Grišams Džons

Klients

Džons Grišams

Klients

Veltīts Ti un Šea

1

Markam bija vienpadsmit gadu, jau divus gadus viņš laiku pa laikam izsmēķēja pa cigaretei. Atmest šo ieradumu viņš nevēlējās, taču uzmanījās, lai nepierastu par daudz. Vislabākās bija Kools — tēva iecienītā marka, bet māte dienā izkūpināja divas paciņas Virginia Slims. Markam izdevās nočiept kādas desmit vai divpadsmit cigaretes nedēļā. Viņa māte bija ļoti aizņemta, rūpju sagrauzta sieviete, bet attiecībās ar dēliem mazliet naiva, jo nespēja pat iedomāties, ka vecākais dēls vienpadsmit gadu vecumā varētu vilkt dūmu.

Dažreiz nedarbis Kevins no blakus kvartāla Markam par dolāru pārdeva paciņu zagtu Marlboro, tomēr pārsvarā viņam bija jāiztiek ar mātes vieglajām cigaretēm.

Četras Virginia Slims viņam bija kabatā tajā pēcpusdienā, kad Marks veda savu astoņgadīgo brāli Rikiju pa taciņu uz mežu aiz treilerparka. Rikijs nervozēja — tai vajadzēja būt viņa pirmajai cigaretei. Mazais bija pieķēris Marku, kad tas iepriekšējā dienā slēpa cigaretes kurpju kārbā zem gultas, un piedraudējis, ka visu izstāstīs, ja lielais brālis viņam nedos pamēģināt Viņi pa kokiem apaugušo taku zagās uz vienu no Marlca slēpņiem, kurā viņš vienatnē bija aizvadījis ilgas stundas, mācīdamies pūst dūmu gredzenus.

Gandrīz visi apkārtnes bērni dzēra alu un smēķēja marihuānu. No šiem netikumiem Marks bija apņēmies izvairīties. Zēna šķirtais tēvs bija alkoholiķis, viņš bija sitis abus dēlus un viņu māti, un šie kautiņi parasti notika pēc tam, kad tēvs žūpoja alus bārā. Marks pazina alkohola iespaidu. Tāpat viņš baidījās arī no narkotikām.

— Vai tu esi apmaldījies? — Rikijs jautāja, kad viņi, nogriezušies no taciņas, devās cauri garajai zālei.

— Aizveries! — Marks uzsauca neapstādamies. Laiku, ko tēvs bija pavadījis mājās, tas veltīja tikai dzeršanai, gulēšanai

un ģimenes pārmācīšanai. Paldies Dievam, tagad viņš bija prom, un jau piecus gadus Marks rūpējās par Rikiju. Zēns jutās kā vienpadsmitgadīgs tēvs. Marks bija brālim iemācījis spēlēt futbolu un braukt ar riteni. Viņš tam bija paskaidrojis par seksu to, ko zināja pats. Marks bija brāli brīdinājis no narkotikām un aizsargājis pret ielu dauzoņām, tāpēc viņš jutās vainīgs, ka vajadzēs mācīt Rikijam kādu no netikumiem. Tomēr tā bija tikai cigarete. Varētu būt arī kas sliktāks.

Garā zāle izbeidzās, un viņi nonāca zem liela koka, kura zaros bija iesieta virve. Krūmājs apsilta neliela klajuma malā, otrā pusē aiz pakalna izzuda aizaudzis zemesceļš. Varēja dzirdēt netālās autostrādes trokšņus.

Marks apstājās un norādīja uz baļķi blakus virvei. — Apsēdies! — viņš pamācīja, un Rikijs paklausīgi iekārtojās uz baļķa, satraukti lūkodamies visapkārt, it kā viņus novērotu policija. Marks izvilka no krekla kabatas cigareti un nopētīja brāli gluži kā armijas instruktors. Lielais brālis satvēra cigareti starp labās rokas īkšķi un rādītājpirkstu un mēģināja izlikties nevērīgs.

— Tu jau zini noteikumus, — viņš teica, paskatījies lejup uz Rikiju. Noteikumi bija divi, un viņi šodien tos bija pārsprieduši desmitiem reižu. Rikijs nebija apmierināts — ar viņu apietas kā ar mazu bērnu —, tāpēc, izbolījis acis, teica: — Ja es kādam izstāstīšu, tu mani piekausi.

— Tieši tā.

Rikijs sakrustoja rokas uz krūtīm. — Un es drīkstu smēķēt tikai vienu cigareti dienā.

— Noteikti. Ja es pieķeršu tevi, ka tu smēķē vairāk, būs šausmīgas nepatikšanas. Un, ja es uzzināšu, ka tu esi dzēris alu vai niekojies ar narkotikām, tad...

— Es jau zinu, zinu. Tu mani ieštaukāsi.

— Kā bankā

— Cik tu dienā izkūpini?

— Tikai vienu. — Marks meloja. Dažreiz viņš izsmēķēja vienu cigareti, citreiz trīs vai četras — atkarībā no iekrātajām rezervēm. Marks kā gangsteru filmās nevērīgi iesprauda cigareti starp lūpām.

— Vai es nomiršu, ja pīpēšu vienu cigareti dienā? — Rikijs interesējās.

Marks izņēma smēķi no mutes. — Ne jau nu tuvākajā laikā. Viena cigarete dienā neko nekaitē. Ja tu kūpināsi vairāk, nebūs labi.

— Cik mamma izsmēķē dienā?

— Divas paciņas.

— Cik tas ir?

— Četrdesmit cigaretes.

— Ei, bet tad viņai būs lielas nepatikšanas.

— Mammai tāpat ir diezgan nepatikšanu. Nedomāju, ka viņa uztraucas par smēķiem.

— Cik tētis nokūpina dienā?

— Kādas četras vai piecas paciņas. Simts dienā.

Rikijs pasmīnēja. — Tad viņš drīz mirs, ja?

— Es ceru. Ja viņš turpinās žūpot un luļķēt vienu cigareti pēc otras, viņš būs beigts dažu gadu laikā.

— Ko tas nozīmē — ļuļķēt vienu pēc otras?

—Tas ir, kad nākamo aizdedzina pie iepriekšējās. Es gribētu, lai viņš nosvilina desmit paciņas dienā!

— Es arī. — Rikijs paskatījās uz klajumu un zemesceļu. Zem koka bija ēnains un vēss, bet tālāk spoži spīdēja saule. Marks ar īkšķi un rādītājpirkstu saspieda filtru un pavilka sev gar lūpām. — Vai tu baidies? — viņš jautāja tik izsmējīgi, kā to prot tikai lielie brāļi.

— Nē.

— Es domāju, ka tu rausties. Skaties, kā jātur. — Viņš pavicināja cigareti Rikijam gar seju un iesprauda sev stari) lūpām. Rikijs nenovērsdamies skatījās.

Marks aizsmēķēja, izpūta nelielu dūmu strūkliņu un to apbrīnoja. — Necenties norīt dūmus. Tas nāks vēlāk. Tikai mazliet pasūc un izpūt dūmus ārā. Vai tu esi gatavs?

— Vai man būs nelabi?

—Ja tu norīsi dūmus, tad noteikti. — Marks divas reizes aši ievilka un efektīgi izpūta dūmus. — Redzi? Tas ir viegli. Es tev vēlāk iemācīšu, kā vilkt dūmus iekšā.

— Labi. — Rikijs satraukts izstiepa īkšķi un rādītājpirkstu. Marks uzmanīgi iebīdīja starp tiem cigareti. — