierāmētu fotogrāfiju stendiem. Viņa stāstīja, ka Otrā pasaules kara laikā Itālijas pretošanās kustības centrs atradās Boloņā. Boloņieši ienīda gan Musolīni fašistus, gan arī vācu iebrucējus, tāpēc nerimtīgi darbojās pagrīdē. Nacisti atriebās - paziņoja, ka nogalinās desmit itāliešus par katru vācu kareivi, ko būs likvidējusi pretošanās kustība. Piecdesmit piecās masu slepkavībās Boloņā un apkaimē tika nogalināti tūkstošiem jaunu itāļu cīnītāju. Viņu vārdi un ģīmetnes uz visiem laikiem bija iemūžināti pie sienas.

Tas bija nopietns mirklis, un pensionētie austrālieši sanāca tuvāk, lai aplūkotu varoņus. Piegāja arī Marko. Viņu satrieca bojāgājušo vecums un apņēmība, kas bija gājusi zudībā reizē ar viņu drošsirdību.

Frančeska ar tūristu grupu devās tālāk, bet Marko vēl kādu brīdi lūkojās fotogrāfijās, kas aizņēma lielāko daļu sienas. Brāļi. Tēvi un dēli. Veselas ģimenes.

Tie bija zemnieki, kas izvēlējās mirt par savu valsti un saviem uzskatiem. Uzticami patrioti, kuriem nebija nekā cita, ko atdot, izņemot dzīvības. Bet Marko tāds nebija. Ne sūda. Kad viņš bija spiests izvēlēties starp lojalitāti un naudu, Marko vienmēr bija rīkojies vienādi - izvēlējies naudu un uzgriezis muguru savai valstij.

Viņš visu bija darījis naudas dēļ.

Frančeska stāvēja iekšpusē pie kafejnīcas durvīm un gaidīja. Viņa pat nebija nopirkusi dzērienu, tikai stāvēja un smēķēja. Marko nosprieda, ka piekrišana tik vēlu vadīt nodarbību bija kārtējais pierādījums tam, ka Frančeskai vajadzīga nauda.

- Vai nevēlaties pastaigāties? - viņa noprasīja, pirms abi sasveicinājās.

- Protams. - Marko pirms pusdienām bija nostaigājis vairākas jūdzes kopā ar Ermano, tad atkal - gaidot Frančesku.

Šajā laikā viņš bija staigājis pietiekami, bet kas cits viņam atlika? Veselu mēnesi staigājot vairākas jūdzes dienā, viņš bija lieliskā fiziskā formā. - Uz kurieni?

- Tā būs gara pastaiga.

Viņi līkumoja pa šaurajām ieliņām dienvidrietumu virzienā, nesteidzīgi pļāpāja itāliski un pārsprieda Ermano vadīto rīta nodarbību. Frančeska sāka stāstīt par austrāliešiem, kuri vienmēr esot draudzīgi un atsaucīgi. Pie vecpilsētas robežas abi tuvojās Porta Saragozza, un Marko saprata, kur viņi ir nonākuši un kurp dodas.

- Kāpsim augšup uz Sanluku?

- Jā! Laiks ir ļoti skaidrs, un vakars būs brīnišķīgs. Vai esat gatavs?

Marko kājas jau bija pārgurušas, taču viņš to nemūžam neatzītu.

-Andiamo. - Marko atbildēja. - Ejam.

Tūkstoš pēdu augstumā pāri pilsētai uz Colle della Guar-dia, viena no pirmajiem Apenīnu pakalniem, slējās Santuario di San Luča, kas jau astoņsimt gadus raudzījās uz Boloņu kā sargs un aizstāvis. Lai tur nokļūtu, nemirkstot sviedros un neapdedzinoties saulē, boloņieši nolēma rīkoties tā, kā viņi vienmēr bija lieliski pratuši: uzbūvēt apjumtu ceļu. Būvniecība tika sākta 1674. gadā un bez pārtraukuma ilga sešdesmit piecus gadus, un šajā laikā pār ceļu tika uzbūvētas sešsimt sešdesmit sešas arkas trīstūkstoš sešsimt metru garumā, un tas ir garākais apjumtais gājēju ceļš pasaulē.

Marko bija mācījies vēsturi, taču šādi sīkumi bija daudz interesantāki, ja tos stāstīja Frančeska. Kāpiens bija smags, un abiem neklājās viegli. Jau pēc simtās arkas Marko kāju muskuļi vai brēca pēc atpūtas. Toties Frančeska devās uz priekšu kā pieredzējusi kalnos kāpēja. Marko gaidīja, kad viņai sagribēsies uzsmēķēt, jo tas pasniedzējai lika palēnināt gaitu.

Lai finansētu tik grandiozu un ekstravagantu projektu, Boloņa tērēja savas uzkrātās bagātības. Šajā gadījumā bija vērojama reti sastopama vienprātība starp augstmaņu frakcijām, un katru portika arku bija finansējusi kāda tirgotāju, amatnieku, studentu, baznīcu vai augstdzimušu ģimeņu grupa. Lai iemūžinātu šo kopdarbu un finansētāju vārdi kļūtu nemirstīgi, viņiem atļāva līdzās katrai arkai piestiprināt plāksnīti, no kurām laika gaitā lielākā daļa bija nozudušas.

īsai atpūtai Frančeska apstājās pie simt septiņdesmitās arkas, kur vēl atradās kāda plāksnīte. Uz tās bija rakstīts La Madonna grassa - resnā madonna. Turpat bija piecpadsmit kapelas. Gājēji apstājās starp astoto un devīto, kur ceļš veda pāri tiltam. Starp arkām krita garas ēnas, un abiem bija jāpārvar kāpuma stāvākā daļa.

- Tumsā šis ceļš ir labi apgaismots, - Frančeska mierināja Marko. - Tiem, kuri kāpj lejup.

Marko nemaz nedomāja par atpakaļceļu. Viņš joprojām kāpa augšup, joprojām lūkojās uz baznīcu, kas brīžam šķita pavisam tuvu, bet brīžam atkāpās tālāk. Muskuļi jau sāpēja, bet soļi bija kļuvuši smagāki.

Kad viņi sasniedza virsotni un iznāca no sešsimt sešdesmit sestās arkas, skatam pavērās varena katedrāle. To ieskāva gaismas viļņi, un kupols laistījās zeltā.

- Tagad tā ir slēgta, - Frančeska paskaidroja. - Lai to apskatītu, būs jāatnāk citu dienu.

Kāpjot augšup, Marko pamanīja autobusu, kas brauca lejā no kalna. Ja viņam vēl kādu reizi ienāks prātā šeit ierasties, lai apskatītu kārtējo baznīcu, viņš noteikti brauks ar autobusu.

- Nāciet šurp, - viņa klusi aicināja Marko. - Es zinu slepenās ejas.

Vīrietis sekoja pasniedzējai pa grantētu taku, kas gar baznīcu izveda uz dzegas, no kurienes varēja aplūkot visu pilsētu.

- Šī ir mana mīļākā vieta, - Frančeska sacīja un dziļi ieelpoja, itin kā gribēdama iesūkt sevī visu Boloņu.

- Cik bieži jūs nākat šurp?

- Vairākas reizes gadā, parasti ar tūristu grupām. Parasti mēs braucam ar autobusu. Bet reizēm svētdienas pēcpusdienā es atnāku šurp kājām.

- Viena pati?

- Jā, viena pati.

- Vai varam kaut kur apsēsties?

-Jā, tur, ēnā, ir mazs soliņš. Neviens nezina, ka tur tāds ir.

Marko nokāpa līdzi pasniedzējai dažus pakāpienus zemāk, tad pa akmeņainu taku abi nonāca vēl vienā terasē, no kurienes skats bija satriecošs.

- Vai jūsu kājas ir nogurušas? - viņa apjautājās.

- Protams, nē, - Marko sameloja.

Sieviete, aizdedzinājusi cigareti, izbaudīja dūmu kā reti kāds. Abi ilgi sēdēja un klusēja - viņi atpūtās, domāja un raudzījās Boloņas ņirbošajās gaismās.

Pirmais ierunājās Marko:

- Luidži stāstīja, ka jūsu vīrs esot smagi slims. Man ļoti žēl.

Frančeska pārsteigta palūkojās uz savu skolnieku un novērsās.

- Tas, ko stāstījis Luidži, ir ārpus visiem rāmjiem.

- Luidži mēdz mainīt noteikumus. Ko viņš ir stāstījis par mani?

- Neesmu jautājusi. Tikai to, ka jūs esat no Kanādas, ceļojat un cenšaties iemācīties itāļu valodu.

- Vai jūs tam ticat?

- Ne pārāk.

- Kāpēc ne?

- Tāpēc, ka jūs apgalvojat, ka jums esot sieva un ģimene, bet jūs visus atstājat, lai dotos ilgā braucienā pa Itāliju. Ja jūs esat biznesmenis atpūtas braucienā, tad kā te iederas Luidži? Un Ermano? Kas jums ir šie cilvēki?

- Labi jautājumi. Man nav sievas.

- Tātad tie visi ir meli?

-Jā.

- Un kas ir patiesībā?

- Nevaru jums to teikt.

- Labi, es ari negribu zināt.

-Jums taču pietiek problēmu, vai ne, Frančeska?

- Manas problēmas ir mans darbs.

Viņa aizdedzināja vēl vienu cigareti.

- Vai varu vienu palūgt? - Marko vaicāja.

- Jūs smēķējat?

- Kādreiz pirms daudziem gadiem smēķēju.

Viņš, paņēmis no paciņas cigareti, aizdedzināja to. Pilsētas gaismas pēkšņi šķita košākas, un vakars ieskāva viņus.

- Vai jūs stāstāt Luidži visu, ko mēs darām? - Marko apvaicājās.

- Es viņam stāstu ļoti maz.

- Tas ir labi.

20. NODAĻA

Tedija pēdējais Baltā nama apmeklējums bija nolikts pulksten desmitos no rīta, taču direktors ieplānoja to nokavēt. Jau pulksten septiņos viņš apspriedās ar savu neoficiālo komandu - visiem četriem vietniekiem un vadošajiem darbiniekiem. Cilvēkiem, kuriem bija uzticējies daudzus gadus, Tedijs mierīgi paskaidroja, ka drīz pametīs amatu un tas ir nenovēršams solis, taču aģentūra ir lieliskā stāvoklī un dzīve rit tālāk.

Tie, kas labi pazina direktoru, juta viņu uzelpojam. Mei-nardam tomēr bija astoņdesmit gadu, un viņa leģendārā sliktā veselība droši vien kļuva vēl sliktāka.

Precīzi astoņos un četrdesmit minūtēs, tiekoties ar Viljamu Lukatu, savu vietnieku operatīvos jautājumos, viņš informēja ari Džūliju Havjēru par savas vizītes saistību ar Bekmena lietu. Tas bija svarīgs jautājums, tomēr globālās izlūkošanas operāciju shēmā atradās tikai saraksta vidusdaļā.

Cik savādi, ka operācija, kas saistīta ar negodā kritušu bijušo lobētāju, izraisīja Tedija norietu.

Džūlija Havjēra apsēdās līdzās vienmēr modrajam Hobijam, kurš, joprojām izdarīdams piezīmes, ko neviens droši vien nekad neieraudzīs, iesāka ar konkrētiem faktiem.

- Viņš ir tur - vēl arvien Boloņā. Ja mēs grasāmies rīkoties, tad varam sākt.

- Bija taču plāns pārcelt viņu uz kādu lauku ciematu, kur mēs varam viņu labāk novērot, - Tedijs iebilda.

- Tas būs pēc dažiem mēnešiem.

- Mums nav dažu lieku mēnešu. - Tedijs, pagriezies pret Lukatu, sacīja: - Kas notiktu, ja mēs nospiestu pogu tieši šobrīd?

- Viss notiktu, kā jānotiek. Kāds viņu novāktu Boloņā. Tā ir jauka pilsēta, kurā gandrīz nav noziedzības. Slepkavības ir nedzirdēti notikumi, tāpēc viņa nāve tūdaļ piesaistītu uzmanību. Itāļi ātri vien noprastu, ka viņš nav... kāds tagad ir viņa vārds, Džūlija?

- Marko, - Tedijs paskaidroja, pat neieskatoties pierakstos. - Marko Laceri.

- Jā. Šie kasītu pakaušus un brīnītos, kas viņš, ellē, tāds.

- Par viņa īsto identitāti nevienam nav ne jausmas, -Džūlija teica. - Viņiem būtu līķis ar viltotu personas apliecību, kuram nav ne ģimenes, ne draugu, ne adreses, ne darba-nekā. Viņu apglabātu kā bezpajumtnieku, un lieta vienu gadu skaitītos izmeklēšanā, bet pēc tam tiktu slēgta.

- Tās vairs nav mūsu problēmas, - Tedijs iestarpināja. - Mēs taču nevienu nenogalināsim.

- Tieši tā, - Lukats atsaucās. - Pilsētā tas nozīmēs maķenīt lielāku muļļāšanos, bet tam vīram patīk klīst ielās. Gan jau šo dabūtu rokā. Varbūt viņu notriektu kāda mašīna - itāļi taču brauc kā traki, paši zināt.

- Tas taču nevarētu būt pārāk grūti, ko?

- Domāju, ka ne.

- Un kādas ir mūsu izredzes uzzināt, kad kaut kas notiek? - Tedijs vaicāja.

Lukats pakasīja bārdu un pāri galdam palūkojās uz Džū-liju, kura nervozi lūkojās uz Hobiju, kas ar plastmasas karotīti maisīja zaļo tēju. Beigu beigās ierunājās Lukats:

- Es teiktu: piecdesmit pret piecdesmit, runājot par notikuma vietu. Mēs viņu uzraudzīsim divdesmit četras stundas diennaktī un septiņas dienas nedēļā, bet tie, kas viņu novāks, būs labākie no labākajiem. Var gadīties, ka liecinieku nebūs.

- Mūsu labākās izredzes būs vēlāk, - Džūlija piebilda, - dažas dienas pēc tam, kad viņš būs apglabāts kā bezpajumtnieks. Mums tur ir labi aģenti, un mēs uzmanīgi vērosim, kas notiek pilsētā. Domāju, ka mēs visu uzzināsim pēc tam.

- Mēs varam ari neko skaidri neuzzināt - kā vienmēr, kad paši nenospiežam gaili, - Lukats noteica.

- Šoreiz mēs nedrīkstam visu sabojāt, vai skaidrs? Būs patīkami dzirdēt, ka Bekmens ir miris, - Dievs zina, ka viņš to ir pelnījis, bet operācijas mērķis ir noskaidrot, kas tieši viņu nogalina, - Tedijs sacīja un, ar balto, krunkaino roku lēni pacēlis pie mutes krūzīti ar zaļo tēju, nepieklājīgi skaļi pastrēbās.

Tā vien izskatījās, ka vecajam pienācis laiks nozust veco ļaužu pansionātā.

- Man tas ir zināms, - Lukats paziņoja, un Hobijs viņa teikto pierakstīja.

- Ja mēs informāciju noplūdināsim tagad, cik ilgs laiks paies, līdz viņu novāks? - Tedijs noprasīja.

Lukats paraustīja plecus un novērsa skatienu, apdomādams jautājumu. Džūlija turpināja knibināt nagus.

- Tas atkarīgs no daudziem faktoriem, - viņa piesardzīgi ieminējās. - Ja darbosies izraēlieši, viss būs cauri nedēļas laikā. Ķīnieši parasti ir gausāki. Saūda Arābija, visticamāk, nolīgs neatkarīgu aģentu, un tādā gadījumā var paiet pat mēnesis.

- Krievi to var izdarīt nedēļas laikā, - Lukats piebilda.

- Kad tas notiks, manis te vairs nebūs, - Tedijs drūmi novilka. - Un neviens šajā Atlantijas okeāna pusē par to nekad neuzzinās. Apsoliet, ka piezvanīsiet man.

- Vai tā ir atļauja operācijas uzsākšanai? - Lukats jautāja.

-Jā! Bet esiet uzmanīgi, noplūdinot informāciju. Visiem medniekiem ir jādod vienādas iespējas atrast medījumu.

Visi pēdējo reizi atvadījās no Tedija un izgāja no viņa kabineta. Pusdesmitos Hobijs izstūma ratiņkrēslu gaitenī pie lifta. Abi nobrauca pagrabā, kas atradās astoņus stāvus zemāk un kur gaidīja baltie, ložu necauršaujamie busiņi, lai aizvizinātu direktoru pēdējā braucienā uz Balto namu.

Tikšanās bija īsa. Tā dažas minūtes pāri desmitiem sākās Ovālajā kabinetā, kad Dens Sandbergs sēdēja pie rakstāmgalda Post redakcijā. Arī pēc divdesmit minūtēm, kad zvanīja Rastijs Lovels, viņš sēdēja turpat.

- Viss ir cauri, - Rastijs paziņoja.

- Kas noticis? - Sandbergs vaicāja, klabinādams datora tastatūru.

- Kā pēc scenārija. Prezidents gribēja visu zināt par Bek-menu, Tedijs iespītējās. Prezidents apgalvoja, ka viņam esot tiesības zināt visu, un Tedijs piekrita, tikai piebilda, ka informācija tikšot izmantota politiskiem mērķiem un izjaukšot slepenu operāciju. Kādu brītiņu abi strīdējās, un Tedijs ļāva, ka viņu atlaiž. Viss bija tā, kā es tev stāstīju.

- Nu gan!

- Pēc piecām minūtēm Baltais nams izplatīs paziņojumu. Tev droši vien derētu to redzēt.

Karuselis, kā allaž, sāka griezties tajā pašā mirklī. Preses sekretārs ar drūmu sejas izteiksmi paziņoja, ka prezidents nolēmis «ieplūdināt svaigas vēsmas mūsu izlūkošanas operācijās». Viņš uzslavēja direktoru Meinardu par leģendāro aģentūras vadīšanas prasmi un likās pagalam sarūgtināts par iespējām atrast viņam sekotāju. Pirmais jautājums, kas preses konferencē atskanēja no žurnālistu rindas, bija - Mei-nards iesniedza atlūgumu vai tika atlaists.

- Prezidents un direktors Meinards panāca savstarpēju vienošanos.

- Ko tas nozīmē?

- Tieši to, ko es teicu.

Un tā tas turpinājās pusstundu.

Sandberga raksts, kas nākamajā rītā tika publicēts laikraksta pirmajā lappusē, izmeta divas bumbas. Ievadā bija apstiprinājums, ka Meinards ir atlaists, jo viņš nevēlējās izpaust slepenu informāciju, kas pēc tam tiktu izmantota politiskiem mērķiem. Nekāda atlūguma neesot bijis, tāpat arī nekādas savstarpējas vienošanās. Tas viss esot prasta acu aizmālēšana. Ar nākamo rindkopu raksts ziņoja pasaulei, ka prezidenta uzstājīgā informācijas pieprasīšana ir cieši saistīta ar FIB izmeklēšanu saistībā ar kukuļdošanu par apžēlošanu. Pirms Sandbergs nebija par to ierunājies, šis skandāls bija tikai tāda tukša runāšana. Raksts bija tik pārsteidzošs, ka uz Arlingtona memoriālā tilta gandrīz apstājās satiksme.

Sandbergs vēl uzkavējās preses telpā, kad iezvanījās viņa mobilais tālrunis. Zvanītājs bija Rastijs Lovels, kurš īsi pavēlēja:

- Piezvani man pa parasto līniju un nevelc garumā!

Sandbergs iegāja mazā kabinetā un uzgrieza Lovela numuru Lenglijā.

- Tikko ir atlaists Lukats, - Lovels ziņoja. - Astoņos no rīta viņš Ovālajā kabinetā tikās ar prezidentu. Viņam piedāvāja kļūt par direktora vietas izpildītāju, un Lukats piekrita. Viņi pļāpāja kādu stundu, un tad prezidents atkal interesējās par Bekmenu. Lukats atteicās runāt un tika atlaists tāpat kā Tedijs.

- Nolāpīts, viņš taču tur strādā jau simt gadu!

- Precīzi trīsdesmit deviņus. Viņš ir viens no mūsu labākajiem vīriem, lielisks vadītājs.

- Kurš būs nākamais?

- Labs jautājums. Mēs visi baidāmies, ka mūs izsauks uz sarunu.

- Kādam taču ir jāvada aģentūra.

- Vai pazīsti Sūzanu Peņu?

- Nē! Es zinu, kas viņa ir, bet nekad neesmu ticies.

- Direktora vietniece zinātnes un tehnoloģiju jautājumos. Ļoti uzticīga Tedijam, kā mēs visi, nolādēts, bet ari viņa ir no ilgdzīvotājiem. Šobrīd viņa atrodas Ovālajā kabinetā. Ja viņai piedāvās šo amatu, kaut uz laiku, viņa piekritīs, turklāt izpaudīs visu par Bekmenu, lai dabūtu to vietu.

- Bet viņš ir prezidents, Rastij! Viņam ir tiesības visu zināt.

- Protams. Tas ir principa jautājums. īsti jau nevar viņu vainot - viņš savā vietā ir jauniņais, grib ievingrināt muskuļus. Viņš varētu atlaist mūs visus, lai dabūtu to, ko vēlas. Es teicu Sūzanai Penai, lai pieņem piedāvājumu un aptur mūsu noasiņošanu.

- Tad jau FIB drīz vien zinās visu par Bekmenu?

- Domāju, ka jau šodien. Nevaru iedomāties, ko viņi darīs, kad uzzinās, kur šis ir, jo līdz apsūdzības uzrādīšanai viņi ir ļoti tālu. Domāju, ka viņi vienkārši izjauks mūsu operāciju.

- Kur viņš ir?

- Nezinu.

- Beidz ākstīties, Rastij, tagad viss ir mainījies.

- Atbilde ir - nē! Punkts. Turpināšu tevi informēt par asiņu notecināšanu.

Pēc stundas Baltā nama preses sekretārs tikās ar presi un paziņoja, ka Sūzana Peņa iecelta par CIP direktora vietas izpildītāju, uzsvērdams, ka Peņa ir pirmā sieviete šādā amatā, bet prezidents ir ārkārtīgi pūlējies, lai visiem nodrošinātu vienādas tiesības.

Luidži saģērbies sēdēja uz gultas malas un gaidīja signālu no kaimiņu dzīvokļa. Tas atskanēja četrpadsmit minūtes pāri sešiem - Marko bija kļuvis par īstu ieraduma upuri.

Luidži iegāja kontroles telpā un nospieda pogu, izslēgdams zvanu, kas ziņoja, ka viņa draugs ir izgājis pa durvīm. Datorā tika fiksēts precīzs laiks, un Lenglijā tūdaļ bija zināms, ka Marko Laceri ir izgājis no Via Fondazza konspiratīvā dzīvokļa precīzi sešos četrpadsmit.

Luidži dažas dienas nebija viņam sekojis, jo pie viņa nakšņoja Simona. Dažas sekundes nogaidījis, viņš izgāja pa sētas durvīm, aizzagās pa šauro aleju un no Via Fondazza arku paēnas nopētīja ielu. Marko atradās no viņa pa kreisi - ierastajā, mundrajā gaitā devās dienvidu virzienā, un, jo ilgāk šis uzturējās Boloņā, jo viņa solis kļuva garāks un ātrāks. Marko bija vismaz divdesmit gadus vecāks par Luidži, taču viņš bija pieradis ik dienas nostaigāt daudzas jūdzes, tāpēc bija labā sportiskā formā. Turklāt viņš nesmēķēja, daudz nedzēra, kā likās - neinteresējās par dāmām un naktsdzīvi un sešus gadus bija pavadījis aiz restēm. Nebija brīnums, ka Marko staigāja pa ielām tāpat vien.

Katru dienu viņš vilka kājās jaunos tūrista zābakus, un Luidži nekādi nespēja tikt tiem klāt. Tajos joprojām nebija raidītāja, kas paziņotu valkātāja atrašanās vietu. Luidži bija pārliecināts, ka Marko varēja nostaigāt simtiem jūdžu, no pilsētas neizbraucot. Dažkārt viņš bija nozudis, izpētot pilsētu, bet vienmēr atradās.

Marko nogriezās uz Via Santo Stefano - tā bija galvenā iela, kas no Boloņas vecpilsētas dienvidaustrumu stūra iestiepās Piazza Maggiore labirintā. Luidži šķērsoja ielu un sekoja pa otru pusi. Gandrīz teciņus skriedams līdzi, viņš pa rāciju aši ziņoja Zelmanam - jaunajam puisim, kuru Vitakers bija atsūtījis, lai pastiprinātu tīklu. Zelmans gaidīja uz Strādā Maggiore - vēl vienas lielas avēnijas, kas atradās pa ceļam starp konspiratīvo dzīvokli un universitāti.

Zelmana ierašanās nozīmēja, ka plāns tiek virzīts tālāk. Luidži tagad zināja visus sīkumus un gandrīz vai bija nosku-mis par to, ka Marko dienas ir skaitītas. Viņš nezināja, kam nāksies viņa aizbilstamo novākt, un viņam radās iespaids, ka ari Vitakers to nezināja.

Luidži klusībā lūdzās, kaut viņam nebūtu jādara šis sūrais pienākums. Viņš bija nogalinājis divus citus cilvēkus, taču labprātāk no tādas ķēpas izvairījās. Turklāt Marko viņam patika.

Marko nozuda, pirms vēl sekošanu pārņēma Zelmans. Luidži apstājies ieklausījās. Viņš iegāja kādā pavārtē - katram gadījumam, ja Marko arī būtu apstājies.

Marko dzirdēja sekotāju sev aizmugurē - tam soļi bija mazliet par skaļu un elpa maķenīt par smagu. Strauji nogriezies pa kreisi šaurā ieliņā Via Castellata, piecdesmit jardus paskrējis ātrā tempā, tad atkal nogriezies pa kreisi uz Via de’ Chiari, viņš bija pilnīgi mainījis virzienu un tagad gāja ne vairs uz ziemeļiem, bet gan - rietumiem. Kādu laiku viņš gāja ātrā solī, līdz nonāca nelielā laukumā, ko sauca Piazza Cavour. Marko tagad labi pazina vecpilsētu - ielas, alejas, strupceļus, krustojumus, līko un šauro ieliņu labirintu, viņš zināja katra laukuma nosaukumu un veikalu atrašanās vietas. Viņš zināja, kurš tabakas veikals tiek atvērts sešos, bet kurš - tikai septiņos. Viņš nedomājot varēja nosaukt piecas kafejnīcas, kuras ir pārpildītas vēl pirms ausmas, lai arī lielākā daļa durvis vēra, tikai dienai sākoties. Marko zināja, kur var apsēsties pie galdiņa ar skatu uz ielu, lai, slēpjoties aiz avīzes, vērotu ielu un pamanītu, kā garām paiet Luidži.

Marko varēja atrauties no Luidži jebkurā brīdī, lai gan visbiežāk spēlēja līdzi un atstāja pietiekami pamanāmas pēdas, lai viņu varētu izsekot. Tomēr fakts nebija noliedzams -viņš tika izsekots tik pamatīgi, ka tas bija pat uzkrītoši.

Viņi nemaz negrib, lai es pazūdu, Marko sev teica. Un kāpēc? Tāpēc, ka esmu nogādāts šeit ar nolūku.

Platā solī Marko devās uz pilsētas rietumu daļu - tālu prom no tās vietas, kur parasti uzkavējās. Pēc stundu ilgas līkumošanas un cilpu mešanas pa šaurajām ieliņām un alejām viņš izgāja uz Via Irnerio un brīdi vēroja kājāmgājējus. Bārs Fontana atradās otrā ielas pusē, un to neviens nenovēroja.

Rūdolfs sēdēja bāra dziļumā, iegrimis rīta laikrakstā, un no pīpes slinki cēlās zila dūmu spirāle. Abi nebija tikušies desmit dienas, un pēc ierastās sirsnīgās sasveicināšanās viņa pirmais jautājums bija:

- Vai aizbrauci uz Venēciju?

Jā, tas bijis patīkams brauciens. Marko pēc kārtas sauca visus vietu nosaukumus, ko bija izlasījis ceļvedī. Viņš jūsmoja par kanālu skaistumu, neticamo tiltu dažādību, tūristu bariem. Fantastiska vieta, viņš nevarot vien sagaidīt, kad atkal turp aizbraukšot. Rūdolfs padalījās savās atmiņās, bet Marko aprakstīja Svētā Marka baznīcu tā, it kā būtu pavadījis tur veselu nedēļu.

Kur viņš braukšot tagad, Rūdolfs gribēja zināt. Droši vien uz dienvidiem, kur siltāks. Varbūt uz Sicīliju vai Amalfi piekrasti. Rūdolfs, protams, dievināja Sicīliju un tūdaļ sāka stāstīt par saviem braucieniem uz turieni. Pēc pusstundu ilgas pļāpāšanas par ceļojumiem Marko beidzot ķērās pie lietas.

- Es tik daudz ceļoju, ka man nav pastāvīgas adreses. Kāds draugs no Savienotajām Valstīm izsūtīja man paciņu, un es viņam biju pateicis Juridiskās fakultātes adresi. Ceru, ka tev nebūs iebildumu.

Rūdolfs no jauna aizdedzināja pīpi.

- Tā jau ir šeit - pienāca vakar, - viņš sacīja, biezam dūmu mākonim veļoties no pīpes.

Marko sirds vai apstājās.

- Vai tur bija arī atpakaļadrese?

- Kaut kāda vieta Virdžīnijā.

- Labi. - Marko izkalta mute, tāpēc viņš iedzēra malku ūdens, lai apslēptu sajūsmu. - Ceru, ka tas nesagādā sarežģījumus?

- Nepavisam.

- Es vēlāk piekāpšu pēc paciņas.

- Būšu kabinetā no vienpadsmitiem līdz pusvieniem.

- Paldies! - Vēl viens malks ūdens. - Intereses pēc pasaki - cik tā paciņa liela?

- Varbūt tik liela kā cigāru kaste, - Rūdolfs, košļādams pīpes kātu, atteica.

Rīta pusē sāka līt auksts lietus. Marko un Ermano pastaigājās universitātes apkaimē un atrada patvērumu mazā, klusā bārā. Nodarbību viņi pabeidza agri galvenokārt tāpēc, ka students uzstāja - Ermano vienmēr bija gatavs beigt ātrāk.

Tā kā Luidži nebija pieteicies ar pusdienām, Marko varēja klīst, kur ienāk prātā, un viņam droši vien neviens nesekoja, tomēr uzmanību nedrīkstēja zaudēt. Viņš meta līkumus un manevrēja pa ieliņām tā, ka brīžam šķita muļķīgi, taču tas tagad viņam bija paradums. Atgriezies uz Via Zamboni, Marko slāja nopakaļ studentu bariņam, kas nesteidzīgi pastaigājās. Pie Juridiskās fakultātes durvīm viņš pagriezās, iegāja ēkā, metās augšup pa kāpnēm un jau pēc īsa brīža klauvēja pie Rūdolfa pusatvērtajām durvīm.

Rūdolfs klabināja antīkas rakstāmmašīnas taustiņus - izskatījās, ka viņš raksta privātu vēstuli.

- Tā ir tur! - Viņš rādīja uz papīru kaudzi, kas uz galda bija krājusies gadiem. - Tas brūnais klucis pašā virsū.

Marko it kā pavisam nevērīgi paņēma paciņu.

- Vēlreiz paldies, Rūdolf! - viņš pateicās, taču Rūdolfs jau atkal bija pievērsies rakstīšanai un nebija īstā omā, lai uzņemtu apmeklētājus, - lika nojaust, ka Marko viņu ir iztraucējis.

- Neņem galvā, - viņš izmeta pār plecu, izpūzdams no pīpes kārtējo dūmu mākoni.

- Vai te tuvumā ir tualete? - Marko apvaicājās.

- Lejā vestibilā pa kreisi.

- Paldies, uz redzīti!

Tualetē bija aizvēsturisks pisuārs un trīs koka kabīnes. Marko iegāja tālākajā, ieslēdzās un, pacēlis poda vāku, apsēdās. Rūpīgi atplēsis paciņu, viņš atlocīja papīru. Pirmā bija parasta, balta rakstāmpapīra lapa bez jebkāda ievada. Izlasījis vārdus «dārgais Marko», viņš gandrīz apraudājās.

Dārgais Marko!

Lieki teikt, ka biju satriekts, saņemdams Tavu vēstuli. Pateicos Dievam, ka esi brīvībā, un tagad lūdzu par Tavu drošību. Kā jau zini, es darīšu visu, lai Tev palīdzētu.

Te ir mobilais tālrunis - īsts tehnikas brīnums un tā tālāk. Eiropa ir mums priekšā mobilo tālruņu un bezvadu internēta tehnoloģijās, tāpēc šī ierīce tur labi noderēs. Uz otras lapas esmu uzrakstījis īsus norādījumus. Zinu, ka sākumā tas izklausīsies pēc ķīniešu ābeces, bet tas viss nav nemaz tik sarežģīti.

Nemēģini no šā tālruņa zvanīt - zvanus var ļoti viegli izsekot. Turklāt Tev vajadzēs uzrādīt savu vārdu, lai kļūtu par abonentu. Vislabākais saziņas veids ir e-pasts. Lietojot KwyteMail ar vēstuļu kodēšanu, vēstules izsekot ir neiespējami. Iesaku rakstīt vēstules tikai man, un vajadzības gadījumā es tās varu pārsūtīt.

Man šeit ir jauns piezīmjdators, kas vienmēr ir pie rokas.

Viss būs kārtībā, Marko, tici man. Tiklīdz būsi tīklā, atraksti - papļāpāsim.

Lai veicas!

Grinčs

(5. martā)

Grinčs? Tas izklausījās pēc kaut kāda koda. Viņš tiešām nebija pieminējis abu īstos vārdus.

Marko nopētīja nelielo ierīci, no kuras bija pamatīgi nobijies, taču apņēmības pilns piedabūt to draņķa verķi darboties. Ieskatījies tālruņa futrālī, viņš atrada naudu un pārskaitīja to tik lēni, it kā tā būtu īsts zelts. Blakus kabīnes durvis atvērās un atkal aizvērās; kāds izmantoja pisuāru. Marko tikko spēja paelpot, taču ņēmās sevi iedrošināt.

Vēlreiz atvērās un aizvērās tualetes durvis, un Marko atkal palika viens. Lietošanas pamācība bija rakstīta ar roku, Nīlam droši vien nebija daudz laika. Marko lasīja:

Ankyo 850 PC kabatas tālrunis - pilnībā uzlādēts, nodrošina 6 stundas sarunu laika. Lādētājs komplektā.

1. solis. Sameklē internēta kafejnīcu ar bezvadu piekļuvi -te ir arī saraksts.

2. solis. Ieej kafejnīcā vai uzturies ne tālāk par 200 pēdām no tās.

3. solis. Ieslēdz aparātu, slēdzis ir augšējā stūrī pa labi.

4. solis. Gaidi, kad displejā parādīsies uzraksts «Interneta piekļuves zona» un tad jautājums «Pieslēgties?». Nospied pogu zem vārda «Jā» displejā un gaidi.

5. solis. Nospied tastatūras slēdzi labajā apakšējā stūrī un atver tastatūru.

6. solis. Nospied pogu, lai ieslēgtu «Wi-Fi».

7. solis. Nospied «Sākt», lai atvērtu internēta pārlūku.

8. solis. Kad parādās kursors, ieraksti«www.kwytemail.com».

9. solis. Ieraksti lietotājvārdu «Grinch456».

10. solis. Ieraksti paroli -frāzi «post hoc ergo propter hoc».

11. solis. Aktivizē komandu «Rakstīt», lai atvērtu jaunas vēstules veidni.

12. solis. Ieraksti manu adresi: 123Grinch@kwytemail.com

13. solis. Raksti man vēstuli.

14. solis. Nospied «Šifrēt vēstuli».

15. solis. Nospied «Sūtīt».

16. solis. Gatavs! - esmu saņēmis Tavu vēstuli.

Otrā pusē bija vēl citi norādījumi, taču Marko bija vajadzīgs pārtraukums. Tālrunis ar katru brīdi šķita arvien smagāks, jo bija par iemeslu drīzāk jautājumiem, nevis atbildēm. Kā cilvēks, kurš nekad nebija pat iegājis internēta kafejnīcā, viņš nevarēja saprast, kā to var izmantot, atrodoties otrpus ielai vai divsimt pēdu attālumā.

Ar e-pasta plūdiem vienmēr bija tikušas galā sekretāres, jo viņš pats bija pārāk aizņemts, lai sēdētu pie datora.

Uz labu laimi Marko atvēra lietošanas pamācību, izlasīja pāris rindiņu, nesapratis ne vārda. Uzticies Nīlam, viņš sev teica.

Tev nav izvēles, Marko, tev tas jāpaveic.

No internēta vietnes www.AxEss.com Nīls bija izdrukājis sarakstu ar vietām, kur ir bezmaksas piekļuve bezvadu internētam - tās bija trīs kafejnīcas, divas viesnīcas, viena bibliotēka un kāds grāmatveikals.

Marko, salocījis naudaszīmes, noglabāja tās kabatā, tad lēni salika visu atpakaļ paciņā. Piecēlies viņš katram gadījumam norāva ūdeni un izgāja no tualetes. Tālrunis, vēstules, futrālis un mazais lādētājs bija dziļi paslēpti vējjakas kabatās.

Kad Marko izgāja no Juridiskās fakultātes, lietus bija pārvērties sniegā, taču segtās ietves pasargāja gājējus, kas steidzās pusdienās. Ejot viņš apsvēra dažādas iespējas, kā slēpt brīnišķīgos, Nīla atsūtītos dārgumus. Tālruni viņš nekad nekur neatstās - un naudu arī ne. Bet papīrus: vēstuli, norādījumus, lietošanas pamācību - kur lai nobāž tos? Dzīvoklī nekas nebija drošībā. Kāda veikala skatlogā Marko ieraudzīja glītu pleca somu un iegāja iekšā skatīties. Tā bija firmas Silvio ražota datorsoma, tumši zila, ūdensizturīga, no sintētiska materiāla, kura nosaukumu pārdevēja nespēja izrunāt. Tā maksāja sešdesmit eiro, un Marko negribīgi nolika naudu uz letes. Kad pirkums bija noformēts, Marko rūpīgi ielika tālruni un visu pārējo somā. Izgājis uz ielas, viņš uzmeta somu labajā plecā.

Soma Marko Laceri nozīmēja brīvību, un viņš to sargās kā savu dzīvību.

Uz Via Ugo Bassi viņš uzmeklēja grāmatnīcu - žurnāli tur tika tirgoti otrajā stāvā. Marko piecas minūtes pastāvēja pie stendiem un, turēdams rokās nedēļas futbola apskatu, vēroja durvis. Muļķīgi, bet arī tas bija kļuvis par ieradumu. Interneta lietotāji pulcējās trešajā stāvā nelielā kafejnīcā. Viņš nopirka smalkmaizīti un kokakolu, tad uzmeklēja šauru kabīni, no kurienes varēja redzēt visus, kas ienāca telpā un izgāja no tās.

Neviens nevarētu viņu tur atrast.

Marko pašpārliecināti izņēma jauno tālruni un ieskatījās pamācībā. Pārlasījis Nīla norādījumus, viņš . sāka spaidīt taustiņus ar abu roku īkšķiem, kā bija sacīts lietošanas pamācībā. Pēc katra aprakstītā soļa veikšanas viņš uzmeta skatienu zālei.

Viss gāja kā smērēts. Jau pēc īsa brīža viņš bija internētā. Kad visi pieejas kodi bija ierakstīti, viņš sev par lielu pārsteigumu atklāja, ka var ķerties pie teksta rakstīšanas. Lēni kustinot īkšķus, Marko iesāka pirmo vēstuli bezvadu internēta vidē:

Grinč, paciņu saņēmu. Tu nespēj iedomāties, cik daudz tā man nozīmē. Milzīgs paldies par palīdzību. Vai esi pārliecināts, ka vēstules ir pilnīgi drošas? Ja tā, es vēlāk pastāstīšu vairāk par situāciju, kādā esmu nokļuvis. Es baidos par savu drošību. Šobrīd piejums ir apmēram pusdeviņi no rīta. Nosūtu vēstuli tagad un parādīšos atkal pēc dažām stundām. Mīlu, Marko

Viņš nosūtīja vēstuli, izslēdza aparātu, bet vēl apmēram stundu uzkavējās kafejnīcā, lai izstudētu lietošanas pamācību. Pirms došanās uz nodarbību ar Frančesku Marko vēlreiz pieslēdzās tīklam, displejā aktivizēja «Google meklēšanu» un meklētāja ailē ierakstīja Washington Post. Uzmanību piesaistīja Sandberga raksts, un viņš to pārlasīja.

Marko nekad nebija ticies ar Tediju Meinardu, lai arī vairākas reizes viņi runāja pa tālruni. Tās bija ļoti saspringtas sarunas, lai ari vecais sāka slimot jau pirms desmit gadiem. Pirms notiesāšanas Džoelam dažas reizes bija sanākusi strīķēšanās ar CIP - un parasti saistībā ar klientiem, kas vēlējās saņemt valsts pasūtījumus militārās rūpniecības jomā.

Izgājis no grāmatnīcas, Marko palūkojās uz visām pusēm un, neko aizdomīgu nepamanījis, uzsāka kārtējo garo gājienu.

Kukulis par apžēlošanu? Tas bija sensacionāls stāsts, tomēr grūti ticēt, ka aizejošais prezidents tāpat vien būtu ņēmis kukuļus. Krītot pa varas kāpnēm, Džoels bija lasījis daudz baumu par sevi, un tikai kāda puse rakstītā bija patiesība. Viņš bija iemācījies ne pārāk ticēt tam, kas rakstīts presē.

21. NODAĻA

Kādā Pinskera ielas namā Telavivas centrā iegāja aģents Efraims un, pagājis garām liftam, devās uz gaiteni, kura galā atradās tikai vienas slēgtas durvis - bez roktura un slēdzenes. Viņš izņēma no kabatas nelielu ierīci, kas atgādināja televizora pulti, un notēmēja uz durvīm. Varēja dzirdēt, kā iekšpusē atkrīt smagi aizvari, un durvis atvērās uz vienu no daudzajiem konspiratīvajiem dzīvokļiem, ko uzturēja Mos-sad jeb Izraēlas slepenpolicija. Dzīvoklī bija četras telpas: divas ar lāvām, kur gulēja Efraims un trīs viņa kolēģi, maza virtuvīte, kur varēja pagatavot vienkāršas maltītes, un liela, pieblīvēta darbistaba, kur visi aizvadīja daudzas stundas, plānojot operāciju, kas uz sešiem gadiem bija iesaldēta, bet tagad pēkšņi kļuvusi par vienu no Mossad prioritātēm.

Visi četri bija kidon locekļi - tā bija maza, mobila vienība ar ārkārtīgi profesionāliem aģentiem, kuru galvenā specialitāte bija slepkavības. Viņu mērķi bija Izraēlas ienaidnieki, kurus nevarēja tiesāt, jo valstij nebija juridisku tiesību to darīt. Lielākā daļa upuru bija arābu un islāma zemēs, taču kidon bieži uzdarbojās bijušajās padomju bloka valstīs, Eiropā, Āzijā, pat Ziemeļkorejā un Savienotajās Valstīs. Nebija ne robežu, ne ierobežojumu - nekas nespēja liegt viņiem nogalināt personas, kas vēlējās iznīcināt Izraēlu. Kidon aģentiem - vīriešiem un sievietēm - bija dota atļauja nogalināt valsts vārdā. Tiklīdz rakstiski uzdevumu bija apstiprinājis pie varas esošais premjerministrs, tika izstrādāts plāns, organizēta vienība, un ienaidnieku jau varēja uzskatīt par mirušu. Reti gadījās, ka būtu bijis grūti saņemt valdības atbalstu.

Efraims nometa maisiņu ar smalkmaizītēm uz viena no saliekamajiem galdiem, pie kura Rans un Šols pētīja operācijas materiālus. Amoss sēdēja kaktā pie datora un pētīja Boloņas kartes.

Lielākā daļa materiālu bija nekam nederīgi - neskaitāmas lappuses nesvarīgas informācijas par Džoela Bekmena pagātni, kura iegūta pirms daudziem gadiem. Viņi zināja visu par Bekmena haotisko personisko dzīvi, trim bijušajām sievām, trim bērniem, bijušajiem partneriem, draugaļām, klientiem, pazaudētajiem draugiem no Vašingtonas varas aprindām. Šo informāciju bija ieguvis cits kidon, kad pirms sešiem gadiem tika dota atļauja Džoelu nogalināt. Sākotnējais plāns novākt Bekmenu, imitējot autoavāriju Vašingtonā, tika atmests, jo upuris pēkšņi atzina sevi par vainīgu un paslēpās cietumā. Pat kidon nespēja viņam piekļūt aiz Radli-jas stingrā režīma mūriem.

Šīs ziņas tagad bija svarīgas tikai sakarā ar Bekmena dēlu. Pēc negaidītās apžēlošanas un brokera nozušanas pirms septiņām nedēļām divi Mossad aģenti allaž bija Nīla Bekmena tuvumā. Tie mainījās ik pa trim četrām dienām, tāpēc neviens visā Kalpeperā neko nenojauta - mazas pilsētas ar acīgiem kaimiņiem un garlaicības māktiem policistiem prasīja milzīgas pūles. Viens no aģentiem, glīta dāma ar vācu akcentu, pat bija sarunājusies ar Nīlu uz galvenās ielas. Sieviete tēloja tūristi, kas meklē ceļu uz Monpeljē - netālajām bijušā prezidenta Džeimsa Medisona mājām. Viņa sievišķīgi koķetēja, likdama saprast, ka būtu ar mieru arī uz kaut ko vairāk, taču Bekmens, jaunākais, neuzķērās. Aģenti uzstādīja arī noklausīšanās ierīces gan Nīla mājās, gan kabinetā, noklausījās mobilā tālruņa sarunas. Laboratorijā Telavivā tika pārtvertas visas e-pasta vēstules, ko Nīls sūtīja kā no darba, tā arī no mājām.

Viņi uzmanīja jaunā vīrieša bankas kontu un kredītkartes tēriņus. Viņi zināja, ka Nīls pirms sešām dienām devās uz Alek-sandriju, taču nebija ne jausmas, kāpēc.

Aģenti novēroja arī Bekmena māti Oklendā, taču nabadzīte visai strauji dzisa. Jau vairākus gadus viņi pieļāva domu, ka vajadzētu viņai piespēlēt kādu no indes tabletēm, kas glabājās plašajā arsenālā, tādējādi izmānot dēlu uz mātes bērēm. Tomēr kidon slepkavību priekšraksti noteica, ka ir aizliegts nogalināt upuru ģimenes locekļus, ja vien arī viņi tieši nav saistīti ar draudiem Izraēlas drošībai.

Tomēr ideja joprojām tika apspriesta, un Amoss to visdedzīgāk atbalstīja.

Viņi visi vēlējās Bekmena nāvi, taču brokeris viņiem uz dažām stundām bija nepieciešams ari dzīvs. Vajadzēja noskaidrot šādus tādus jautājumus, bet, gadījumā ja atbildes nebūtu pretimnākošas, aģenti zināja, kā piedabūt viņu runāt. Ja Mossad gribēja dzirdēt kaut ko konkrētu, runāja visi.

- Mums ir seši aģenti, kas runā itāļu valodā, - Efraims iesāka. - Divi būs šeit šopēcpusdien trijos.

Neviens no četriem klātesošajiem nerunāja itāliski, taču visi ļoti labi runāja angļu un arābu valodā. Pa visiem kopā viņi prata vēl astoņas dažādas valodas.

Visiem četriem aģentiem bija kaujas pieredze, padziļinātas zināšanas datortehnoloģijās, turklāt viņi bija apmācīti robežu šķērsošanā (ar un bez dokumentiem), nopratināšanā, maskēšanās mākslā un dokumentu viltošanā. Viņi spēja nogalināt aukstasinīgi un bez nožēlas. Vidējais vecums - trīsdesmit četri gadi, un katrs no aģentiem bija saistīts ar vismaz piecām kidon paveiktām slepkavībām.

Kidon veiksmīgai darbībai bija vajadzīgi divpadsmit locekļi. Četri pastrādāja slepkavību, bet pārējie astoņi nodrošināja aizsegu, novērošanu, kā arī atbalstīja taktiski un novāca pēdas pēc uzdevuma veikšanas.

- Vai adrese ir zināma? - apjautājās Amoss, kas sēdēja pie datora.

- Nē, vēl nav, - Efraims atbildēja. - Un nav skaidrs, vai mēs to uzzināsim. Informācija nāk no pretizlūkošanas.

- Boloņā ir pusmiljons iedzīvotāju, - Amoss noteica klusi, kā sarunādamies pats ar sevi.

- Četrsimt tūkstoši, - Sols izlaboja. - Un simt tūkstoši no tiem ir studenti.

- Mums vajadzētu dabūt viņa fotogrāfiju, - Efraims piebilda, un pārējie trīs tūdaļ pacēla galvas. - Ir nesen, pēc cietuma uzņemta Bekmena ģīmetne, un, iespējams, mēs dabūsim tās kopiju.

- Tas, protams, būtu lietderīgi, - Rafi piebilda.

Viņiem bija simtiem Džoela Bekmena fotogrāfiju, un

aģenti bija izpētījuši katru sejas kvadrātcentimetru, katru krunciņu, katru asinsvadu vīrieša acīs un katru matiņu. Viņi bija pārskaitījuši Bekmena zobus, un viņiem bija tā zobu karte. Speciālisti no Izraēlas Izlūkošanas un īpašo uzdevumu institūta, kas labāk pazīstams kā Mossad, bija sagatavojuši vienreizējus attēlu variantus, kāds Bekmens varētu izskatīties tagad. Viņiem bija digitālo projekciju sērijas ar Bekmenu, kura svars ir divsimt četrdesmit mārciņas, kad viņš tika atzīts par vainīgu, un citas, kur Bekmens svēra simt astoņdesmit mārciņas. Spriežot pēc baumām, viņam tāds svars bija tagad. Speciālisti bija mainījuši Džoela matu toni, paredzot, kāds tas būtu piecdesmit divus gadus vecam vīram. Viņi bija tos nokrāsojuši melnus, rudus un brūnus, apcirpuši īsākus un atstājuši garākus. Bekmena sejai bija pielāgots kāds ducis dažādu aceņu un arī bārda - gan melna, gan iesirma.

Bet visu izteica acis - vajadzēja vērot acis.

Efraims bija vienības vadītājs, savukārt Amosam - pieredze. Viņš bija nozīmēts Bekmena lietai jau 1998. gadā, kad Mossad tikko uzzināja par JAM programmatūru, ko tirgū izlicis ietekmīgs Vašingtonas lobētājs. Darbojoties vēstniecības aizsegā, izraēlieši pūlējās rast iespēju iegādāties JAM. Lai arī darījums gandrīz bija rokā, tomēr viņi palika ar garu degunu, jo Bekmens un Džeisijs Habards savai precei atrada noietu citur.

Pārdošanas cena tā arī nenāca gaismā. Darījuma veikšana netika apstiprināta. Nenosauktā naudas summa gāja no rokas rokā, taču Bekmens kaut kādu apsvērumu dēļ pircējam preci nenodeva.

Kur tā bija tagad? Vai tā vispār jebkad bija eksistējusi?

To zināja tikai Bekmens.

Sešu gadu pārtraukums Džoela Bekmena medībās deva Amosam daudz laika izzināt trūkstošos posmus. Viņš, tāpat kā priekšniecība, uzskatīja, ka tā saukto «Neptūna» satelītu sistēmu bija radījusi Ķīna, ka ķīnieši darbā bija ieguldījuši krietnu nacionālās bagātības daļu, ka tādēļ viņi amerikāņiem nozaguši vērtīgas tehnoloģijas, ka šie, palaižot sistēmu, spējuši piemuļķot gan amerikāņu, gan krievu, gan izraēliešu satelītus un nav spējuši pārprogrammēt sistēmu, lai atceltu ielādētās JAM programmatūras darbību. «Neptūns» bez JAM bija bezspēcīgs, un ķīnieši būtu ar mieru ziedot Lielo mūri, lai tiktu klāt Bekmenam.

Amoss, tāpat kā Mossad kopumā, uzskatīja, ka Faruku Hanu, pēdējo no trim dzīvi palikušajiem pakistāniešiem un īsteno programmatūras autoru, pirms astoņiem mēnešiem izsekojuši un nogalinājuši ķīnieši. Mossad jau bija ticis viņam uz pēdām, kad jauneklis pēkšņi pazuda.

Izraēlieši arī uzskatīja, ka amerikāņiem joprojām nav skaidrs, kas radījis «Neptūnu», un viņu izlūkošana galīgi ir izgāzusies. Četrdesmit gadus amerikāņu satelīti valdīja debesīs un bija tik jaudīgi, ka spēja darboties cauri mākoņiem, pamanīt automātu teltī, pārtraukt naudas pārskaitījumu, ko veica narkotiku tirgonis, noklausīties sarunu jebkurā ēkā un ar infrasarkano staru palīdzību atrast naftu tuksnesī. Viņi bija daudz pārāki par krieviem, lai ko arī šie laistu gaisā. Nevarēja iedomāties, ka līdzvērtīga vai labāka sistēma tiktu radīta, palaista un iedarbināta bez CIP un Pentagona ziņas.

Izraēlas satelīti bija jaudīgi, tomēr ne tik labi kā amerikāņiem. Izlūkošanas pasaulē visiem tapa skaidrs, ka «Nep-tūns» ir daudz progresīvāks, nekā amerikāņi jebkad spējuši izgudrot.

Protams, tie bija tikai pieņēmumi, jo no tā visa apstiprinājās pavisam nedaudzi fakti. Vienīgā JAM programmatūras kopija bija labi paslēpta. Tās autori - miruši.

Amoss šai lietai bija veltījis gandrīz septiņus gadus un sajūsminājās, kad atkal tika organizēts kidon un radīts operācijas plāns. Laika bija ļoti maz. Ķīnieši būtu gatavi uzlaist gaisā pusi Itālijas, ja iedomātos, ka Bekmens jāsarauj gabalos. Amerikāņi ari to paveiktu, lai gan, no otras puses, brokeri aizsargāja konstitūcijas bruņas. Likums prasīja, lai viņš tiktu tiesāts taisnīgi, iebāzts cietumā un apsargāts cauru diennakti. Bet citā pasaules malā visam vajadzēja notikt godīgi.

Izraēla lika lietā kidon, lai neitralizētu vienu otru citādi domājošu savu pilsoni, taču nekad to nedarīja pašu mājās. Amerikāņi droši vien domāja līdzīgi.

Nīls Bekmens jauno un ļoti plāno portatīvo datoru glabāja tajā pašā vecajā, nobružātajā portfelī, kas viņam bija rokā katru vakaru, mājās nākot. Liza datoru pat nebija pamanījusi, jo nekad neieskatījās vīra portfelī, kuru Nīls vienmēr turēja savā tuvumā - ne tālāk par pāris soļiem.

Tajā rītā viņš nedaudz mainīja savus ieradumus. Nīls bija iegādājies Jerry's Java klienta karti - tas bija uzņēmums, kas apmeklētājus vilināja ar lielisku kafiju, bezmaksas avīzēm un žurnāliem, kā ari piekļuvi bezvadu internētam par velti. Jerry's Java bija pēc licences veidots uzņēmums, iekārtots pamestā tako tirgotavā pilsētas nomalē, stilīgs, un tā bizness zēla.

Pie pārdevēja lodziņa pirms Bekmena, jaunākā, rindā bija trīs automašīnas. Datoru Nīls bija nolicis klēpī tieši zem stūres. Pie lodziņa viņš pasūtīja dubulto moku bez putukrējuma, pieslēdzās tīklam un gaidīja. Tiklīdz Kwytemail lapa atvērās, viņš aši ierakstīja lietotājvārdu Grinchl23 un paroli post hoc ergo propter hoc. Jau pēc pāris sekundēm Nīls varēja lasīt pirmo vēstuli no tēva.

Aizturējis elpu, viņš to izlasīja, tad skaļi nopūtās un kustējās rindā tālāk. Viss darbojās! Vecais bija visu sapratis!

Ātri vien viņš uzdrukāja tekstu:

Marko: mūsu vēstules neviens nevar izsekot. Tu vari teikt visu, kas vajadzīgs, tomēr vienmēr ir labāk pateikt pēc iespējas mazāk. Priecājos, ka esi ticis ārā no Radlijas. Būšu tīklā katru dienu šajā laikā - precīzi 7.50. Man tagad jāskrien. Grinds

Nīls nolika datoru uz pasažiera sēdekļa, atvēra logu un samaksāja gandrīz četrus dolārus par kafiju. Braukdams prom, viņš vēl arvien raudzījās datora displejā, lai redzētu, cik tālu ķer bezvadu internēta signāls. Viņš nenobrauca ne divsimt pēdas, kad signāls bija pazudis.

Iepriekšējā gada novembri pēc Artura Morgana pārsteidzošās sakāves Tedijs Meinards ķērās pie idejas par Bekmena apžēlošanu. Tā kā direktors vienmēr visu sīki izplānoja, arī šoreiz viņš gatavojās brīdim, kad kāds slepenais aģents no-plūdinās informāciju par Bekmena atrašanās vietu. Lai informētu ķīniešus, bet tā, lai nevienam nerastos aizdomas, Tedijs sāka meklēt ideālu kandidātu.

Viņas vārds bija Helēna Vuna, ķīniešu izcelsmes amerikāniete jau piektajā paaudzē, kas astoņus gadus strādāja Lenglijā par Āzijas lietu analītiķi. Sieviete bija ļoti gudra, glīta un ciešami runāja «mandarīnu» dialektā. Tedijs panāca, ka viņa uz laiku tiek nozīmēta darbā Valsts departamentā, un Helēna sāka uzturēt sakarus ar Ķīnas diplomātiem, no kuriem daži paši bija spiegi, turklāt gandrīz visi meklēja jaunus aģentus.

Ķīnieši bija bēdīgi slaveni ar uzbāzīgo taktiku, vervējot spiegus. Katru gadu uz mācībām Amerikas universitātēs ieradās divdesmit pieci tūkstoši ķīniešu studentu, un slepenpolicija izsekoja viņus visus. Ķīniešu uzņēmējiem pēc atgriešanās no Amerikas bija jāsadarbojas ar izlūkdienestu. Tūkstošiem amerikāņu kompāniju nepārtraukti tika novērotas, bet to vadītāji - izsekoti un uzraudzīti. Reizēm gadījās arī pa kādam labam ķērienam.

Helēna Vuna it kā nejauši pieminēja, ka dažus gadus strādājusi CIP un grasās tur drīz atgriezties, un viņa ātri piesaistīja Pekinas izlūkošanas bosu uzmanību. Sieviete pieņēma kāda jaunā drauga uzaicinājumu uz pusdienām modernā Vašingtonas restorānā, bet vēlāk ari doties vakariņās. Helēna brīnišķīgi spēlēja savu lomu - iesākumā viņa bija ļoti atturīga, bet beigās it kā negribīgi pateica «jā». Helēna pēc katras tikšanās nodeva atskaites Tedijam tieši rokās.

Kad Bekmenu pēkšņi atbrīvoja no cietuma un kļuva skaidrs, ka viņš ir labi paslēpts un savā agrākajā veidolā vairs neparādīsies, ķīnieši sāka izdarīt spiedienu uz Helēnu Vunu. Viņai tika piedāvāti simttūkstoš dolāru par Bekmena atrašanās vietas izpaušanu. Viņa izlikās, ka ir pārbijusies no šāda priekšlikuma, un dažas dienas pārtrauca sazināties ar kon-taktpersonu. īstajā brīdī Tedijs atkal panāca, ka Helēna tiek atstādināta no darba Valsts departamentā, un pieņēma atpakaļ darbā Lenglijā. Divas nedēļas viņa nemēģināja kontaktēties ar slepenajiem draugiem no Ķīnas vēstniecības.

Tad Helēna viņiem piezvanīja, un drīz vien solītais honorārs pieauga līdz piecsimt tūkstošiem. Viņa kļuva nekaunīga un pieprasīja vienu miljonu, apgalvojot, ka riskējot ar savu karjeru un brīvību, kas pavisam noteikti esot daudz vērtīgāka par šo naudu. Ķīnieši piekrita.

Nākamajā dienā pēc tam, kad Tedijs tika atlaists, viņa piezvanīja savai kontaktpersonai un pieprasīja slepenu tikšanos. Helēna iedeva diplomātam papīra lapu ar naudas pārskaitījuma nosacījumiem uz bankas kontu Panamā, kas slepeni piederēja CIP. Helēna paziņoja, ka tad, kad nauda būs saņemta, tiksies vēlreiz un atklās Džoela atrašanās vietu, kā arī iedos nesen uzņemtu Bekmena fotogrāfiju.

Tikšanās bija parasts īss kontakts starp aģentu un kuratoru, turklāt noorganizēts tā, lai neviens nepamanītu neko neparastu. Pēc darba Helēna Vuna iebrauca Kroger veikalā Betesdā un devās uz divpadsmito rindu, kur bija izlikti žurnāli un grāmatas mīkstos vākos. Kurators pētīja stendu, turēdams rokās Lacrosse Magazine. Helēna paņēma tādu pašu žurnālu un aši starp tā lappusēm ielika aploksni. Garlaikoti pašķirstījusi žurnālu, viņa nolika to atpakaļ plauktā. Kurators turpināja pētīt nedēļas sporta izdevumus. Helēna gāja prom tikai pēc tam, kad bija pārliecinājusies, ka viņas kon-taktpersona paņem īsto Lacrosse Magazine.

Šoreiz nekāda izsekošana nebija vajadzīga, jo Helēnas draugi no CIP paši bija izplānojuši informācijas nodošanu, bet kuratoru tie pazina jau daudzus gadus.

Aploksnē bija viena papīra lapa - astoņas reiz desmit collas liela Džoela Bekmena fotogrāfijas krāsu kserokopija, kurā viņš bija redzams, grasoties iet pāri ielai. Bekmens bija kļuvis daudz tievāks, ar smalku, iesirmu bārdiņu, eiropiešu stila brillēm un ģērbies kā vietējais. Lappuses apakšā ar roku bija pierakstīts: Džoels Bekmens, Via Fondazza, Boloņa, Itālija. Iesēdies mašīnā, kurators palūkojās uz fotogrāfiju. Pēc tam viņš traucās atpakaļ uz Ķīnas Tautas Republikas vēstniecību, kas atradās Viskonsinas avēnijā Vašingtonā.

Sākumā krievi izlikās, ka nav ieinteresēti noskaidrot Džo-ela Bekmena atrašanās vietu, un viņu izturēšanās Lenglijā tika tulkota dažādi. Krievi gadiem ilgi apgalvoja, ka satelītu sistēma, saukta par «Neptūnu», piederot viņiem, tāpēc situācija CIP darbiniekos radīja neizpratni.

Par lielu pārsteigumu izlūkošanas aprindās, Krievija katru gadu turēja orbītā ap simt sešdesmit spiegošanas satelītu, un tas bija apmēram tikpat, cik piederēja bijušajai Padomju Savienībai. Krievijas spēcīgā klātbūtne kosmosā nebija mazinājusies, par spīti Pentagona un CIP pareģojumiem.

1999. gadā kāds pārbēdzējs no GIP^12, militārās izlūkošanas un VDK lietu pārmantotāja Krievijā, informēja CIP, ka «Neptūns» nepiederot krieviem - viņi esot bijuši tikpat izbrīnīti kā amerikāņi. Aizdomas krita uz Ķīnu, kas satelītu jomā bija daudz atpalikušāka.

Bet vai tiešām?

Krievi gribēja par «Neptūnu» uzzināt visu, taču nevēlējās maksāt par Bekmena atrašanās vietas noskaidrošanu. Tā kā krievi nelikās ne zinis par Lenglijas garo priekšspēli, tā pati krāsu fotogrāfija, ko nopirka ķīnieši, anonīmi pa e-pastu tika nosūtīta četriem vadošiem krievu izlūkošanas darbiniekiem, kuri diplomātu aizsegā darbojās Eiropā.

Informāciju Saūda Arābijai piespēlēja kāda amerikāņu naftas uzņēmuma pārstāvis Rij ādā. Uzņēmēja vārds bija Tagets, un viņš dzīvoja šajā valstī jau vairāk nekā divdesmit gadu. Viņš brīvi runāja arābu valodā un sabiedriskajās aprindās iekļuva tikpat viegli kā jebkurš ārzemnieks. Tagets bija cieši satuvinājies ar vidēja ranga ierēdni no Ārlietu ministrijas, un kādu pēcpusdienu, dzerot tēju, viņš ieminējās, ka savulaik uzņēmumu esot pārstāvējis Džoels Bekmens. Pēc tam Tagets izmeta, ka pat zinot, kur Bekmens slēpjoties.

Pēc piecām stundām Tagetu pamodināja uzstājīgs durvju zvans. Trīs jauni kungi biznesa uzvalkos iegāja dzīvoklī un pieprasīja, lai uzņēmējs velta viņiem brīdi laika. Svešie atvainojušies paskaidroja, ka pārstāvot kādu Saūda Arābijas policijas struktūru un gribot aprunāties. Tā kā atnācēji neatkāpās, Tagets negribīgi izpauda informāciju, kuru viņam bija uzdots atklāt.

Džoels Bekmens ar citu vārdu slēpjoties Boloņā, Itālijā -tas esot viss, ko viņš zinot.

Vai viņš varot uzzināt kaut ko vairāk?

Iespējams.

Svešie vīrieši palūdza, lai Tagets otrā dienā no paša rīta lido uz Ņujorku, kur atradās uzņēmuma galvenais birojs, un mēģina uzrakt vairāk informācijas par Bekmenu. Tas esot ļoti svarīgi Saūda Arābijas valdībai un karaliskajai ģimenei.

Tagets piekrita. Karaļa labad viņš darīšot visu.

22. NODAĻA

Katru gadu maijā īsi pirms Debesbraukšanas dienas Bolo-ņas iedzīvotāji no Saragosas vārtiem dodas augšup Colle della Guardia pa garāko arkādi pasaulē. Lai nokļūtu virsotnē, kur atrodas Santuario di San Luča, viņi iziet cauri sešsimt sešdesmit sešām arkām un aizsoļo garām visām piecpadsmit kapelām. Svētnīcā viņi paņem Madonnas statuju un dodas atpakaļ uz pilsētu. Pēc parādes pārpildītajās pilsētas ielās novieto statuju Svētā Pētera katedrālē, kur tēls atrodas astoņas dienas, līdz gājiens dodas atpakaļceļā. Šie svētki ir raksturīgi tikai Boloņai un regulāri notiek kopš 1476. gada.

Frančeska un Džoels sēdēja Santuario di San Luča, bet pasniedzēja stāstīja par rituālu un tā nozīmi Boloņas ļaudīm. Skaisti, protams, bet te patlaban bija tikai tukša baznīca, konstatēja Marko.

Šoreiz viņi atbrauca ar autobusu, lai nebūtu jākāpj trīstūkstoš sešsimt metri cauri sešsimt sešdesmit sešām arkām. Marko kājas joprojām smeldza kopš iepriekšējā baznīcas apmeklējuma pirms trim dienām.

Sieviete bija tā aizrāvusies ar stāstu, ka brīžam pati pārgāja uz angļu valodu un šķita to nemanām. Marko par to neļaunojās. Beigusi stāstīt par festivālu, Frančeska pievērsa viņa uzmanību interesantiem katedrāles elementiem - kupola konstrukcijai un sienu gleznojumiem. Marko ar pūlēm spēja koncentrēties. Kupoli un izbalējušas freskas, marmora kapenes un miruši svētie - tas viss Boloņā saplūda kopā, un viņš prātoja par siltāku laiku. Tad viņi neietu iekšā baznīcās un pļāpātu ārā. Abi apmeklētu pilsētas jaukākos parkus un viņš varētu iebilst, ja Frančeska sadomātu atkal rādīt kādu baznīcu.

Tomēr Frančeska neprātoja par labākiem laika apstākļiem, jo viņas domas klīda kaut kur citur.

- To jau jūs stāstījāt, - viņš pārtrauca, kad pasniedzēja norādīja uz gleznojumu virs altāra.

- Atvainojiet! Vai es jūs garlaikoju?

Marko gribēja teikt patiesību, taču tās vietā izmeta:

- Nē, bet esmu jau pietiekami redzējis.

Abi devās ārā no dievnama un apgāja tam apkārt uz Frančeskas slepeno taku, pa kuru dažus pakāpienus zemāk varēja nokļūt vietā ar labāko skatu uz pilsētu. Plānā sniega kārtiņa uz sarkanajiem dakstiņu jumtiem ātri kusa. Bija astoņpadsmitais marts.

Frančeska aizsmēķēja cigareti un likās apmierināta ar to, ka var klusējot pastaigāties un apbrīnot Boloņu.

- Vai jums patīk mana pilsēta? - viņa jautāja.

-Jā, ļoti!

- Kas jums tajā patīk?

Pēc sešiem cietumā pavadītiem gadiem viņam patiktu jebkura pilsēta. Marko, brīdi padomājis, atbildēja:

- Tā patiešām ir īsta pilsēta, kurā cilvēki dzīvo un strādā. Tā ir droša un tīra, it kā nebeidzama. Te nekas daudz nav mainījies gadsimtu gaitā. Iedzīvotāji ir gandarīti ar savu vēsturi un lepojas ar saviem sasniegumiem.

Frančeska ar tikko manāmu galvas mājienu pauda atzinību par skolnieka vērtējumu.

- Amerikāņi mani kaitina, - viņa sacīja. - Kad vadu viņus pa Boloņu, viņi vienmēr steidzas, grib ieraudzīt kaut ko konkrētu, lai izsvītrotu no apskatāmo objektu saraksta. Viņi vienmēr jautā par rītdienas un parītdienas plāniem. Kāpēc tas tā?

- Neesmu īstais, kam to vaicāt.

- Kāpēc?

- Es taču esmu kanādietis.

-Jūs neesat kanādietis.

- Nē, neesmu! Esmu no Vašingtonas.

- Esmu tur bijusi. Nekur citur neesmu redzējusi tik bezmērķīgi skrejošus ļaudis. Nesaprotu tiekšanos pēc tik drudžainas dzīves. Visam jānotiek ātri - darbam, ēdienreizēm, seksam...

- Man seksa nav bijis sešus gadus.

Frančeska veltīja Marko tādu skatienu, kas it kā deva atbildi uz daudziem jautājumiem.

- Es patiešām negribu to apspriest.

- Jūs sākāt par to runāt.

Sieviete ievilka dūmu.

- Un kāpēc jums nav bijis seksa sešus gadus?

- Tāpēc, ka atrados cietumā, viennīcā.

Frančeska maķenīt salēcās un izslēja muguru.

- Vai bijāt kādu nogalinājis?

- Nekā tamlīdzīga. Esmu pavisam nekaitīgs.

Iestājās kārtējā pauze, Frančeska izpūta dūmu mutuli.

- Un kāpēc esat šeit?

- Tiešām nezinu.

- Un cik ilgi?

- Varbūt Luidži to var pateikt?

- Luidži, - viņa atkārtoja tā, it kā gribētu nospļauties. Sieviete pagriezās un sāka iet. Marko sekoja, jo tā tobrīd vajadzēja darīt.

- No kā jūs slēpjaties?

- Tas ir ļoti, ļoti garš stāsts, un nez vai jūs gribētu to dzirdēt.

- Jūs esat apdraudēts?

- Man tā šķiet. Nezinu, cik ļoti, bet sacīsim - es baidos nosaukt savu īsto vārdu un baidos atgriezties mājās.

- Tiešām jūs esat briesmās. Un kā te iederas Luidži?

- Šķiet, ka viņš mēģina mani nosargāt.

- Un cik ilgi?

- Nezinu.

- Kāpēc jūs vienkārši nenozūdat?

- Tieši šobrīd es mēģinu to izdarīt. Process ir sācies. Turklāt - kur gan es no šejienes varētu doties? Man nav ne naudas, ne pases, ne dokumentu. Oficiāli manis nemaz nav.

- Tas ir jokaini.

- Ir gan. Varbūt varam mainīt sarunas tematu?

Marko uz mirkli novērsās un neredzēja Frančesku paklū-

pam. Viņai kājās bija melni ādas zābaki ar zemu papēdi, un šaurajā takā viņa ar kreiso kāju paslīdēja uz klintsradzes. Frančeska ievaidējusies nokrita un pēdējā brīdī paguva ar rokām pasargāt sevi. Somiņa aizlidoja gabalu tālāk. Sieviete izmeta kādu frāzi itāļu valodā, un Marko tūdaļ noliecās, lai satvertu pasniedzēju.

- Potīte, - viņa saviebusies noelsās. Acis Frančeskai bija miklas, bet seja - saviebta sāpēs.

Marko liegi pacēla pasniedzēju no miklās takas un aiznesa līdz tuvākajam soliņam, pēc tam pacēla arī viņas somiņu.

- Es laikam paklupu, - Frančeska jau kuro reizi atkārtoja. - Atvainojiet!

Viņa pacieta sāpes, taču asaras ritēja pār vaigiem.

- Būs jau labi, būs jau labi! - Marko notupās pie sievietes kājām. - Vai drīkstu aptaustīt?

Frančeska lēni pacēla kreiso kāju, taču sāpes bija pārāk spēcīgas.

- Zābaku nost nevilksim, - Marko piesardzīgi sacīja.

- Vai tikai nebūs lauzta, - Frančeska minēja. Viņa, izņēmusi no somiņas salveti, noslaucīja acis un sakostiem zobiem smagi elpoja. - Piedodiet!

- Būs jau labi! - Marko palūkojās apkārt, bet viņi bija pilnīgi vieni. Autobuss, kas veda uz Svētā Lūkas baznīcu, bija gandrīz tukšs, un pēdējo desmit minūšu laikā viņi nebija redzējuši nevienu cilvēku. - Pagaidiet, es ieiešu iekšā un palūgšu kādu palīgā.

-Jā, lūdzu!

- Nekustieties, es tūlīt būšu atpakaļ.

Marko viegli ar plaukstu uzsita Frančeskai pa ceļgalu, un sieviete pat centās pasmaidīt. Ejot prom, Marko gandrīz paklupa pats. Viņš skriešus metās apkārt baznīcai, taču nevienu nesastapa. Diez kur baznīcā ir kantoris? Kur ir priesteris, administrators vai mācītājs? Kas te ir galvenais? Viņš divas reizes apskrēja apkārt baznīcai, līdz pamanīja uzraugu, kurš pabāza galvu pa iepriekš nepamanītu durvju spraugu dārza pusē.

- Mi pud aiutare? - Marko iesaucās. - Vai varat palīdzēt?

Uzraugs tikai blenza, bet neko neteica. Marko bija pārliecināts, ka ir izteicies skaidri.

- La mia amica si ё fatta male. - Mana paziņa ir savainota.

- Dov'e? - vecis norūca. - Kur?

- Li, dietro alia chiesa, - Marko rādīja. - Tur, aiz baznīcas.

- Aspetti. - Pagaidiet.

Uzraugs pagriezās pret durvīm un atvēra tās.

- Si sbrighi, perfavora! - Lūdzu, pasteidzieties!

Pagāja pāris minūšu, un Marko satraukts gaidīja, jo gribēja atgriezties pie Frančeskas. Kaulu lūzuma gadījumā ātri vien varēja iestāties šoks. Drīz vien atvērās citas, lielākas durvis, un pa tām iznāca kāds kungs uzvalkā un uzraugs viņam līdzi.

- La mia amica ё caduta, - Marko skaidroja. - Mana paziņa paklupa.

- Kur viņa ir? - svešinieks noprasīja lieliskā angļu valodā, un abi devās pāri šaurajam iekšpagalmam, pūlēdamies neiekāpt sniegā.

- Baznīcas otrā pusē, pie zemākās dzegas. Viņa sasita potīti un domā, ka tā ir lauzta. Droši vien ir vajadzīga ātrā palīdzība.

Vīrietis uzvalkā pāri plecam kaut ko izmeta uzraugam, kurš tūdaļ nozuda atpakaļ durvīs.

Frančeska sēdēja uz soliņa malas, cik vien cienīgi iespējams. Pie mutes viņa turēja salveti, un asaras bija mitējušās. Svešais nezināja sievietes vārdu, taču acīmredzot bija pamanījis viņu Svētā Lūkas baznīcā. Abi īsi apmainījās frāzēm itāļu valodā, no kurām Marko tikpat kā neko nesaprata.

Kreisās kājas zābaks joprojām nebija novilkts, un visi bija vienisprātis, ka tas ir jāatstāj, lai kāja nepiepamptu. Svešinieks, kas stādījās priekšā kā sinjors Koleta, pēc visa spriežot, prata sniegt pirmo palīdzību. Viņš aptaustīja Frančeskas ceļgalus un rokas - tās bija nobrāztas, taču asinis netecēja.

- Gan jau tā potīte ir tikai sastiepta, - viņa ierunājās. - Diez vai būs lūzums.

- Ātrā palīdzība šurp brauks veselu mūžību, - Koleta paziņoja. - Es pats jūs aizvedīšu uz slimnīcu.

Kaut kur netālu atskanēja mašīnas skaņu signāls - uzraugs bija piebraucis mašīnu tik tuvu, cik vien iespējams.

- Domāju, ka varu paiet, - Frančeska rotaļīgi ieminējās, pūlēdamās piecelties.

- Nē, mēs jums palīdzēsim, - Marko iebilda.

Abi vīrieši paņēma Frančesku katrs pie viena elkoņa un lēni piecēla kājās. Sieviete viebās, atbalstoties uz kājas, tomēr teica:

- Tā noteikti nav lauzta. Tas ir tikai sastiepums.

Frančeska noteikti gribēja iet pati, tomēr viņu nogādāja

līdz mašīnai, pa pusei nesot uz rokām.

Koleta ņēmās izrīkot un iesēdināja Frančesku un Marko mašīnas aizmugures sēdeklī tā, lai sievietes kāja atrastos Marko klēpī, bet mugura atspiestos pret kreisās puses durvīm. Kad pasažieri bija pienācīgi iekārtoti salonā, viņš pats sēdās pie stūres un pārslēdza ātrumus. Vispirms viņi atpakaļgaitā izbrauca cauri krūmu alejai un nokļuva uz asfaltēta pievadceļa. Drīz vien mašīna brauca lejup no kalna Boloņas virzienā.

Frančeska uzlika saulesbrilles, lai paslēptu acis. Marko, pamanījis asins pilienu uz viņas kreisā ceļgala, izņēma no sievietes rokas salveti, lai to notrauktu.

- Paldies, - viņa nočukstēja. - Piedod, ka sabojāju tev visu dienu.

- Rimsties, - Marko smaidīdams atsaucās.

Vispār tā bija labākā diena kopā ar Frančesku, jo negadījums atklāja kaut ko jaunu šajā sievietē. Lai arī negribētas, tās bija mudinošas un godīgas emocijas. Tās ļāva uzšķilties patiesai cilvēciskai saskarei, kas rodas, kad kāds cilvēks patiešām vēlas palīdzēt otram. Šī situācija deva Marko impulsu atgriezties dzīvē. Lai kas notiktu tālāk - slimnīcā vai Fran-českas mājās -, viņš vismaz uz brīdi būs kopā ar šo cilvēku. Tas bija mirklis, kad Marko viņai bija vajadzīgs, lai arī Frančeska to nebija vēlējusies.

Turēdams klēpī Frančeskas kāju un vienaldzīgi raudzīdamies ārā pa mašīnas logu, Marko saprata, cik ļoti viņam ir vajadzīgas normālas attiecības ar kādu cilvēku.

Viņš nesmādētu nevienu, kurš būtu draugs.

Kalna pakājē Frančeska uzrunāja Koletu:

- Es labāk gribētu nokļūt mājās.

Koleta, ieskatījies atpakaļskata spogulī, iebilda:

- Bet man šķiet, ka jums vajadzētu parādīt kāju ārstam.

- Varbūt vēlāk. Es mazliet atpūtīšos un tad jau redzēšu, kā būs.

Marko ari būtu šo to ieteicis, taču paklusēja. Viņš gribēja redzēt, kur dzīvo Frančeska.

- Labi, - Koleta piekrita.

- Adrese ir Via Minzoni, pie pašas dzelzceļa stacijas.

Marko pie sevis pasmaidīja, jo bija lepns, ka zina, kur meklēt šo ielu. Viņš bez grūtībām varēja to parādīt kartē - tā atradās vecpilsētas ziemeļu pusē. Tas bija jauks rajons, lai ari ne no dārgajiem. Vismaz reizi viņš bija tur gājis. Taisnību sakot, Marko šīs ielas galā pie Piazza dei Martin bija uzgājis kādu kafijas bāru, kas atvērts jau agri no rīta. Līkumojot ap vecpilsētu dienas vidū, Marko ievēroja ikvienu ceļa zīmi, pamanīja katru krustojumu un precīzi zināja, kur viņi atrodas.

Neko vairāk viņi nerunāja. Marko turēja Frančeskas kāju, un viņas modernie, tomēr diezgan apvalkātie zābaki jau maķenīt bija nosmērējuši vīrieša vilnas bikses. Tajā brīdī viņam tādi nieki nebija prātā. Kad mašīna nogriezās uz Via Minzoni, Frančeska ierunājās:

- Pāris kvartālu tālāk un tad pa kreisi. - Vēl pēc brīža: - Tagad taisni uz priekšu. Tur, aiz tā zaļā BMW, ir vieta, kur apstāties.

Vīrieši piesardzīgi izcēla Frančesku no mašīnas aizmugures sēdekļa, un sieviete grīļodamās mēģināja likt kāju uz zemes. Potīte tomēr izrādījās par vāju.

- Es dzīvoju otrajā stāvā, - viņa, sakozdama zobus, noteica.

Tur bija astoņi dzīvokļi, un Marko ievēroja, ka sarunu ierīcei viņa nospiež pogu blakus vārdam Džovanni Ferro. Atsaucās sievietes balss.

- Frančeska, - teica pasniedzēja, un durvju slēdzene no-klakstēja. Lifta durvis pa labi no ieejas jau bija atvērtas, un visi trīs ar grūtībām tajā iespraucās. - Man patiešām tagad vairs nekas nekaiš, - viņa ierunājās, gribēdama tikt vaļā no abiem pavadoņiem.

- Uz kājas jāuzliek ledus, - Marko sacīja, kad lifts sakustējās.

Lifts ar troksni apstājās, durvis atvērās, un visi iznāca gaitenī. Frančeskas dzīvoklis bija turpat dažu soļu attālumā.

Pie durvīm Koleta atvainojās.

- Man ļoti žēl, ka tā notika, - viņš sacīja. - Ja būs jāapmaksā ārstēšanās izdevumi, jūs varētu man piezvanīt.

- Nē, paldies, jūs esat ļoti laipns. Pateicos!

- Paldies jums, - piebalsoja arī Marko, joprojām turēdams aiz elkoņa Frančesku. Viņš nospieda zvana pogu, un Koleta tikmēr atvadījās un kāpa liftā, lai brauktu lejup.

Frančeska izvairījās no Marko tvēriena, sacīdama:

- Būs jau labi, Marko, tālāk es pati. Šodien mājās ir mana māte.

Marko bija cerējis uz ielūgumu viņu apciemot, taču nebija īstā situācija, lai uzstātu. Viņš pasmaidījis atlaida Frančeskas roku un grasījās atvadīties, kad iekšpusē skaļi noskrapstēja atslēga. Sieviete pagriezās pret durvīm un nejauši pārvietoja auguma svaru uz savainotās potītes. Tā atkal iesāpējās, liekot Frančeskai iekunkstēties un pieķerties pie Marko rokas.

Durvis atvērās brīdī, kad Frančeska noģība.

Frančeskas māte sinjora Altonelli - dāma ap septiņdesmit, kas nemaz nerunāja angliski, - sākumā iedomājās, ka Marko ir nodarījis pāri viņas meitai. Viņa centieni runāt itā-liski izrādījās nekam nederīgi, sevišķi, ņemot vērā saspringto situāciju. Viņš, aiznesis Frančesku līdz dīvānam, pacēla sievietes kāju.

- Ghiaccio, ghiaccio. - Ledu, atnesiet taču ledu.

Māte vilcinādamās atkāpās, līdz tomēr nozuda virtuvē.

Kad viņa atgriezās ar mitru drānu un ledu plastmasas maisiņā, Frančeska jau sāka atžirgt.

- Tu noģībi, - Marko noliecies sacīja. Sieviete satvēra Marko roku un neizpratnē paraudzījās apkārt.

- Chi e? - māte ar aizdomām balsī jautāja. - Kas viņš tāds ir?

- Un amico. - Draugs.

Marko ar drāniņu samitrināja Frančeskai seju, un vājiniece ātri vien sāka atgūties. Steidzīgā itāļu valodā, kādu Marko nebija gadījies dzirdēt, viņa skaidroja mātei, kas atgadījies. Pūloties uztvert kaut vārdu no steidzīgās valodas, Marko sagriezās galva, un beigu beigās viņš likās mierā. Beidzot sinjora Altonelli pasmaidīja un atzinīgi uzsita viņam uz pleca - malacis.

Kad māte atkal nozuda, Frančeska paskaidroja:

- Viņa aizgāja vārīt kafiju.

- Lieliski. - Marko, piestūmis krēslu pie dīvāna, apsēdās sievietei blakus. - Vajadzētu uzlikt ledu uz kājas.

- Vajadzētu gan.

Abi uzmeta skatienu Frančeskas zābakiem.

- Vai palīdzēsi tos novilkt?

- Protams! - Marko atvilka labās kājas zābaka rāvējslēdzēju un noāva apavu tā, it kā savainota būtu arī šī kāja. Ap kreiso kāju viņš ņēmās vēl lēnāk, jo katra kustība varēja izraisīt sāpes, tāpēc viņš apvaicājās: - Varbūt novilksi zābaku pati?

- Nē, lūdzu, turpini!

Rāvējslēdzējs iestrēga pie pašas potītes, un pampums neļāva zābaku novilkt. Pēc neilgas darbošanās, Frančeskai sakostiem zobiem vaidot, zābaku tomēr novilka.

Viņai kājās bija melnas zeķes. Marko, tās aplūkojis, noteica:

- Tās arī būs jānovelk.

-Jā! - Tajā brīdī ienāca viņas māte un kaut ko ātri nobēra itāļu mēlē. - Vai tu brīdi uzgaidītu virtuvē? - Frančeska palūdza Marko.

Virtuve bija ļoti maza, toties moderni iekārtota, izmantojot hromu un stiklu, turklāt ne kvadrātcolla platības nebija lieki izšķiesta. Uz letes burbuļoja mūsdienīga kafijkanna. Siena virs mazā brokastu galdiņa bija izgreznota ar košu gleznu. Vīrietis gaidīja, klausīdamies, kā istabā abas sievietes runā vienlaicīgi.

Zeķes bija novilktas, neradot jaunu traumu. Kad Marko atkal ienāca dzīvojamā istabā, sinjora Altonelli lika pie potītes ledu.

- Māte saka, ka lūzuma neesot, - Frančeska uzrunāja Marko. - Viņa daudzus gadus ir strādājusi slimnīcā.

- Vai viņa dzīvo Boloņā?

- Imolā, dažas jūdzes no pilsētas.

Marko zināja, kur atradās Imola, - vismaz kartē.

- Es nu laikam iešu, - viņš noteica. Vīrietim nemaz negribējās doties prom, taču pēkšņi viņš sajutās kā robežpārkā-pējs.

- Man likās, ka tu labprāt iedzertu kafiju, - Frančeska sacīja, un māte aizšāvās uz virtuvi.

- Es jūtos kā iebrucis svešā teritorijā, - Marko atzinās.

- Lūdzu, nē! Par tavu palīdzību es varu piedāvāt vismaz kafiju.

Māte atgriezās ar glāzi ūdens un divām tabletēm. Frančeska tās norija un atspieda galvu spilvenos. Pārmijusi dažus īsus teikumus ar māti, viņa piedāvāja:

- Ledusskapī ir šokolādes torte. Vai gribēsi kādu gabaliņu?

-Jā, paldies!

Māte atkal aizšāvās, būdama apmierināta, ka ir atradies kāds, par ko parūpēties un ko paēdināt. Marko apsēdās uz krēsla.

- Vai sāp?

- Jā, sāp, - Frančeska smaidīdama atteica. - Neprotu melot - sāp.

Nespēdams izdomāt pienācīgu atbildi, viņš ķērās pie zināma temata.

- Tas viss notika tik ātri, - Marko sūrojās.

Abi atkal pārsprieda kritienu un apklusa. Sieviete aizvēra acis, un izskatījās, ka viņa ir iesnaudusies. Marko, sakrustojis rokas uz krūtīm, tikmēr pētīja lielu un savādu gleznu, kas aizņēma gandrīz visu sienu.

Ēka bija veca, taču dzīvokli Frančeska ar savu viru kā pārliecināti modernisti cīnījās pret laika zobu. Mēbeles bija minimālisma stilā - melna, gluda āda, pulēti tērauda ietvari. Sienas rotāja grūti izprotama modernā māksla.

- Par to, kas noticis, mēs nedrīkstam stāstīt Luidži, -Frančeska nočukstēja.

- Kāpēc ne?

Sieviete, mirkli vilcinājusies, nolēma sacīt līdz galam.

- Par tavu apmācību man maksā divsimt eiro nedēļā un vēl sūrojas, ka tas esot dārgi. Mēs par to jau esam strīdējušies, un viņš draud atrast citu pasniedzēju. Taisnību sakot, man vajadzīga nauda. Nedēļas laikā man ir tikai viens vai divi darba piedāvājumi, jo šī ir tukšā sezona. Pēc mēneša, kad sāks braukt tūristi, viss nokārtosies, taču šobrīd es nepelnu daudz.

Frančeskas nepieejamība bija zudusi, un Marko nespēja noticēt, ka viņa atļāvusies parādīt savu vājumu. Sieviete bija nobijusies, un Marko vēlējās darīt visu, lai viņai palīdzētu.

Frančeska turpināja:

- Esmu pārliecināta, ka viņš atteiksies no maniem pakalpojumiem, ja es kādas dienas izlaidīšu.

- Bet tev vajadzēs to darīt. - Marko uzlūkoja ledū ietīto potīti.

- Vai mēs varam to noklusēt? Drīz vien es atkal varēšu staigāt, kā tev šķiet?

- Mēs varam mēģināt to noklusēt, taču Luidži prot uzzināt visu, kas viņam vajadzīgs. Viņš mani cieši izseko. Rit es

izlikšos par slimu, tad izdomāsim, ko darīt nākamajā dienā. Varbūt mēs varam mācīties šeit?

- Nē, te ir mans vīrs!

Marko nenoturējies palūkojās pār plecu.

- Šeit?

- Viņš ir guļamistabā - smagi slims.

-Kas...

- Vēzis, pēdējā stadija. Mana māte aprūpē viņu, kad esmu darbā. Katru pēcpusdienu nāk medmāsa un dod viņam zāles.

- Man ļoti žēl.

- Man arī.

- Par Luidži neuztraucies. Pateikšu viņam, ka esmu sajūsmā par tavām mācību metodēm, un nepiekritīšu strādāt kopā ar kādu citu.

- Tie būtu meli, ko?

- Savā ziņā.

Sinjora Altonelli atgriezās ar paplāti, uz kuras nesa torti un espreso. Viņa to nolika uz koši sarkana kafijas galdiņa istabas vidū un sāka griezt kārumu gabaliņos. Frančeska paņēma kafijas tasīti, taču ēšanai apetītes nebija. Marko ēda ļoti lēni un dzēra no mazās krūzītes tā, it kā tā būtu pēdējā viņa mūžā. Kad Frančeskas māte piedāvāja vēl gabaliņu tortes, vīrietis negribot piekrita.

Marko uzkavējās Frančeskas dzīvoklī kādu stundu. Braukdams lejup liftā, viņš apķērās, ka Džovanni Ferro pa visu to laiku nebija izdvesis ne skaņu.

23. NODAĻA

Ķīnas galvenā izlūkošanas aģentūra, Valsts drošības ministrija, saīsināti VDM, izmantoja mazas, labi sagatavotas vienības, kas pastrādāja slepkavības visā pasaulē - tāpat kā to darīja krievi, izraēlieši, briti un amerikāņi.

Tomēr bija arī kāda būtiska atšķirība - ķīnieši bieži paļāvās uz vienu konkrētu vienību. Tā vietā, lai netīros darbus sadalītu starp aģentiem, kā to darīja citas valstis, VDM vispirms aicināja talkā jaunu puisi, kuru ar apbrīnu jau vairākus gadus vēroja CIP un Mossad. Tas bija Semijs Tins, divu ķīniešu diplomātu atvase, un baumoja, ka VDM šos abus īpaši izvēlējās, lai tie radītu vērtīgus pēcnācējus. Ja vien pasaulē bija kāds veiksmīgi klonēts aģents, tad par to varēja uzskatīt Semiju Tinu. Viņš bija dzimis Ņujorkā un uzaudzis Vašingtonas piepilsētā. Privātskolotāji mācīja zēnam svešvalodas jau kopš tā brīža, kad viņš tikko bija iztuntuļots no autiņiem. Sešpadsmit gadu vecumā Semiju uzņēma Mērilendas universitātē, kuru divdesmit viena gada vecumā viņš pabeidza ar diviem iegūtiem grādiem, pēc tam Hamburgā studēja inženierzinātnes. Studiju laikā par viņa hobiju kļuva spridzekļu izgatavošana. Sprāgstvielas kļuva par jaunā ķīnieša kaislību - galvenokārt vadāmas bumbas, kas iemontētas aploksnēs, papīra glāzītēs, lodīšu pildspalvās vai cigarešu paciņās. Viņš kļuva par pieredzējušu slepkavu, taču šaujamieroči bija vienkārši un garlaikoja Semiju. Tinam patika bumbas.

Vēlāk ar izdomātu vārdu viņš studēja Tokijā ķīmiju un tur apguva indēšanas mākslu. Divdesmit četru gadu vecumā viņam bija kāds ducis dažādu vārdu, viņš prata apmēram tikpat daudz valodu un bez grūtībām šķērsoja robežas, izmantojot plašās viltotu pasu un maskēšanās iespējas. Viņš varēja jebkuru muitas ierēdni pārliecināt, ka ir japānis, korejietis vai taivānietis.

Pabeidzot izglītošanos, Semijs pavadīja smagu mācību gadu elitāras ķīniešu armijas vienības rindās. Viņš iemācījās ierīkot apmetni, gatavot ēdienu uz ugunskura, šķērsot straujas upes, izdzīvot okeānā un dienām ilgi dzīvoties pa džungļiem. Kad viņam palika divdesmit seši gadi, VDM izlēma, ka jauneklim pietiek mācīties un ir laiks sākt nogalināt.

Lenglija noskaidroja, ka savu milzīgo slepkavību skaitu aģents aizsāka, nogalinot trīs ķīniešu zinātniekus, kuri bija pārāk sadraudzējušies ar krieviem. Tos viņš piebeidza kādā Maskavas restorānā. Kamēr ārpusē gaidīja miesassargi, viens no zinātniekiem ar pārgrieztu rīkli dabūja galu tualetē. Bija vajadzīga vesela stunda, lai atrastu līķi, kas bija iestūķēts visai mazā atkritumu tvertnē. Otrais pieļāva kļūdu, sākot raizēties par pirmā prombūtni. Arī viņš devās uz tualeti, kur to gaidīja par apkopēju pārģērbies Tins. Trešais gāja bojā pēc īsa brīža turpat pie galdiņa. Aģents viesmīļa apģērbā, garām ejot, bez ilgas domāšanas iedūra zinātniekam kaklā saindētu adatu.

Šīs slepkavības izrādījās samērā ķēpīgas - bija pārāk daudz asiņu un liecinieku. Bēgšana bija nedroša, taču Tins pamanījās aizlaisties cauri trokšņainajai virtuvei, neviena nepamanīts. Kad apķērās miesassargi, Semijs jau vienā mierā devās prom pa ielu. Viņš nozuda pilsētas tumsā, apturēja taksometru un jau pēc divdesmit minūtēm iegāja Ķīnas vēstniecībā. Nākamajā dienā viņš Pekinā atzīmēja savu pirmo veiksmīgo operāciju.

Šis notikums šokēja izlūkošanas aprindas, bet konkurējošās aģentūras metās meklēt, kas būtu varējis pastrādāt slepkavības, - notikušais nepavisam neatbilda tam, kā ķīnieši parasti likvidēja savus ienaidniekus. Viņi bija slaveni ar pacietību, disciplīnu un spēju nogaidīt piemērotāko brīdi. Ķīnieši spēja vajāt upuri tik ilgi, līdz medījums vienkārši padevās. Viņi prata atteikties no viena plāna un ķerties pie nākamā, gaidot labāko izdevību.

Kad līdzīga situācija atgadījās pēc dažiem mēnešiem Berlīnē, Tins jau bija leģenda. Kāda augsta ranga Francijas amatpersona bija notirgojusi safabricētu valsts noslēpumu par mobilo radaru sistēmu. Drīz pēc tam šis cilvēks «izkrita» pa viesnīcas istabas logu no četrpadsmitā stāva un diezgan pamatīgi pārbiedēja nedaudzos atpūtniekus, kas sauļojās pie baseina. Un atkal slepkavība bija pārāk uzkrītoša.

Londonā kādam vīram Tins sašķaidīja galvu ar viņa paša mobilo tālruni. Kādam pārbēdzējam Ņujorkas Čainataunā sašķaidīja seju, kad eksplodēja viņa cigarete. Drīz vien Semijs Tins bija tas, kuru varēja vainot visteatrālākajās izlūkošanas dienestu veiktajās slepkavībās. Leģenda par viņu strauji auga augumā. Lai arī skaitījās, ka Semija vienībā ir vēl četri pieci uzticami aģenti, viņš visbiežāk strādāja vienatnē. Reiz viņš Singapūrā nespēja novākt cilvēku, kad tas pēkšņi izrādījās bruņotu draugu kompānijā. Tā bija nepiedzīvota neveiksme, toties viņš iemācījās, ka jābūt pieticīgam, trieciens jāizdara strauji, turklāt operācijas veikšanai nevajag algot pārāk daudz cilvēku.

Tins nobrieda, un viņa veiktās operācijas vairs nebija tik dramatiskas, tik vardarbīgas, un to pēdas bija vieglāk noslēpt. Trīsdesmit trīs gadu vecumā viņš bija iemantojis visbīstamākā aģenta slavu visā pasaulē. CIP izšķieda veselu bagātību, lai spētu sekot viņa darbībām. Amerikāņi zināja, ka Tins uzturas savā smalkajā Pekinas dzīvoklī. Kad Semijs

izgāja no mājām, viņš tika izsekots līdz pat Honkongai. Tiklīdz viņš piereģistrējās tiešajam reisam uz Londonu, Inter-pols to jau zināja.

Londonā Tins lika lietā citu pasi un pēdējā brīdī piereģistrējās Alitalia reisam uz Milānu.

Interpols spēja tikai vērot norises, jo Semijs Tins bieži pārvietojās diplomātiskajā aizsegā. Viņš nebija noziedznieks, viņš bija aģents, diplomāts, biznesmenis, profesors - jebkas, kam tobrīd vajadzēja būt.

Milānas Malpensas lidostā viņu jau gaidīja mašīna, un Tins nozuda pilsētā. CIP lēsa, ka ķīnietis Itālijā nebija spēris kāju jau četrarpus gadus.

Elija pavisam noteikti atgādināja bagātu Saūda Arābijas biznesmeni, lai arī viņa biezais vilnas uzvalks bija gandrīz melns - pārāk tumšs Boloņai, turklāt šaurās auduma svītriņas mazliet par platu, lai liktos, ka audums izgatavots Itālijā. Viņam bija sārts krekls ar žilbinoši baltu apkaklīti. Tā nebija slikta kombinācija, un tomēr - krekls bija sārts. Apkaklītē bija ievērts zelta stienītis, kas arī bija pārāk resns, tāpēc radīja iespaidu, ka krekls žņaudz kaklu, bet stienīša katrā galā rotājās pa briljantam. Elija vispār bija briljantu cienītājs - uz katras rokas pa gredzenam ar lielu dimantu, daži duči sīku akmentiņu uz viņa Rolex pulksteņa, pārītis - zelta apročpo-gās. Brūnās kurpes likās esam itāļu ražojuma, taču pārāk vieglas, lai piestāvētu uzvalkam.

Kopumā viņa izskats neradīja vajadzīgo iespaidu, lai arī daudz no tā netrūka. Stefano bija laiks, lai novērtētu klientu, klusumā braucot uz Boloņas centru no lidostas, kur Elija ar savu palīgu bija ieradušies ar privātu lidmašīnu. Abi vīri sēdēja melna mersedesa aizmugures sēdeklī. Viens no Elijas nosacījumiem bija - šoferim vajadzēja turēt muti. Viņam blakus vajadzēja sēdēt otram šoferim, kurš, kā izrādījās, runāja tikai arābu valodā. Elijas angļu valoda bija ciešama, un ašiem angliskiem izteicieniem allaž sekoja piebildes arābu valodā, kas tika adresētas viņa palīgam, kurš tūdaļ pierakstīja visu, ko sacīja saimnieks.

Pēc desmit minūtēm kopā ar arābiem vienā mašīnā Ste-fano jau alka, kaut visas darīšanas tiktu pabeigtas līdz pusdienlaikam.

Pirmais dzīvoklis, kurš viesiem tika parādīts, atradās netālu no universitātes, kur Elijas dēls drīz grasījās studēt medicīnu. Tas bija pienācīgi mēbelēts četristabu dzīvoklis senas ēkas otrajā stāvā bez lifta - noteikti pārāk smalks studentam - par tūkstoš astoņsimt eiro mēnesī, ja īrēja uz gadu, neskaitot komunālos maksājumus. Elija tikai saviebās, it kā viņa samaitātais dēls būtu pelnījis kaut ko labāku. Pieri sarauca arī viņa palīgs. Abi viebās, vēl ejot lejā pa kāpnēm un kāpjot mašīnā, taču neteica ne vārda, kad šoferis veda viņus uz nākamo objektu.

Otrais dzīvoklis atradās kādā namā uz Via Remorsella, vienu kvartālu uz rietumiem no Via Fondazza. Dzīvoklis bija mazliet lielāks par iepriekšējo, taču virtuve atgādināja pieliekamo, mēbeles bija draņķīgas, skats pa logu neizteiksmīgs, tas atradās divdesmit minūšu gājienā no universitātes, taču maksāja divus tūkstošus un sešsimt eiro mēnesī, un tajā bija dīvaina smaka. Abi arābi pārstāja viebties, jo viņiem dzīvoklis patika.

- Šitais derēs, - Elija noteica, un Stefano atviegloti nopūtās. Viņam veicās, jo nevajadzēs svešiniekus vadāt apkārt vēl pēc pusdienām, turklāt viņš bija nopelnījis pieklājīgu komisijas naudu.

Visi kopā steidzās uz biroju, kur strādāja Stefano, lai re-kordātrumā parakstītu dokumentus. Elija bija aizņemts cilvēks, kuru gaidīja tikšanās Romā. Ja īres līgumu nevarētu

nokārtot tūlīt uz vietas, viņš vienkārši pasūtītu visus vienu māju tālāk.

Melnais mersedess aizveda viesus atpakaļ uz lidostu, kur jau pārgurušais Stefano pateicās un atvadījies ātri pazuda. Elija ar savu palīgu iekāpa lidmašīnā, un aiz viņiem aizvērās durvis.

Tomēr lidmašīna nekustējās no vietas. Elija ar savu palīgu pārģērbās ikdienas drānās un apspriedās ar vienības pārstāvjiem. Stundu nogaidījuši, viņi izkāpa no lidmašīnas, ar svarīgo bagāžu rokās devās uz lidostas termināli un iekāpa mikroautobusā.

Tumši zilā soma radīja Luidži aizdomas, jo Marko nekad to neatstāja dzīvoklī un nekad tā nepalika bez uzraudzības. Aizbilstamais to visur nēsāja līdzi, kur vien gāja, stiepdams padusē tā, it kā tajā būtu paslēpts zelts.

Ko tādu viņš būtu ieguvis, lai tik nopietni sargātu? Mācību materiālus Marko reti nēsāja līdzi. Ja viņi ar Ermano mācījās telpās, tad tas notika Marko dzīvoklī. Ja tas notika uz ielas, tā bija mācību saruna un grāmatas netika izmantotas.

Arī Vitakers Milānā kļuva aizdomīgs, sevišķi pēc tam, kad Marko tika pamanīts internēta kafejnīcā netālu no universitātes, tāpēc viņš atsūtīja uz Boloņu aģentu Krāteru, lai tas palīdzētu Zelmanam un Luidži ciešāk uzmanīt Marko un viņa savādo somu. Kad cilpa sāka vilkties ciešāk un bija gaidāmi arī asāki starpgadījumi, Vitakers pieprasīja no Lengli-jas papildspēkus.

Lenglijā tikmēr valdīja haoss. Tedija aiziešana, kas gan nebija negaidīta, apgrieza ar kājām gaisā visu kantori. Vēl arvien bija jūtami satricinājuma viļņi pēc starpgadījuma ar Lukatu. Prezidents draudēja ar radikālām pārmaiņām, tāpēc direktora vietnieki un augstākā līmeņa ierēdņi lielāko daļu

laika aizvadīja, glābjot savas pakaļas, nevis vadot viņiem uzticētās operācijas.

Krāters pa rāciju saņēma ziņu no Luidži, ka Marko dodas uz Piazza Maggiore pusi, kur droši vien grasās dzert pēcpusdienas kafiju. Krāters pamanīja aizbilstamo soļojam pāri laukumam. Zilo datorsomu iespiedis padusē, Marko ne ar ko neatšķīrās no vietējiem iedzīvotājiem. Pēc tik biezas mapes izstudēšanas par Džoelu Bekmenu bija tīrais prieks viņu ieraudzīt dzīvē. Ja vien tas nabadziņš zinātu, kas īsti notiek apkārt!

Taču Marko nebija izslāpis, vismaz pagaidām. Viņš gāja garām kafejnīcām un veikaliem, tad pēkšņi, pametis apkārt zaglīgu skatienu, iegāja Albergo Nettuno - modīgā viesnīcā ar piecdesmit numuriem, kas atradās turpat blakus laukumam. Krāters par to paziņoja Zelmanam un Luidži, kuri bija patiesi apjukuši, jo Marko nebija nekāda iemesla iegriezties viesnīcā. Krāters, piecas minūtes nogaidījis, iegāja vestibilā un visu nopētīja. Labajā pusē atradās atpūtas zona ar dažiem krēsliem un pāris ceļojumu žurnāliem uz plata galdiņa. Pa kreisi bija redzama brīva tālruņa kabīne un tai blakus otra -aizņemta. Tajā sēdēja Marko, salīcis pār mazo plauktiņu zem tālruņa aparāta. Zilā datorsoma bija vaļā, un vīrietis bija pārāk iegrimis savā nodarbē, lai pamanītu Krāteru.

- Kā varu jums palīdzēt? - administratore apvaicājās.

- Es gribēju apjautāties, vai jums nav kāds brīvs numurs, -Krāters itāļu valodā ieminējās.

- Kad tas jums vajadzīgs?

- Šodien.

- Atvainojiet, šobrīd nav neviena brīva numura.

Krāters paņēma no galda bukletu.

- Pie jums vienmēr viss ir pārpildīts, - viņš smaidīdams noteica. - Laikam te ir iecienīta vieta.

-Jā, tā ir! Varbūt nākamreiz jums paveiksies.

- Varbūt jums ir piekļuve internētam?

- Protams.

- Bezvadu?

- Jā, mēs esam pirmā viesnīca, kas sniedz tāda veida pakalpojumu.

Aģents pagriezās, lai ietu prom.

- Paldies, pienākšu citreiz.

-Jā, lūdzu!

Ārā ejot, viņš pagāja garām tālruņu kabīnēm, bet Marko pat nepacēla galvu.

Marko ar abu roku īkšķiem rakstīja vēstuli un cerēja, ka administratore neliks viņam vākties prom. Viesnīca Nettuno reklamēja bezvadu piekļuvi internētam, taču tā bija paredzēta tikai viesnīcas klientiem. Kafejnīcas, bibliotēkas un pat viena grāmatnīca to piedāvāja par velti visiem, kam tā bija vajadzīga, bet viesnīcas ar labdarību nenodarbojās.

Tikko uzrakstītais e-pasta ziņojums vēstīja:

Grinč, man savulaik bija darīšana ar baņķieri Maiku van Tīsenu no Cīrihes Rhineland Bank, kas atrodas uz Bānhofštrā-ses pilsētas centrā. Varbūt vari noskaidrot, vai viņš tur vēl strādā un, ja ne, tad kas ir viņa vietā. Tikai neatstāj pēdas. Marko

Marko, nosūtījis vēstuli, kārtējo reizi lūdza Dievu, kaut viņš visu būtu izdarījis pareizi. Vīrietis aši izslēdza tālruni un paslēpa somā. Iziedams no viesnīcas, viņš pamāja administratorei, kas tajā brīdī runāja par tālruni.

Marko izgāja no viesnīcas divas minūtes pēc Krātera. Aģenti vēroja viņu no trim dažādām pozīcijām un turpināja izsekot līdz brīdim, kad objekts iejuka starp ļaudīm, kas vakarpusē devās mājās no darba. Zelmans atgriezās viesnīcā Nettuno un iegāja kabīnē, kur pirms nepilnām divdesmit

minūtēm bija sēdējis Marko. Administratore apjukusi izlikās, ka ir ļoti iegrimusi darbā.

Pēc stundas visi satikās kādā bārā un centās saprast Marko izdarības. Lai ari tam bija grūti noticēt - bija skaidrs, ka Marko netika izmantojis tālruni, tātad viņš pieslēdzies viesnīcas bezmaksas internētam. Nebija cita iemesla, kādēļ Marko pēkšņi iegājis viesnīcā un nepilnas desmit minūtes sēdējis tālruņa kabīnē, bet pēc tam devies prom. Bet kā viņš to paveica? Portatīvā datora viņam nebija, arī cita mobilā tālruņa kā vien tas, ko iedeva Luidži, turklāt tas bija novecojis modelis, kas darbojās tikai pilsētas robežās un ko nekādi nebija iespējams pilnveidot tā, lai ar to piekļūtu internētam. Marko bija iegādājies kādu modernu ierīci? Bet viņam taču nebija naudas!

Tika apspriests zādzības scenārijs.

Aģenti izvirzīja vairākus variantus, un Zelmanam tika uzdots pa e-pastu satraucošos jaunumus paziņot Vitakeram. Krāters devās meklēt, kur iespējams iegādāties identisku zilu datorsomu.

Luidži palika, lai izplānotu vakariņas.

No domām viņu pēkšņi izrāva Marko tālruņa zvans. Viņš bija savā dzīvoklī un teica, ka nejūtas labi, jo viņam piemetušās vēdergraizes. Marko atsauca nodarbību ar Frančesku un atteicās no vakariņām.

24. NODAĻA

Ja Dena Sandberga tālrunis iezvanījās pirms sešiem no rīta, jaunumi nekad nebija labi. Viņš bija naktsputns un bieži mēdza gulēt līdz brīdim, kad brokastis citiem jau nozīmēja pusdienas. Visi, kas viņu pazina, zināja, ka nav vērts zvanīt viņam agri no rīta.

Zvanītājs bija kāds kolēģis no laikraksta Post.

- Tu esi apsteigts, - kolēģis drūmi paziņoja.

- Ko? - Sandbergs izmeta.

- Times nupat izspēlējuši rakstu, kas attiecas uz tavu sfēru.

- Par ko?

- Par Bekmenu.

-Ko?

- Paskaties pats!

Sandbergs aizsteidzās uz sava juceklīgā dzīvokļa viesistabu, pieklupa pie datora, kas atradās uz rakstāmgalda, un internētā uzmeklēja rakstu, kuru bija publicējis viņa nīstākais konkurents Hīts Friks no The New York Times. Pirmās lappuses virsraksts vēstīja: fib, izmeklējot apžēlošanas lietu, MEKLĒ DŽOELU BEKMENU.

Atsaucoties uz lērumu vārdā nenosauktu informācijas avotu, Friks vēstīja, ka FIB izmeklēšana saistībā ar kukuļa došanu par apžēlošanu tiekot pastiprināta, turklāt tiekot meklētas konkrētas personas, kas saņēmušas bijušā prezidenta Artura Morgana pretimnākšanu. Kā viens no cilvēkiem, kas

interesēja aģentūru, tika minēts Grāfs Mongo - šo apzīmējumu lietoja varasiestādes, ja gribēja nomelnot kādu, kam oficiāli nespēja uzrādīt apsūdzību. Turklāt tiekot baumots, ka Mongo ir ievietots slimnīcā un velkot pēdējos mūža mirkļus.

Izmeklēšana tāpēc fokusēja uzmanību uz Džoelu Bekmenu, kura apžēlošana pēdējā brīdī pirms prezidenta pilnvaru beigām, spriežot pēc Frika veiktajiem pētījumiem, bija satriekusi un aizskārusi daudzus. Bekmena noslēpumainā pazušana bija tikai uzjundījusi spekulācijas jautājumā par to, ka viņš nopircis apžēlošanu un aizbēdzis, lai izvairītos no jautājumiem. Friks atgādināja, ka joprojām virmojot vecās tenkas, un tika piesaukti dažādi anonīmi un it kā ticami avoti, kas deva mājienus, ka pavisam nav atmests jautājums par Bekmena paslēpto bagātību.

- Kāds murgs! - Sandbergs norūca, lasīdams tekstu. Faktus viņš zināja tik labi kā neviens cits.

Šīm muļķībām nevarēja atrast argumentus - Bekmens nebija maksājis par apžēlošanu.

Neviens, kas kaut attāli bija saistīts ar bijušo prezidentu, neteica ne vārda. Pagaidām oficiāla izmeklēšana vēl nebija nozīmēta, taču smagā federālā artilērija bija kaujas gatavībā. Jestrs valsts prokurors klaigāja, ka beidzot esot jāsāk process. Viņš vēl nebija sasaucis iepriekšējās izmeklēšanas zvērinātos, taču viņa birojs jau gaidīja piekrišanu no Tieslietu departamenta.

Friks to visu bija ietvēris divās rindkopās par Bekmenu, un ar tādām blēņām laikraksts izcēlās jau agrāk.

- Sasodītais skribents, - Sandbergs niknojās.

Rakstu izlasīja arī prezidents, taču viņš reaģēja citādi. Viņš šo to pierakstīja un taupīja piezīmes līdz pusastoņiem, kad Sūzana Pena, CIP direktora vietas izpildītāja, ieradās uz

rīta sanāksmi. Savulaik šo rīta sanāksmi vadīja pats direktors, tā vienmēr notika Ovālajā kabinetā, un parasti ar to iesākās dienas darbi. Taču Tedija Meinarda vārgā veselība bija mainījusi ierasto kārtību, un pēdējos desmit gadus sanāksmi vadīja kāds cits. Tagad tradīcijas atkal tika atjaunotas.

Papīra lapa ar kopsavilkumu izlūkošanas lietās tika nolikta uz prezidenta galda precīzi pulksten septiņos. Gandrīz divos mēnešos jaunajā amatā prezidents bija paradis izlasīt ikvienu kopsavilkuma vārdu. Tas bija aizraujoši. Viņa priekšgājējs reiz bija palielījies, ka lasot gandrīz visu - grāmatas, avīzes, žurnālus. Taču viņš, visticamāk, nelasīja likumdošanas dokumentus, plānus, līgumus un dienas atskaites. Bieži vien viņam bija radušās grūtības, nolasot pašam savas runas. Tagad viss bija citādi.

Bruņota automašīna no mājām Džordžtaunā nogādāja Sūzanu Peņu Baltajā namā, kur viņa ieradās tieši piecpadsmit minūtes pāri septiņiem. Pa ceļam viņa izlasīja CIP sagatavoto atskaiti. Tajā rītā ceturtajā lappusē bija arī ziņa par Džoelu Bekmenu - viņš piesaistījis kāda ļoti bīstama cilvēka uzmanību, un šis cilvēks, iespējams, ir Semijs Tins.

Prezidents sirsnīgi sagaidīja Peņu, un uz galdiņa jau gaidīja kafijas tases. Kā allaž, abi sarunājās zem četrām acīm un tūdaļ ķērās pie darba.

- Vai redzējāt šārīta The New York Times numuru? - viņš jautāja.

-Jā!

- Kādas iespējas, ka Bekmens par apžēlošanu ir samaksājis?

- Ļoti vārgas. Kā skaidroju jau iepriekš, viņam nebija ne jausmas, ka tiek gatavota apžēlošana, un viņš nevarēja izkārtot kukuli. Turklāt esam pārliecināti, ka viņam nav naudas.

- Tad kāpēc Bekmens tika apžēlots?

Sūzanas Penas lojalitāte pret Tediju Meinardu zuda zibens ātrumā. Tedijs bija norakstīts un drīz vien var arī nomirt,

taču viņai četrdesmit četru gadu vecumā visa karjera bija vēl priekšā - un, iespējams, pat ilga. Ar prezidentu Peņa sastrādājās labi, tāpēc viņš nesteidzās nozīmēt jaunu direktoru.

- Atklāti sakot, Tedijs gribēja, lai viņš tiek nogalināts.

- Kāpēc? Jūsuprāt, kāpēc Tedijs gribēja redzēt viņu mirušu?

-Tas ir garš stāsts...

- Nepavisam.

- Mēs nemaz visu nezinām.

- Pastāstiet man to, ko zināt.

Sūzana, nolikusi uz dīvāna malas ziņu kopsavilkumu, dziļi ievilka elpu.

- Bekmens un Džeisijs Habards uzsāka spēli mums aiz muguras. Viņi bija ieguvuši JAM programmatūru, ko viņu klienti, dzenoties pēc bagātības, muļķīgā kārtā izdomāja nogādāt Savienotajās Valstīs.

- Šie klienti bija trīs jaunie pakistānieši?

-Jā, un viņi ir jau miruši.

- Vai jūs zināt, kas viņus nogalināja?

-Nē!

- Vai jūs zināt, kas nogalināja Džeisiju Habardu?

-Nē!

Prezidents, piecēlies ar kafijas tasi rokā, piegāja pie rakstāmgalda. Viņš, apsēdies uz galda malas, pāri kabinetam palūkojās uz Peņu.

- Man grūti noticēt, ka jums nav zināmas tādas lietas.

- Godīgi runājot, man arī. Un ne jau tāpēc, ka mēs necenstos to noskaidrot. Tieši tāpēc Tedijs tik ļoti pūlējās panākt Bekmena apžēlošanu, un tas ir principa jautājums - abi iekļuvuši vēsturē, un Tedijs uzskatīja, ka Bekmens ir nodevējs. Tomēr viņš arī bija pārliecināts, ka Bekmena slepkavība mums sniegtu nepieciešamo informāciju.

- Kādu?

- Tas būtu atkarīgs no tā, kas viņu nogalina. Ja to izdarītu krievi, varētu uzskatīt, ka satelītu sistēma pieder viņiem. Tas pats ar ķīniešiem. Ja Bekmenu nogalinātu Izraēla, būtu pamats domāt, ka Bekmens un Habards ir centušies pārdot preci Saūda Arābijai. Ja viņu novāktu saūdarābi, varētu uzskatīt, ka Bekmens ir centies viņus piekrāpt. Mēs esam gandrīz pārliecināti, ka Saūda Arābija uzskatīja darījumu par noslēgtu savā labā.

- Un Bekmens viņus piečakarēja?

- Var jau būt, ka ne. Mēs domājam, ka Habarda nāve visu radikāli mainīja. Bekmens savāca savas mantas un iemuka cietumā, līdz ar to visi darījumi tika atcelti.

Prezidents, pienācis pie kafijas galdiņa, no jauna piepildīja tasiti. Viņš, apsēdies iepretī Penai, neticīgi nogrozīja galvu.

- Jūs gribat, lai es noticu, ka trīs pakistāniešu hakeri ielauzās tik smalkā satelītu sistēmā, ka mēs pat nezinājām par tās eksistenci?

-Jā! Viņi bija izcili speciālisti, turklāt viņiem neiedomājami paveicās. Viņi ne tikai ielauzās šajā sistēmā, bet pat radīja programmas, lai pārņemtu sistēmas vadību.

- Un šīs programmas arī ir JAM?

- Tā viņi tās nosauca.

- Vai kāds jebkad mūžā šo programmatūru ir redzējis?

- Saūda Arābija. Tikai tāpēc mēs zinām, ka programmas ne tikai eksistē, bet arī darbojas tā, kā par tām stāstīts.

- Kur programmatūra atrodas pašlaik?

- To neviens nezina, izņemot, iespējams, Bekmenu pašu.

Iestājās garāka pauze, jo prezidents strēba remdeno kafiju. Tad viņš, atspiedis elkoņus uz ceļgaliem, ierunājās:

- Kā mums būtu labāk, Sūzan? Kas būtu mūsu interesēs?

Peņa nemeklēja atbildi ilgi.

- Vadoties pēc Tedija plāna, Bekmens jānovāc. Programmatūra jau sešus gadus nav manīta, tāpēc iespējams, tā droši vien ir zudusi. Satelītu sistēma riņķo orbītā, bet tās īpašnieki nespēj to izmantot.

Prezidents iedzēra vēl malku kafijas un, palocījis galvu, atbildēja:

- Lai tā arī būtu.

Nīls Bekmens nelasīja The New York Times, taču viņš katru rītu internēta meklētājā ievadīja tēva vārdu. Izlasījis Frika sacerējumu, viņš pievienoja to e-pasta vēstulei un nosūtīja tēvam.

Sēdēdams savā darbavietā, viņš vēlreiz izlasīja rakstu, un atmiņā atausa senās baumas par to, cik daudz naudas Džoels ir noslēpis, kad firma sāka jukt un brukt. Viņš nekad nebija tēvam jautājis tieši, jo zināja, ka godīgu atbildi nesaņems. Laika gaitā Nīls gan pieņēma vispārējo uzskatu, ka Džoels Bekmens kļuvis par tādu pašu tukšinieku, kādi parasti bija visi notiesātie noziedznieki.

Nez kāpēc viņam bija sajūta, ka kukuļošana apmaiņā pret apžēlošanu varēja būt arī patiesa. Vienīgais cilvēks, kas varēja sabīdīt tādu shēmu federālā cietuma dzīlēs, bija viņa tēvs. Bet kā viņš nokļuva Itālijas pilsētā Boloņā un kāpēc? Kas viņu vajāja?

Jautājumi krājās, taču atbildes atrast bija daudz grūtāk.

Malkojot dubulto kafiju un lūkojoties uz aizslēgtajām kabineta durvīm, viņš vēlreiz uzdeva sev svarīgo jautājumu: kā sazināties ar konkrēto Šveices baņķieri, neizmantojot tālruni, faksu, pastu vai e-pastu?

Beidzot Nīls to izdomāja, viņam bija vajadzīgs tikai laiks.

Times rakstu, braucot vilcienā no Florences uz Boloņu, izlasīja Efraims. Viņu brīdināja pa tālruni no Telavivas, un

aģents to izlasīja internētā. Amoss sēdēja četras solu rindas tālāk aiz viņa un portatīvajā datorā lasīja to pašu rakstu.

Rafi un Šolam vajadzēja ierasties nākamās dienas rītā -Rafi ar reisu no Milānas, bet Šolam ar vilcienu no Romas. Visi tie četri kidon locekļi, kas runāja itāļu mēlē, jau ieradušies Boloņā un steidzīgi iekārtoja konspiratīvos dzīvokļus, kas bija nepieciešami viņu plānam.

Sākotnējā iecere bija sagūstīt Bekmenu Via Fondazza vai citas piemērotas ielas portiku aizsegā - vēlams agri no rīta vai vakarā pēc tumsas iestāšanās. Viņu sazāļotu, iesēdinātu busiņā un nogādātu dzīvoklī, kur vajadzēja nogaidīt, līdz beidzas medikamentu iedarbība. Tur viņu nopratinātu un beigu beigās nogalinātu, visticamāk - noindētu, bet viņa līķis tiktu aizvests uz Gardas ezeru, kas atradās divu stundu brauciena attālumā, un tur nu Bekmens varētu barot zivis.

Plāns nebija nostrādāts, taču atļauja no priekšniecības jau saņemta. Atpakaļceļa nebija. Tagad, kad Bekmenam bija pievērsta tik plaša uzmanība, vajadzēja rīkoties strauji.

Rīcību paātrināja arī Mossad pamatotās bažas, ka Semijs Tins ir ieradies Boloņā vai arī uzturas tuvumā.

Frančeskas dzīvoklim tuvākais restorāns bija vecs traktieris, kas piederēja Nino. Viņa labi zināja šo ēstuvi un daudzus gadus pazina arī abus vecā Nino dēlus. Frančeska bija izstāstījusi situāciju, tāpēc abi dēli sievieti jau gaidīja un gandrīz vai ienesa viņu restorānā uz rokām. Brāļi paņēma Frančeskas spieķi, somu un mēteli un lēni pieveda pie labākā galdiņa, kas īpaši bija piestumts tuvāk kamīnam. Frančeskai atnesa kafiju un ūdeni un piedāvāja ēdienkarti. Bija agra pēcpusdiena un pusdienotāju pūlis jau izklīdis. Frančeska ar savu skolnieku restorānā varēja justies netraucēti.

Kad pēc dažām minūtēm ieradās Marko, abi brāļi sagaidīja viņu kā ģimenes locekli.

- La professoressa la sta aspettando, - viens no viņiem paziņoja. - Pasniedzēja jau gaida.

Kritiens uz pakāpieniem un sastieptā potīte bija mainījusi sievietes izskatu. Saltā vienaldzība izgaisusi. Tāpat bija pazudušas skumjas viņas acīs - vismaz pagaidām. Frančeska, ieraugot Marko, pasmaidīja, satvēra viņa roku un pievilka sev tik tuvu, lai abi veltītu viens otram gaisa skūpstus uz vaiga - šo ieražu vīrietis bija vērojis jau divus mēnešus, taču viņam nebija gadījies to darīt. Un Frančeska taču bija viņa vienīgā sieviešu kārtas paziņa Itālijā. Viņa norādīja uz krēslu tieši sev pretī. Brāļi riņķoja apkārt - paņēma mēteli, piedāvāja kafiju un nespēja vien sagaidīt, kad ieraudzīs, kāda tad īsti ir itāļu valodas mācību stunda.

- Kā ar tavu kāju? - Marko noprasīja, taču pieļāva kļūdu, jo pateica to angliski.

Frančeska pielika pirkstu pie lūpām un, papurinājusi galvu, noteica:

- Non inglese, Marco. Solamente Italiano.

Vīrietis, saraucis pieri, atsaucās:

- No tā jau es baidījos.

Kāja Frančeskai joprojām ļoti sāpēja. Viņa bija likusi pie tās ledu, gan lasot, gan skatoties televīziju, tāpēc pampums bija nozudis. Uz restorānu sieviete gāja ļoti lēni, taču galvenais bija kustēties. Viņa gāja ar spieķi, jo tā bija uzstājusi māte. Spieķis izrādījās gan noderīgs, gan traucējošs.

Drīz vien atnesa kafiju un ūdeni, un tad, kad brāļi bija pārliecināti, ka ar viņu dārgajiem viesiem Frančesku un kanādiešu skolnieku viss ir kārtībā, abi negribīgi pagāja malā.

- Kā sokas tavai mātei? - Marko jautāja itāļu valodā.

Lieliski, viņa esot tikai ļoti nogurusi, jo jau veselu mēnesi

uzraugot Džovanni, un tas neesot viegli.

Tā, nodomāja Marko, tagad mēs drīkstam runāt arī par Džovanni. - Kā viņam klājas?

Frančeska pastāstīja, ka vīram esot neoperējams smadzeņu audzējs, un to nācās atkārtot vairākas reizes, lai visu saprastu pareizi. Frančeskas virs sirgstot jau gandrīz gadu, un daudz laika viņam vairs neesot atlicis. Šos brīžus viņš vadot bez samaņas. Žēl.

Un ar ko viņš iepriekš nodarbojies?

Džovanni daudzus gadus universitātē esot pasniedzis viduslaiku vēsturi. Abi satikušies tieši universitātē: viņa bijusi studente, viņš - pasniedzējs. Tobrīd viņš bijis precējies ar sievieti, ko nevarējis ieredzēt ne acu galā, bet abiem esot divi dēli. Viņai ar pasniedzēju uzplaiksnījusi mīlestība, un romāns ildzis gandrīz desmit gadus, līdz beidzot viņš izšķīries un apprecējis Frančesku.

Bērni? Bērnu neesot, Frančeska skumji atteica. Džovanni jau esot pieticis ar abiem dēliem, un vairāk viņš negribējis. Tāpēc Frančeskai esot tik skumji.

Palika iespaids, ka arī šī laulība nav bijusi īpaši laimīga. Bet pagaidi vien, kad izdzirdēsi par manējām, Marko nodomāja.

Ilgi nebija jāgaida.

- Pastāsti man par sevi, - Frančeska ierosināja. - Un runā lēni, es gribu, lai uzsvari būtu pareizajās vietās.

- Esmu tikai biznesmenis no Kanādas, - Marko iesāka itāliski.

- Bet kā ir īstenībā? Kā tevi sauc?

- Nevaru teikt.

- Pasaki.

- Pagaidām mani sauc Marko, un tas ir garš stāsts, Frančeska. Turklāt es nedrīkstu par to neko vairāk teikt.

- Labi. Vai tev ir bērni?

Jā, ir gan. Labu brīdi Marko stāstīja par saviem trim bērniem - kā viņus sauc, cik veci viņi ir, ar ko nodarbojas, kur dzīvo, stāstīja par viņu dzīvesbiedriem un saviem mazbērniem. Šo to savā stāstā viņš izdomāja, lai ģimene liktos normāla. Frančeska uzmanīgi klausījās, gatava izlabot nepareizu izrunu vai neveikli lietotu darbības vārdu. Viens no Lino dēliem atnesa šokolādi un grozījās apkārt tik ilgi, līdz ar platu smaidu varēja noteikt:

- Parla molto bene, signore. - Jūs, kungs, runājat ļoti labi.

Pēc kādas stundas Frančeska sāka dīdīties, un Marko bija skaidrs, ka viņa nejūtas labi. Beigu beigās viņš pierunāja pasniedzēju doties prom un ar lielu prieku pavadīja viņu uz Via Minzoni. Sieviete ar labo roku cieši ieķērās viņa kreisajā elkonī un pati ar kreiso roku atspiedās uz spieķa. Abi gāja tik lēni, cik vien bija iespējams. Frančeskai vajadzēja atgriezties dzīvoklī, lai aprūpētu mirstošo vīru, bet Marko gribēja iet jūdzēm tālu, turēt viņas roku un sajust cilvēku, kam viņš bija vajadzīgs.

Pie Frančeskas dzīvokļa abi atvadījās, saskūpstījās un norunāja tikties Nino restorānā arī nākamajā dienā - tajā pašā laikā un pie tā paša galdiņa.

Džeisijs Habards Vašingtonā bija pavadījis gandrīz divdesmit piecus gadus - ceturtdaļgadsimts aizvadīts politikas augstākajā līgā, kur viņam apkārt maisījās vesels bars vienreizējas lietošanas dāmu. Pēdējā bija Mēja Suņa - gandrīz sešas pēdas gara skaistulīte ar izciliem sejas vaibstiem, satriecoši melnām acīm un zemu balsi. Viņai neradās nekādas grūtības izdabūt Džeisiju no bāra un iesēdināt mašīnā. Pēc stundu ilga dzīvnieciska seksa sieviete nodeva Habardu Semija Tina rokās, kurš nogalināja savu upuri un pameta pie brāļa kapa.

Kad slepkavības veikšanai bija nepieciešams sekss, Se-mijs vislabprātāk izmantoja Mēju Suņu. Viņa tāpat bija lieliska aģente, taču kājas un seja deva viņai papildu iespēju,

kas izrādījās nāvējoša vismaz trijos gadījumos. Semijs bija paņēmis līdzi Mēju uz Boloņu - ne jau tāpēc, lai pavedinātu upuri, bet gan tāpēc, lai viņa, rociņās sadevusies, pastaigātos kopā ar citu aģentu un abi tēlotu laimīgu tūristu pāri. Pavedināšana vienmēr varēja izrādīties labs risinājums, sevišķi ar Bekmenu, nabadziņu, kurš sešus gadus aizvadījis būrī bez sieviešu sabiedrības.

Mēja pamanīja Marko pūlī uz Strādā Maggiore, ejot Via Fondazza virzienā. Neticami naski sieviete sekoja upurim, sameklēja mobilo tālruni un runājot pat pamanījās uzgrūsties Marko, izliekoties par garlaikotu skatlogu pētītāju.

Taču objekts drīz vien bija nozudis. Pēkšņi viņš nogriezās pa kreisi, ienira šaurā alejā Via Begatto un traucās uz ziemeļiem - prom no Via Fondazza. Kad Mēja apķērās, Marko bija nozudis skatienam.

25. NODAĻA

Beidzot Boloņā iestājās pavasaris. Pēdējie sniegputeņi bija aiz muguras. Iepriekšējā dienā temperatūra jau tuvojās piecdesmit grādiem^13, un Marko, vēl pirms ausmas grasīdamies iziet uz ielas, apsvēra domu, vai nevajadzētu siltās vējjakas vietā vilkt kādu žaketi. Viņš paspēra dažus soļus tumšo portiku paspārnē, paostīja gaisu un konstatēja, ka joprojām ir gana vēss, lai tomēr vilktu biezo jaku. Pēc pāris stundām viņš varēs atgriezties un pārģērbties, ja rastos tāda vajadzība. Marko, sabāzis rokas kabatās, devās rīta pastaigā.

Viņš domāja tikai par rakstu laikrakstā Times. Viņa uzvārds pāri visai pirmajai lappusei atsauca atmiņā drūmos notikumus, un tas nebija nekas patīkams. Apvainojumus prezidenta piekukuļošanā izteica varasiestādes, un savā iepriekšējā dzīvē viņš iesūdzētu tiesā visus, kas būtu izmetuši kaut pušplēstu vārdu, - beigu beigās viņš būtu varējis nopirkt visu The New York Times uzņēmumu.

Taču uzmanīgu Marko darīja vairāki jautājumi. Ko viņam šobrīd nozīmēja tāda uzmanība? Vai Luidži aizvāks viņu tālāk no acīm?

Bet vissvarīgākais - vai šodien viņam draudēja lielākas briesmas nekā vakar?

Izdzīvošana viņam padevās tīri labi - Marko dzīvoja jaukā pilsētā, kur neviens nezināja viņa īsto vārdu. Neviens te nepazina viņu sejā. Visiem bija vienalga - boloņieši centās dzīvot, netraucējot citus.

Ari Bekmens nepazina pats sevi. Katru ritu viņš noskuvies uzlika uz acīm brilles un galvā brūno velveta žokejnīcu un, ieskatījies spogulī, sasveicinājās ar Marko. Gaļīgā pazode, tumšie acu maisiņi un biezie mati jau sen bija pagaisuši. Tāpat bija izzudis smīns un augstprātība. Tagad viņš bija parasts, kluss cilvēks, kādu ielās ir pārpārēm.

Marko dzīvoja vienai dienai, un šo dienu kļuva arvien vairāk. Neviens no Times lasītājiem nezināja, kur Marko dzīvoja un ar ko nodarbojās.

Viņš pagāja garām cilvēkam tumšā uzvalkā un noprata, ka nepatikšanas ir klāt. Uzvalks te neiederējās. Tas bija ārzemju ražojums un pirkts lētu gatavo apģērbu veikalā - tādus Bekmens iepriekšējā dzīvē bija redzējis ik dienas. Baltais krekls bija tieši tāds pats, kādus viņš trīsdesmit gadus ikdienā bija redzējis Vašingtonā. Reiz viņš bija izlēmis birojā aizliegt zilibalti svītrotus kokvilnas kreklus, taču Karls Prats beigās viņu no tā atrunāja.

Kaklasaites krāsu Marko nesaskatīja.

Tādos uzvalkos ģērbtus ļaudis neredzēja zem Via Fon-dazza portikiem ne tādā rīta agrumā, ne ari jebkurā citā laikā. Marko, pagājis dažus soļus tālāk, atskatījās - svešinieks uzvalkā bija sācis viņam sekot. Tas bija baltais vīrietis, ap trīsdesmit gadus vecs, drukns un sportisks - īsts čempions sprintā vai dūru cīņā, tāpēc Marko nolēma izmantot citu stratēģiju. Viņš, pēkšņi apstājies, pagriezās un noprasīja:

-Jūs kaut ko vēlējāties?

Uz jautājumu atsaucās kāds cits:

- Stāviet, Bekmen!

Izdzirdis savu veco vārdu, Marko apstājās kā iemiets. Vienā mirklī ceļgali kļuva ļengani, pleci saguma, un viņš bija spiests sev atgādināt, ka nesapņo. Tajā brīdī viņš iedomājās par visām šausmām, ko nesa sev līdzi vārds «Bekmens». Skumji, ja tā vajadzēja bīties no sava vārda.

Svešie bija divi. Tas, kurš bija ierunājies, tuvojās no ielas otras puses. Viņam bija gandrīz tāds pats uzvalks kā pirmajam, taču krekls bija ar slēgtu apkaklīti. Viņš bija vecāks, mazāka auguma un slaidāks. Mats un Džefs^1, resnais un tievais.

- Kas jums vajadzīgs? - Marko apvaicājās.

Abi lēni iebāza rokas kabatās.

- Mēs esam no FIB, - resnākais atbildēja amerikāņu angļu valodā. Viņš droši vien bija no Vidējiem rietumiem.

- Skaidrs, ka no FIB, - Marko atbildēja.

Aģenti, kā jau ierasts, pavicināja žetonus, taču pustumsā neko nevarēja salasīt. Blāvā gaisma no līdzās esošajām nama durvīm arī nenieka nelīdzēja.

- Es neko nesalasīju, - Marko paziņoja.

- Paiesimies, - ierosināja tievais. Viņš bija no Bostonas, īrs - «paiesimies» izklausījās kā «poīsimīs».

- Vai esat apmaldījušies? - Marko atsaucās un nekustējās ne no vietas. Viņam nebija nekādas vēlēšanās kaut kur iet kopā ar aģentiem, turklāt kājas bija kā ar svinu pielietas.

- Mēs ļoti labi zinām, kur atrodamies.

- Šaubos. Vai jums ir aresta orderis?

- Mums tāds nav vajadzīgs.

Resnākais pieļāva kļūdu, satverdams Marko aiz elkoņa, it kā gribētu viņu vadīt sev vēlamajā virzienā. Marko atsprāga sāņus.

- Neaiztieciet mani! Un vācieties prom - šeit jūs nedrīkstat nevienu arestēt. Jūs varat tikai papļāpāt.

- Labi, tad iesim un papļāpāsim.

- Man ar jums nav jāpļāpā.

- Pāris kvartālu tālāk ir kafejnīca, - ieminējās būdīgais.

- Lieliski - ejiet un iedzeriet kafiju, iekodiet kādu maizīti, tikai lieciet mani mierā.

1 Amerikāņu komiksu varoņi.

Aģenti saskatījās, tad palūkojās apkārt - bija skaidrs, ka viņi nezināja, ko darīt tālāk.

Marko nekustējās ne no vietas. Ne jau tāpēc, ka viņš te jutās droši, bet gan tāpēc, ka aiz ielas stūra redzēja gaidām melnu automašīnu.

Kur, nolāpīts, tagad atrodas Luidži, Marko jautāja sev. Vai arī tā bija viņu kopīgā sazvērestība?

Viņu bija atraduši, atklājuši, atmaskojuši un uz Via Fon-dazza nosaukuši īstajā vārdā. Tas, visticamāk, nozīmēja kārtējo pārcelšanos uz jaunu konspiratīvo dzīvokli.

Kalsnais izlēma pārņemt sarunu savā ziņā.

- Protams, varam parunāt tepat, un mājās arī ir diezgan daudz ļautiņu, kas gribētu ar jums papļāpāt.

- Varbūt tieši tāpēc es tagad esmu šeit?

- Mēs izmeklējam kukuļdošanu apmaiņā pret apžēlošanu.

- Tādā gadījumā jūs bezjēdzīgi izšķiežat kaudzi naudas un laika, bet tas jau nu nevienu neizbrīnīs.

- Mums ir daži jautājumi par pārskaitījuma detaļām.

- Ir nu gan pastulba izmeklēšana, - Marko konstatēja, bērdams vārdus tieši sejā tievajam. Pirmo reizi daudzu gadu laikā viņš atkal jutās kā brokeris, kad varēja uzbraukt kādam iedomīgam birokrātam vai aprobežotam kongresmenim. - FIB tērē krietnu piķi, sūtot divus klaunus tādu gaisa gabalu uz Boloņu, lai uz ielas nogrābtu mani aiz piedurknes un uzdotu jautājumus, uz kuriem neatbildētu neviens kretīns, būdams pie pilna prāta. Jūs taču esat pilnīgi stulbeņi, vai to zināt? Brauciet mājās un pasakiet savam šefam, ka arī viņš ir pilnīgi aptaurēts. Pie viena piebilstiet, ka viņš tikai tērē laiku, ja iedomājas, ka esmu samaksājis par savu apžēlošanu.

- Tātad jūs noliedzat...

- Es neko nenoliedzu un ari neapstiprinu. Es vispār neko nesaku kā vien to, ka FIB ir stulbuma kalngals. Jūs, puiši, esat iekrituši dziļā dīķī, bet peldēt neprotat.

Amerikā aģenti Bekmenu būtu maķenīt iekaustījuši, pagrūstījuši, izlamājuši un aizskāruši, taču svešā zemē viņi īsti nezināja, kā izturēties. Viņiem bija uzdots atrast Bekmenu un pārbaudīt, vai viņš patiešām dzīvo vietā, ko norādījusi CIP. Ja nu aģentiem izdotos Marko atrast, viņu vajadzēja piespiest pie sienas, nobiedēt un izspiest atbildes uz jautājumiem par naudas pārvedumiem un kontiem ārzonu bankās.

Saruna iepriekš bija izplānota un vairākas reizes izmēģināta, taču, stāvot uz Via Fondazza, Laceri kungs aģentu plānus vienkārši iznīcināja.

- Mēs neaizbrauksim no Boloņas, kamēr nebūsiet sācis runāt, - paziņoja druknais.

- Apsveicu! Tad jums ir sācies ilgstošs atvaļinājums.

- Mums ir dotas pavēles, Bekmena kungs.

- Man arī.

- Lūdzu, atbildiet tikai uz dažiem jautājumiem, - tievais nerimās.

- Aizejiet pie mana advokāta, - Marko atteica un devās sava dzīvokļa virzienā.

- Un kas ir jūsu advokāts?

- Karls Prats.

Aģenti palika stāvam, tāpēc Marko pielika soli. Viņš pārgāja pāri ielai, pameta ašu skatienu uz savu dzīvokli, taču gaita gausāka nekļuva. Ja federāļi gribēja viņam sekot, tad bija jau nokavējuši. Nogriezies uz Via del Piombo, Marko zināja, ka šie viņu neatradīs. Šīs tagad bija Marko ielas - alejas un vārtu rūmes ar veikaliņiem, kas tiks atvērti tikai pēc trim stundām.

Aģenti spēja atrast Bekmenu tikai tāpēc, ka zināja viņa adresi.

Boloņas vecpilsētas dienvidrietumu malā netālu no San-stefano vārtiem Marko iekāpa autobusā un brauca kādu pusstundu, līdz autobuss apstājās pie dzelzceļa stacijas vecpilsētas ziemeļu pusē. Tur viņš pārsēdās citā autobusā un brauca uz pilsētas centru. Autobusi palēnām pildījās - agrīnie strādnieki jau devās uz darbu. Pēc kārtas trešais autobuss nogādāja Marko pie Saragosas vārtiem, un viņš sāka kāpienu uz Svētā Lūkas katedrāli. Pie četrsimtās arkas viņš apstājās, lai atvilktu elpu, un pie viena palūkojās lejup starp kolonnām, vai kāds neseko. Tur neviena nebija, kā jau Marko bija paredzējis.

Viņš palēnināja soli un mērķi sasniedza pēc piecdesmit piecām minūtēm. Pie Santuario di San Luča Marko devās tālāk pa šauro taciņu, uz kuras bija paklupusi Frančeska, un apsēdās uz soliņa, kur pasniedzēja bija gaidījusi palīdzību. No šīs vietas agrā rītā skats uz Boloņu bija brīnišķīgs. Vīrietis novilka vējjaku, lai atvēsinātos. Saule jau bija augstu, bet gaiss tikpat tīrs un skaidrs kā tas, ko viņš bija elpojis vienmēr, tāpēc Marko labu brīdi sēdēja vienatnē un vēroja, kā atdzīvojas pilsēta.

Viņš izbaudīja mirkļa vientulību un drošību. Varbūt vajadzēja te uzkāpt katru rītu un nosēsties virs Boloņas, kur varēja nedarīt neko citu kā vien pārdomāt dzīvi un palasīt avīzes? Vai ari piezvanīt kādam draugam un pasmelties baumas?

Draugus gan vēl vajadzēja atrast.

Tas bija sapnis, kas nekad nepiepildīsies.

No Luidži dotā nejēdzīgā mobilā tālruņa viņš piezvanīja Ermano un atcēla rīta nodarbību. Pēc tam Marko piezvanīja Luidži un paziņoja, ka viņam nav īstas vēlēšanās mācīties.

- Vai kas atgadījies?

- Nē, man vienkārši nepieciešama atpūta.

- Tā jau ir, Marko, bet atceries, ka mēs maksājam Ermano par to, lai viņš ar tevi strādātu. Tev jāmācās katru dienu.

- Liecies mierā, Luidži! Šodien es nemācīšos.

- Man tas nepatīk.

- Man vienalga, vai tev tas patīk. Atskaiti mani, izmet no skolas.

- Vai tev ir slikts garīgais?

- Nē, Luidži, garīgais man ir ļoti labs. Ir brīnišķīga diena, Boloņā pavasaris, un es gribu iet pastaigā.

-Kur?

- Paldies, Luidži, gan jau es iztikšu bez liekas sabiedrības.

- Un kā ar pusdienām?

Marko vēderā sajuta izsalkuma spazmas. Pusdienas ar Luidži vienmēr bija lieliskas, turklāt kurators allaž apmaksāja rēķinu.

- Kāpēc ne!

- Labi, es padomāšu un tev piezvanīšu.

- Protams, Luidži. Ciao.

Abi satikās pustrijos kafejnīcā Atene, kas atradās senā alejas nišā, dažus pakāpienus zem ielas līmeņa. Tas bija neliels krodziņš ar maziem kvadrātveida galdiņiem, kas gandrīz vai saskārās cits ar citu. Viesmīļi nēsāja paplātes ar ēdienu šķīvjiem, turot tās paceltas augstu virs galvas. Pavāri virtuvē bļaustījās. Šaurā ēdamzāle bija piedūmota, trokšņaina un pilna ar izsalkušiem ļaudīm, kas ēdot labprāt sarunājās pilnā kaklā. Luidži pastāstīja, ka restorāns šajā vietā atrodoties jau gadsimtiem ilgi, vietu pie galdiņa dabūt esot gandrīz neiespējami, bet ēdiens, protams, nepārspējams. Viņš ieteica sākumā pasūtīt uz abiem šķīvi calamari.

Pēc rīta pārdomām pie Svētā Lūkas katedrāles Marko bija izlēmis neteikt Luidži par tikšanos ar FIB aģentiem. Vismaz ne tūlīt, tajā pašā rītā. Viņš varēja to pagūt arī nākamajā vai aiznākamajā dienā, taču pagaidām pašam vajadzēja visu vēlreiz pārdomāt. Galvenais iemesls bija tāds, ka Marko nevēlējās vākt kopā mantas un atkal bēgt, vismaz ne jau tā, kā to iedomājās Luidži.

Ja viņš bēgs, tad bēgs viens pats.

Citādi nevarēja būt: FIB bija atsūtījuši pārstāvjus uz Boloņu bez Luidži vai viņa priekšniecības ziņas. Marko uzskatīja, ka Luidži nav informēts par aģentu ierašanos pilsētā, jo viņš likās pārāk aizrāvies ar ēdienkarti un vīnu karti. Dzīve bija skaista. Viss bija kā parasti.

Pēkšņi nodzisa gaisma, un kafejnīcā Atene iestājās pilnīga tumsa. Nākamajā mirklī viesmīlis, kas kādam nesa pusdienas, uzgrūdās viņu galdiņam un uzgāzās virsū abiem -gan Luidži, gan Marko. Antikvārā galdiņa kājas salūza, un galda mala smagi ievēlās klēpī Marko. Tajā pašā brīdī kāda apmeklētāja kāja vai kas cits tikpat smags trāpīja viņam pa kreiso plecu. Visi kliedza. Stikli plīsa. Restorāna klienti cits citu grūstīja, tad no virtuves atskanēja balss:

- Ugunsgrēks!

Jandāliņš kafejnīcā beidzās bez nopietniem savainojumiem. Pēdējais, kurš, meklēdams zilo datorsomu, izkļuva uz ielas, bija Marko - viņš, kā vienmēr, bija uzkāris somu uz krēsla atzveltnes, lai justu to ar augumu, taču soma burzmā bija izgaisusi.

Itāļi stāvēja uz ielas, neticīgi vērodami kafejnīcu. Tur bija palikušas viņu pusapēstās un pilnībā sabojātās pusdienas. Pa durvīm izplūda sīks dūmu mutulītis, un iekšpusē varēja redzēt viesmīli, kurš skraidīja ap galdiņiem ar uguns dzēšamo aparātu. Tad parādījās vēl mazliet dūmu, taču arī to nebija daudz.

- Es pazaudēju somu, - Marko paziņoja Luidži.

- To zilo?

- Kā tev šķiet, cik somu es parasti staipu līdzi, Luidži? Protams, zilo. - Viņam bija aizdomas, ka soma ir nozagta.

Atbrauca neliela ugunsdzēsēju mašīna ar ārkārtīgi skaļu sirēnu, apstājās un turpināja aurot, kamēr ugunsdzēsēji steidzās iekšā. Laiks gāja, un itāļi sāka izklīst. Izlēmīgākie devās

ieturēties citur, kamēr viņiem vēl bija atlicis brīvs laiks. Citi, dīki vērodami, šausminājās par zaudēto maltīti.

Sirēna beidzot apklusa. Droši vien ari liesmas bija mitējušās, un nevajadzēja ar ūdeni pieliet visu restorānu. Pēc stundu ilgām debatēm situācija bija normalizēta.

- Kaut kas aizdedzies tualetē! - viesmīlis uzsauca kādam no draugiem, kas vēl arvien gaidīja pusdienas. Restorānā atkal tika ieslēgta gaisma.

Klientiem ļāva ieiet zālē un paņemt mēteļus. Tie, kas bija aizgājuši ieturēties citur, tagad atgriezās, lai paņemtu savas mantas. Luidži ārkārtīgi centīgi palīdzēja Marko meklēt somu. Viņš aprunājās ar galveno viesmīli, un drīz vien puse apkalpojošā personāla ložņāja pa restorānu. Satrauktajā murdoņā, kas valdīja krogā, Marko saklausīja viesmīli ieminamies par «dūmu bumbu».

Soma bija pazudusi bez pēdām, un Marko viss bija skaidrāks par skaidru.

Kādā ielas kafejnīcā, kur, saules sildīti, abi varēja vērot garāmejošās meičas, viņi iekoda sviestmaizes ar alu. Zaudējums bija satriecis Marko, taču viņš pūlējās to ārēji neizrādīt.

- Man ļoti žēl par tavu somu, - Luidži ieminējās.

- Liela muiža!

- Es tev dabūšu citu mobilo tālruni.

- Paldies.

- Kas vēl bija somā?

- Nekas. Pāris pilsētas karšu, aspirīns, daži eiro.

Dažus kvartālus tālāk viesnīcas numurā Zelmans un Krā-ters bija nolikuši somu uz gultas un blakus glīti sarindojuši tās saturu. Neskaitot Ankyo tālruni, somā vēl bija divas krietni nolietotas Boloņas kartes, kas gan neko neatklāja, četras simt dolāru banknotes, Luidži dotais mobilais tālrunis, aspirīna kārbiņa un Ankyo lietošanas pamācība.

Zelmans, kurš datorus pārzināja labāk par savu pārinieku, pieslēdza tālruni internēta ligzdai un drīz vien jau šķirstīja izvēlni.

- Labs aparāts, - viņš noteica, pārsteigts par Marko izvēli. - Visjaunākais modelis tirgū.

Saprotams, ka aģents atdūrās pret paroli - to vajadzēja atšifrēt Lenglijā. No portatīvā datora viņš nosūtīja Džūlijai Havjērai e-pasta vēstuli, kurā minēja tālruņa sērijas numuru un citu nepieciešamo informāciju.

Divas stundas pēc zādzības kāds CIP aģents jau sēdēja automašīnu stāvvietā Aleksandrijas piepilsētā un gaidīja, kad tiks atvērts veikals.

26. NODAĻA

marko pa gabalu vēroja, kā Frančeska, atspiezdamās uz

spieķa, mundri soļo pa Via Minzoni. Viņš sekoja un drīz vien bija tikai piecdesmit pēdu attālumā no sievietes. Todien viņai kājās bija brūni zamšādas zābaki - visticamāk, tāpēc, lai fiksētu potīti. Zābakiem bija zemi papēži. Kurpes būtu ērtākas, taču viņa bija itāliete, tāpēc izskats bija svarīgāks. Gaišbrūnie svārki sniedzās līdz ceļgaliem. Pasniedzējai mugurā bija koši sarkans, cieši piegulošs vilnas svīteris, un pirmoreiz Marko viņu redzēja bez biezā ziemas mēteļa, kas bija slēpis patiesi daiļu augumu.

Mazliet pieklibodama, viņa spēra soļus ļoti uzmanīgi, taču ar tādu mērķtiecību, ka Marko atgriezās drosme. Tā bija tikai kafijas dzeršana pie Nino un pāris stundu saruna itāļu valodā, taču tās piederēja viņam!

Jā, un vēl nauda.

īsu mirkli viņš iedomājās par naudu. Lai cik smags bija Frančeskas vīra stāvoklis un lai cik maz viņa ārpus sezonas saņēma par gida darbu, sieviete tomēr prata ģērbties moderni un dzīvot brīnišķīgā dzīvoklī. Džovanni bija strādājis par pasniedzēju - iespējams, viņš šo to iekrājis gadu gaitā, bet tagad slimība ierobežoja ģimenes budžetu.

Bet Marko bija pašam savas grūtības. Viņš tikko bija zaudējis četrsimt dolārus skaidrā naudā un vienīgo saikni ar ārpasauli. Cilvēki, kuriem neko nevajadzēja zināt par Marko gaitām, tomēr zināja precīzu viņa adresi. Pirms deviņām

stundām viņš uz Via Fondazza bija izdzirdējis savu īsto vārdu.

Viņš, palēninājis soli, ļāva Frančeskai pirmajai ieiet restorānā, kur viņa atkal tika sagaidīta kā Nino ģimenes locekle. Marko apgāja apkārt kvartālam, lai dotu pasniedzējai laiku iekārtoties, iedzert kafiju, bridi papļāpāt un paklausīties vietējās baumās. Pēc desmit minūtēm ari Marko iegāja restorānā, un tūdaļ viņu ar lāča tvērienu apskāva Nino jaunākais dēls. Frančeskas draugs bija arī viņa draugs uz mūžīgiem laikiem.

Frančeskas oma mēdza mainīties tik strauji, ka Marko nezināja, ko gaidīt. Viņš joprojām atcerējās silto attieksmi iepriekšējā dienā, taču zināja, ka pēc brīža atkal var sagaidīt vienaldzību. Kad Frančeska pasmaidījusi satvēra Marko roku, viņš saprata, ka valodas nodarbība būs šīs nejēdzīgās dienas jaukākais mirklis.

Kad abi beidzot bija palikuši vieni, Marko apvaicājās par Frančeskas vīru. Nekas nebija mainījies.

- Tas ir tikai dažu dienu jautājums, - viņa drūmi atbildēja, it kā būtu jau samierinājusies ar vīra nāvi un sagatavojusies sērošanai.

Marko, apvaicājies par sievietes māti, sinjoru Altonelli, saņēma izsmeļošu atbildi - viņa cepot bumbieru kūku, Džo-vanni mīļāko desertu, gadījumā ja viņš uz brīdi atmostos.

- Un kā tev pašam pagāja diena? - viņa pajautāja.

Vēl ļaunākas sagadīšanās būtu grūti pat aprakstīt. Marko nespēja iedomāties neko ļaunāku par sava īstā vārda nosaukšanu tumsā uz ielas un to, ka kļuva par rūpīgi iestudētas zādzības upuri.

- Piedzīvoju nelielu satraukumu pusdienlaikā, - viņš at teica.

- Pastāsti par to!

Marko atstāstīja kāpienu Sanlukas pakalnā un gājienu uz vietu, kur Frančeska bija paklupusi, atpūtu uz tā paša soliņa, pilsētas ainavas, atcelto nodarbību ar Ermano, pusdienas ar Luidži un ugunsgrēku, taču neieminējās par somas pazušanu. Viņa nepamanīja, ka tās trūkst, līdz brīdim, kad Marko bija pabeidzis stāstu.

- Boloņā ir tik maz noziedzības, - Frančeska gandrīz līdzjūtīgi sacīja. - Es zinu kafejnīcu Atene, un tā nu nav vieta, kur pulcētos zagļi.

Marko jau gribēja piebilst, ka zagļi, visticamāk, nebija itāļi, taču attapa tikai drūmi palocīt galvu, kā gribēdams teikt: jā, jā - kā pasaule ir mainījusies!

Kad čalošana bija galā, Frančeska kļuva par bargu skolotāju un pieprasīja, lai viņš izloka dažus darbības vārdus. Marko attrauca, ka to gan negribētos, taču skolnieka vēlmes netika ņemtas vērā. Pasniedzēja tirdīja viņu par darbības vārdu abitare (dzīvot) un vedere (redzēt) nākotnes formām. Pēc tam viņam vajadzēja abus darbības vārdus visos laikos izmantot simtiem dažādos teikumos. Frančeska klausījās ļoti uzmanīgi un aizrādīja par katru nepareizi lietotu uzsvaru. Par gramatiskajām kļūdām Marko tika norāts tā, it kā viņš būtu aizvainojis visu valsti.

Frančeska visu dienu bija pavadījusi dzīvoklī kopā ar mirstošo vīru un rosīgo māti, tāpēc valodas nodarbība viņai bija vienīgā iespēja izlādēt daļu enerģijas. Marko turpretī jau bija pārguris. Stress prasīja savu, taču Frančeskas dotie uzdevumi viņam neļāva domāt par nogurumu un satraukumu. Stunda pagāja ātri. Abi iedzēra kafiju, un pasniedzēja turpināja iztirzāt neskaidrajā un sarežģītajā vēlējuma izteiksmē tagadnes, kā arī vienkāršās un saliktās pagātnes formas. Beigu beigās Marko sāka padoties. Frančeska centās viņu uzmundrināt ar apgalvojumiem, ka uz vēlējuma izteiksmi iekrītot arī daudzi studenti, taču Marko bija nokausēts un gatavs iekrist pats.

Pēc divām stundām viņš nespēja vairs turpināt, un viņam bija vajadzīga kārtīga pastaiga. Atvadīšanās no Nino

dēliem ilga piecpadsmit minūtes, tad Marko laimīgs varēja pavadīt Frančesku līdz dzīvoklim. Pie durvīm abi apskāvās, saskūpstījās uz vaiga un norunāja tikties nākamajā dienā.

Taisnā virzienā ejot, Marko dzīvoklis atradās divdesmit piecu minūšu gājiena attālumā, taču viņš jau vairāk nekā mēnesi nekur nebija gājis taisnā virzienā.

Marko devās klejot.

Pulksten četros pēcpusdienā astoņi kidon locekļi atradās dažādās vietās uz Via Fondazza - viens dzēra kafiju ielas kafejnīcā, trīs no viņiem bezmērķīgi klīda pa kvartālu, viens šurpu turpu vizinājās ar motorolleru, cits vēroja ielu pa trešā stāva logu.

Pusjūdzi tālāk, jau ārpus pilsētas centra, otrā stāva dzīvoklī virs ziedu veikala, kas piederēja kādam pavecam ebrejam, četri citi kidon locekļi spēlēja kārtis un drudžaini gaidīja. Starp tiem bija Ari, Mossad nopratināšanas speciālists, kas labi runāja angļu valodā.

Viņi spēlēja un tikpat kā nesarunājās. Vakars solījās būt garš un nepatīkams.

Visu dienu Marko pārdomāja, vai vajadzētu atgriezties Via Fondazza dzīvoklī. FIB veči turpat vien klejos un kārtējo reizi centīsies viņu pārtvert. Viņš bija pārliecināts, ka tik viegli atkratīties neizdosies, jo aģenti neliksies mierā. Mājās gaidīja priekšniecība, kas pieprasīja konkrētus darba rezultātus.

Marko simtprocentīgi nebija pārliecināts, tomēr viņam bija spēcīga nojauta, ka somas zādzība ir Luidži darbs. Ugunsgrēks nemaz nebija īsts ugunsgrēks, tā drīzāk bija diversija -iemesls, lai izslēgtu gaismu un kāds cits nočieptu somu.

Viņš neuzticējās ne Luidži, ne kādam citam.

Tagad viņa mazais, jaukais tālrunītis bija pie aģentiem. Tur iekšā bija atrodamas Nīla paroles. Vai tās varēja uzlauzt?

Vai bija iespējams izsekot pēdas līdz viņa dēlam? Marko nebija ne jausmas par šo tehnoloģiju darbības principiem un to, kas bija vai nebija iespējams.

Vēlme bēgt no Boloņas kļuva nomācoša. Kurp doties un kā tur nokļūt - šos jautājumus viņš gan vēl nebija apsvēris. Marko vienkārši klejoja apkārt un jutās bezpalīdzīgs, gandrīz fiziski ievainojams. Ikviens, kas uz viņu palūkojās, varēja zināt viņa īsto vārdu. Ļaužu pārpilnā pieturā Marko iekāpa autobusā, pat nezinādams, kādā virzienā tas dodas. Autobuss bija pilns ar nogurušiem pilsētniekiem. Pa logu viņš vēroja gājēju straumi zem brīnumainajiem pilsētas centra portikiem.

Pēdējā brīdī Marko izlēca no autobusa un trīs kvartālus gāja pa Via San Vitale, līdz ieraudzīja citu autobusu. Gandrīz stundu viņš vizinājās riņķiem vien, līdz beidzot izkāpa pie stacijas, kur saplūda ar pūli, bet tad traucās pāri Via delV Indipendenza uz autoostu. Iegājis iekšā, Marko uzmeklēja kases un konstatēja, ka pēc desmit minūtēm atiet autobuss uz Pjačencu, kur tam vajadzēja nokļūt pēc pusotras stundas, pa ceļam apstājoties piecās pieturvietās. Par trīsdesmit eiro viņš nopirka biļeti un līdz autobusa atiešanai paslēpās tualetē. Autobuss bija gandrīz pilns, sēdekļi - ērti, ar augstām atzveltnēm. Kamēr autobuss palēnām virzījās cauri satiksmes sastrēgumiem, Marko gandrīz iesnaudās, taču laikus attapās: gulēt nedrīkstēja.

Šī nu bija tā ilgi gaidītā bēgšana, ko viņš apcerēja kopš pirmās dienas Boloņā. Marko bija ieguvis pārliecību, ka izdzīvošanas dēļ viņš būs spiests pazust, aizbēgt no Luidži un parūpēties pats par sevi. Viņš bieži bija prātojis, kā tieši un kad sāksies bēgšana. Kas tai būs par iemeslu? Nejauši ieraudzīta seja? Apdraudējums? Vai viņš bēgs ar autobusu, vilcienu vai lidmašīnu? Uz kurieni viņš dosies? Kur patversies? Vai ar viņa itāļu valodas aizmetņiem pietiks? Cik naudas viņam būs bēgšanas īstenošanai?

Tas bridis bija pienācis. Atpakaļceļa nebija.

Pirmā pietura bija neliels ciematiņš piecpadsmit kilometrus no Boloņas - Bacano. Marko izkāpa no autobusa un atpakaļ vairs neiekāpa. Viņš atkal slēpās tualetē, lidz autobuss bija aizbraucis, tad šķērsoja ielu, iegāja bārā, pasūtija alu un bārmenim apjautājās, kur ir tuvākā viesnīca.

Dzerot otro kausu, Marko pajautāja par dzelzceļa staciju un uzzināja, ka tādas nav - kursējot tikai autobusi, bārmenis paziņoja.

Albergo Cantino atradās gandrīz pašā ciematiņa centrā, piecu sešu kvartālu attālumā. Bija jau tumšs, kad viņš bez bagāžas piegāja pie reģistratores, un sinjora šo faktu nepalaida garām nepamanītu.

- Man vajadzētu numuru» - Marko itāliski sacīja.

- Uz cik dienām?

- Tikai uz vienu.

- Tas maksā piecdesmit pieci eiro.

- Labi.

- Lūdzu, jūsu pasi.

- Es to pazaudēju.

Sievietes izplūkātās, krāsotās uzacis aizdomās izliecās, un viņa papurināja galvu.

- Tad nekas nesanāks.

Marko nolika uz letes divas simt eiro banknotes. Tas bija acīm redzams kukulis - paņem naudu, aizmirsti par papīriem un dod šurp atslēgu.

Kundzīte vēl vairāk sarauca pieri un sparīgāk kratīja galvu.

-Jums vajadzīga pase, - viņa atkārtoja.

Sakrustojusi rokas uz krūtīm, sieviete izslēja zodu un gaidīja nākamo frāzi. Zaudēt viņa nebija gatava.

Marko, izgājis ārā, devās prom pa dīvainās pilsētiņas ielām. Viņš uzgāja kādu bāru un pasūtīja kafiju. Lai saglabātu skaidru galvu, alkoholu lietot vairs nedrīkstēja.

- Kur es varu atrast taksometru? - viņš jautāja bārmenim.

- Autoostā.

Deviņos vakarā Luidži staigāja pa savu dzīvokli, gaidīdams, kad kaimiņu dzīvoklī pārradīsies Marko. Viņš, piezvanījis Frančeskai, uzzināja, ka pēcpusdienā abiem bijusi ļoti veiksmīga nodarbība. Lieliski, Luidži nodomāja.

Marko nozušana bija iekļauta plānā, bet Vitakers un Len-glijas pārstāvji uzskatīja, ka tas notiks pēc dažām dienām. Vai tiešām viņi jau bija pazaudējuši Marko? Tik ātri? Tuvumā bija pieci aģenti - Luidži, Zelmans, Krāters un divi citi, tikko atsūtīti no Milānas.

Luidži vienmēr bija apšaubījis plāna izdošanos. Tik lielā pilsētā kā Boloņa bija neiespējami novērot cilvēku divdesmit četras stundas diennaktī. Luidži ar putām uz lūpām strīdējās pretī, ka vienīgais veiksmīgais plāna variants bija izmitināt viņu mazā miestiņā, kur pārvietošanās ir ierobežota, iespēju pavisam nedaudz, bet viesi - redzami kā uz delnas. Sākumā tā arī bija paredzēts, taču Vašingtona pēkšņi mainīja nodomus.

Divpadsmit minūtes pāri deviņiem virtuvē klusi atskanēja signāls. Luidži metās pie monitoriem. Marko bija pārradies mājās - vērās vaļā viņa dzīvokļa durvis. Luidži vēroja digitālo attēlu, ko pārraidīja blakus dzīvokļa viesistabas griestos paslēptā kamera.

Nācēji bija divi svešinieki, nevis Marko. Tie bija vīrieši vecumā ap trīsdesmit, ģērbušies pilnīgi neuzkrītoši. Viņi aši, klusi un profesionāli aizvēra durvis un palūkojās apkārt. Vienam rokā bija neliela melna soma.

Tie bija ļoti, ļoti spējīgi profesionāļi - lai uzlauztu konspiratīvā dzīvokļa durvis, bija jābūt augstas klases speciālistiem.

Luidži sajūsmināts pasmaidīja. Ja paveiksies, kameras drīz vien nofilmēs, kā Marko tiek nomušīts, varbūt viņu nogalinās turpat dzīvojamā istabā, un plāns beidzot būs izdevies.

Viņš, ieslēdzis skaņu, pagrieza to skaļāk - ļoti 3varīgi bija izdzirdēt valodu. No kurienes viņi bija? Kādā valodā runāja? Tomēr dzīvoklī nebija dzirdama ne skaņa. Pāris reižu svešie viens otram kaut ko pačukstēja, taču viņš to tikko spēja uztvert.

*

27. NODAĻA

Taksometrs strauji nobremzēja uz Via Gramsti, netālu no autobusu un dzelzceļa stacijas. Marko no aizmugures sēdekļa pasniedza šoferim naudu, izkāpa starp divām līdzās novietotām mašīnām un jau pēc mirkļa nozuda tumsā. Bēgšana no Boloņas bija izrādījusies pavisam īsa, taču tā vēl nebija beigusies. Pieraduma dēļ viņš līkumoja pa ielām, jaukdams pēdas.

Uz Via Minzoni Marko aši pagāja zem portikiem un apstājās pie ēkas, kurā atradās Frančeskas dzīvoklis. Viņam nebija laika domāt, vilcināties un apsvērt minējumus. Viņš divreiz piezvanīja, cerēdams, ka atbildēs Frančeska pati, nevis sin-jora Altonelli.

- Kas tur ir? - atskanēja patīkamā balss.

- Frančeska, tas esmu es, Marko! Man vajadzīga palīdzība.

Neilgai pauzei sekoja atbilde:

-Jā, protams!

Frančeska sagaidīja Marko otrajā stāvā pie dzīvokļa durvīm. Vīrietim par lielu nepatiku, virtuves durvīs stāvēja arī sinjora Altonelli ar dvieli rokās un cieši vēroja, kā Marko ienāk iekšā.

- Vai kas noticis? - Frančeska jautāja itāliski.

- Runā, lūdzu, angliski, - Marko atteica, uzsmaidījis viņas mātei.

-Jā, protams!

- Man vajadzīga vieta, kur pārlaist šo nakti. Es nevaru dabūt viesnīcas numuru, jo man nav pases. Es pat nevaru nevienu piekukuļot, lai dabūtu numuru.

- Tu jau zini, ka Eiropā ir tādi likumi.

-Jā, es mācos!

Frančeska norādīja uz dīvānu, tad, pagriezusies pret māti, palūdza pagatavot kafiju. Pēc tam abi apsēdās. Marko pamanīja, ka Frančeskai ir basas kājas, turklāt viņa pārvietojas bez spieķa, lai arī tas viņai noteikti vēl bija vajadzīgs. Sievietei mugurā bija šauri džinsi un maisveidīgs svīteris - šajā apģērbā viņa līdzinājās koledžas studentei.

- Tu varētu pastāstīt, kas īsti noticis, - viņa ieminējās.

- Tas ir sarežģīts stāsts, un lielāko daļu no tā es nedrīkstu atklāt. Teiksim tā: šobrīd nejūtos īsti drošs par sevi, tāpēc man jāatstāj Boloņa pēc iespējas drīzāk.

- Kurp tu dosies?

- Nezinu. Kaut kur prom no Itālijas, prom no Eiropas - uz kādu vietu, kur atkal es būtu drošībā.

- Un cik ilgi tu slēpsies?

- Ilgi. Nezinu.

Frančeska, acis nemirkšķinot, vēsi raudzījās uz Marko. Viņš domāja - Frančeskas acis pat vēsas bija brīnišķīgas.

- Kas tu esi? - viņa pajautāja.

- Pavisam noteikti es neesmu Marko Laceri.

- No kā tu bēdz?

- No pagātnes, taču tā strauji ķer mani rokā. Es neesmu kriminālnoziedznieks, Frančeska. Savulaik es biju jurists un iekļuvu ķezā. Es ilgu laiku nosēdēju cietumā un pilnībā tiku attaisnots. Es neesmu nekāds ļaundaris.

- Un kāpēc tevi grib atrast?

- Pirms sešiem gadiem es noslēdzu kādu biznesa darījumu, un daži cilvēki nebija apmierināti ar tā iznākumu. Visā tiku vainots es, tāpēc arī tieku meklēts.

- Lai tevi nogalinātu?

-Jā! To viņi gribēja izdarīt ari tolaik.

- Skarbi. Un kāpēc tu atbrauci šurp? Kāpēc Luidži tev palīdzēja? Kāpēc viņš nolīga mani un Ermano? Neko nesaprotu.

- Es nevaru atbildēt uz šiem jautājumiem. Vēl pirms diviem mēnešiem es sēdēju cietumā un domāju, ka man tur jāpavada vēl četrpadsmit gadu. Tad pēkšņi tiku izlaists brīvībā. Man piešķīra jaunu personību, un es tiku atvests šurp -vispirms uz Trevizo, tad Boloņu. Domāju, ka viņi ir ieplānojuši mani šeit nogalināt.

- Šeit, Boloņā?

Viņš, piekrītoši pamājis, palūkojās uz virtuves pusi. Tur parādījās Frančeskas māte ar kafijas paplāti, uz kuras bija uzlikta arī bumbieru kūka. Kad sinjora Altonelli nolika Marko mazu šķīvīti ar tortes gabaliņu, viņš aptvēra, ka nav ēdis kopš pusdienām.

Kopš pusdienām ar Luidži. Tās bija pusdienas, kuru laikā izcēlās inscenētais ugunsgrēks un tika nozagts viņa modernais tālrunis. Marko atkal atcerējās Nīlu un uztraucās par viņa drošību.

- Kūka ir burvīga, - Marko uzrunāja Frančeskas māti itāļu mēlē.

Frančeska neēda. Viņa vēroja ikvienu Marko kustību, katru kumosu un kafijas malku. Kad māte iegāja atpakaļ virtuvē, Frančeska noprasīja:

- Kā labā strādā Luidži?

- Nezinu. Iespējams, CIP. Vai zini, kas ir CIP?

- Jā, mēdzu lasīt spiegu romānus. Vai tevi šurp atveda CIP?

- Domāju, ka CIP izdabūja mani ārā no cietuma un valsts, lai nogādātu šeit, Boloņā. Te viņi mani paslēpa konspiratīvajā dzīvoklī, līdz izdomās, ko darīt tālāk.

- Vai viņi tevi nogalinās?

- Iespējams.

- Luidži?

- Varbūt.

Frančeska nolika tasīti uz galdiņa un mirkli virpināja pirkstos matu šķipsnu.

- Vai negribi padzerties? - viņa, celdamās kājās, apvaicājās.

- Nē, paldies!

- Man mazliet jāizkustas, - viņa paziņoja un uzmanīgi nostājās uz veselās kreisās kājas. Sieviete lēni aizgāja līdz virtuvei, kur bridi viss likās mierīgi, bet tad pēkšņi izcēlās strīds. Viņas abas ar māti ecējās visai karsti, savu viedokli argumentēdamas ar skaļiem čukstiem.

Dažas minūtes vēlāk viss pieklusa, un likās, ka neviena no pusēm nav guvusi pārsvaru. Beidzot Frančeska atkliboja atpakaļ uz dzīvojamo istabu ar nelielu San Pellegrino minerālūdens pudelīti rokās un apsēdās uz dīvāna.

- Par ko jūs tur villojāties? - Marko gribēja zināt.

- Es teicu, ka tu gribi šonakt te pārnakšņot, un māte to pārprata.

- Tā tikai vēl trūka! Es varu gulēt kaut vai skapi, man vienalga.

- Viņa ir ļoti vecmodīga.

- Vai viņa šonakt paliks te?

- Viņa jau ir te!

- Tad vienkārši iedod man spilvenu, un viss. Varu gulēt ari uz virtuves galda.

Sinjora Altonelli, vēlreiz ienākot istabā ar kafijas paplāti, bija pilnīgi pārvērtusies. Viņa uzlūkoja Marko tā, it kā šis jau būtu pavedis viņas meitu. Māte uzmeta skatienu Frančeskai tā, it kā gribētu šaut viņai pa ausi, tad vēl bridi parosījās pa virtuvi un nozuda vienā no dzīvokļa istabām.

- Vai tev nāk miegs? - Frančeska apvaicājās.

- Nē. Un tev?

- Arī nē. Papļāpāsim.

- Labi.

- Izstāsti man visu.

Marko dažas stundas bija nosnaudies, kad viņam pie pleca piebikstīja Frančeska.

- Man ir kāda laba doma, - viņa teica. - Nāc līdzi!

Vīrietis viņai nopakaļ iegāja virtuvē, kur pulkstenis rādīja

četri un piecpadsmit minūtes. Uz darba virsmas bija nolikts vienreizējās lietošanas skuveklis, skūšanās putas, brilles un kaut kāds matu līdzeklis, kura nozīmi viņš nespēja saprast. Frančeska pasniedza viņam tumšsarkanus ādas vāciņus.

- Tā ir Džovanni pase.

Marko gandrīz izmeta to no rokām.

- Nē, es nevaru...

- Vari gan. Viņam tā vairs nebūs vajadzīga, es uzstāju.

Marko lēni atvēra vāciņus un ieskatījās cienījama vīrieša

sejā, kuru nekad dzīvē nebija redzējis. Pases derīguma termiņš beidzās pēc septiņiem mēnešiem, tātad fotogrāfija bija vismaz piecus gadus veca. Viņš uzzināja, ka Džovanni ir sešdesmit astoņus gadus vecs - kādus divdesmit gadus vecāks par sievu.

Braucot taksometrā no Bacano, Marko domāja tikai par pasi, un viņam bija ienākusi prātā doma nozagt to kādam tūristam. Viņš iedomājās par pases iegādi melnajā tirgū, lai arī viņam nebija ne jausmas, kur tādu meklēt. Turklāt viņam ienāca prātā doma par Džovanni, kurš, visticamāk, bija nederīgs kandidāts. Beigts - un pagalam.

Tomēr viņš noteikti nevēlējās apdraudēt Frančesku. Ja nu viņu notvertu? Ja nu imigrācijas dienesta ierēdnis lidostā kļūtu aizdomīgs un izsauktu priekšniecību? Taču visvairāk

Marko baidījās no tā, ka viņu notvertu vajātāji, - pase varētu iegāzt Frančesku, un to viņš neparko nevēlējās.

- Vai tu skaidri zini? - Marko noprasīja. Viņam rokās bija pase, ko viņš patiesi gribēja paturēt sev.

- Lūdzu, Marko, es gribu palīdzēt. Džovanni arī tā gribētu.

- Pat nezinu, ko sacīt.

- Mums ir jārīkojas. Pēc divām stundām iet autobuss uz Parmu - tas varētu būt drošs bēgšanas ceļš.

- Man jānokļūst Milānā, - Marko iebilda.

- Laba doma.

Viņa paņēma pasi un atvēra to. Abi pētīja Frančeskas vīra fotogrāfiju.

- Sāksim ar to, kas saaudzis ap tavu muti, - viņa ierosināja.

Pēc desmit minūtēm ūsas un kazbārdiņa nozuda un seja bija gludi skūta. Kamēr Marko pie izlietnes mazgājās, Fran-česka pacēla spoguli. Džovanni sešdesmit triju gadu vecumā bija mazāk sirmu matu nekā Marko piecdesmit divos, taču vīram nebija federālās apsūdzības un sešu cietuma gadu pieredzes.

Marko ienāca prātā, ka Frančeska tūlīt ķersies pie matu balināšanas, taču jautāt negrasījās. Līdzeklis solīja rezultātus jau pēc stundas, tāpēc, apsēdies krēslā ar dvieli ap pleciem, viņš mierīgi gaidīja, kamēr Frančeska maigi iezieda līdzekli matos. Abi daudz nerunāja, bet māte bija cieši aizmigusi. Rūpīgi sazāļotais vīrs pat nekustējās.

Ne tik sen Džovanni, strādājot par pasniedzēju, bija valkājis apaļas brilles gaišbrūnā bruņurupuča čaulas ietvarā -tās izskatījās ļoti akadēmiski, un Marko, uzlicis acenes, pat izbijās par sava izskata pārmaiņām. Mati bija kļuvuši daudz tumšāki, acis - pavisam citādas. Viņš ar grūtībām pazina sevi spogulī.

- Nav slikti, - Frančeska novērtēja savu darbu. - Pagaidām ar to varētu pietikt.

Viņa atnesa tumšzilu velveta sporta vējjaku ar krietni izvalkātiem ielāpiem uz elkoņiem.

- Viņš augumā ir divas collas mazāks par tevi, - sieviete sacīja.

Piedurknes varēja būt collu garākas, un jaka uz krūtīm bija pašaura, taču Marko tagad bija tik slaids, ka derēja ari šāda izmēra apģērbs.

- Kāds ir tavs īstais vārds? - Frančeska vaicāja, raustot jakas piedurknes un kārtojot apkakli.

- Džoels.

- Manuprāt, tev vajadzētu ņemt līdzi čemodānu. Tas izskatīsies pavisam normāli.

Marko neiebilda. Frančeskas dāsnums bija nepārspējams, un viņam tas bija nepieciešams. Pēc mirkļa pasniedzēja atgriezās ar lielisku, dabīgas ādas vecu čemodānu, kuru rotāja sudraba sprādze.

- Pat nezinu, ko teikt, - Marko ierunājās.

- Tas ir Džovanni mīļākais čemodāns, es to viņam uzdāvināju pirms divdesmit gadiem. īsta itāļu ražojuma āda.

- Skaidra lieta!

- Ko tu teiksi, ja kaut kur tevi pieķers ar svešu pasi? -viņa noprasīja.

- Es to nozagu. Tu biji mana pasniedzēja, un es ciemojos pie tevis. Man gadījās uziet atvilktni ar dokumentiem, un es nozagu tava vira pasi.

- Tu esi labs melis.

- Savulaik biju viens no labākajiem. Ja mani pieķers, es tevi, Frančeska, sargāšu - apsolu. Melošu tā, ka neviens mani nepārspēs.

- Neviens tevi nepieķers. Tikai lieto to pasi pēc iespējas retāk.

- Neuztraucies. Es to iznīcināšu, tiklīdz varēšu.

- Vai tev ir vajadzīga nauda?

-Nē!

- Vai tu par to esi drošs? Man ir tūkstoš eiro.

- Nevajag, Frančeska, tomēr paldies.

- Tādā gadījumā ņem kājas pār pleciem.

Frančeska pavadīja Marko līdz durvīm, un pie durvīm abi apstājās un saskatījās.

- Vai tu bieži lieto internētu? - viņš apjautājās.

- Katru dienu pa druskai.

- Ievadi meklētājā vārdu «Džoels Bekmens» un sāc ar The Washington Post. Tur būs daudz muļķību, bet netici visam, ko izlasīsi. Es neesmu tāds monstrs, kādu šie ir radījuši.

- Tu vispār neesi nekāds monstrs, Džoel!

- Nezinu, kā tev pateikties.

Frančeska, satvērusi Marko labo roku abās plaukstās, cieši to saspieda.

- Vai tu vēl kādreiz atgriezīsies Boloņā? - viņa jautāja. Tas gan drīzāk bija uzaicinājums, nevis jautājums.

- Nezinu. Man īsti nepatīk tas, ko viņi sadomājuši, bet viss ir iespējams. Vai drīkstu klauvēt pie tavām durvīm, ja gadījumā atbraucu?

- Noteikti. Un esi piesardzīgs.

Dažas minūtes Marko pastāvēja Via Minzoni ēnās, negribēdams iet prom no Frančeskas un nevēlēdamies uzsākt garo ceļu.

Tad otrā ielas pusē zem portikiem kāds ieklepojās, un Džovanni Ferro metās bēgt.

28. NODAĻA

Stundas vilkās neticami lēni, un Luidži noskaņojums no satraukuma pārauga panikā. Reāli pastāvēja viena no divām iespējām: vai nu Marko jau novākts, vai ari viņš kaut ko bija uzodis un tagad mēģināja bēgt. Luidži satrauca somas zādzība - vai šis gājiens bija par spēcīgu? Vai tas Marko izbiedēja tā, ka lika viņam bēgt?

Dārgais tālrunis bija satriecis visus - izrādījās, ka viņu aizbilstamais ne tikai mācījās itāļu valodu, klīda ielās un iepazina pilsētas krogus. Viņš ari plānoja un sazinājās.

Tālruni nogādāja laboratorijā, kas bija iekārtota Amerikas vēstniecības pagrabā Milānā. Vitakers, ar kuru Luidži sazinājās ik pēc piecpadsmit minūtēm, apgalvoja, ka eksperti nespējot uzlauzt tālruņa paroles.

īsi pēc pusnakts abiem svešiniekiem, kas bija ielauzušies Marko dzīvokli, apnika gaidīt. Izejot viņi dažus vārdus pārmija tik skaļi, ka tos varēja ierakstīt, - viņi runāja angļu valodā ar nelielu akcentu. Luidži tūdaļ piezvanīja Vitakeram un pavēstīja, ka aģenti, visticamāk, ir no Izraēlas.

Luidži nekļūdījās. Abiem aģentiem Efraims bija devis pavēli atstāt dzīvokli un ieņemt citas pozīcijas.

Kad svešie bija aizgājuši, Luidži nolēma sūtīt Krāteru uz autoostu, bet Zelmanu uz staciju. Bez pases Marko nevarēja nopirkt lidmašīnas biļeti, tāpēc Luidži sprieda, ka par lidostu var neuztraukties, tomēr, kā viņš sacīja Vitakeram, - ja

Marko kaut kādā veidā bija pamanījies nopirkt modernu tālruni, kas maksāja ap tūkstoš dolāriem, viņš tikpat labi varēja sameklēt ari pasi.

Trijos naktī Vitakers Milānā auroja uz Luidži, kurš balsi nedrīkstēja pacelt drošības apsvērumu dēļ, tikai spēja klusībā lamāties, un to viņš darīja gan angļu, gan itāļu valodā.

- Tu esi viņu pazaudējis, nolādēts! - Vitakers brēca.

-Vēl ne!

- Viņš jau ir beigts!

Luidži jau trešo reizi tajā naktī nolika klausuli.

Kidon tika atsaukts ap pusčetriem. Dažas stundas viņiem vajadzēja atpūsties un tad saplānot nākamās dienas darbības.

Marko sēdēja uz soliņa nelielā parkā uz Via dell’ Indipen-denza netālu no autoostas. Turpat līdzās sēdēja kāds žūpa. Dzērājs auklējās ar pudeli, kurā skalojās sārts šķidrums, un ik pa brīdim pacēla galvu, lai kaut ko nomurminātu. Marko, kurš sēdēja gabaliņu tālāk, kaut ko atteica, un ikviena atbilde apmierināja žūpu. Divi viņa pudelesbrāļi jau bija atslēgušies un gulēja kā krituši kareivji tranšejā. Marko nejutās īpaši droši, taču viņam draudēja daudz lielākas briesmas.

Pie autoostas slaistījās daži cilvēki. Ap pussešiem aktivitātes pastiprinājās, jo parādījās krietns bariņš čigānu - viņi visi centās runāt vienlaikus un bija atviegloti, tikuši svaigā gaisā pēc gara brauciena autobusā. Saradās vairāk pasažieru, un Marko nosprieda, ka ir laiks atstāt žūpas kompāniju. Viņš iegāja autoostas ēkā nopakaļ kādam jaunam pārim ar bērnu un devās pie kasēm, kur jaunie cilvēki iegādājās biļetes uz Parmu. Viņš rīkojās tāpat, bet pēc tam steidzās uz tualeti, kur paslēpās kabīnē.

Krāters visu diennakti sēdēja autoostas kafejnīcā, strēba draņķīgu kafiju un, lasīdams avīzi, vēroja nākam un ejam pasažierus. Viņš pamanīja garām ejošo Marko - tā augumu,

miesasbūvi, vecumu. Gaita šķita pazīstama, lai arī daudz lēnāka. Tas Marko Laceri, kam viņš bija sekojis nedēļām ilgi, spēja iet tik ātri, kā vairums ļaužu skrēja. Turpretī šā cilvēka gaita bija daudz lēnāka, bet, no otras puses, - viņam nekur nebija jāsteidzas. Kur tad vajadzēja steigties? Uz ielas Laceri allaž centās no sekotājiem atkratīties, un bieži vien viņam tas izdevās.

Tomēr seja bija pavisam citāda un mati daudz tumšāki. Brūnā velveta cepure bija pazudusi, taču jāņem vērā, ka to bija viegli nomainīt. Krātera uzmanību piesaistīja acenes bruņurupuča čaulas ietvarā.

Brilles bija lielisks līdzeklis, lai mainītu ārieni, taču tās bieži tika pārvērtētas. Stilīgās Armani acenes Marko piestāvēja brīnišķīgi - tās mazliet mainīja viņa izskatu, taču nebija kliedzošas. Šie apaļie rāmji prasīt prasījās pēc aplūkošanas.

Sejas apmatojums bija pazudis, bet tas prasīja tikai piecu minūšu pūliņus, turklāt tā rīkotos katrs. Kreklu Krāters nebija redzējis, kaut viņš kopā ar Luidži bija izpētījis visus Marko apģērba gabalus. Izbalējušie džinsi bija pavisam parasti, un tādus Marko varēja iegādāties jebkur. Zilā sporta virsjaka ar ielāpiem uz elkoņiem un glītais čemodāns lika Krāteram palikt krēslā. Jaka bija novalkāta, un Marko to vienkārši nebūtu paspējis izdarīt. Piedurknes drusku par īsām -bet tas nebija nekas neparasts. Ceļasoma bija izgatavota no smalkas ādas. Marko kaut kur bija dabūjis naudu un iegādājies tālruni, bet kāpēc viņam būtu vajadzējis šķiesties tik dārgam čemodānam? Pēdējā zināmā soma, kas Marko bija piederējusi vēl pirms sešpadsmit stundām līdz brīdim, kad to kafejnīcā Atene nočiepa Krāters, maksāja sešdesmit eiro.

Krāters vēroja vīrieti, līdz tas pagriezās ap stūri un nozuda skatienam. Sakritība, nekas vairāk. Aģents dažas minūtes, malkodams kafiju, domāja par tikko redzēto kungu.

Marko stāvēja kabīnē ar nolaistām biksēm - stulbi, protams, taču savā ziņā tas bija labs aizsegs. Atvērās durvis. Pa kreisi no durvīm bija četri pisuāri, pie pretējās sienas -sešas izlietnes un četras kabīnes. Pārējās trīs kabīnes nebija aizņemtas, jo pasažieru agrajā rīta stundā bija maz. Marko uzmanīgi ieklausījās, gaidīdams skaņas, ko cilvēks izdod atvieglojoties, atdarot rāvējslēdzēju vai jostas sprādzi, vai vismaz dziļu nopūtu, kas vīriešiem bija bieža lieta urinējot.

Nekā. Pie izlietnēm ne skaņas, rokas neviens nemazgāja. Kabīņu durvis neviens nevirināja. Varbūt te bija apkopējs, kurš savu darbu darīja ļoti klusu?

Krāters, pie izlietnēm noliecies, pamanīja pēdējā kabīnē džinsu bikšu krokas ap vīrieša potītēm. Blakus bija nolikts glītais čemodāns. Svešais kungs darīja savu darāmo un itin nemaz nesteidzās.

Nākamais autobuss atgāja pulksten sešos uz Parmu, bet divdesmit minūtes pāri sešiem - uz Florenci. Krāters devās pie kases, lai nopirktu biļetes uz abiem reisiem. Kasieris izbrīnīti noskatījās uz viņu, bet aģentam bija viens pīpis. Nopircis biļetes, viņš gāja atpakaļ uz tualeti, un svešais kungs joprojām tur bija.

Krāters, izgājis ārā, piezvanīja Luidži. Viņš aprakstīja redzēto vīrieti un pastāstīja, ka šis nemaz nesteidzoties iznākt no tualetes.

- Tā ir vislabākā vieta, kur paslēpties, - Luidži atteica.

-Jā, es pats tā esmu darījis neskaitāmas reizes.

- Vai tas ir Marko?

- Nezinu. Ja ari ir, tad viņš ir ļoti labi nomaskējies.

Ņemot vērā tālruni, četrsimt dolārus skaidrā naudā un

nozušanu, Luidži negribēja riskēt.

- Seko viņam, - aģents sacīja.

Bez piecām minūtēm sešos Marko uzvilka bikses un, paņēmis somu, steidzās uz autobusu. Uz perona stāvēja Krāters -

viņš nevērīgi grauza ābolu, rokā turēdams avīzi. Kad Marko gāja pie autobusa, kas devās uz Parmu, viņš tam sekoja.

Trešā daļa vietu bija brīvas. Marko apsēdās kreisajā pusē pa vidu pie loga. Krāters, neskatoties uz viņu, pagāja garām un apsēdās četrus solus aiz viņa.

Pirmā pietura bija Modena - līdz tai bija pusstundas brauciens. Kad autobuss iebrauca pilsētā, Marko nolēma palūkoties uz citiem braucējiem, kas sēdēja aiz viņa. Pa ceļam uz tualeti, kas atradās autobusa aizmugurē, Marko uzmeta paviršu skatienu katram vīriešu kārtas braucējam.

Ieslēdzies tualetē, Marko aizvērtām acīm pārdomāja: «Jā, esmu to seju jau redzējis.»

Tas bija pirms nepilnām divdesmit četrām stundām kafejnīcā Atene, īsi pirms gaismas nodzišanas. Seju Marko pamanīja garā spogulī, kas līdz ar vecu mēteļu pakaramo bija novietots pie sienas virs galdiņiem. Šis cilvēks sēdēja turpat blakus, aiz viņa, un kopā ar šo cilvēku bija vēl kāds.

Tā noteikti bija pazīstama seja. Iespējams, Marko arī to bija redzējis kaut kur Boloņā.

Kad autobuss tuvojās pieturvietai, Marko atgriezās savā vietā. Domā ātri, vecīt, viņš sev atgādināja, bet rīkojies mierīgi. Nekrīti panikā. Viņi seko tev no Boloņas, un tu nedrīksti pieļaut, lai šie fiksē, kā Marko atstāj valsti.

Autobuss apstājās, un šoferis paziņoja, ka viņi ir ieradušies Modenā. Bija paredzēta īsa pauze - atiešana pēc piecpadsmit minūtēm. Četri pasažieri piecēlās un izkāpa. Pārējie palika savās vietās, un lielākā daļa no viņiem turpināja snaust. Marko, aizvēris acis, ļāva galvai atslīgt pret logu un iesnaudās. Pēc īsa brīža autobusā iekāpa divi zemnieki ar smagām audekla somām.

Šoferis apsēdās pie stūres, bet Marko, pēkšņi pietrūcies kājās, aši aizsteidzās pa eju un izkāpa tieši pirms durvju aizvēršanas. Viņa izsekotājs palika autobusā.

Krāters tūdaļ metās uz priekšu, lai lēktu ārā no autobusa. Iespējams, viņam nāktos pat pastrīdēties ar šoferi, kas nedrīkstētu atturēt pasažieri no izkāpšanas. Krāters pūlējās savaldīties, jo Marko acīmredzot saprata, ka tiek izsekots. Viņa izkāpšana pēdējā mirklī apstiprināja to, ko Krāters domāja, - Marko bēga kā ievainots zvērs.

Sarežģītākais bija tas, ka Marko jau izkāpa Modenā, bet Krāters vēl ne. Autobuss, nogriezies kārtējā krustojumā, apstājās pie luksofora. Krāters, vēderu saķēris, metās pie šofera un lūdzās, lai ļauj izkāpt, pirms nav pievēmis visu autobusu. Durvis atvērās, un Krāters, izlēcis ārā, skrēja atpakaļ uz autoostu.

Marko laiku netērēja. Kad autobuss vairs nebija redzams, viņš steidzās pie taksometru rindas, kas gaidīja pie autoostas. Iekāpis pirmās mašīnas aizmugures sēdeklī, viņš noprasīja:

- Vai varat aizvest mani uz Milānu? - Marko lieliski izteicās itāliski.

- Milano?

- Si, Milano.

- Ē molto саго! - Tas ir ļoti dārgi.

- Quanto?

- Duecento euro. - Divsimt eiro.

-Andiamo.

Stundu izmalis Modenas autoostu un ielas divu kvartālu attālumā, Krāters piezvanīja Luidži, lai pavēstītu jaunākās ziņas. Viņš bija pazaudējis izsekojamo, taču vīrieša neprātīgā tiekšanās pēc brīvības apstiprināja, ka tas ir Marko.

Luidži par dzirdēto bija dalītas jūtas. Viņš jutās apjucis, jo Krāteru bija piečakarējis amatieris. Turklāt uz viņu atstāja iespaidu Marko spējas radikāli mainīt izskatu un izvairīties no slepkavu armijas. Viņš bija arī nikns uz Vitakeru un stulbeņiem, kas sēdēja Vašingtonā, nepārtraukti mainīja plānus un tagad droši vien visu niknumu izgāzīs uz viņu, Luidži.

Viņš piezvanīja Vitakeram, abi mazliet pabļaustījās un palamājās, bet tad Luidži kopā ar Zelmanu un vēl diviem aģentiem devās uz staciju. Milānā viņiem vajadzēja tikties ar Krāteru, jo Vitakers bija apsolījis visus iespējamos palīgus.

Izbraucot no Boloņas ar Eurostar vilcienu, Luidži ienāca prātā brīnišķīga doma - vajadzēja vienkārši piezvanīt izraēliešiem un ķīniešiem un paziņot, ka Bekmens pēdējo reizi redzēts Modenā ceļā uz rietumiem - iespējams, Parmu vai Milānu. Šiem Marko bija vajadzīgs daudz vairāk nekā Lengli-jai, un šie, visticamāk, daudz ātrāk atrastu viņu nekā amerikāņi.

Tomēr pavēles bija pavēles, lai arī tās bieži tika mainītas.

Visi ceļi veda uz Milānu.

29. NODALA

f

Taksometrs apstājās vienu kvartālu no Milānas centrālās stacijas. Marko, samaksājis šoferim, vairākas reizes viņam pateicās un novēlēja laimīgu ceļu atpakaļ uz Modenu, tad gāja prom - garām ducim taksometru, kas gaidīja atbraucējus. Milzīgajā stacijā viņš ieplūda kopā ar pūli, ar eskalatoru uzbrauca nākamajā stāvā, kur bija atrodamas izejas uz peroniem. Marko uz tablo izpētīja vilcienu atiešanas laikus. Vilciens uz Štutgarti kursēja četras reizes dienā, un septītā pietura bija CIrihe. Viņš, iegaumējis atiešanas laikus, nopirka lētu pilsētas ceļvedi ar karti, tad starp daudzajiem veikaliem atrada ari kafejnīcu. Laiku nedrīkstēja zaudēt, taču viņam vajadzēja aplēst, kur īsti atrodas. Vērodams publiku, Marko izdzēra divas tases espreso un apēda smalkmaizīti. Viņam patika pūlis - ļaudis, kas nāca un gāja. Pūļa daudzskaitlība nozīmēja viņa drošību.

Pirmā doma bija pusstundu pastaigāt pa pilsētas centru - kaut kur pa ceļam viņš varētu atrast ne pārāk dārgu apģērbu veikalu un nomainīt visas drānas - jaku, kreklu un bikses. Boloņā viņš bija pamanīts, tāpēc nedrīkstēja vēlreiz riskēt.

Gan jau pilsētas centrā kaut kur pie Piazza del Duomo viņš atradis internēta kafejnīcu, kur uz piecpadsmit minūtēm varēs tikt pie datora. Marko nebija īsti pārliecināts par savām spējām apieties ar šo savādo tehniku un neapmaldī-ties internēta džungļos, nemaz nerunājot par to, ka varētu

saņemt ziņu no Nīla. Milānā bija piecpadsmit minūtes pāri desmitiem, un tas nozīmēja, ka Virdžīnijas štata pilsētā Kal-peperā bija piecpadsmit pāri četriem. Nīls ieskatīsies pastkastītē tikai bez desmit minūtēm astoņos.

Marko kaut kā nāksies iekļūt e-pasta pārlūkā, jo viņam nebija citas izvēles.

Nākamā doma, kas ar katru brīdi likās cerīgāka, vērojot tūkstošiem cilvēku bezrūpīgi kāpjam vilcienos, kuri izvadāja tos pa visu Eiropu, bija pasteigties. Vajadzēja nopirkt biļeti un vākties prom no Milānas tik ātri, cik vien iespējams. Jaunā matu krāsa, Džovanni brilles un jaka nebija spējušas piemuļķot aģentus Boloņā. Ja viņi bija tik izcili sekotāji, tad atradīs Marko jebkur.

Viņš izšķīrās par pastaigu turpat stacijas tuvumā. Svaigs gaiss vienmēr palīdzēja, un pēc četru kvartālu gājiena asinsrite bija atjaunojusies. Marko, tāpat kā Boloņā, vērpa ielās tīklus visos virzienos. Satiksme bija piesātināta un vietām tik tikko kustējās. Marko patika satiksme, un sevišķi viņu sajūsmināja pārpildītās ietves, kas deva viņam patvērumu.

Roberto veikala - mazas galantērijas bodes, kas bija iespiesta starp juvelieru veikalu un beķereju, - skatlogos bija izliktas preces, kas tur droši vien atradīsies vēl vismaz nedēļu, un tas derēja Marko plāniem. Pārdevējs no Tuvajiem Austrumiem runāja itāliski vēl sliktāk par Marko, taču viņš prata lieliski rādīt, turklāt pavisam noteikti bija gatavs pārģērbt klientu. Zilās virsjakas vietā nāca brūna. Kreklu aizstāja balts svīteris ar īsām piedurknēm, bet džinsus - tumši zilas vilnas bikses, kas izrādījās par garām. Pāršūšana aizņemtu nedēļu, tāpēc Marko palūdza pārdevējam šķēres un ģērbtuvē pats apgrieza tām galus. Ieraudzījis spurainās staras atloku vietā, pārdevējs gandrīz apraudājās.

Kurpes sakropļotu Marko kājas, pirms viņš vēl nokļūtu līdz stacijai, tāpēc savus tūristu zābakus viņš pagaidām

nemainīja. Taču vislabākais pirkums bija tumša salmu platmale, ko Marko ieraudzīja vēl pirms ienākšanas veikalā.

Kāpēc gan viņam būtu jāuztraucas par stilu?

Jaunie pirkumi izmaksāja gandrīz četrsimt eiro, un Marko nebūt negribējās šķirties no tādas summas, taču viņam nebija izvēles. Viņš mēģināja iemainīt Džovanni čemodānu, kas droši vien maksāja vairāk nekā visi pirkumi kopā, taču pārdevējs bija pārāk saskumis par izbojātām biksēm - viņš tik vien spēja kā pateikties un atvadīties. Marko izgāja no veikala, sabāzis zilo virsjaku, izbalējušos džinsus un veco kreklu sarkanā iepirkumu maisiņā - vismaz kaut kas citāds, ko nest pie rokas.

Marko, pagājis vēl dažas minūtes, ieraudzīja apavu veikalu, kur nopirka kurpes, kas līdzinājās boulinga apaviem, -tās nešaubīgi bija vistizlākās visādi citādi tīri ciešamajā bodītē. Kurpes bija melnas, ar sarkanīgu apmalojumu, taču laimīgā kārtā tās bija radītas ērtai, nevis stilīgai valkāšanai. Par kurpēm viņš samaksāja simt piecdesmit eiro - un arī tikai tāpēc, ka tās jau bija laikotas. Tikai nokļuvis divu kvartālu attālumā no veikala, Marko uzdrošinājās palūkoties, kā tās izskatās kājās.

Luidži pašu izsekoja, kad viņš devās prom no Boloņas. Puisis ar motorolleru pamanīja viņu iznākam no dzīvokļa, kas atradās līdzās Bekmena miteklim, un tieši veids, kā Luidži to izdarīja, pievērsa aģenta uzmanību. Luidži skrēja, turklāt ar katru soli ātrāk, lai gan zem Via Fondazza portikiem neviens nekad nemēdza skriet. Motorollers turējās līdzi skrējējam, kamēr Luidži apstājies strauji ierāpās sarkanā fiatā. Dažus kvartālus tālāk viņš piebremzēja tieši tik daudz, lai kāds cits vīrs pagūtu ielēkt mašīnā. Abi aiz traucās galvu reibinošā ātrumā, taču, ņemot vērā saspringto pilsētas satiksmi, aģentam ar motorolleru nebija grūti turēties līdzi fiatam. Abi steidzīgie vīrieši, piebraukuši pie stacijas, atstāja mašīnu neatļautā vietā, bet motobraucējs to visu redzēja un kārtējo reizi pa rāciju ziņoja Efraimam.

Jau pēc piecpadsmit minūtēm divi Mossad aģenti, pārģērbušies par ceļu policistiem, iegāja Luidži dzīvoklī un atslēdza signalizācijas - dažas izslēdza pavisam, citas atstāja tikko dzirdamas. Trīs aģenti ārpusē nodrošināja atkāpšanās ceļu, bet tie, kas bija iekšā, tikmēr uzlauza virtuves durvis un atrada tur unikālu elektronisko novērošanas aparatūru.

Kad Luidži, Zelmans un vēl trešais aģents iekāpa Eurostar vilcienā, kas devās uz Milānu, biļeti bija nopircis arī puisis, kas brauca ar motorolleru. Pauls bija jaunākais kidon loceklis, turklāt visraitāk runāja itāļu valodā. Aiz jauneklīgās sejas slēpās divdesmit sešus gadus vecs izlūkošanas dienesta veterāns ar pusduci slepkavību uz sirdsapziņas. Kad aģents ziņoja, ka ir iekāpis vilcienā un tas uzsācis kustību, Luidži dzīvoklī iegāja vēl divi aģenti, lai visi kopā izpētītu aparatūru. Vienu signalizāciju gan nebija iespējams apklusināt, un tā turpināja aurot tik pamatīgi, ka varēja pievērst to cilvēku uzmanību, kas dzīvoja ielas otrā pusē.

Pēc desmit minūtēm Efraims lika grupai mest mieru. Aģenti izklīda, bet pēc tam atkal savācās kopā vienā no konspiratīvajiem dzīvokļiem. Viņi nebija spējuši noskaidrot, kas ir Luidži un kā labā viņš strādā, taču skaidrs, ka viņš novēroja Bekmenu visu diennakti.

Stundas gāja, Bekmens nerādījās, un aģenti saprata, ka upuris ir aizlaidies. Vai Luidži varēja aizvest viņus pie Marko?

Piazza de Duomo Milānas centrā Marko palūkojās uz gigantisko gotiskajā stilā celto katedrāli, kuras pabeigšanai bija vajadzīgi nieka trīssimt gadi, un iegāja grandiozajā, ar stikla kupolu apjumtajā Vitorio Emanuēla galerijā. Pieblīvēta ar kafejnīcām un grāmatu veikaliem, galerija bija pilsētas dzīves

galvenā sastāvdaļa un iecienīta tikšanās vieta. Gaisa temperatūra bija gandrīz sešdesmit grādi, tāpēc Marko nolēma apēst sviestmaizi ar kokakolu ārpusē, kur baloži uzlasīja katru zemē nobirušo drupatu. Viņš vēroja, kā gados vecāki milānieši pastaigājas pa galeriju, - tur bija dāmas, ieķērušās viena otrai elkonī, un kungi, kas ik pa laikam apstājās papļāpāt, it kā viņiem būtu bezgala daudz laika. Laimīgi cilvēki, Marko nodomāja.

Viņam labāk doties prom nekavējoties vai arī pāris dienu uzkavēties? Tas šobrīd bija svarīgākais jautājums. Ļaužu pilnajā pilsētā ar četriem miljoniem iedzīvotāju viņš varēja slēpties tik ilgi, cik vien vēlējās. Viņš varēja nopirkt karti, iepazīt ielas, stundām ilgi neiziet no viesnīcas numura vai arī klīst pa alejām.

Tomēr šāda rīcība dotu laiku pēddziņiem pārgrupēt spēkus.

Vai viņam labāk doties prom tagad, kamēr sekotāji kasīja pakaušus?

Jā, tā vajadzēja darīt, viņš nolēma. Marko samaksāja viesmīlim un uzmeta skatienu savām boulinga kurpēm - tās patiešām bija ļoti ērtas, taču viņš nespēja vien sagaidīt brīdi, kad varēs tās izmest. Uz kāda pilsētas autobusa viņš ieraudzīja internēta kafejnīcas reklāmu - tā atradās Via Verri. Jau pēc desmit minūtēm Marko iegāja izreklamētajā vietā. Pie sienas bija cenrādis: desmit eiro stundā, minimālais laiks -pusstunda. Viņš, pasūtījis apelsīnu sulu, samaksāja par pusstundu internēta laika. Pārdevējs ar galvu pamāja uz galda pusi, kur atradās datori. No astoņiem datoriem aizņemti bija trīs, un pie tiem sēdēja cilvēki, kas, pēc visa spriežot, zināja, ko dara. Marko jau bija paguvis apjukt.

Tomēr tēlojums viņam padevās labi. Marko apsēdies pievilka tuvāk tastatūru, ieskatījās displejā un jau gribēja lūgt Dievu, tomēr saņēmās un ķērās pie lietas tā, it kā būtu internetā sērfojis gadiem ilgi. Atvēris KwyteMail mājas lapu, viņš ierakstīja lietotāja vārdu Grinch456 un paroli post hoc ergo propter hoc, desmit sekundes nogaidīja un jau varēja lasīt vēstuli no Nīla:

Marko: Mikels van Tīsens joprojām strādā Rhineland Bank, tikai tagad viņš ir viceprezidents klientu apkalpošanas jomā. Vai Tevi interesē vēl kas? Grinds

Precīzi bez desmit minūtēm astoņos pēc Amerikas laika Marko rakstīja atbildi:

Grind: Te Marko - sveiks un vesels. Vai Tu te esi?

Iedzēris malku sulas, viņš skatījās ekrānā. Kusties taču, viņš prātoja. Marko iedzēra vēl mazliet sulas. Dāma otrā galda pusē pūlējās sarunāties ar datoru.

Esmu te - viss kārtībā. Kas lēcies?

Marko rakstīja: Man nozaga to Ankyo 850. Iespējams, ka tas nonācis pie neliešiem un šie tagad ķidā topa gabaliņam. Vai var gadīties, ka viņi iziet uz Tavām pēdām?

Nīls: Tikai tādā gadījumā, ja viņi zina lietotāja vārdu un paroli. Vai viņi to zina?

Marko: Nē, es iznīcināju pierakstus. Vai viņiem ir kāda iespēja uzzināt paroli?

Nīls: KwyteMail gadījumā - nē. Tas ir pilnībā drošs un šifrēts serviss. Ja viņiem ir tikai dators, tad neko šie nepanāks.

Marko: Un mēs esam pilnīgā drošībā?

Nīls: Jā, pilnīgā. Bet ko Tu lieto šobrīd?

Marko: Interneta kafejnīcā sēžu pie īrēta datora kā īsts hake-ris.

Nīls: Vai Tev ir vajadzīgs jauns tālrunis?

Marko: Pagaidām nē, varbūt vēlāk. Lūk, kas Tev jādara: uzmeklē Kārlu Pratu. Es zinu, ka viņš Tev nepatīk, bet man viņš ir vajadzīgs. Prats savulaik bija cieši saistīts ar senatoru Airu Klejbērnu no Ziemeļkarolīnas. Klejbērns daudzus gadus vadīja senāta Izlūkošanas komisiju, un tagad Klejbērns man ir vajadzīgs. Tiec viņam klāt caur Pratu.

Nīls: Kur Klejbērns ir tagad?

Marko: Nezinu, vienīgi ceru, ka šis vēl ir pie dzīvības. Gadu pēc tam, kad es nokļuvu aiz restēm, viņš aizgāja pensijā. Prats varētu viņu atrast.

Nīls: Protams, izdarīšu to, tiklīdz tikšu ārā no biroja.

Marko: Un, lūdzu, esi uzmanīgs - piesargi savu pēcpusi.

Nīls: Vai Tev pašam nekas nekaiš?

Marko: Es aizbēgu. Šorīt izbraucu no Boloņas. Pacentīšos ar Tevi sazināties šajā pašā laikā rīt. Sarunāts?

Nīls: Nenokar degunu. Tiksimies rīt.

Pašapmierināts Marko izgāja no e-pasta vietnes. Misija bija pabeigta - nekā sarežģīta. Viņš bija uzņemts augsto tehnoloģiju ērā. Marko aizvēra KwyteMail un, izdzēris sulu, izgāja no kafejnīcas. Viņš devās dzelzceļa stacijas virzienā un pa ceļam iegāja ādas izstrādājumu veikalā, kur bez piemaksas izdevās samainīt lielisko Džovanni čemodānu pret ievērojami zemākas kvalitātes melnu portfeli. Pēc tam juvelieru veikalā viņš par astoņdesmit eiro iegādājās lielu, apaļu rokaspulksteni ar sarkanu plastmasas siksniņu - tam vajadzēja novērst uzmanību no Marko Laceri, kurš aizbēdzis no Boloņas. Antikvariātā Marko par diviem eiro nopirka apdriskātu Česlava Miloša dzejas krājumu - poļu valodā, protams, lai galīgi sajauktu galvu sekotājiem. Visbeidzot viņš lietotu mantu bodītē nopirka saulesbrilles un koka spieķi, ko sāka lietot, tikko izgājis uz ielas.

Spieķis Marko atgādināja par Frančesku, turklāt ļāva viņam iet lēnāk, mainot gaitu. Viņam vēl atlika laika Milānas centrālajā stacijā nopirkt biļeti uz Štutgarti.

Vitakers saņēma no Lenglijas steidzamu ziņojumu, ka Luidži konspiratīvajā dzīvoklī kāds ir ielauzies, taču viņš neko nespēja darīt lietas labā - visi Boloņas aģenti jau bija Milānā un drudžaini centās sameklēt Marko. Divi no viņiem bija dzelzceļa stacijā un meklēja Marko kā adatu siena kaudzē. Divi ložņāja pa Malpensas lidostu, kas atradās divdesmit septiņas jūdzes no pilsētas centra. Vēl divi aģenti bija ieradušies Linates lidostā, kas atradās daudz tuvāk centram un apkalpoja galvenokārt lidojumus uz Eiropas pilsētām. Luidži šaudījās pa Milānas autoostu, pa mobilo tālruni asi apstrīdēdams faktu, ka Marko vispār varētu būt ieradies Milānā. Tikai tāpēc vien, ka viņš bija iekāpis autobusā, kas dodas uz Parmu un vispār ziemeļrietumu virzienā, nepavisam nenozīmēja, ka Marko bēga uz Milānu. Tomēr Luidži viedoklis tika apšaubīts, vismaz pēc Vitakera subjektīvajām domām, tāpēc viņu nosūtīja uz autoostu, kur nāca un gāja desmitiem tūkstošu cilvēku.

Krāteram veicās labāk.

Marko par sešdesmit eiro iegādājās pirmās klases biļeti cerībā, ka viņam nevajadzēs braukt kopējā vagonā. Braucot ziemeļu virzienā, pirmās klases vagons bija pats pēdējais, un Marko iekāpa tajā pussešos - četrdesmit piecas minūtes pirms atiešanas. Viņš iekārtojās sēdeklī, paslēpās aiz saulesbrillēm un salmu cepures malām un, atvēris dzejoļu krājumu, palūkojās pa logu, kur pa peronu garām vilcienam steidzās pasažieri. Daži pagāja garām pavisam tuvu, un visi steidzās.

Visi, izņemot vienu. Tas bija vīrs no autobusa ar kafejnīcā Atene redzēto seju - iespējams, tieši viņš bija garnadzis,

kas pievāca Marko zilo datorsomu. Šis pats pēddzinis pirms vienpadsmit stundām nepamanījās laikā izkāpt no autobusa Modenā. Viņš gāja, taču bez noteikta mērķa. Svešinieks bija piemiedzis acis un rūpēs savilcis krunkās pieri. Viņš bija profesionālis, taču darbojās pārāk uzkrītoši, nodomāja Džo-vanni Ferro, kurš aģentiem par nelaimi tagad daudz vairāk zināja par slēpšanos un pēdu aizmēšanu.

Krāters bija informēts, ka Marko, iespējams, dotos vai nu uz dienvidiem - Romu, kur viņam pavērtos plašākas iespējas, vai arī uz ziemeļiem - Šveici, Vāciju, Franciju, no kurienes varēja nokļūt jebkurā Eiropas kontinenta vietā. Krāters jau piecas stundas vazājās pa visiem divpadsmit peroniem, vēroja vilcienus pienākam un atejam un saplūda ar pūli, nepiegriezdams ne mazāko vērību atbraucējiem, toties uzmanīgi nopētīdams visus, kas kāpa iekšā vilcienos. Viņa uzmanību piesaistīja ikviena toņa zilas vējjakas, taču viņš nebija ieraudzījis nevienu, kam uz elkoņiem būtu ielāpi.

Tā bija paslēpta lētajā melnajā portfelī, ko pirmās klases vagona divdesmit septītajā vietā Marko turēja, iespiestu starp kājām. Viņš noskatījās, kā Krāters aiziet tālāk pa peronu, ieinteresējies par vilcienu, kura galamērķis bija Štut-garte. Aģentam rokā bija kaut kas līdzīgs biļetei, un Marko varēja apzvērēt, ka svešais iekāpa vilcienā, kad bija nozudis skatienam.

Marko cīnījās ar vēlmi izkāpt. Tad kupejas durvis atvērās, un ienāca kāda kundze.

30. NODAĻA

Kad bija kļuvis pilnīgi skaidrs, ka Bekmens ir nozudis un nepavisam nav gājis bojā no kāda cita rokas, pagāja veselas piecas stundas, līdz Džūlija Havjēra sameklēja informāciju, kas nekur tālu nebija atlikta - tā atradās mapē direktora kabinetā - un ko savulaik bija apsargājis pats Tedijs Meinards. Katrā ziņā Džūlija neatcerējās to redzējusi, turklāt visā tajā haosā viņa nevēlējās neko sev pierādīt.

Informāciju pavisam negribīgi pirms vairākiem gadiem, kad vēl tika izmeklēta Bekmena lieta, bija piespēlējis FIB. Viņa finansiālie darījumi tika rūpīgi pētīti, jo klīda baumas, ka Bekmens ir uzmetis kādu klientu un paslēpis veselu bagātību. Kur tad bija nauda? Lai to atrastu, FIB pa gabaliņam vien lika kopā ziņas par Bekmena darījumu braucieniem, bet tad viņš pēkšņi atzina savu vainu un tika iebāzts aiz restēm. Atzīšanās nenozīmēja Bekmena lietas slēgšanu, taču vairs nebija tādas steigas. Laika gaitā Bekmena braucieni beidzot tika atšifrēti un dati nosūtīti uz Lengliju.

Mēnesi pirms apsūdzības, aresta un atbrīvošanas pret diezgan skarbiem galvojuma nosacījumiem Bekmens bija devies divos īsos braucienos uz Eiropu. Pirmajā viņš kopā ar savu mīļāko sekretāri ar kompānijas Air France reisu bija lidojis uz Parīzi, kur abi dažas dienas padraiskojās un apskatīja pilsētu. Vēlāk sekretāre izmeklētājiem stāstīja, ka Bekmens bijis vienas dienas biznesa darīšanās Berlīnē, taču atgriezies

savlaicīgi, lai pagūtu uz vakariņām Alain Ducasse restorānā. Viņa neesot braukusi līdzi uz Berlīni.

Tomēr nav nekādu ziņu, ka Bekmens tajā nedēļā ar ko-mercreisu būtu lidojis uz Berlīni vai kādu citu vietu Eiropā. Tam bija vajadzīga pase, un FIB aģenti bija pārliecināti, ka savu pasi viņš netika izmantojis. Pase nebija vajadzīga ceļojumam ar vilcienu, un četru stundu brauciena attālumā no Parīzes atradās Ženēva, Berne, Lozanna un Cīrihe.

Otrais - arī biznesa brauciens bija lidojums pirmajā klasē ar Lufthansa reisu uz Frankfurti, kas ilga septiņdesmit divas stundas. Nekādi Bekmena darījumu partneri Frankfurtē gan nebija atklāti. Bekmens toreiz bija apmaksājis smalku viesnīcas numuru uz divām dienām, taču nevarēja pierādīt, ka viņš būtu nakšņojis šajā numurā vai jebkur citur. Šveices bankas no Frankfurtes bija dažu stundu brauciena attālumā ar vilcienu - tāpat kā no Parīzes.

Džūlija Havjēra, uzgājusi šo mapi un izlasījusi ziņojumu, tūdaļ piezvanīja Vitakeram.

- Viņš brauc uz Šveici.

Kundzei bija tik daudz bagāžas, ka ar to pietiktu piecu cilvēku ģimenei. Nesējs palīdzēja ienest smagos koferus kupejā, ko kundze tūdaļ aizpildīja ar sevi, savām mantām un smaržām. Kupejā bija sešas vietas, un izskatījās, ka dāma iegādājusies biļetes vismaz uz četrām no tām. Viņa apsēdās blakus Marko, iegrozīdama iespaidīgo pēcpusi, it kā gribētu pastiept sēdvietu plašāku. Kundze nopētīja Marko, kurš bija atspiedies pret logu, un kaislīgi apsveicinājās:

- Bonsoir.

Francūziete, Marko nodomāja, un, tā kā nešķita piedienīgi atbildēt itāļu valodā, viņš paļāvās uz veco labo hello.

- Ak amerikānis?

Valodas, personības, vārdi, kultūras, pagātnes, meli, meli un vēlreiz meli - viss sajuka vienā putrā, un Marko nepārliecinoši atbildēja:

- Nē, kanādietis.

- Ak tā? - dāma atsaucās, vēl arvien krāmēdama somas un pūlēdamās ērtāk iekārtoties. Acīmredzot kanādietis bija tīkamāks par amerikāni. Kundze bija spirgta sieviete vecumā ap sešdesmit, apspīlētā, sarkanā kleitā, resniem ikriem un krietni apnēsātās melnās augstpapēžu kurpēs. Koši uzmālēto acu plakstiņi bija pietūkuši, un iemesls tam atklājās pavisam drīz. Vilciens vēl nebija sācis kustēties, kad dāma sadabūja palielu blašķi, atskrūvēja korķi, kas noņemts pārvērtās par glāzīti, un ieņēma kārtīgu malku kādas stipras dziras. Viņa skaļi norija šķidrumu, tad, uzsmaidījusi Marko, apvaicājās: - Nevēlaties iedzert?

- Nē, paldies!

- Tas ir ļoti labs brendijs.

- Nē, paldies!

- Kā vēlaties. - Viņa ielēja sev vēl vienu mēriņu, iztukšoja glāzīti un aizvāca blašķi.

Izskatījās, ka garais brauciens kļūs vēl ilgāks.

- Uz kurieni jūs braucat? - viņa jautāja ļoti labā angļu valodā.

- Uz Štutgarti. Un jūs?

- Arī uz Štutgarti un tālāk uz Strasbūru. Štutgartē gan pārāk ilgi negribu uzkavēties. - Viņa savilka degunu tā, it kā visa pilsēta peldētu vircā.

- Man gan patīk Štutgartē, - Marko atteica, un sarauktais dāmas deguns atkal iztaisnojās.

- Ak tā?

Marko pamanīja, ka dāma nomet kurpes, īpaši neuztraucoties par to, kur tās nokristu. Uz mirkli uzjundīja sasvīdušu

kāju smārds, taču drīz vien Marko noprata, ka tam būs grūti sacensties ar lēto smaržu vilni.

Pašaizsardzības nolūkos Marko izlikās, ka iesnaužas. Dažas minūtes kundze likās mierā, bet tad skaļi noprasīja:

-Jūs runājat poliski? - Viņa pētīja dzejas grāmatu.

Marko salēcās, it kā tikko būtu pamodies.

- Nē, ne gluži. Es cenšos mācīties - manai ģimenei ir poļu saknes. - Viņš aizturēja elpu, baidīdamies, ka dāma tūdaļ izverdīs pamatīgu vārdu straumi poļu valodā.

- Skaidrs, - viņa novilka bez īpaša entuziasma.

Precīzi piecpadsmit minūtes pāri sešiem iepriekš nepamanītais konduktors iepūta svilpē, un vilciens uzsāka gaitu. Laimīgā kārtā uz vietu kupejā neviens nepretendēja. Daži, spraucoties garām pa eju, gan ielūkojās, taču, redzot kupejas pārapdzīvotību, meklēja vietu citur.

Vilcienam uzņemot ātrumu, Marko uzmanīgi nopētīja peronu. Vīrs no autobusa nekur nebija redzams.

Kundze dzēra brendiju, līdz sāka šņākuļot, un viņu pamodināja konduktors, kas ienāca nokompostrēt biļetes. Tad garām gāja stjuarts, stumdams ratiņus ar dzērieniem. Marko nopirka alu un piedāvāja arī ceļabiedrenei, taču viņa atkal sarauca degunu tā, it kā labprātāk dzertu urīnu.

Pirmā pietura bija Komo - Sandžovanni. Vilciens stāvēja divas minūtes, bet neviens pasažieris neiekāpa. Vēl pēc piecām minūtēm viņi apstājās Čiaso. Bija jau gandrīz tumšs, un Marko apsvēra iespēju steidzīgi izkāpt. Viņš izpētīja maršrutu un konstatēja, ka līdz Cīrihei ir vēl četras pieturas - viena Itālijā, bet trīs jau Šveices pusē. Kurā valstī slēpties bija labāk?

Tomēr viņš nedrīkstēja pieļaut, ka atkal tiek izsekots. Ja aģenti bija vilcienā, tad tie sekojuši viņam no pašas Bolo-ņas - gan Modenā, gan Milānā. Tie tomēr bija profesionāļi, un viņš ar tiem nespēja sacensties. Sūkdams alu, Marko sajutās kā nožēlojams amatieris.

Kundze lūkojās uz Marko apgrieztajām bikšu starām un jocīgajām boulinga kurpēm, un vīrietis neko nevarēja iebilst. Tad kundzes uzmanību piesaistīja spilgti sarkanā pulksteņa siksniņa, un sejā bija skaidri lasāms, ka viņa nebūt nav augstās domās par ceļabiedra modes izpratni. Tipisks amerikānis, kanādietis vai sazin vēl kas.

Marko pamanīja gaismas atmirdzumu Lugāno ezera ūdeņos - viņi bija iebraukuši ezeru apvidū un uzņēma augstumu. Šveice bija tepat līdzās.

Pa vagona eju paretam pagāja garām kāds pasažieris, ielūkojās kupejā un turpināja ceļu uz vagona otru galu, kur atradās tualete. Kundze bija uzlikusi kājas uz pretējā sēdekļa - līdzās Marko. Ceļojums bija ildzis tikai stundu, un viņa pamanījās savas kārbas, žurnālus un apģērba gabalus izmētāt pa visu kupeju. Marko baidījās piecelties no savas vietas, lai to nepazaudētu.

Beidzot Marko pārņēma nogurums, un viņš iesnaudās. Viņu uzmodināja jezga Belinzonas stacijā, un tā bija pirmā pietura Šveicē. Kāds pasažieris iekāpa pirmās klases vagonā un nespēja atrast savu vietu. Pavēris kupejas durvis, viņš ieraudzīja kaut ko tādu, kas viņam nepagalam nepatika, tāpēc pasauca konduktoru. Pasažierim tika sameklēta vieta citur, bet kundze pat nepacēla skatienu no modes žurnāliem.

Nākamais pārbrauciens ilga stundu un četrdesmit minūtes, un, kad kundze atkal ķērās pie blašķes, Marko ieminējās:

- Es laikam arī iedzertu kādu malku.

Brauciena laikā kundze pirmo reizi pasmaidīja. Lai arī viņai nebija iebildumu dzert vienai, allaž patīkamāk to darīt kopā ar radniecīgu dvēseli. Tomēr pēc pāris glāzītēm Marko iesnaudās atkal.

Vilciens, samazinādams ātrumu pie Artgoldavas stacijas, noraustījās. Noraustījās arī Marko ķermenis, un cepure novēlās zemē. Kundze uzmanīgi lūkojās uz ceļabiedru. Kad Marko atvēra acis, viņa ierunājās:

-Jūs pētīja kāds dīvains vīrs.

-Kur?

- Kur? Protams, te - vilcienā. Viņš vismaz trīs reizes pagāja garām - apstājās pie durvīm, pablenza un gāja tālāk.

Iespējams, manu kurpju vai bikšu dēļ, nodomāja Marko. Varbūt pie vainas ir pulksteņa aproce? Viņš izberzēja acis un centās izlikties, ka tā notiek bieži.

- Kā viņš izskatījās?

- Gaišmatis ap gadiem trīsdesmit pieciem, stilīgā, brūnā jakā. Vai jūs viņu pazīstat?

- Nē, nav ne jausmas.

Vīrietim Modenas autobusā nebija ne gaišu matu, ne brūnas jakas, taču tādi sīkumi tagad vairs nebija svarīgi. Marko bija pārāk nobijies, lai pēkšņi mainītu plānus.

Līdz Cugai jābrauc vēl divdesmit piecas minūtes, un tā bija pēdējā pietura pirms Cīrihes. Desmit minūtes pirms stacijas Marko paziņoja, ka viņam jāiet uz tualeti. Starp sēdvietu un kupejas durvīm, protams, bija sakrautas kundzes mantas. Kāpdams tām pāri, viņš nolika koferi un spieķi uz sēdekļa.

Viņš pagāja garām četrām kupejām, un katrā bija pa trim pasažieriem, taču neviens no tiem nešķita aizdomīgs. Marko, iegājis tualetē, ieslēdzās un nogaidīja, līdz vilciens sāk samazināt ātrumu un beigu beigās arī apstājas. Cugā bija paredzēta divas minūtes ilga pietura, un vilciens līdz šim apbrīnojami precīzi brauca pēc grafika. Viņš nogaidīja vēl vienu minūti, tad steidzās uz savu kupeju un atvēra durvis. Ne vārda neteicis kundzei, Marko paķēra koferi un spieķi,

ko satvēra rokā tā, lai vajadzības gadījumā izmantotu kā ieroci, metās uz vagona pakaļgalu un izlēca uz perona.

Tā bija maza stacija, izbūvēta nedaudz augstāk par ielas līmeni. Marko kā lidot nolidoja pa nedaudzajiem pakāpieniem, kas veda lejup. Ielas malā gaidīja vientuļš taksometrs ar apātisku šoferi pie stūres.

- Uz viesnīcu, lūdzu, - Marko pieprasīja, izbiedēdams šoferi, kurš tūdaļ ķēra pie aizdedzes atslēgas. Viņš kaut ko pavaicāja vācu valodā, bet Marko atbildēja itāliski: - Man vajadzētu kādu mazu viesnīcu. Numuru rezervējis neesmu.

- Vienā mierā, - šoferis atteica.

Braucot prom, Marko, palūkojies augšup, redzēja, ka vilciens atiet no stacijas. Neviens viņam pakaļ nedzinās.

Brauciens ilga tikai kādus četrus kvartālus. Taksometrs apstājās trīsstūrveida ēkas priekšā kādā klusā ieliņā, un šoferis itāļu valodā sacīja:

- Šī ir ļoti laba viesnīca.

- Izskatās glīta. Paldies! Cik ilgi ar mašīnu jābrauc līdz Cīrihei?

- Apmēram divas stundas. Viss atkarīgs no satiksmes intensitātes.

- Rīt deviņos no rīta man jābūt Cīrihes centrā. Vai varat mani aizvest?

Šoferis brīdi minstinājās, droši vien apsvērdams summu, ko varēs iekasēt.

- Iespējams, - viņš atbildēja.

- Cik tas maksās?

Šoferis, paberzējis zodu un paraustījis plecus, izmeta:

- Divsimt eiro.

- Labi! Izbrauksim sešos.

-Jā, sešos būšu šeit.

Marko, pateicies šoferim, izkāpa un noskatījās, kā taksometrs aizbrauc. Atverot viesnīcas durvis, ieskanējās zvaniņš.

Administratora lete izskatījās kā pamesta, bet kaut kur netālu vāvuļoja televizors. Beidzot iznāca pusaudzis miegainām acīm un uzsmaidīja.

- Guten Abend, - viņš sveicināja.

- Parla inglese? - Marko noprasīja.

Pusaudzis papurināja galvu.

- Italiano?

- Mazliet.

- Es arī runāju tikai mazliet, - Marko sacīja itāļu valodā. - Man vajadzētu numuru uz vienu nakti.

Jaunais cilvēks nolika viņam priekšā reģistrācijas veidlapu, un Marko pēc atmiņas ierakstīja tajā vārdu no pases un dokumenta numuru, kā arī izdomātu adresi Boloņā un neeksistējošu tālruņa numuru. Pase atradās jakas kabatā, un Marko jau bija gatavs to jebkurā brīdī izvilkt, ja vien tas izrādītos nepieciešams.

Tomēr bija jau vēls, un jaunieti gaidīja televīzijas pārraide. Šveiciešiem neraksturīgā manierē viņš itāļu valodā piebilda:

- Četrdesmit divi eiro. - Par pasi - ne vārda.

Marko nolika naudu uz letes, un administrators pasniedza viņam atslēgu no divdesmit sestā numura. Pārsteidzoši labā itāļu valodā viņš sarunāja, ka tiks pamodināts piecos no rīta. Tad, kā pēkšņi atcerējies, viņš ieminējās:

- Esmu nozaudējis zobu birsti. Jums nav kāda lieka?

Jaunietis izņēma no atvilktnes kārbu, kas bija piebāzta

ar dažādām pirmās nepieciešamības lietām: zobu birstēm, vienreizējas lietošanas skuvekļiem, skūšanās krēmu, aspirīnu, higiēniskajiem tamponiem, roku krēmu, ķemmēm un pat prezervatīviem.

Marko izvēlējās dažas lietas un pasniedza jauneklim desmit eiro.

Luksusa numurs viesnīcā Ritz nebūtu licies labāks. Divdesmit sestā istaba bija maza, tīra, silta, ar stingru gultas matraci un divreiz slēdzamām durvīm, aiz kurām varēja paslēpties no sejām, kas vajāja jau kopš paša rīta. Viņš ilgi mazgājās karstā dušā, tad noskuvās un labu brīdi berza zobus.

Sev par lielu atvieglojumu viņš skapītī zem televizora atrada minibāru. Apēdis paciņu cepumu, viņš uzdzēra tiem virsū divas mazas pudelītes viskija, bet, ielīdis gultā, sajutās gan garīgi, gan fiziski iztukšots. Spieķi viņš bija nolicis sev līdzās, pa tvērienam. Muļķīgi, bet ko lai dara.

31. NODAĻA

Cietuma kamerā viņš bija sapņojis par CIrihi ar zilajām upēm, tīrajām, ēnainajām ielām, modernajiem veikaliem un skaistajiem cilvēkiem, kas bija lepni par to, ka ir šveicieši, turklāt visi ar patīkamu nopietnību kārtoja savu biznesu. Tajā citā dzīvē viņš mēdza kopā ar tiem klusā elektriskajā transportā braukt uz pilsētas darījumu centru. Marko tolaik bija pārāk aizņemts, lai ceļotu un atstātu Vašingtonas trauslās iestrādnes, taču Cīrihe bija viena no vietām, ko viņš bija redzējis. Pilsēta bija viņa gaumē: bez tūristu un satiksmes sloga, tur nevajadzēja tērēt laiku, blenžot uz katedrālēm un muzejiem un apbrīnojot tās divus tūkstošus gadu seno vēsturi. Nepavisam. Cīrihe bija darījumu pilsēta, kas izcēlās ar ideālu naudas pārvaldīšanas mākslu - pretstatā skaidrās naudas plūsmai, kam savulaik Bekmens bija devis priekšroku.

Tagad viņš atkal brauca tramvajā, kurā bija iekāpis pie dzelzceļa stacijas. Tramvajs slīdēja pa Bahnhofstrasse, Cīrihes galveno ielu, ja vien šajā pilsētā tāda vispār bija izceļama. Pulkstenis rādīja gandrīz deviņi no rīta, un Marko steidzās kopā ar jauniem baņķieriem striktā apģērbā, kuri centās pagūt uz darbu UBS un Credit Suisse birojos, kā arī tūkstoš citās, mazāk zināmās, bet ne mazāk bagātās iestādēs. Tumši uzvalki, dažādu krāsu krekli, starp kuriem ne pārāk bieži vīdēja balti, dārgas kaklasaites ar bieziem mezgliem, bet visai vienveidīgiem rakstiem, tumšbrūnas kurpes ar saitēm. Sešu gadu laikā mode bija maz mainījusies - tā joprojām

saglabājās konservatīva, taču ar zināmu rozīnīti. Stils nebija tik izteiksmīgs kā jaunajiem speciālistiem Boloņā, tomēr gana pievilcīgs.

Braucot visi kaut ko lasīja. Tramvaji traucās arī pretējā virzienā. Marko izlikās, ka ir iegrimis Newsweek numurā, taču patiesībā viņš bija pievērsis uzmanību pārējiem pasažieriem.

Neviens uz viņu neskatījās. Nevienu neinteresēja viņa boulinga kurpes. Taisnību sakot, pie stacijas Marko bija pamanījis vēl vienu otru tikpat brīvi tērptu jaunieti. Neviens nelikās ne zinis par viņa salmu platmali. Bikšu galus viņš bija diedzis ar diegu un adatu, ko iegādājās viesnīcā, un centies to izdarīt, neizlejot asinis. Viņa apģērbs bija lēts, salīdzinot ar pārējiem pasažieriem, taču Marko par to bija maza bēda. Viņš bija atkūlies līdz Cīrihei bez Luidži un citiem sekotājiem astē un no šīs pilsētas arī tiks prom, ja vien viņam kaut mazliet paveiksies.

Paradeplatz tramvaji sabrauca gan no austrumiem, gan rietumiem un apstājās. Pasažieri, steidzīgi izkāpuši, devās uz tuvējām ēkām. Marko, atstājis cepuri vagonā zem sēdekļa, plūda līdzi ļaužu straumei.

Septiņu gadu laikā nekas nebija mainījies. Paradeplatz joprojām bija tāds pats - atklāts laukums ar maziem veikaliņiem un kafejnīcām. Bankas te atradās jau simtiem gadu, tikai dažas no tām dižojās ar neona izkārtnēm, bet citas bija tik labi noslēptas, ka nezinātājs tās nevarēja atrast. Ar saulesbrillēm uz acīm Marko centās uztvert pēc iespējas plašāku ainavu, tajā pašā laikā neatpalikdams no trim jauniem cilvēkiem ar sporta somām plecā. Viņi devās uz Rhineland Bank laukuma austrumu pusē. Marko viņiem līdzi iegāja vestibilā, kur sākās īstā jautrība.

Informācijas galdiņš visus šos septiņus gadus nebija kustināts no vietas, turklāt dāma, kas pie tā sēdēja, pat šķita tāda kā redzēta.

- Es gribētu satikt Miķeļu van Tīsenu, - Marko sacīja pēc iespējas klusāk.

- Un kā jūs sauc?

- Marko Laceri. - Vārdu Džoels Bekmens viņš nosauks vēlāk, Tīsena kabinetā augšstāvā, bet pagaidām viņš gribēja palikt anonīms. Marko cerēja, ka Nīls e-pasta sarakstē būs minējis šo vārdu. Turklāt baņķierim bija lūgts tuvākās nedēļas laikā neizbraukt no pilsētas.

Sieviete paņēma tālruņa klausuli un kaut ko klakšķināja uz datora tastatūras.

- Mirkli vajadzēs uzgaidīt, Laceri kungs, - viņa teica. - Vai neiebildīsiet?

- Nē, - Marko attrauca.

Uzgaidīt? Viņš par šo mirkli bija sapņojis gadiem ilgi. Marko apsēdies sakrustoja kājas, bet tad ieraudzīja savas kurpes un paslēpa kājas zem krēsla. Viņš bija pārliecināts, ka šobrīd tiek vērots kamerās no dažādiem skata leņķiem, un labi vien bija. Iespējams, ka drošības dienests pazīs viņā Bekmenu, bet varbūt arī ne. Marko gara acīm iztēlojās vīrus, kas lūkojas monitoros un kasa galvas: «Nezinu gan - viņš ir daudz tievāks, pat izkāmējis.» - «Un tie mati - pavisam noteikti ir krāsoti.»

Lai palīdzētu apsardzei, Marko noņēma Džovanni brilles bruņurupuča čaulas ietvarā.

Pēc piecām minūtēm nez no kurienes uzradās apsargs ar skarbu sejas izteiksmi un uzrunāja Marko:

- Nāciet līdzi, Laceri kungs!

Ar privātu liftu viņi uzbrauca trešajā stāvā, un Marko ieveda telpā ar biezām sienām. Rhineland Bank ēkā visas sienas likās biezas. Apmeklētāju tur gaidīja divi citi drošības dienesta darbinieki - viens smaidīja, bet otrs ne. Viņi palūdza Marko uzlikt plaukstas uz skenera, kas salīdzināja viņa pirkstu nospiedumus ar tiem, ko Marko šajā pašā telpā bija atstājis pirms septiņiem gadiem. Kad nospiedumi būs sakrituši, smaidīs visi, viņu ievedīs glītākā telpā, viņam tiks piedāvāta kafija vai sula. Visu, ko vien vēlaties, Bekmena kungs!

Marko palūdza apelsīnu sulu, jo viņš nebija ieturējis brokastis. Apsargi atgriezās savās vietās, un tagad viņu apkalpoja Elke, viena no Tīsena glītajām sekretārēm.

- Viņš būs klāt pēc mirkļa, - sekretāre paskaidroja. - Viņš negaidīja, ka ieradīsieties tieši šorīt.

Slēpjoties tualetēs, bija grūti pieteikt vizītes. Džoels uzsmaidīja sievietei. Vecais labais Marko nu jau bija iegājis vēsturē un pēc diviem gariem mēnešiem varēja doties pelnītā atpūtā. Marko bija labi pakalpojis Bekmenam, saglabājis viņam dzīvību, iemācījis itāļu valodas pamatus, iepazīstinājis ar Trevizo un Boloņu, savedis kopā ar Frančesku - sievieti, kuru nebūs iespējams tik drīz aizmirst.

Taču Marko varēja arī nogalināt Bekmenu, tāpēc Džoels, pētīdams Elkes smailos papēžus un gaidīdams viņas bosu, šo identitāti pameta Rhineland Bank trešajā stāvā. Marko bija zudis uz neatgriešanos.

Miķeļa van Tīsena kabinets bija iekārtots tā, lai apmeklētāji kristu kā spēcīga labā āķa ķerti. Vara jautās biezajā persiešu paklājā. Vara jautās ādas dīvānā un krēslos. Vara bija senajā sarkankoka rakstāmgaldā, kam Radlijas cietuma kamerā vietas nepietiktu. Vara jautās elektronisko ierīču klāstā uz galda. Tīsens sagaidīja Džoelu pie masīvajām ozolkoka durvīm, un abi pieklājīgi sarokojās, lai arī rokasspiediens nelīdzinājās vecu draugu sveicienam - abi līdz šim bija tikušies tikai vienu reizi.

Džoels kopš pēdējās tikšanās reizes bija zaudējis sešdesmit mārciņas, bet Tīsens gandrīz tikpat ieguvis. Baņķieris bija arī daudz sirmāks un neizskatījās nemaz tik sprauns un jestrs kā tie, ko Džoels redzēja tramvajā. Tīsens pavadīja

savu klientu līdz ādas atzveltnim, bet Elke un vēl viena sekretāre tikmēr rosījās, sagatavojot kafiju un cepumus.

Kad abi bija palikuši divatā un durvis aizvērtas, Tīsens ierunājās:

- Es par jums lasīju.

- Vai tiešām? Un ko jūs izlasījāt?

- Par prezidenta piekukuļošanu, lai iegūtu apžēlošanu, Bekmena kungs! Vai tiešām pie jums tas ir tik vienkārši?

Džoels nespēja noteikt, vai baņķieris joko. Viņš bija labā noskaņojumā, taču negrasījās apmainīties ar īsiem jociņiem.

- Es nevienu neesmu piekukuļojis, ja to jūs gribat sacīt.

-Jā, laikraksti ir dažādu spekulāciju pārpilni.

Baņķiera izteiksme drīzāk bija nožēlas pilna, nevis jautra,

tāpēc Džoels izlēma laiku lieki netērēt.

- Vai jūs ticat visam, ko izlasāt avīzēs?

- Protams, nē, Bekmena kungs!

- Esmu šeit trīs iemeslu dēļ: gribu piekļūt savam seifam, gribu redzēt sava konta izrakstu un izņemt desmit tūkstošus dolāru skaidrā naudā. Pēc tam man, iespējams, vajadzēs vēl vienu otru pakalpojumu.

Tīsens iebāza mutē cepumiņu un steidzīgi to sakošļāja.

- Jā, protams! Domāju, ka nekādi sarežģījumi neradīsies.

- Kāpēc varētu rasties sarežģījumi?

- Nebūs nekādu sarežģījumu, ser! Man tikai vajadzīgas dažas minūtes laika.

- Kāpēc?

- Man vajadzīga kolēģa konsultācija.

- Vai varat to izdarīt ātri?

Tīsens izšāvās no kabineta, aizcirzdams durvis. Džoelam iesāpējās kuņģis, un tas nebija no izsalkuma. Ja šis pasākums izgāzīsies, cita plāna viņam nebija. Viņš būs spiests

iziet no bankas tukšām rokām un cerēt, ka viņam ļaus pāriet pāri laukumam līdz tramvaja pieturai. Tad, kad Džoels atkal būs iekāpis tramvajā, viņam vairs nebūs kur iet. Bēgšana būs galā. Būs atgriezusies Marko personība, un Marko arī palīdzēs viņu nogalināt.

Laiks apstājās, un Džoels aizdomājās par savu apžēlošanu - tā spodrināja viņa reputāciju, un ASV valdība nespēja piespiest Šveices bankas iesaldēt viņa kontu. Šveicieši neie-saldēja banku kontus! Šveicieši bija imūni pret ārējo spiedienu! Tieši tāpēc viņu bankas pildījās ar naudu no visām pasaules malām.

Tie taču bija šveicieši!

Ienāca Elke un palūdza, vai Džoels varētu doties viņai līdzi. Senāk viņš sekotu šai sievietei jebkur, bet tagad - tikai lejup pa kāpnēm.

Iepriekšējā bankas apmeklējuma laikā viņš bija bijis arī glabātavā - tā atradās pagrabā, vairākus stāvus zem zemes, un klienti nemaz nezināja, cik dziļi šie pagrabi iesniedzās Šveices zemē. Ikvienas durvis bija pēdu biezas, ikviena siena šķita no svina, ikvienas telpas griestos bija iemontētas novērošanas kameras. Elke atkal aizveda Džoelu pie Tīsena.

Abi īkšķi tika skenēti, lai salīdzinātu pirkstu nospiedumus. Optiskais skeneris fiksēja Džoela ģīmetni.

- Septītais numurs, - Tīsens norādīja. - Es jūs gaidīšu tur, - viņš piebildis izgāja pa durvīm.

Džoels devās uz priekšu pa gaiteni, pagāja garām sešām slēgtām tērauda durvīm un apstājās pie septītajām. Viņš nospieda pogu, atskanēja pīkstieni, iekšā kaut kas noklak-stēja, un durvis atvērās. Bekmens iegāja telpā, kur viņu jau gaidīja Tīsens.

Telpa bija divpadsmit kvadrātpēdas liela, un trīs tās sienas aizņēma individuālie seifi, kas pēc izmēra atgādināja kurpju kastes.

-Jūsu seifa numurs? - Tīsens jautāja.

- L2270.

- Pareizi.

Tīsens pakāpās sāņus, noliecās pie seifa numurs L2270, nospieda dažus taustiņus uz tastatūras un iztaisnojies teica:

- Vai jūs būtu tik laipns?

Tīsena vērīgā skatiena pavadīts, Džoels piegāja pie sava seifa un ievadīja kodu. To darot, viņš čukstus atkārtoja skaitļus, kas uz mūžu bija iespiedušies atmiņā: «Astoņdesmit viens, astoņdesmit pieci, deviņdesmit četri, deviņdesmit trīs, divdesmit trīs.» Tastatūrā iemirgojās sīka, zaļa lampiņa. Tīsens pasmaidījis noteica:

- Es pagaidīšu ārā. Kad būsiet beidzis, piezvaniet!

Palicis viens, Džoels izņēma no seifa tērauda kārbu

un nocēla vāku, tad, izņēmis no kārbas aploksni, atvēra to. Aploksnē atradās četri Jazz diski, kas reiz bija miljardu dolāru vērti.

Džoels ļāvās atmiņām, taču ne ilgāk par minūti. Viņš tajā brīdī bija drošībā, un kas gan bija slikts, ja viņš vēlējās gremdēties atmiņās?

Viņš atcerējās Safi Mirzu, Fazalu Šarifu un Faruku Hanu -apdāvinātos jaunekļus, kuri bija uzgājuši «Neptūnu» un uzrakstījuši programmatūru, kas spēja vadīt sistēmu. Tagad viņi visi ir miruši, un viņus nogalināja naivā alkatība un nepareizā starpnieka izvēle. Viņš iedomājās par Džeisiju Habardu -nekaunīgo un izveicīgo blēdi, kurš visā savas karjeras laikā tina ap pirkstu vēlētājus un beigu beigās kļuva pārlieku rijīgs. Viņš iedomājās par Kārlu Pratu, Kimu Boilingu un dučiem citu partneru, kurus atveda uz savu firmu un kuru dzīves viņš sabendēja ar diskiem, ko tagad turēja savās rokās. Viņš iedomājās par kaunu un pazemojumu, ko viņa dēls bija spiests pārdzīvot, kad Vašingtonā izraisījās skandāls, bet cietums kļuva ne tikai par skaidri zināmu galamērķi, bet arī par drošu patvērumu.

Džoels iedomājās par sevi - un ne jau savtīgos nolūkos, ne jau žēluma vadīts un ne jau tāpēc, lai vainotu kādu citu. Viņš apzinājās, cik nožēlojamu dzīvi ir dzīvojis. Tomēr, lai cik ļoti viņš gribētu sākt visu no jauna un dzīvot citādi, viņam nebija laika šādām pārdomām. Viņam - Džoelam, Marko vai Džovanni - bija atlikuši pavisam nedaudzi dzīves gadi. Tad kāpēc viņš savā nolāpītajā dzīvē nevarētu visu izdarīt, kā pieklājas, nevis tā, lai padarītais nestu peļņu?

Viņš ielika diskus atpakaļ aploksnē, aploksni somā, bet tērauda kārbu - seifa. Tad Džoels piezvanīja Tīsenam.

Kad abi atgriezās varenības izpausmju pilnajā kabinetā, Tīsens pasniedza Džoelam mapīti ar vienu papīra lapu.

- Te ir jūsu konta izraksts, - viņš paziņoja. - Tur viss ir ļoti skaidrs - kā jau zināt, sen nekādas darbības nav veiktas.

-Jūs maksājat tikai vienu procentu no konta atlikuma, -Džoels aizrādīja.

- Jūs bijāt informēts par izcenojumiem, kad atvērāt rēķinu, Bekmena kungs!

- Biju gan.

- Mēs sargājam jūsu naudu citādā veidā.

- Nenoliedzami. - Džoels, aizvēris mapi, atdeva to Tīsenam. - Es to nepaturēšu. Vai dabūjāt skaidru naudu?

- Jā, tā tūdaļ tiks atnesta.

- Labi. Man vajadzēs vēl šo to.

Tīsens pievilka tuvāk bloknotu un sagatavoja pildspalvu. -Jā?

- Es gribu pārskaitīt simt tūkstošus dolāru uz banku Vašingtonā. Vai varat man kādu ieteikt?

- Noteikti. Mēs cieši sadarbojamies ar Maryland Trust.

- Labi. Līdz ar pārskaitījumu atveriet tur norēķinu kontu. Čeki netiks rakstīti, notiks tikai naudas izņemšana.

- Uz kāda vārda?

- Džoels Bekmens un Nīls Bekmens. - Viņš atkal varēja izmantot savu īsto vārdu, nesaraujoties, to izdzirdot. Neizjūtot bailes, ka tūdaļ atskanēs šāviens. Tas viņam patika.

- Protams, - Tīsens atteica. Iespējams bija viss.

- Man vajadzīga palīdzība, lai es varētu nokļūt atpakaļ Savienotajās Valstīs. Vai jūsu meičas varētu palūkot Lufthansa reisus uz Filadelfiju un Ņujorku?

- Protams. Kad un no kurienes?

- Šodien - un pēc iespējas ātrāk. Es gribētu iet ar līkumu šejienes lidostām. Cik ilgi ar mašīnu jābrauc no šejienes līdz Minhenei?

- Ar mašīnu - trīs četras stundas.

- Vai varat sagādāt man mašīnu?

- Domāju, ka varam to nokārtot.

- Es gribētu doties prom no pagrabstāva stāvvietas, un mašīnu vajadzētu vadīt cilvēkam, kurš nav ģērbies kā šoferis. Es negribu arī melnu mašīnu - tā nedrīkst pievērst uzmanību.

Tīsens pārtrauca rakstīt un apjucis paskatījās.

- Vai esat apdraudēts, Bekmena kungs?

- Iespējams. Neesmu par to pārliecināts, taču negribu riskēt.

Tīsens, mirkli apdomājis, apjautājās:

- Vai vēlaties, lai mēs pasūtām arī lidmašīnas biļeti? “Jā-

- Tādā gadījumā man vajadzēs uzmest aci jūsu pasei.

Džoels sadabūja pasi, ko bija iedevusi Frančeska. Tīsens

to labu brīdi pētīja, taču seja nodeva viņu - baņķieris bija noraizējies un apjucis. Beidzot viņš ierunājās:

- Bekmena kungs, jūs grasāties ceļot ar svešu pasi.

- Tieši tā.

- Vai šī pase ir derīga?

-Jā, ir!

- Pieņemu, ka jums nav pašam savas pases.

- Tā man tika atņemta jau sen.

- Mūsu banka neuzņemsies dalību kriminālnoziegumā. Ja pase ir zagta, tad...

- Varu apgalvot, ka tā nav zagta.

-Tad kā jūs...

- Pieņemsim, ka esmu to aizņēmies.

- Bet svešas pases izmantošana ir likumpārkāpums.

- Nekavēsimies pie Savienoto Valstu imigrācijas politikas, Tīsena kungs! Noskaidrojiet reisu sarakstu, un es izvēlēšos piemērotāko. Lai jūsu meitēns rezervē biļeti, izmantojot jūsu bankas līdzekļus, bet tēriņus atskaitiet no mana konta. Sadabūjiet arī mašīnu un šoferi. Arī šos tēriņus atskaitiet no mana konta, ja vēlaties. Tas viss taču ir pagalam vienkārši.

Tā bija tikai pase. Pie velna - citiem klientiem bija pa trim vai četrām pasēm. Tīsens, atdodams pasi Džoelam, noteica:

- Labi. Vai ir vēl kādas vajadzības?

- Jā, man vajadzīgs internets. Ceru, ka jūsu datori ir droši?

- Pilnībā.

E-pasta vēstulē Džoels rakstīja:

Grinč, ja paveiksies, es šovakar ieradīšos Štatos. Sadabū jaunu mobilo tālruni un neizlaid to no acīm. Rīt no paša rīta piezvani uz viesnīcām Hilton, Mariott un Sheraton Vašingtonā un jautā pēc Džovanni Ferro. Tas esmu es. No jaunā tālruņa vispirms piezvani Karlam Pratam un dari visu, lai sadabūtu senatora Klejbērna koordinātas. Mēs segsim visus viņa izdevumus. Pasaki, ka tas ir neatliekami - lai viņš izdara pakalpojumu vecam draugam, un nepieļauj nekādu aizbildināšanos. Kamēr nokļūšu mājās, vēstuļu vairs nebūs. Marko

Tīsena kabinetā aši apēdis sviestmaizi un izdzēris koka-kolu, Džoels Bekmens atstāja bankas ēku mirdzoši zaļā četr-durvju BMW sedanā. Drošības apsvērumu dēļ viņš slēpa seju aiz šveiciešu laikraksta, līdz mašīna izbrauca uz automaģistrāles. Šoferis Francis bija Pirmās formulas cienītājs. Kad Džoels ieminējās, ka steidzas, Francis iestūrēja kreisajā joslā un traucās uz priekšu ar simt piecdesmit kilometru ātrumu stundā.

32. NODAĻA

Bez piecām minūtēm divos Džoels Bekmens sēdēja Lufthansa reisa lidmašīnas pirmās klases salona ērtajā sēdeklī, un gaisa kuģis palēnām ripoja prom no Minhenes lidostas trapa. Tikai tad, kad lidmašīna izkustējās no vietas, Džoels uzdrīkstējās pacelt šampanieša glāzi, uz kuru viņš lūkojās jau desmit minūtes. Kad laineris skrejceļa sākumā apstājās, lai veiktu pēdējo sagatavošanos lidojumam, glāze jau bija sausa. Lidmašīna pacēlās, bet Džoels aizvēra acis un uz dažām stundām ļāvās atslābināties.

Tieši tajā pašā brīdī, septiņos piecdesmit piecās pēc Aus-trumkrasta laika, viņa dēls bija tik sasprindzis, ka varēja mest pa gaisu visu, kas pagadījās pie rokas. Kā viņš, nolāpīts, varēja nekavējoties nopirkt jaunu mobilo tālruni, tad piezvanīt vēlreiz Karlam Pratam un atsaukties uz seniem pakalpojumiem, kādu nemaz nebija? Turklāt pamanīties tā pielīst pensionētam un kašķīgam senatoram no Okrakou-kas Ziemeļkarolīnas štatā, lai šis pamestu visu iesākto un atgrieztos pilsētā, kuru droši vien no sirds ienīda? Turklāt nedrīkstēja aizmirst galveno: viņam, Nīlam Bekmenam, vajadzēja nostrādāt pilnu darba dienu birojā. Neviena nodarbe nebija tik steidzama kā viņa untumainā tēva pestīšana, lai arī viņu gaidīja vesels bars klientu.

Braucot prom no Jerry’s Java, Nīls nedevās vis uz biroju, bet gan taisnā ceļā uz mājām. Liza tobrīd mazgāja meitiņu un bija pārsteigta, ieraugot vīru.

- Kas noticis? - viņa noprasīja.

- Mums jāaprunājas. Tūlīt pat!

Nīls iesāka ar noslēpumaino vēstuli, kas bija pienākusi no Jorkas Pensilvānijas štatā, un turpināja stāstīt par četrus tūkstošus dolāru lielo aizņēmumu, mobilo tālruni, šifrētajām e-pasta vēstulēm - visu. Sieva Nīlam par lielu atvieglojumu dzirdēto uzņēma mierīgi.

- Tev vajadzēja man to izstāstīt uzreiz, - viņa atkārtoja ne reizi vien.

-Jā, piedod!

Nekāda strīda un skandāla nebija. Uzticība bija viena no Lizas spēcīgākajām īpašībām, un Nīls apskāva sievu, kad viņa piebilda:

- Mums viņam jāpalīdz.

- Tēvs atdos mūsu iztērēto naudu, - Nīls viņu drošināja.

- Par naudu raizēsimies vēlāk. Vai viņš ir briesmās?

- Man tā šķiet.

- Labi, kāds būs mūsu pirmais solis?

- Piezvani uz biroju un pasaki, ka esmu saķēris gripu.

Visa saruna tika ierakstīta ar sīciņa mikrofona palīdzību, ko Mossad aģenti bija iemontējuši abažūrā tieši virs vietas, kur sēdēja Nīls un Liza. Mikrofons, savienots ar raidītāju, bija paslēpts mājas bēniņos, bet pārraidi uztvēra augsto frekvenču uztvērējs, kas atradās mazapdzīvotā biroju ēkā ceturt-daļjūdzes attālumā. Šo biroju nesen uz pusgadu bija noīrējis kāds džentlmenis no Vašingtonas. Operators divas reizes noklausījās ierakstu un aši nosūtīja e-pasta vēstuli aģentam Izraēlas vēstniecībā Vašingtonā.

Kopš Bekmena nozušanas Boloņā pirms vairāk nekā divdesmit četrām stundām sarunas, ko raidīja Bekmena dēla tuvumā ierīkotās noklausīšanās ierīces, tika uzmanītas vēl rūpīgāk.

Vēstulē uz Vašingtonu bija teikts: Dž. B. brauc mājās.

Laimīgā kārtā Nīls sarunā ar Lizu nepieminēja vārdu Džovanni Ferro. Taču viņš diemžēl pieminēja divas no trim viesnīcām - Mariott un Sheraton.

Bekmena atgriešanās ieguva visaugstāko darbības prioritāti. Austrumkrastā bija izvietoti vienpadsmit Mossad aģenti, un visi nekavējoties tika nosūtīti komandējumā uz Vašingtonu.

Liza atstāja meitiņu pie mātes, un abi ar Nīlu traucās uz Šarlotsvilu, kas atradās pusstundas brauciena attālumā. Kādā iepirkšanās centrā pilsētas ziemeļos viņi uzmeklēja US Cellular biroju. Viņi atvēra abonenta rēķinu, iegādājās tālruni un jau pēc pusstundas atkal bija ceļā. Liza stūrēja mašīnu, bet Nīls pūlējās sazināties ar Kārlu Pratu.

Izdzēris krietnu devu šampanieša un vīna, Džoels virs Atlantijas okeāna mazliet pagulēja. Kad lidmašīna pusčetros pēcpusdienā piezemējās JFK lidostā, atslābums atkal bija zudis, jo atgriezās nedrošība un tieksme glūnēt pāri plecam.

Lidostā viņš vispirms iestājās rindā, kurā stāvēja amerikāņi, kas atgriezās mājās, un šī rinda bija daudz īsāka. Pūlis, kas veidoja ārzemnieku rindu, bija milzīgs. Tad Džoels apķērās, palūkojās apkārt un, pie sevis klusībā nolamājies, steidzās uz ārzemnieku rindu.

Kā viņš varēja būt tāds muļķis?

Ierēdnis ar masīvu kaklu - Bronksas iedzimtais - skaļā balsī pavēlēja ieceļotājiem stāvēt šajā rindā, nevis tajā otrā un kustēties uz priekšu. Esiet sveicināti Amerikā. Bija lietas, pēc kā Džoels nebūt neilgojās.

Ierēdnis, kas pārbaudīja pases, sarauca pieri, ieraugot Džovanni pasi, taču viņš viebās, arī pētot citu iebraucēju pases. Džoels uzmanīgi vēroja šo amatpersonu cauri lēto saulesbriļļu stikliem.

- Vai jūs, lūdzu, nenoņemtu saulesbrilles? - ierēdnis noprasīja.

- Certamente, - Džoels skaļi atbildēja, lai pierādītu, ka ir itālis.

Viņš noņēma saulesbrilles, samiedza acis, it kā būtu apžilbis, un izberzēja tās, bet ierēdnis pa to laiku centās sazīmēt sejas vaibstus. Negribīgi viņš iespieda pasē zīmogu un, ne vārda neteicis, pasniedza dokumentu atpakaļ. Tā kā Džo-elam nebija nekā deklarējama, muitas ierēdņi nepievērsa viņam uzmanību. Džoels steidzās cauri lidostai un nostājās rindā, kur gaidīja taksometrus.

- Uz Pensilvānijas staciju, - Džoels sacīja.

Šoferis pēc izskata atgādināja Faruku Hanu, jaunāko no trim pakistāniešiem. Tas bija gluži vai zēns, un Džoels, vērodams taksistu no aizmugures sēdekļa, pievilka somu sev tuvāk.

Tā kā jau bija iestājušās sastrēgumstundas, Džoels Pensilvānijas stacijā nokļuva pēc četrdesmit piecām minūtēm. Viņš nopirka biļeti uz Amtrak vilcienu līdz Vašingtonai un pulksten septiņos izbrauca no Ņujorkas.

Taksometrs apstājās uz Brendivainstrītas Vašingtonas ziemeļrietumos. Bija jau gandrīz vienpadsmit, un lielākā daļa namu logu jau grima tumsā. Džoels pierunāja taksistu, kurš bija gatavs iemigt, viņu uzgaidīt.

Pratas kundze jau laidās miegā, kad izdzirdēja durvju zvanu. Viņa, paķērusi halātu, steidzās pie durvīm. Vīrs parasti gulēja pagrabstāvā, jo viņš skaļi krāca un, mocīdamies ar bezmiegu, daudz dzēra. Prata bija pārliecināta, ka ieradies Karls.

- Kas tur ir? - viņa noprasīja sarunu ierīces klausulē.

- Džoels Bekmens, - skanēja atbilde, un sieviete nodomāja, ka kāds viņu mēģina izjokot.

-Kas?

- Donna, tas esmu es, Džoels. Es zvēru. Atver durvis!

Viņa palūkojās pa actiņu, taču svešinieku nepazina.

- Vienu mirkli, - viņa atbildēja un joza uz pagrabstāvu, kur Karls skatījās ziņu pārraidi. Jau pēc mirkļa viņš bija pie durvīm, ģērbies Duke komandas svīterī un ar pistoli rokā.

- Kas tur ir? - viņš pārvaicāja.

- Kari, tas esmu es, Džoels. Noliec šaujamo un atver durvis.

Šo balsi nevarēja sajaukt ne ar vienu citu. Karls atvēra durvis, un Džoels Bekmens atkal ienāca viņa dzīvē - kā ļauns pagātnes murgs, kam nekad nav gana. Viņi neapskāvās un nesarokojās, pat neuzsmaidīja viens otram. Prati klusējot nopētīja Džoelu, jo viņš bija kļuvis daudz tievāks, mati tumšāki un īsāki, bet apģērbs - pavisam dīvains.

- Ko tu gribi? - Donna pamanījās īsi izmest.

- Labs jautājums, - Džoels vēsi atteica. Viņam šajā situācijā bija priekšrocības, jo viņš bija visu iepriekš izdomājis, taču Prati ir pārsteigti negaidot. - Vai tu beidzot nolaidīsi to stroķi?

Prats nolika šaujamo uz galdiņa.

- Vai esi runājis ar Nīlu? - Bekmens ķērās vērsim pie ragiem.

- To vien daru visu dienu.

- Kas te īsti notiek, Karl? - Donna gribēja zināt.

- Es nemaz tā īsti nezinu.

- Vai varam aprunāties? Tieši tāpēc man vajadzēja tevi satikt. Tālruņiem es vairs neuzticos.

- Par ko jums jārunā? - sieva nelikās mierā.

- Vai tu varētu mums pagatavot kafiju? - Džoels pieklājīgi palūdza.

- Nē, nolāpīts!

- Ej taču vārīt kafiju!

Karls, kas līdz šim bija berzējis zodu, apsvēra situāciju.

- Donna, mums jāaprunājas divatā - par senām juridiskām lietām. Vēlāk es tev visu izstāstīšu.

Sieviete apveltīja abus ar skatienu, kas pilnīgi skaidri nozīmēja: ejiet taču pie velna. Bet tad pa kāpnēm devās uz mājas otro stāvu. Abi juristi iegāja dzīvojamā istabā.

- Vai gribi kaut ko iedzert?

- Jā, un kaut ko labi stipru.

Karls piegāja pie neliela bāriņa un ielēja divas kārtīgas devas skotu viskija. Vienu glāzi pasniedzis Džoelam, viņš, pat nepūloties pasmaidīt, noteica:

- Prozit!

- Prozit! Priecājos tevi redzēt, Kari!

- Domāju gan - tev taču nevajadzēja rādīties vēl vismaz četrpadsmit gadus.

- Skaitīji dienas, ko?

- Mēs vēl arvien mēžam mēslus, ko tu sastrādāji, Džoel. Ir nodarīts pāri daudziem labiem cilvēkiem. Atvaino, ja mēs ar Donnu neesam gluži sajūsmā par tavu ierašanos. Nevaru iedomāties cilvēkus šajā pilsētā, kuri mestos tev ap kaklu.

- Vairums droši vien gribētu mani nošaut.

Karls piesardzīgi uzmeta skatienu pistolei.

- Bet tas mani neuztrauc, - Bekmens turpināja. - Protams, es gribu atgriezties un šo to mainīt, bet man nav tādas iespējas. Es šobrīd bēgu, ko kājas nes, Kari, un man vajadzīga palīdzība.

- Bet varbūt es negribu vēlreiz tajā lietā iekāpāties.

- Nevaru tev pārmest, bet es lūdzu tev pakalpojumu -lielu pakalpojumu. Palīdzi, un es apsolu, ka nekad vairs nestāvēšu uz tava nama sliekšņa.

- Nākamreiz es tevi vienkārši nošaušu.

- Kur ir senators Klejbērns? Vai viņš vēl ir dzīvs?

- Pat ļoti dzīvs, un tev ir ļoti paveicies.

- Ko tu ar to gribi teikt?

- Viņš ir šeit, Vašingtonā.

- Kāpēc?

- Holiss Meipls pēc ilgiem senātā aizvadītiem gadiem dodas pensijā, un tam par godu šovakar tiek rīkots baļļuks. Visi vecie zēni šodien ir te.

- Meipls? Viņam jau pirms desmit gadiem slienas tecēja pa zodu zupā.

-Jā, un tagad viņš savu zupas šķīvi nemaz nespēj saskatīt. Viņi ar Klejbērnu bija kā roka ar cimdu.

- Vai esi tagad runājis ar Klejbērnu?

-Jā!

- Un kādi rezultāti?

- Ar viņu tev būs grūti sarunāties - viņš negrib dzirdēt tavu vārdu. Viņaprāt, tevi vajadzēja nošaut par nodevību.

- Man vienalga. Pasaki šim, ka brokeris var nodrošināt darījumu, kas liks Klejbērnam justies kā īstam patriotam.

- Kas tas par darījumu?

- Man ir programmatūra, Kari! Visa pakete. To es šorīt izņēmu no sava bankas seifa Cīrihē, kur tā bija atradusies vairāk nekā sešus gadus. Atnāciet abi ar Klejbērnu rīt no rīta uz manu viesnīcas numuru, un es jums visu parādīšu.

- Es nemaz negribu to redzēt.

- Gribi gan!

Prats iedzēra divus kārtīgus malkus viskija un, piegājis pie bāra, no jauna piepildīja glāzi, tad ieņēma vēl vienu devu.

- Kad un kur man jābūt?

- Viesnīcā Mariott uz Divdesmit otrās ielas, piecsimt divdesmitajā numurā deviņos no rīta.

- Bet kāpēc, Džoel? Kāpēc tu mani jauc tur iekšā?

- Tu tikai izpalīdzi vecam draugam.

- Es tev neko neesmu parādā, un senais draugs zuda jau pirms ilga laika.

- Lūdzu, Kari! Atved līdzi Klejbērnu, un tu līdz pusdienlaikam būsi ticis vaļā no sloga. Apsolu, ka tev nekad vairs nevajadzēs mani ieraudzīt.

- Tas ir ļoti vilinošs piedāvājums.

Džoels lika taksistam braukt tālāk. Viņi riņķoja pa Džordž-taunu - pa К ielu, kas bija kā nosēta ar nakts restorāniem, bāriem un studentu izklaides vietām, un tās visas pārpilnas ar cilvēkiem, kam patika labi dzīvot. Bija divdesmit otrais marts, un pavasaris tuvojās milzu soļiem. Temperatūra svārstījās ap sešdesmit pieciem grādiem, un studenti labprāt uzturējās ārā, lai arī bija jau pusnakts.

I ielas un Četrpadsmitās ielas krustojumā taksometrs palēnināja gaitu, un Džoels ieraudzīja savas vecās firmas ēku. No nama augšējā stāva viņš savulaik bija vadījis savu mazo impēriju - tur vasaļi skrēja viņam pakaļ un izpildīja ikvienu komandu. Tas bija nostalģisks brīdis, tomēr Džoels juta vien nožēlu par izniekoto dzīvi, kas aizvadīta, dzenoties pēc naudas, bet draugus, sievietes un rotaļlietas vienkārši nopērkot. Taksometrs brauca tālāk - garām neskaitāmām biroju ēkām, un vienā ielas pusē atradās valdības iestādes, bet otrā - lobistu firmas.

Džoels palūdza taksistam braukt pa citu ielu, lai varētu vērot patīkamākas ainas. Viņi nogriezās uz Konstitūcijas avēnijas, bet tad pabrauca garām Vašingtona piemineklim. Džo-ela jaunākā meita Anna Lī gadiem ilgi bija lūgusi, lai tēvs izved pastaigā pa parku, lai viņa neatšķirtos no klasesbiedriem. Viņa gribēja redzēt Linkolna memoriālu un pavadīt dienu Smitsona institūtā. Džoels bija solījis un solījis, bet tagad viņa ir jau gabalā. Anna Lī dzīvoja Denverā, un viņai bija bērns, ko Džoels tā arī nav redzējis.

Kad acu priekšā iznira Kapitolija kupols, Džoelam pēkšņi bija gana - ceļojums pagātnē izrādījās nomācošs. Uzjundītās atmiņas bija pārāk nepatīkamas.

- Vediet mani uz viesnīcu, - Džoels sacīja.

33. NODAĻA

Nīls uzvārīja krūzi kafijas, tad, izgājis uz vēsajiem terases akmeņiem, izbaudīja agrā pavasara saullēkta skaistumu.

Ja viņa tēvs patiešām bija ieradies Vašingtonā, tad pusseptiņos no rita viņš noteikti negulēja. Jau vakarā Nīls bija saglabājis jaunajā tālrunī Vašingtonas viesnīcu tālruņu numurus, un, saulei lecot, viņš sazvanījās ar Sheraton. Džo-vanni Ferro tur nebija apmeties. Pēc tam viņš piezvanīja uz Mariott.

- Lūdzu vienu mirkli uzgaidīt, - telefoniste sacīja, pēc mirkļa atskanēja signāls, savienojot ar viesnīcas numuru.

- Hallo, - atsaucās pazīstama balss.

- Pasauciet, lūdzu, Marko, - Nīls ierunājās.

- Marko klausās. Vai Grinčs?

- Grinčs gan.

- Kur tu šobrīd atrodies?

- Stāvu uz terases un gaidu uzlecam sauli.

- Un kādu tālruni tu lieto?

- Man ir pilnīgi jauns Motorola aparāts, ko neesmu izlaidis no rokām, kopš to vakar nopirku.

- Vai esi pārliecināts, ka tas ir drošs?

-Jā!

Džoels dziļi ievilka elpu.

- Priecājos dzirdēt tavu balsi, dēls!

- Es varu teikt to pašu par tevi. Kā pagāja brauciens?

- Tas bija piedzīvojumu pilns. Vai vari atbraukt uz Vašingtonu?

-Kad?

- Šorīt.

- Protams. Visiem ir pateikts, ka man ir gripa. Birojā mani neviens nemeklēs. Cikos un kur man jābūt?

- Atbrauc uz viesnīcu Mariott Divdesmit otrajā ielā. Ieej vestibilā tieši astoņos četrdesmit piecās, ar liftu uzbrauc sestajā stāvā, tad pa kāpnēm nokāp uz piekto. Piecsimt divdesmitais numurs.

- Vai visi šie manevri ir nepieciešami?

- Tici man. Vai vari dabūt citu mašīnu?

- Nezinu gan, kas man...

- Paņem no Lizas mātes. Aizņemies viņas mašīnu un pārliecinies, ka tev neviens neseko. Iebraucis pilsētā, atstāj autiņu stāvvietā uz Sešpadsmitās ielas un kājām ej uz viesnīcu. Neaizmirsti piesargāties no sekotājiem. Ja pamani ko aizdomīgu, piezvani man, un pārcelsim tikšanos.

Nīls nopētīja pagalmu, gandrīz jau sagatavojies ieraudzīt tur aģentus melnās drēbēs. Kur gan viņa tēvs salasījies šīs spiegu lietas? Varbūt tā ir piedeva, kas nāk līdzi sešiem vientulībā pavadītiem gadiem? Varbūt viņš izlasījis tūkstoš spiegu romānus?

- Vai tu vēl tur esi? - Džoels izmeta.

- Protams. Es jau braucu.

Aira Klejbērns atgādināja cilvēku, kurš visu mūžu aizvadījis zvejas laivā, nevis vīru, kurš trīsdesmit četrus gadus nosēdējis ASV senātā. Viņa senči simtiem gadu bija nodarbojušies ar zveju pie Ziemeļkarolīnas krastiem, netālu no mājām Okrakoukā. Aira būtu darījis to pašu, ja vien viņa matemātikas skolotājs sestajā klasē nebūtu atklājis, ka viņam

ir izcili augsts IQ. Stipendija Čapelhilas universitātē aizrāva viņu prom no mājām, bet stipendija Jeila universitātē deva Klejbērnam maģistra grādu. Trešā - Stenfordā ļāva pievienot doktora titulu pirms viņa vārda. Viņš mierīgi pasniedza ekonomikas zinātnes Deividsonas koledžā, kad kā kompromisa kandidāts tika ievēlēts senātā, un turpmākos trīsdesmit gadus veltīgi pūlējās tikt prom no Vašingtonas. Septiņdesmit gadu vecumā viņš beidzot varēja doties pensijā. Aizejot no senāta, Aira paņēma līdzi tik pamatīgas zināšanas ASV izlūkošanas sfērā, ka neviens cits politiķis ar viņu nevarēja sacensties.

Klejbērns tīrās ziņkāres dēļ piekrita kopā ar savu seno draugu no tenisa kluba Kārlu Pratu ierasties viesnīcā Mariott. «Neptūna» sistēmas noslēpums tā arī nebija atminēts, turklāt pēdējos piecus gadus viņš nopietni nestrādāja - politiķis gandrīz katru dienu makšķerēja un savā laivā šķēla viļņus no Hateras līdz pat Kapelokūtai.

Senāta karjeras norieta laikā Aira Klejbērns vēroja, kā Džo-els Bekmens pamazām kļūst par pēdējo no milzīgā lobistu skaita, kurš naudas grābšanu bija izkopis īpaši. Aira taisījās prom no Vašingtonas tad, kad cita politikas kobra Džeisijs Habards saņēma to, ko bija pelnījis, un tika atrasts miris.

Par šiem ļautiņiem viņš nedeva ne pieci.

Piecsimt divdesmitā numura durvis atvērās, un Klejbērns iegāja telpā, palaidis Kārlu Pratu pa priekšu. Pēc īsa mirkļa viņš stāvēja aci pret aci ar pašu nelabo.

Tomēr nelabais bija pavisam jauks un pieklājīgs - pavisam cits cilvēks. Cietums dara savu.

Džoels stādījās priekšā un iepazīstināja senatoru Klej-bērnu ar savu dēlu. Visi sarokojās un apmainījās pieklājības frāzēm. Nelielajā viesnīcas numurā uz galda bija cepumi, kafija un sula. Ap galdu jau bija salikti četri krēsli, un visi apsēdās.

- Es jūs ilgi neaizkavēšu, - Džoels iesāka. - Senator, man vajadzīga jūsu palīdzība. Nezinu, cik daudz jums zināms par šo ķezu, kuras dēļ es uz vairākiem gadiem tiku ietupināts cietumā.

- Lietu pārzinu galvenajos vilcienos, taču jautājumi vienmēr atradīsies.

- Esmu pārliecināts, ka varēšu uz tiem atbildēt.

- Kurai valstij pieder šī satelītu sistēma?

Džoels nespēja nosēdēt. Viņš, piegājis pie loga, izklaidīgu skatu palūkojās ārā un dziļi ievilka elpu.

- To uzbūvēja Ķīna, un izmaksas bija astronomiskas. Parastā bruņojuma jomā Ķīna, kā jūs jau zināt, ir tālu atpalikusi no mums, tāpēc viņi ieguldīja pamatīgus līdzekļus modernajās tehnoloģijās. Šo to viņi nozaga mums un tad bez CIP ziņas veiksmīgi palaida orbītā sistēmu, kas tika nodēvēta par «Neptūnu».

- Kā viņi to dabūja gatavu?

- Brutāli - ar meža ugunsgrēka palīdzību. Kādu nakti viņi vienā no ziemeļu provincēm aizdedzināja divdesmit tūkstošus akru meža. Ugunsgrēks radīja milzīgu mākoni, caur kuru viņi palaida trīs raķetes, un katra no tām pacēla orbītā trīs satelītus.

- Tādu numuru reiz jau nostrādāja krievi.

- Šoreiz krievi tika piemuļķoti ar viņu pašu paņēmienu. Šie palaida garām «Neptūnu» tāpat kā visi citi. Neviens visā pasaulē nezināja, ka šāda sistēma eksistē, kamēr mani klienti to nebija pavisam nejauši atklājuši.

- Tie trīs pakistāniešu studenti?

- Jā, un tagad visi trīs ir miruši.

- Kas viņus nogalināja?

- Manuprāt, ķīniešu aģenti.

- Bet Džeisiju Habardu?

- Arī viņi.

- Cik tuvu šie ļaudis ir piekļuvuši jums?

- Tuvāk, nekā man gribētos. - Klejbērns pastiepa roku pēc virtuļa, un Prats izdzēra glāzi apelsīnu sulas. Džoels turpināja: - Manās rokās ir programmatūra JAM, kā studenti paši to nosauca. Un šis ir vienīgais eksemplārs.

- Tas, ko jūs centāties pārdot? - Klejbērns noprasīja.

- Jā! Un es joprojām gribu tikt no programmas vaļā. Ir pierādījies, ka tā ir nāvējoša, tāpēc es gribētu, lai ar to ņemas kāds cits. Es tikai nezinu, kā rokās to nodot.

- Kā būtu ar CIP? - Prats ieminējās, jo kaut kas taču bija jāsaka.

Klejbērns jau kratīja galvu.

- Es viņiem neuzticos, - Džoels atteica. - Tedijs Meinards panāca, ka mani apžēlo, lai varētu noskatīties, kurš īsti mani nogalinās. Tagad tur pie varas ir tikai direktora vietas izpildītāja.

- Un prezidents ari jauns, - Klejbērns atgādināja. - CIP šobrīd ir viena liela nelaime, es tai negribu iet ne tuvumā.

To teikdams, senators Klejbērns pārkāpa robežu, no ziņkārīga vērotāja kļūdams jau par padomnieku.

- Ar ko man būtu jārunā? - Džoels apvaicājās. - Kam varu uzticēties?

- Ar PIP, Pretizlūkošanas pārvaldi, - Klejbērns nevilcinoties atbildēja. - To vada kāds mans sens draugs, majors Vēss Rolands.

- Cik ilgi viņš strādā savā amatā?

Klejbērns, mirkli padomājis, atteica:

- Kādus desmit, divpadsmit gadus. Viņam ir milzīga pieredze, turklāt viņš ir gudrs pēc velna. Visnotaļ cienījams cilvēks.

- Vai varat ar viņu sazināties?

-Jā, mēs uzturam kontaktus.

- Vai viņam nav jāatskaitās CIP direktoram? - Prāts gribēja zināt.

- Ir! Visi atskaitās. Valstī ir vismaz piecpadsmit izlūkošanas aģentūru - pret to esmu cīnījies jau divdesmit gadu, un visas sniedz atskaites CIP.

- Tātad Vēss Rolands visu, ko uzzinās no manis, atstāstīs CIP? - Džoels pārjautāja.

- Viņam nav izvēles. Taču ir dažādi veidi, kā šim jautājumam pieiet. Rolands ir saprotošs cilvēks, un viņš pārzina politikas spēlītes. Tieši tāpēc viņš savā amatā ir sabijis tik ilgi.

- Vai varat nokārtot tikšanos?

-Jā, bet kas tajā laikā notiks?

- Es pasviedīšu viņam JAM programmatūru un pats mukšu prom.

- Un ko jūs par to gribēsiet?

- Šis darījums ir vienkāršs, senator! Nauda man nav vajadzīga, es prasu tikai nelielu izlīdzēšanu.

- Ko tieši?

- To es pārrunāšu ar viņu pašu. Jūs, protams, būsiet klāt.

Sarunā iestājās pauze - Klejbērns lūkojās grīdā, apsvērdams situāciju. Nīls piegāja pie galda un paņēma radziņu. Džoels ielēja sev kafiju. Prāts, mocīdamies paģirās, izdzēra vēl vienu lielu glāzi apelsīnu sulas.

Beigu beigās Klejbērns, atlaidies pret krēsla atzveltni, konstatēja:

- Tā vien šķiet, ka situācija ir steidzama?

- Vēl vairāk nekā steidzama. Ja majors Rolands nav ļoti aizņemts, es gribētu ar viņu tikties tūdaļ pat. Jebkurā vietā.

- Esmu pārliecināts, ka šīs lietas dēļ viņš būs gatavs pamest jebkuru iesākto darbu.

- Lūk, tur ir tālrunis!

Klejbērns piecēlies piegāja pie rakstāmgalda. Prats nokrakšķēdamies ierunājās:

- Klau, veči, šajā darījuma fāzē es gribētu izstāties no spēles. Neko vairāk negribu dzirdēt. Es negribu būt ne liecinieks, ne apsūdzētais, ne kāda cita procesos iesaistīta persona. Atvainojiet mani, bet es braucu uz biroju.

Atbildi viņš nemaz nesagaidīja. Prats nozuda vienā mirklī, un durvis aizcirtās kā pēc burvju mājiena. Abi numurā palikušie no Prata pēkšņā gājiena uz mirkli apstulba.

- Nabaga Karls, - Klejbērns ieminējās. - Viņš baidās pats no savas ēnas.

Senators, paņēmis klausuli, ķērās pie lietas.

Ceturtās sarunas laikā, kura bija otrā tiešā ar Pentagonu, Klejbērns aizlika roku priekšā klausulei un pačukstēja Džo-elam:

- Viņi grib tikties Pentagonā.

Džoels papurināja galvu:

- Nē! Es ar programmatūru rokās neiešu nekur, kamēr nebūšu noslēdzis vienošanos. Es to viņiem atdošu, taču ne tur.

Klejbērns atstāstīja dzirdēto un tad labu brīdi klausījās. Tad, vēlreiz aizklājis klausuli ar roku, noprasīja:

- Kāda tā programmatūra īsti izskatās?

- Tie ir četri diski, - Džoels atsaucās.

- Viņiem jāpārliecinās par tās īstumu, vai to jūs saprotat?

- Protams. Divus diskus es paņemšu līdzi uz Pentagonu, un tā būs akurāt puse. Pietiks, lai gūtu priekšstatu.

Klejbērns atkal pa tālruni atstāstīja Džoela nosacījumus. Viņš ilgi klausījās, tad pēc brīža uzrunāja Džoelu:

- Vai varat man parādīt diskus?

-Jā!

Kamēr Džoels vēra vaļā somu, senators pārslēdza tālruni gaidīšanas režīmā. Bekmens izņēma no portfeļa četrus diskus un nolika tos Nīla un Klejbērna priekšā uz gultas. Senators, paņēmis klausuli, paziņoja:

- Es šobrīd skatos uz četriem diskiem. Bekmena kungs apgalvo, ka tajos ir visa programmatūra.

Pāris minūšu klausījies, Klejbērns vēlreiz ieslēdza gaidīšanas režīmu.

- Viņi nekavējoties vēlas mūs redzēt Pentagonā.

- Braucam.

Klejbērns, nolicis klausuli, sacīja:

- Tur viss vārās. Domāju, ka šie zeļļi ir sajūsmā. Vai varam braukt?

- Tiksimies vestibilā pēc piecām minūtēm, - Džoels atsaucās.

Kad durvis aiz Klejbērna aizvērās, Džoels aši savāca diskus un divus no tiem iebāza mēteļa kabatās. Pārējos divus -trešo un ceturto disku - viņš, ielicis portfelī, pasniedza Nīlam, sacīdams:

- Kad mēs iziesim no viesnīcas, piezvani administrācijai un rezervē citu istabu. Uzstāj, ka tev numurā jāievācas tūdaļ pat. Tad piezvani uz šo numuru, pastāsti, kur atrodies, un paliec tur, līdz es atgriežos.

- Protams, tēt! Ceru, ka zini, ko dari.

- Es tikai braucu slēgt darījumu - gluži kā vecajos labajos laikos.

Taksometrs apstājās stāvvietā Pentagona dienvidu pusē, netālu no metro stacijas. Divi uniformās ģērbušies majora Rolanda pārstāvji viņu jau gaidīja ar dienesta apliecībām rokās un gatavi turpmākai darbībai. Viņi izveda atbraucējus cauri drošības kontrolei un pa ceļam nofotografēja, lai izgatavotu pagaidu caurlaides. Visa šā procesa gaitā Klejbērns kurnēja par to, cik vienkārši viss esot bijis senāk.

Senāk vai tagad, tomēr viņš spēja ātri pārslēgties no skeptiķa uz aktīva dalībnieka lomas tēlotāju, turklāt bija pilnībā iejuties Bekmena scenārijā. Kamēr viņi gāja pa pla-sājiem otrā stāva gaiteņiem, senators atcerējās, cik vienkārša dzīve bija, kad pasaulē valdīja tikai divas lielvaras. Vienmēr varēja vainot padomju valsti un ļaundarus atmaskot bez grūtībām.

Kompleksa «C» spārnā viņi pa kāpnēm uzkāpa trešajā stāvā, un Pentagona darbinieki vadīja viesus cauri neskaitāmām durvīm un ieveda kabinetā, kur viņi tika gaidīti. Majors Rolands sagaidīdams piecēlās kājās. Viņam bija ap sešdesmit, taču formastērpā izskatījās stalts un možs. Visi tika cits ar citu iepazīstināti, un Rolands aicināja viesus apspriežu zālē. Garā galda galā operatori darbojās ap milzīga izmēra datoru, kas acīmredzot nupat ticis atgādāts.

Majors Rolands palūdza Džoelam atļauju sarunā piedalīties diviem viņa palīgiem. Kāpēc ne - Džoelam iebildumu nebija.

- Vai neiebildīsiet, ja sarunu ierakstīsim videolentē? -Rolands apvaicājās.

- Kam jums tas vajadzīgs? - Džoels pajautāja.

- Katram gadījumam - lai ieraksts būtu pie rokas, ja to gribētu noskatīties kāda augstāka amatpersona.

- Piemēram?

- Piemēram, prezidents.

Džoels palūkojās uz Klejbērnu, kas tobrīd bija vienīgais viņa draugs, turklāt ne pārāk noderīgs.

- Un CIP? - Džoels gribēja zināt.

- Iespējams, arī kāds no tā kantora.

- Pagaidām iztiksim bez videoieraksta - varbūt kādā sarunas brīdī vienosimies par to, ka ieslēdzam kameru.

- Godīga runa. Kafiju? Limonādi?

Neviens no viesiem nebija izslāpis. Majors Rolands pavaicāja datoroperatoriem, vai tehnika ir gatava darbam, un palūdza viņus iziet no zāles.

Džoels un Klejbērns sēdēja galda vienā pusē, majors Rolands un abi viņa palīgi - otrā. Visiem trim rokās bija

pildspalvas un kaujas gatavībā - bloknoti. Džoelam un Klej-bērnam nebija nekā.

- Vispirms izrunāsim par CIP, - Bekmens iesāka, saprazdams, ka viņam pārrunās jāuzņemas galvenā loma. - Cik saprotu no likumiem vai vismaz atceros to, kāda te savulaik bija kārtība, CIP direktors atbild par visām izlūkošanas darbībām.

- Tieši tā, - Rolands atbildēja.

- Ko jūs iesāksiet ar informāciju, kuru jums grasos nodot?

Majors palūkojās uz palīgu, kurš sēdēja no viņa pa labi, taču skatiens palika bez atbildes, jo tas arī nezināja, ko sacīt.

- Kā jūs jau teicāt, ser, direktoram ir tiesības uzzināt visu.

Bekmens pasmaidījis nogremšļojās.

- Major, CIP centās mani nogalināt, vai skaidrs? Un, cik man zināms, viņi joprojām mani medī. Man nav sevišķu ilūziju par zeļļiem no Lenglijas.

- Meinards vairs nav pie varas, Bekmena kungs.

- Taču kāds ir ieņēmis viņa vietu. Man nav vajadzīga nauda, major, bet gan aizsardzība. Patiesībā es vēlos, lai mani liek mierā mūsu pašu valdība.

- To mēs varam nokārtot, - Rolands pārliecināti atteica.

- Man ir arī vajadzīga palīdzība jautājumos ar dažām citām iestādēm.

- Varbūt izstāstiet visu, Bekmena kungs? Jo vairāk mēs zināsim, jo labāk varēsim jums palīdzēt.

Atskaitot Nīlu, Bekmens neuzticējās nevienai dzīvai dvēselei zemes virsū, taču bija pienācis laiks likt kārtis galdā un cerēt uz vislabāko. Bēgšana noslēgusies - citas vietas, kur nolīst, vairs nebija.

Džoels iesāka stāstu par «Neptūnu» un turpināja par to, kā ķīnieši šo sistēmu radījuši. Viņš dalījās zināšanās, kā satelītu sistēma palaista no Zemes, piemuļķojot ne tikai amerikāņus, bet ari krievus, britus un izraēliešus. Džoels izplūda garā stāstā par trim pakistāniešiem, par to, kā jaunieši baidījušies par savu atklājumu, par to, kā viņi pamanījušies piekļūt sistēmai un neitralizēt to. Džoels gana skarbi stāstīja par savu alkatību un centieniem pārdot JAM sistēmu jebkurai valdībai, kas būtu gatava maksāt tik daudz naudas, cik nevienam pat sapņos nerādījās. Runājot par Džeisija Habarda neapdomību un muļķību, cenšoties notirgot preci, Džoels nedeva nekādas atlaides. Viņš bez vilcināšanās atzina savas kļūdas un uzņēmās atbildību par haosu, kas bija izcēlies viņa dēļ. Tālākos apgalvojumos viņš kļuva vēl stingrāks.

Nē, krieviem nebija intereses par viņu preci. Tiem pašiem bija savi satelīti, un viņi nevarēja atļauties vēl citus.

Nē, izraēlieši nekad mūžā nebūtu tikuši pie preces. Viņi gan turpat netālu grozījās un saprata, ka darījums, visticamāk, tiks noslēgts ar Saūda Arābijas pārstāvjiem. Saūdarābi ļoti gribēja iegādāties JAM, un viņiem pašiem bija savi satelīti, taču neviens nelīdzinājās «Neptūnam».

«Neptūnam» nekas nespēja līdzināties - pat jaunākie amerikāņu izgudrojumi.

Saūdarābi šos četrus diskus jau bija redzējuši klātienē. Pakistāniešu radītās programmas rūpīgi uzmanītā pārbaudes eksperimentā tika nodemonstrētas diviem arābu slepenpolicijas aģentiem. Tas notika Mērilendas universitātes dator-laboratorijā, un demonstrācija bija ļoti pārliecinoša. Toreiz eksperimentā piedalījās gan Bekmens, gan Habards.

Saūdarābi par JAM piedāvāja simt miljonus dolāru. Habards, izslavēts saūdarābu draugs, bija galvenā persona pārrunās. Toreiz Cīrihes bankas kontā tika iemaksāta drošības nauda viens miljons dolāru. Bet Habards un Bekmens tikmēr cerēja saņemt pusmiljardu.

Un tad sākās īsta elle. Viņiem uzklupa federāļi ar orderiem, apsūdzībām, izmeklēšanu, un saūdarābi izbijās.

Habards tika noslepkavots. Džoels paslēpās cietumā, atstādams aiz sevis plašus postījumus un neapmierinātus cilvēkus ar nopietnām ambīcijām.

Četrdesmit piecu minūšu ilgais stāsts ne reizi netika pārtraukts. Neviens no visiem trijiem galda otrā pusē sēdošajiem neko vairs nepierakstīja - viņi klausījās kā apmāti.

- Esmu drošs, ka ar izraēliešiem mēs varam sarunāt, -majors Rolands sacīja. - Ja viņus pārliecināsim, ka saūdarābi netiks pie JAM, pārējais jau būs nieka lieta. Mums ar viņiem pārrunas notiek gadiem ilgi, un JAM ir viņu iemīļotā sarunu tēma. Domāju - šos iespējams nomierināt.

- Un kā ar saūdarābiem?

- Arī viņi ir par to jautājuši, tikai augstāka līmeņa sarunās. Pašlaik mums ir daudz kopīgu interešu. Viņi rimsies, ja zinās, ka neviens cits programmatūru nedabūs. Saūdarā-bus es labi pazīstu un domāju, ka viņi vienkārši norakstīs šo pasākumu kā neveiksmīgu ieguldījumu. Jautājums ir tikai par pirmās iemaksas lielumu.

- Miljons dolāru - tas viņiem ir sīkums. Tas nav apspriešanas vērts.

- Ļoti labi! Tātad paliek tikai ķīnieši.

- Vai ir kādi ierosinājumi?

Pagaidām vēl neko nebija teicis Klejbērns. Viņš, atspiedies ar elkoņiem pret galdu, ierunājās:

- Pēc manām domām, viņi nekad šo lietu neaizmirsīs. Jūsu klienti vārda tiešā nozīmē nolaupīja nenovērtējamu satelītu sistēmu un padarīja to nelietojamu ar savu jauno, paštaisīto programmatūru. Viņi nepiedos un neaizmirsīs, un par to viņiem nevar pārmest. Diemžēl smalkos izlūkošanas jautājumos mums ir ierobežota saikne ar Pekinu.

Majors Rolands piekrītoši māja ar galvu.

- Esmu vienisprātis ar senatoru. Mēs varam likt manīt, ka programmatūra ir pie mums, bet tādas lietas viņi tiešām neaizmirsīs.

- Es viņiem neko nepārmetu, tikai gribu palikt dzīvs, un tas ir viss.

- Ar ķīniešiem darīsim, ko varēsim, taču sarunas var arī neizdoties.

- Rīkosimies tā, kungi! Jūs apsoliet man, ka CIP uz visiem laikiem izzudīs no manas dzīves, bet jūs nomierināsiet izraēliešus un saūdarābus. Jūs darīsiet ari visu iespējamo un neiespējamo saistībā ar ķīniešiem, lai arī sarunām, iespējams, būs vāji panākumi. Un jūs man izsniegsiet divas pases: vienu - Austrālijas, bet otru - Kanādas pasi. Tiklīdz pases būs gatavas - un vēlākais termiņš ir šī pēcpusdiena -, jūs tās atgādāsiet uz viesnīcu, un es atdošu jums atlikušos diskus.

- Sarunāts, - Rolands apstiprināja. - Tikai man, protams, vajadzēs ieskatīties programmatūrā.

Džoels izvilka no kabatas pirmos divus programmatūras diskus. Rolands atkal ieaicināja zālē datorspeciālistus, un visi sanāca pie lielā datora monitora.

Mossad aģentam ar segvārdu Alberts šķita, ka viņš redzējis Nīlu Bekmenu ieejam viesnīcas Mariott vestibilā. Viņš piezvanīja savai kontaktpersonai, un pusstundas laikā viesnīcā jau bija ieradušies vēl divi aģenti. Vēlāk Alberts ievēroja Nīlu Bekmenu pie administratora letes aizpildām reģistrācijas veidlapu, un rokā viņam bija portfelis, kuru pirms tam neredzēja. Tad Nīls izņēma kabatas portfeli un pasniedza administratoram kredītkarti.

Nīls piegāja pie lifta, un jau pēc dažām sekundēm viņš pazuda Alberta skatienam.

Ziņa, ka Džoels Bekmens, visticamāk, ir apmeties viesnīcā Mariott uz Divdesmit otrās ielas, bija ārkārtīgi svarīga,

taču radīja ari milzīgus sarežģījumus. Pirmkārt, Amerikas pilsoņa slepkavība savā valstī bija tik delikāta operācija, ka vajadzēja sazināties ar premjerministru. Otrkārt, noslepkavošana bija tīrais vājprāts - viesnīcā bija sešsimt numuru, simtiem viesu, simtiem darbinieku un apmeklētāju, viesnīcā vienlaikus notika ne mazāk par piecām konferencēm. Tas nozīmēja tūkstošiem liecinieku.

Tomēr plāns radās ātri.

34. NODAĻA

Kopā ar senatoru viņi ieturēja pusdienas kādā vjetnamiešu ēstuvē netālu no Dipoņa loka - šī vieta likās gana droša, lai tur nesaskrietos ar kādu lobētāju vai senu paziņu, kas, ieraudzījuši viņus visus kopā, palaistu tautās jestru baumu, kādas priecēja visu pilsētu. Stundu cīnoties ar pikantajām nūdelēm, kas bija tik asas, ka gandrīz nebija ēdamas, Džoels un Nīls klausījās, kā zvejnieks no Okrakoukas stāstīja nebeidzamus atgadījumus no saviem zelta laikiem Vašingtonā. Ne reizi vien senators atkārtoja, ka pēc politikas viņš vairs neilgojas, lai arī senās dienas bija aizraujošas, humora pilnas un draugu krāšņotas.

Klejbērns vēl no rīta bija domājis, ka lode galvā būtu pārāk viegla nāve Džoelam Bekmenam, bet, pie kafejnīcas atvadoties, senators jau aicināja Džoelu un Nīlu paviesoties uz savas jahtas. Džoels, kaut nebija makšķerējis kopš bērnības, zināja, ka nekad arī neaizbrauks uz piekrasti pie Klej-bērna, taču pateicās un apsolīja viņu apciemot.

Džoels bija tik tuvu lodei pierē kā vēl nekad. Kad abi ar Nīlu pēc pusdienām gāja pa Konektikutas avēniju, viņus cieši vēroja Mossad aģenti. īrētā kravas mašīnā kaujas gatavībā jau gaidīja snaiperis, taču Telaviva vēl vilcinājās ar uzdevuma apstiprināšanu. Turklāt uz ielas bija pārāk daudz ļaužu.

Viesnīcas numurā Nīls atšķīra «Dzeltenās lappuses» un sameklēja vīriešu apģērbu veikala adresi, kas bija atvērts augu diennakti. Dēls centās palīdzēt - viņa tēvam ļoti vajadzēja jaunas drēbes. Džoels nopirka tumšzilu, trīsdaļīgu uzvalku, baltu kreklu, divas kaklasaites, dažas džinsu bikses, vēl šādu tādu ielas apģērbu un divus pārus melnu kurpju. Kopējais rēķins bija trīs tūkstoši simt dolāru, un Nīls samaksāja skaidrā naudā. Boulinga kurpes tika izmestas atkritumu grozā, lai arī pārdevējs tās novērtēja visai atzinīgi.

Precīzi četros pēcpusdienā, sēžot Starbucks kafejnīcā Masačūsetsas avēnijā, Nīls, paņēmis mobilo tālruni, piezvanīja uz numuru, ko bija iedevis majors Rolands, un pasniedza aparātu tēvam.

Atsaucās pats Rolands.

- Mēs jau braucam, - viņš paziņoja.

- Piecsimt divdesmitais numurs, - Džoels sacīja, vērodams citus kafijas cienītājus. - Cik daudz braucēju jūs esat?

- Būs krietns pulciņš, - Rolands atteica.

- Vienalga, cik jūsējo ierodas, tikai visus pārējos atstājiet gaitenī.

- Tas ir iespējams.

Abi, beiguši malkot kafiju, devās uz desmit kvartālus attālo viesnīcu Mariott, un katru viņu soli pavadīja līdz zobiem bruņoti Mossad aģenti. Telaviva joprojām klusēja.

Bekmeni jau dažas minūtes atradās numurā, kad pie durvīm atskanēja klauvējiens.

Džoels satraukts uzmeta skatienu dēlam, kurš arī bija tikpat izbijies kā tēvs. Viss bija galā, Džoels nodomāja. Tas bija episks ceļojums, kas sākās, kājām ejot pa Boloņas ielām. Tad - taksometrs, autobuss uz Modenu, atkal taksometrs līdz Milānai, kārtējie gājieni kājām, taksometri, Štutgartes vilciens, no kura negaidīti vajadzēja izkāpt Cugā, no kurienes jau cits taksometrs aizvizināja viņu uz Cīrihi, divi tramvaji un tad - Francis, kurš automašīnā ar simt piecdesmit kilometru lielu ātrumu stundā nogādāja Džoelu Minhenē. Visbeidzot - gādīgā Lufthansa, kas atveda viņu mājās. Ceļš bija beidzies.

- Kas tur ir? - Džoels noprasīja, pieiedams pie durvīm.

- Vēss Rolands.

Džoels palūkojās durvju actiņā, taču nevienu neredzēja. Dziļi ievilcis elpu, viņš atvēra durvis - aiz tām tiešām stāvēja majors, kas tagad bija ģērbies sportiskā žaketē un apsējis kaklasaiti. Viņš tur bija viens un tukšām rokām. Vismaz šķita, ka majors ir viens. Pametis skatienu gaitenī, Džoels pamanīja vīrus, kas pūlējās paslēpties viņa acīm. Aši aizvēris durvis, Bekmens iepazīstināja Rolandu ar Nīlu.

- Te būs dokumenti, - Rolands teica, izvilkdams no kabatas divas apvazātas pases. Pirmā bija tumšzilos vākos ar zelta burtiem «Austrālija». Džoels, to atvēris, vispirms nopētīja fotogrāfiju. Eksperti bija izmantojuši Pentagona arhīvu fotogrāfiju, padarījuši ievērojami gaišākus matus, noņēmuši brilles un dažas krunciņas, izveidojot tīri ciešamu bildi.

Šo cilvēku sauca Saimons Vilsons Makeivojs.

- Nav slikti, - Džoels komentēja.

Arī otrā pase bija zilos vākos ar zeltītu uzrakstu «Kanāda». Fotogrāfija bija tā pati, tika vārds cits - īens Rekss Hateboro. Džoels piekrītoši pamāja un pasniedza abas pases novērtēšanai Nīlam.

- Ir šādi tādi sarežģījumi sakarā ar iepriekšējās izmeklēšanas zvērināto tiesu, kas izmeklē apžēlošanas skandālu, -Rolands ieminējās. - To mēs iepriekš netikām apsprieduši.

- Major, mēs abi zinām, ka neesmu iejaukts šajā skandālā. Ceru, ka CIP zeļļi spēs visus pārliecināt, ka man ar to nav nekādu saistību. Man nebija ne jausmas, ka tiek gatavota apžēlošana. Tas nav mans skandāls.

- Jūs var izsaukt uz nopratināšanu.

- Labi, es pieteikšos pats. Tikai tā būs ļoti īsa saruna.

Rolands likās apmierināts, jo viņš bija tikai vēstnesis.

Majors sāka lūkoties apkārt, skatīdamies pēc vienošanās priekšmeta otras daļas.

- Tagad par programmatūru, - viņš ierunājās.

- Tās šeit nav, - Džoels atbildēja, nevajadzīgi nokaitējot situāciju. Viņš pamāja Nīlam, un dēls tūdaļ izgāja no numura. - Vajadzēs mirkli uzgaidīt, - viņš sacīja Rolandam, kas uzrauca uzacis.

- Vai ir kādas problēmas? - viņš noprasīja.

- Nē! Diski ir citā numurā. Atvainojiet, bet pārāk ilgi biju spiests tēlot spiegu.

- Nav sliktas iemaņas tādam cilvēkam kā jūs.

- Laikam tās jau ir kļuvušas par dzīvesveidu.

- Mūsu eksperti joprojām ņemas ar abiem pirmajiem diskiem - tiešām iespaidīgi pastrādāts.

- Mani klienti bija gudri un labi zēni, tikai, šķiet, pārāk alkatīgi. Tāpat kā viens otrs cits.

Pie durvīm atskanēja klauvējiens - Nīls bija atgriezies. Viņš pasniedza Džoelam aploksni, no kuras brokeris izņēma divus diskus un atdeva tos Rolandam.

- Paldies! - majors sacīja. - Kurš katrs to vis nespētu -tam ir vajadzīgas iekšas.

- Vienam otram iekšu ir vairāk nekā smadzeņu.

Darījums bija galā un arī saruna beigusies. Rolands piegāja pie durvīm, satvēra durvju rokturi, taču kaut ko vēl atcerējās.

-Jūsu zināšanai, - viņš drūmā balsī paziņoja, - CIP pārstāvji ir visai pārliecināti, ka šodien Ņujorkā ieradies Semijs Tins. Ar reisu no Milānas.

- Man laikam jāsaka paldies, - Džoels atbildēja.

Kad Rolands ar aploksni rokās izgāja no numura, Džoels izstiepās gultā un aizvēra acis. Nīls ledusskapī sadabūja divas skārdenes alus un atslīga klubkrēslā. Brīdi sūcis alu, viņš apjautājās:

- Tēt, kas ir Semijs Tins?

- Tev labāk to nezināt.

- Kā tad! Es gribu zināt visu, un tu man visu ari izstāstīsi.

Sešos pievakarē Lizas mātes mašīna apstājās pie frizieru salona Viskonsinas avēnijā Džordžtaunā. Džoels izkāpa un pateicies atvadījās, bet Nīls aiztraucās, jo gribēja ātrāk tikt mājās.

Nīls apmeklējumu bija pieteicis jau pirms dažām stundām pa tālruni, piesolīdams administratorei piecsimt dolārus skaidrā naudā. Džoelu gaidīja tukla dāma, vārdā Morīna, -viņa nebija pārāk iepriecināta, ka jāstrādā tik vēlu, tomēr ārkārtīgi kāroja ieraudzīt kungu, kurš būtu gatavs izmest tādu naudu par matu piekrāsošanu.

Džoels vispirms samaksāja, pateicās gan administratorei, gan Morīnai par sapratni un apsēdās spoguļa priekšā.

- Vai vēlaties matus arī izmazgāt? - Morīna apjautājās.

- Nē, labāk pasteigsimies.

Friziere, izlaidusi pirkstus caur Džoela matiem, apvaicājās:

- Kas to paveica?

- Kāda dāma Itālijā.

- Un kādā krāsā gribat tos redzēt tagad?

- Sirmus, pilnīgi sirmus.

- Dabiskus?

- Nē, tie var būt gandrīz balti.

Sieviete uzlūkoja administratori - visādi tipāži ir redzēti...

Morīna ķērās pie darba. Administratore, aizslēgusi durvis, devās mājup. Kad friziere jau brīdi bija pastrādājusi, Džoels noprasīja:

- Vai rīt jūs strādājat?

- Nē, rīt man ir brīvdiena. Kāpēc jautājat?

- Tāpēc, ka rīt ap pusdienlaiku man vajadzēs matus nokrāsot citā tonī - tiem jākļūst drusku tumšākiem, lai apslēptu sirmumu, kuru man radīsiet šodien.

Rokas uz bridi mitējās darboties.

- Kas jums lēcies?

- Tiksimies šeit rit pusdienlaikā, un es jums samaksāšu tūkstoš dolārus.

- Labi! Un kas būs parit?

- Kad sirmums pazudīs, viss būs kārtībā.

Dens Sandbergs snauduļoja pie rakstāmgalda Post redakcijā, kad atskanēja tālruņa zvans. Zvanītājs stādījās priekšā kā Džoels Bekmens un paziņoja, ka vēlas sniegt interviju. Tālruņa numura noteicējs uzrādīja nepazīstamu numuru.

- Vai esat īstais Džoels Bekmens? - Sandbergs pārvaicāja, sniegdamies pie portatīvā datora.

- Tas pats vienīgais, kuru es pazīstu.

- Patiesi priecājos. Pēdējo reizi redzēju jūs tiesā, kad atzināt savu vainu visos iespējamos nodarījumos.

- Bet tos visus aizmēza prezidenta parakstītā apžēlošana.

- Man šķita, ka esat paslēpts otrā pasaules malā.

-Jā, bet man Eiropā apnika - tur pietrūka vecās augsnes. Tagad esmu atgriezies, lai atkal ienāktu darījumu pasaulē.

- Par kādiem darījumiem jūs runājat?

- Par darījumiem manā specialitātē ari gribu aprunāties.

- Ar lielāko prieku. Tikai man jums jāuzdod daži jautājumi par apžēlošanu - apkārt klīst pārāk daudz baumu.

- To mēs apspriedīsim vispirms, Sandberga kungs! Kā būtu rīt no rīta deviņos?

- Noteikti derēs. Kur mēs tiksimies?

- Man ir prezidenta numurs viesnīcā Нау-Adams. Ja vēlaties, varat paņemt līdzi fotogrāfu - brokeris ir atgriezies.

Sandbergs, no jauna pacēlis klausuli, piezvanīja Rasti-jam Lovelam, savam labākajam ziņu avotam CIP. Lovels bija izgājis, un nevienam, kā parasti, nebija ne jausmas, kur viņš

varētu būt. Žurnālists mēģināja iztaujāt citu kontaktpersonu Lenglijā, taču neko jaunu neuzzināja.

Vitakers sēdēja pirmās klases salonā kompānijas Alitalia reisā no Milānas uz Dallesa lidostu. Alkohols bija par brīvu, un Vitakers gribēja piedzerties. Džūlijas Havjēras tālruņa zvans bija nācis kā pērkona spēriens no skaidrām debesīm. Viņa iesāka ar nevainīgu jautājumu:

- Vai kāds ir redzējis Marko, Vitaker?

- Nē, bet mēs meklējam.

- Vai jums izdosies viņu atrast?

-Jā, esmu pārliecināts, ka drīz vien viņš uzradīsies.

- Direktore ir nobažījusies, Vitaker! Viņa vēlas, lai jūs tūdaļ pat uzmeklētu Marko.

- Saki, ka mēs viņu atradīsim.

- Kur jūs viņu meklējat, Vitaker?

- Starp Milānu un Cīrihi.

- Tādā gadījumā jūs velti izniekojat laiku, Vitaker, jo vecais labais Marko jau ir šeit, Vašingtonā, un šodien tikās ar Pentagona pārstāvjiem. Viņš izslīdēja tev caur pirkstiem, Vitaker, un mēs tagad izskatāmies pēc muļķiem.

-Ko?!

- Brauc mājās, Vitaker, un veicīgi!

Divdesmit piecas rindas tālāk sēdeklī atlaidies zvilnēja Luidži, cieši iespiests blakus divpadsmit gadus vecam skuķim, kas klausījās visdraņķīgāko repu, kādu Luidži jebkad bija dzirdējis. Arī viņš dzēra jau ceturto glāzi. Šajā salonā dzērieni nebija par velti, taču viņu neinteresēja, cik maksā grādīgais.

Luidži zināja, ka Vitakers jau kaļ plānus, kā visu vainu novelt uz viņu. Viņam vajadzētu darīt to pašu, taču šobrīd viņš gribēja vienkārši iedzert. Nākamā nedēļa Vašingtonā būs pagalam nepatīkama.

Divas minūtes pāri sešiem pēc Austrumkrasta laika beidzot atskanēja tālruņa zvans no Telavivas - Bekmena slepkavība bija atcelta. Visiem vajadzēja savākt mantiņas un nozust. Šoreiz nāksies iztikt bez līķa.

Aģenti atviegloti uzņēma šo vēsti. Viņi bija apmācīti klusītēm uzrasties, izdarīt savu darbiņu un nozust, neatstājot ne pavedienus, ne pierādījumus, ne pēdas. Boloņa tam bija daudz piemērotāka vieta nekā Vašingtonas ļaužu pārpilnās ielas.

Pēc stundas Džoels izrakstījās no Mariott un vēsajā vakarā devās garā pastaigā. Tomēr viņš gāja pa trokšņainākajām ielām un laiku lieki netērēja. Te nebija Boloņa. Šī pilsēta bija pavisam citāda - tiklīdz gājēju straumes bija apsīkušas, ielas kļuva bīstamas.

Viesnīcā Нау-Adams administrators gribēja saņemt samaksu ar kredītkarti, turklāt reti kāds klients uzstāja, ka vēlas maksāt skaidrā naudā, bet šis viesis nebija gatavs piekāpties. Numuru viņš dabūja, un administrators ar smaidu uz lūpām pasniedza atslēgu Ferro kungam.

- Vai jums ir bagāža, ser?

- Nav!

Līdz ar to saruna bija galā.

Ferro devās uz liftu, nesdams rokā vienīgi lētu, melnu ādas portfeli.

к

35. NODAĻA

Prezidenta apartamenti viesnīcā Нау-Adams atradās astotajā stāvā, un pa trim plašajiem logiem varēja redzēt H ielu, Lafajeta parku un Balto namu. Tur bija karaliska guļamistaba, ar misiņu un marmoru apdarināta vannasis-taba, kā ari viesistaba ar antikvāriem priekšmetiem, mazliet nemodernu tālruni un faksa aparātu, kas reti tika lietots. Numura cena bija trīs tūkstoši dolāru diennaktī, bet Bek-mens par tādiem niekiem nesatraucās.

Kad Sandbergs deviņos no rīta pieklauvēja pie durvīm, viņam nevajadzēja gaidīt ne sekundi, jo durvis atvērās un viņu sveica ar sirsnīgiem vārdiem:

- Labrīt, Den!

Bekmens cieši paspieda žurnālista roku un, to kratīdams, vilka viesi numurā.

- Priecājos, ka esat atnācis, - viņš teica. - Vai dzersiet kafiju?

- Jā, noteikti - melnu.

Sandbergs nosvieda somu uz krēsla un vēroja, kā Bekmens lej kafiju no sudrabotas kafijkannas. Brokeris bija daudz tievāks, mati īsāki un gandrīz balti, sejā - kalsnums. Šis cilvēks mazliet tomēr atgādināja apsūdzēto Bekmenu, lai gan ne pārāk.

-Jūtieties kā mājās, - Bekmens paziņoja. - Esmu pasūtījis brokastis, tās pēc brīža būs šeit. - Džoels uzmanīgi nolika divas tasītes ar apakštasītēm uz kafijas galdiņa dīvāna

priekšā un turpināja: - Sarunāsimies šeit. Vai izmantosiet diktofonu?

- Ja jums nav iebildumu...

- Tas tieši būtu labi - izslēdz iespēju kļūdīties.

Abi ieņēma savas vietas. Sandbergs, nolicis uz galda nelielu diktofonu, sagatavoja bloknotu un rakstāmo. Bekmens, sakrustojis kājas, atlaidās klubkrēslā un smaidīja līdz ausīm - tas bija tik pārliecināta cilvēka smaids, kurš nebaidījās neviena paša jautājuma. Sandbergs pievērsa uzmanību Bekmena kurpēm - cietās gumijas zoles vēl nebija pat iestaigātas. Uz melnās ādas nebija ne puteklīša. Kā jau parasti, jurists bija tērpies izmeklēti - tumšzilā uzvalkā, koši baltā kreklā ar ap-ročpogām, bet sarkani zeltainā kaklasaite krita acīs.

- Pirmais jautājums - kur jūs bijāt?

- Eiropā. Maķenīt pavazājos apkārt, iepazinu veco kontinentu.

- Divus mēnešus?

-Jā, ar to man pietika.

- Vai varat nosaukt kādu konkrētu vietu?

- Nē, ne gluži. Ļoti daudz laika pavadīju vilcienos - tas ir brīnišķīgs pārvietošanās līdzeklis, kas ļauj daudz apskatīt.

- Kāpēc jūs atgriezāties?

- Tāpēc, ka šeit ir mājas. Kur citur es varēju iet? Bezmērķīga klejošana pa Eiropu izklausās jautri, un tāds šis laiks arī bija, bet karjeras veidošanai tā nepalīdz. Man ir daudz darāmā.

- Kas tas par darbu?

- Tas pats vecais. Attiecības ar valdību, konsultācijas.

- Tas nozīmē lobēšanu, vai ne?

-Jā, mana firma nodarbosies arī ar lobēšanu. Tā būs ļoti nopietna mūsu biznesa sfēra, taču nekādā ziņā tā nebūs galvenā.

- Un kas tā par firmu?

- Jauna.

- Paskaidrojiet, Bekmena kungs!

- Es šobrīd dibinu jaunu firmu. Tās nosaukums būs Back-man Group, bet biroji - šeit, Ņujorkā un Sanfrancisko. Sākotnēji būs seši partneri, bet gada laikā to skaits pieaugs līdz kādiem divdesmit.

- Kas ir šie cilvēki?

- Šobrīd nevaru viņus nosaukt. Mēs pārspriežam un vienojamies par detaļām - tie ir ļoti delikāti jautājumi. Lentīti plānojam pārgriezt pirmajā maijā, un tas būs viens varens blieziens.

- Nemaz nešaubos. Vai tā būs juridiskā firma?

- Nē, taču mēs plānojam vēlāk izveidot juridisko nodaļu.

- Man likās, ka jūs zaudējāt licenci, kad...

-Jā, zaudēju. Bet, tā kā tiku apžēlots, man atkal ir tiesības kārtot eksāmenus. Ja man radīsies tieksme sākt iesūdzēt ļaudis tiesā, tad šķiršu vaļā grāmatas un nokārtošu licenci. Tas gan nebūs tuvākajā nākotnē, jo darba šobrīd ir pārāk daudz.

- Kas tas par darbu?

- Jāattīsta firma, jāpiesaista līdzekļi un - galvenais -jātiekas ar potenciālajiem klientiem.

- Vai varat nosaukt dažu potenciālo klientu vārdus?

- Protams, nē. Bet pēc dažām nedēļām arī šī informācija būs pieejama.

Iezvanījās tālrunis, un Bekmens sarauca pieri.

- Vienu mirkli, es šo zvanu gaidīju. - Viņš, piegājis pie tālruņa, paņēma klausuli. Sandbergs dzirdēja sarunu: - Jā, Bekmens klausās. Sveiks, Bob! Jā, es būšu rīt Ņujorkā. Klau, es tev pēc stundas pārzvanīšu, pašlaik esmu drusku aizņemts. - Nolicis klausuli, Džoels atvainojās: - Piedodiet!

Runātājs bija Nīls, kurš, kā iepriekš plānots, zvanīja precīzi piecpadsmit minūtes pāri deviņiem, un turpmākās stundas laikā tas bija jāatkārto ik pēc desmit minūtēm.

- Nekas, nekas, - Sandbergs atteica. - Parunāsim par jūsu apžēlošanu. Vai esat lasījis rakstus par jums piedēvēto prezidenta piekukuļošanu apžēlošanas jautājumā?

- Vai esmu lasījis? Manā vārdā jau darbojas juristu vienība, Den! Mani puiši ar to nodarbojas. Esmu jau pieteicies par pirmo liecinieku, ja federāli spēs savākt iepriekšējās izmeklēšanas zvērinātos - tas ir, ja vien viņi vispār tiks tik tālu. Man nav pilnīgi nekā slēpjama, un pieņēmums, ka esmu piekukuļojis prezidentu, dod tiesības ierosināt prasību.

-Jūs grasāties kādu iesūdzēt tiesā?

- Pilnīgi noteikti. Mani juristi gatavo plašu prasību par apmelošanu pret The New York Times un viņu ķengu veci Hītu Friku. Tā būs zvērīga prāva, un viņi man samaksās veselu žūksni naudas.

- Vai esat drošs, ka vēlaties, lai mēs to publicējam?

-Jā, nolāpīts! Un, ja jau par to runājam, es gribu uzslavēt jūs un jūsu izdevumu par savaldību, ko līdz šim esat izrādījuši. Tas ir visai neierasti, tomēr atzīmēšanas vērts fakts.

Iemesls, kāpēc Sandbergs bija ieradies šajos prezidenta apartamentos, bija pietiekami svarīgs, lai tas ieņemtu vietu pirmajā lappusē, un rīt tur arī tiks publicēts materiāls.

- Jautājums publicēšanai: tātad jūs noliedzat, ka būtu devis kukuli, lai tiktu apžēlots.

- Kategoriski to noliedzu. Es iesūdzēšu tiesā ikvienu, kurš to apgalvos.

- Tad kāpēc jūs tikāt apžēlots?

Bekmens, atlaidies krēslā, jau grasījās uzsākt garu runu, kad pie durvīm atskanēja pīkstiens.

-Jā, brokastis, - viņš noteica, pielēkdams kājās.

Džoels atvēra durvis, un viesmīlis baltā žaketē iestūma numurā ratiņus ar kaviāru, visām vajadzīgajām piedevām, omleti, trifelēm un Krug šampanieti ledus spainītī. Kamēr Bekmens parakstīja rēķinu, viesmīlis atvēra šampanieša pudeli.

- Vienu glāzi vai divas? - viņš apvaicājās.

- Vai iedzersiet glāzi šampanieša, Den?

Sandbergs nenoturējies ieskatījās pulksteni. Likās drusku tā kā par agru alkoholam, bet kāpēc gan ne? Cik bieži viņam gadījās sēdēt prezidenta apartamentos ar skatu uz Balto namu un dzert šampanieti par trīssimt dolāriem pudelē?

- Protams, bet tikai mazliet.

Viesmīlis, piepildījis divas glāzes, ielika pudeli atpakaļ ledus spainīti un izgāja no numura, tad vēlreiz iezvanījās tālrunis. Šoreiz zvanītājs bija Rendals no Bostonas, kuram vajadzēja stundiņu garlaikoties, kamēr Bekmens pabeidz savas sarunas.

Džoels, nometis klausuli, piedāvāja:

- Iekodiet kaut ko, Den! Esmu pasūtījis tā, lai pietiktu abiem.

- Nē, paldies - pirms brīža apēdu sviestmaizi.

Žurnālists paņēma glāzi un iedzēra malku šampanieša.

Bekmens iemērca maizīti kaviārā, kas maksāja piecsimt

dolārus par porciju, iestūķēja to mutē kā pusaudzis, kas mielojas ar kukurūzas čipsiem un salsas mērci. Ar glāzi rokā soļodams pa numuru, Džoels košļāja maizīti.

- Kāpēc tiku apžēlots? - viņš pārjautāja. - Es lūdzu prezidentu Morganu pārskatīt manu lietu. Atklāti runājot, nedomāju, ka viņam bija kāda interese to darīt, taču viņš ir ļoti vērīgs cilvēks.

- Arturs Morgans?

-Jā, un ļoti nenovērtēts kā prezidents, Den! Viņš nav pelnījis tādu sagrāvi. Mums viņa pietrūks. Un tā - jo Morgans vairāk iedziļinājās manā lietā, jo vairāk viņā radās šaubas par lietas būtību. Viņš spēja redzēt cauri valdības dūmu aizsegam. Viņš saoda melus. Pats būdams izbijis aizstāvības jurists, Morgans izprata federālo spēka izpausmes, kādas tās ir, kad viņi grib piespiest pie sienas nevainīgu cilvēku.

- Jūs gribat teikt, ka nebijāt vainīgs uzrādītajās apsūdzībās?

- Pilnīgi noteikti - nē.

- Bet jūs taču atzināt savu vainu.

- Man nebija izvēles. Pirmkārt, man un Džeisijam Habar-dam tika izvirzītas safabricētas apsūdzības, un mēs pat nepakustinājām ne mazo pirkstiņu. Tiesājiet, mēs teicām, sasauciet zvērinātos! Mēs nobiedējām federālus tik pamatīgi, ka šie - kā vienmēr šādos gadījumos - ķērās pie mūsu draugiem un ģimenes locekļiem. Tie idiotiskie gestapovieši uzrādīja apsūdzību manam dēlam, Den, zaļam jauneklim, kurš tikko bija pabeidzis Juridisko fakultāti un neko nezināja par maniem darījumiem. Kāpēc jūs par to nekad neko nerakstāt?

- Es rakstīju.

- Man tomēr nebija citas iespējas kā vien uzņemties vainu. Man tā bija goda lieta. Es atzinu savu vainu, lai apsūdzība tiktu noņemta no mana dēla un maniem partneriem. Prezidents Morgans to saprata, un tieši tāpēc es tiku apžēlots. Es biju to pelnījis.

Bekmens iebāza mutē vēl vienu maizīti ar kaviāru zelta vērtē un iedzēra vēl malku šampanieša, lai aizskalotu delikatesi. Te pēkšņi apstājies viņš ierunājās:

- Pietiks runāt par pagātni, Den! Parunāsim par rītdienu. Palūkojieties no šejienes uz Balto namu. Vai esat bijis tur uz kādu no pieņemšanām, ģērbies smokingā, kad apkārt ir goda sardze un slaikas dāmas greznos tērpos?

-Nē!

Bekmens, stāvēdams pie loga, lūkojās uz Balto namu.

- Es divas reizes esmu bijis, - viņš ar skumjām balsī atzina. - Un es atgriezīšos. Paies divi trīs gadi, un viņi paši man pienesīs ielūgumus ar zelta burtiem: «Prezidents un pirmā lēdija lūdz Jūs pagodināt ar savu klātbūtni...»

Viņš pagriezies uzmeta pašapzinīgu skatienu Sandbeigam.

- Lūk, tā ir vara, Den! Tās dēļ es dzīvoju.

Tas būtu labs raksts, bet ne jau šādu tekstu dēļ Sandbergs bija atnācis. Viņš atsauca Bekmenu tagadnē ar asu jautājumu:

- Kas nogalināja Džeisiju Habardu?

Bekmena pleci nošļuka, un brokeris piegāja pie ledus spainīša, lai ielietu kārtējo šampanieša glāzi.

- Tā bija pavisam parasta pašnāvība, Den! Džeisijs bija pazemots līdz neprātam, un federāļi viņu iznīcināja. Viņš to vienkārši nespēja izturēt.

- Tādā gadījumā jūs esat vienīgais cilvēks, kas tic pašnāvības faktam.

- Es esmu arī vienīgais, kurš zina patiesību. Jūs to droši varat publicēt.

- Es tā arī darīšu.

- Parunāsim par kaut ko citu.

- Godīgi runājot, Bekmena kungs, jūsu pagātne ir daudz interesantāka par jūsu nākotni. Man ir ļoti labs informācijas avots, kas apgalvo, ka jūs tikāt apžēlots tāpēc, ka tas bija vajadzīgs CIP, - Tedija Meinarda spiediena rezultātā Morgans jūs apžēloja, un jūs paslēpa vietā, kur CIP varēja novērot, kuras valsts aģenti būs tie, kas jūs noslepkavos.

- Jums ir vajadzīgi jauni informācijas avoti.

- Tātad jūs noliedzat...

- Es taču esmu šeit! - Bekmens iepleta rokas, lai Sandbergs varētu viņu labāk nopētīt. - Esmu dzīvs! Ja CIP gribētu, lai es būtu beigts, manis sen vairs nebūtu starp dzīvajiem. -Viņš, iedzēris šampanieti, turpināja: - Sameklējiet labāku ziņotāju. Varbūt ieēdīsiet omleti? Tā sāk atdzist.

- Nē, paldies!

Bekmens uzlika prāvu omletes porciju uz maza šķīvīša un ēda to, klīzdams pa numuru, no viena loga pie otra, lai neizlaistu no acīm Balto namu.

- Pamēģiniet, tā ir ļoti laba - ar trifelēm.

- Nē, paldies! Cik bieži jūs pats ieturat tādas brokastis?

- Ne tik bieži, cik gribētos.

- Vai jūs pazināt Bobu Kricu?

- Protams - visi pazina Kricu. Viņš te grozījās tikpat ilgi, cik es.

- Kur jūs bijāt, kad viņš gāja bojā?

- Sanfrancisko, atpūtos tur pie kāda drauga. Redzēju ziņās - tas bija skumji. Kāds man sakars ar Kricu?

- Pajautāju tāpat vien, ziņkāres pēc.

- Vai tas nozīmē, ka jums vairs nav jautājumu?

Sandbergs pāršķirstīja savas piezīmes, kad atkal iezvanījās tālrunis. Šajā reizē tas bija Olijs, un Bekmens nosolījās viņam pēc brīža piezvanīt.

- Lejā gaida fotogrāfs, - Sandbergs teica. - Redaktors gribētu publicēt arī kādu fotogrāfiju.

- Protams.

Džoels uzvilka žaketi, sakārtoja kaklasaiti, sabužināja matus un, spogulī palūkojies uz zobiem, apēda kumosu kaviāra, kamēr ieradās fotogrāfs. Kolēģis uzstādīja gaismas, bet Sandbergs, diktofonu neizslēdzis, turpināja uzdot šādus tādus jautājumus.

Pēc fotogrāfa vārdiem, labākais kadrs bija tas, kurā Džoels atlaidies sēdēja uz tumšsarkana ādas dīvāna, bet pie sienas viņam aiz muguras bija redzams kāds portrets. Tā šķita arī Sandbergam. Bekmens vēl kādu brīdi pozēja pie loga, lai iegūtu labu kadru ar Balto namu fonā.

Tālrunis nemitējās zvanīt, un Džoels beigās pat nelikās par to ne zinis. Nīlam bija doti norādījumi zvanīt ik pēc piecām minūtēm, ja Džoels neatbildēja, un pēc desmit - ja viņš tomēr pacēla klausuli. Pēc divdesmit minūšu ilgas fotosesijas tālrunis visus bija nokaitinājis līdz baltajām pelītēm.

Brokeris bija aizņemts cilvēks.

Fotogrāfs, beidzis darbu, savāca aparatūru un aizgāja. Sandbergs vēl dažas minūtes pagrozījās prezidenta apartamentos, un beidzot arī viņš devās uz durvju pusi. Jau ejot ārā, viņš durvīs pagriezās un noteica:

- Bekmena kungs, rīt būs sensacionāls materiāls, par to nav šaubu, bet jūsu zināšanai - es neticu pat pusei no tām muļķībām, ko jūs man sastāstījāt.

- Kurai pusei?

-Jūs bijāt vainīgs - kā bankā. Un Habards arī. Viņš neizdarīja pašnāvību, un jūs iebēgāt cietumā, lai glābtu savu pakaļu. Meinards izdabūja jūs laukā no cietuma, un Arturam Morganam nebija ne jausmas, kāpēc tas tiek darīts.

- Labi, tieši šī puse nepavisam nav svarīga.

- Un kas tad ir svarīgs?

- Tas, ka brokeris ir atgriezies. Papūlieties publicēt rakstu pirmajā lappusē.

Morīna bija daudz labākā garastāvoklī. Viņa nekad dienā nebija nopelnījusi tūkstoš zaļo. Viņa ieveda Bekmenu īpašā studijā salona dziļumā - tālāk no dāmām, kas sēdēja salona priekšējā zālē. Viņi abi izpētīja krāsas un toņus, līdz beidzot izvēlējās tādu, ko viegli varēja uzturēt. Pēc viņas domām, «uzturēšana» nozīmēja tūkstoš dolārus ik pēc piecām nedēļām.

Džoelu tas neinteresēja - Morīnu viņš nekad vairs neredzēs.

Friziere pilnīgi balto matu toni pārvērta sirmā un šķipsnās iekrāsoja arī brūno toni, kas tūdaļ kā pēc burvju mājiena padarīja Džoelu par pieciem gadiem jaunāku.

Tomēr arī vecumam nebija nekādas nozīmes - Džoels vienkārši gribēja paslēpties.

36. NODAĻA

Pēdējie viesi, kas apmeklēja prezidenta apartamentus, lika Džoelam apraudāties - tie bija Nīls, dēls, ko viņš tik tikko pazina, un Liza, vedekla, kas bija paņēmusi līdzi Keriju, divus gadus veco mazmeitu, un par šādu tikšanos viņš bija tikai sapņojis. Sākumā raudāja ari mazmeita, bet tad aprimās, kad vectētiņš nēsāja viņu uz rokām un pa logu rādīja Balto namu. Džoels gāja no viena loga pie otra, no istabas uz istabu, ucināja viņu rokās un pļāpāja tā, it kā viņam būtu pieredze dučiem mazbērnu audzināšanā. Arī Nīls uzņēma dažus kadrus, bet tajos bija redzams jau pavisam cits cilvēks. Dārgais uzvalks bija pazudis - tagad Džoelam mugurā bija putekļu auduma bikses un vilnas krekls. Vairs nebija ne miņas no augstprātības un spozmes - viņš bija kļuvis par vienkāršu vectētiņu, kurš pavada laiku ar brīnišķīgu mazmeitiņu.

Viesmīļi pusdienās atnesa salātus un zupas. Visi mierīgi un ģimeniski ieturējās, un šīs bija Džoela pirmās un vienīgās šādas pusdienas daudzu, daudzu gadu laikā. Viņš ēda tikai ar vienu roku, jo ar otru uz ceļgala pieturēja Keriju, kas tā arī nerimās šūpoties.

Džoels pastāstīja par gaidāmo rakstu nākamās dienas Post numurā un izskaidroja motīvus, kas bija likuši viņam tā rīkoties. Bija svarīgi, lai viņš tiek pamanīts Vašingtonā, turklāt pēc iespējas spilgtāk. Tas uz kādu brīdi apstulbinās visus, kas vēl varēja viņu medīt. Intervija radītu troksni, par viņu dažas dienas runātu, bet viņš pats pa to laiku jau būtu nozudis.

Liza gribēja zināt, cik apdraudēts bija Džoels, un viņš atteica, ka pats to īsti nezinot. Džoels grasījās uz kādu laiku aizbraukt, paklejot apkārt un uzmanīties - pēdējo divu mēnešu laikā viņš bija daudz iemācījies.

- Pēc pāris nedēļām es atgriezīšos, - viņš solīja, - un ik pa laikam jūs apciemošu. Jācer, ka pēc dažiem gadiem mana dzīve būs drošāka.

- Kur tu brauksi šoreiz? - Nīls jautāja.

- Ar vilcienu aizšaušu līdz Filadelfijai, tad ar lidmašīnu uz Oklendu - gribu apciemot savu māti. Būtu jauki, ja arī jūs paretam viņai aizsūtītu kādu kartīti. Drusku paceļošu - droši vien atpakaļ uz Eiropu.

- Kuru pasi tu lietosi?

- Ne jau nu tās, ko man iešķieba vakar.

-Ko?

- Negrasos pieļaut, lai CIP novēro manu pārvietošanos. Lai izvairītos no nepatikšanām, es, visticamāk, tās nekad neizmantošu.

- Kā tad tu ceļosi?

- Man ir cita pase. Kāds draugs to man aizdeva.

Nīls uzmeta tēvam aizdomu pilnu skatienu, kā zinādams, ko nozīmē vārds «draugs». Liza palaida šo frāzi garām nesaprastu, bet Kerija izmantoja brīdi, lai atvieglotos. Džoels pasniedza meitēnu mātei.

Kamēr Liza vannasistabā mainīja autiņbiksītes, Džoels jau klusākā balsī ierunājās:

- Teikšu tev trīs lietas. Pirmkārt, nolīgsti apsardzes firmu, kas iztīra tavu māju, kabinetu un mašīnas, - tu pats būsi pārsteigts par rezultātiem. Tas maksās ap desmit taukšķiem, bet tas ir jāizdara. Otrkārt, es gribētu, lai tu pārcelies uz dzīvi kaut kur šajā apkaimē. Manu māti un tavu vecmāmiņu

Oklendā neviens nepieskata. Labs miteklis maksās ap trim četriem tūkstošiem mēnesi.

- Pieņemu, ka tev ir nauda?

- Un, treškārt, jā, man ir nauda. Bankā Maryland Trust ir atvērts rēķins, un tu esi uzrādīts kā viens no šā konta turētājiem. Izņem divdesmit piecus tūkstošus, lai segtu izdevumus, ko esmu tev radījis līdz šim, un pārējo paturi.

- Man tik daudz nevajag.

- Tad iztērē to naudu. Un mazliet atslābsti - aizved meitēnu uz Disnejlendu.

- Kā mēs sazināsimies?

- Pagaidām pa e-pastu - Grinčs un tā tālāk. Es taču esmu īsts hakeris, tu jau zini.

- Vai tu esi drošībā, tēt?

- Ļaunākais jau ir aiz muguras.

Atgriezās Liza ar Keriju, un mazmeita atkal gribēja nokļūt uz ceļgala, lai šūpotos. Džoels neatteica.

Tēvs ar dēlu iegāja stacijā, bet Liza ar Keriju palika gaidīt mašīnā. Džoelam atkal mieru nedeva vēlme darboties -vecos ieradumus bija grūti atmest. Viņš vilka sev līdzi nelielu čemodānu, kurā bija saliktas visnepieciešamākās lietas.

Viņš nopirka biļeti līdz Filadelfijai, un, lēnā solī ejot uz perona pusi, Nīls sacīja:

- Es tiešām gribētu zināt, kurp tu dodies.

Džoels apstājies palūkojās uz dēlu.

- Braukšu atpakaļ uz Boloņu.

- Vai tur dzīvo tas «draugs»?

-Jā!

- Vai tā ir draudzene - sieviešu dzimtē?

-Jā gan.

- Nez kāpēc es neesmu pārsteigts.

- Neko nevaru sev padarīt - sievietes vienmēr ir bijušas

mana vājība.

- Vai viņa ir itāliete?

- Visīstākā. Viņa ir ļoti īpašs cilvēks.

- Viņas visas ir īpašas.

- Bet šī man izglāba dzīvību.

- Vai viņa zina, ka tu brauc atpakaļ?

- Domāju, ka nojauš.

- Lūdzu, esi piesardzīgs, tēt!

- Pēc kāda mēneša vai diviem atbraukšu.

Abi apskāvušies atvadījās.

Autora piezīme

Mana specialitāte ir jurisprudence, nevis satelīti vai spiegošana. Šodienas modernās elektroniskās ierīces mani biedē vairāk nekā pirms gada. (Manas grāmatas joprojām tiek rakstītas uz trīspadsmit gadus veca datora. Kad tas uzkaras, un tas notiek arvien biežāk un biežāk, es aizturu elpu. Kad dators nojuks, arī es droši vien beigšu rakstīt.)

Šis stāsts ir izdomāts, mani mīļie! Es ļoti maz zinu par spiegošanu, elektronisko uzraudzību, satelīttālruņiem, mobiliem tālruņiem, noklausīšanās ierīcēm, mikrofoniem un cilvēkiem, kas to visu lieto. Ja kāds šajā romānā jums atgādina kādu, ko pazīstat reālajā dzīvē, tā droši vien ir nejaušība.

Taču Boloņa ir pavisam īsta. Man ļoti paveicās, kad, metot šautriņu kartē, uzgāju vietu, kur paslēpt Bekmenu. Šim nolūkam būtu derējusi gandrīz ikviena vieta pasaulē, bet es dievinu Itāliju un visu, kas ar to saistīts, turklāt man jāatzīst, ka nebiju aizsējis sev acis, kad spēlējos ar karti.

Izpētes darbs (pārāk spēcīgs vārds) aizveda mani uz Bo-loņu - tās brīnišķīgo vecpilsētu, ko tūdaļ iemīlēju. Mans draugs Lūka Patuelli izrādīja man šo pilsētu - viņš pazīst visus Boloņas pavārus, un ceļojuma laikā es pieņēmos svarā par desmit mārciņām.

Es pateicos Lūkam, viņa draugiem, kā arī šai siltajai un maģiskajai pilsētai. Paldies arī Džinam Makdeidam, Maikam Mūdijam un Bertām Kolijam!

1

Sooners ir Oklahomas komanda. (Šeit un turpmāk - tulkotāja piezīmes.)

2

3

Šeit: sastrēgums, traucējums, ķeza. (Angļu vai)

4

Benzīna uzpildes stacija ar veikalu un restorānu. Burtiski -servisa zona.

5

Sviestmaize.

6

Krāsnī cepta itāļu maize.

7

Sveiks, Marko! Kā klājas? (Itāļu vai.)

8

Pēc Fārenheita. Ap 5° C.

9

Viena no divām Nacionālās futbola līgas konferencēm.

10

Stens Lorels (1890-1965) un Olivers Hārdijs (1892-1957) -20. gadsimta pirmās puses plaši pazīstami amerikāņu komiķi.

11

Uzkodas. (Itāļu vai)

12

Galvenā izlūkošanas pārvalde (Krievijā).

13

Pēc Fārenheita.

Content

Grišams Džons Brokeris

1. NODAĻA

2. NODAĻA

3. NODAĻA

4. NODAĻA

5. NODAĻA

6. NODAĻA

7. NODAĻA

8. NODAĻA

9. NODAĻA

10. NODAĻA

11. NODAĻA

12. NODAĻA

13. NODALA

14. NODALA

15. NODAĻA

16. NODAĻA

17. NODAĻA

18. NODAĻA

19. NODAĻA

20. NODAĻA

21. NODAĻA

22. NODAĻA

23. NODAĻA

24. NODAĻA

25. NODAĻA

26. NODAĻA

27. NODAĻA

28. NODAĻA

29. NODALA

30. NODAĻA

31. NODAĻA

32. NODAĻA

33. NODAĻA

34. NODAĻA

35. NODAĻA

36. NODAĻA

Autora piezīme

1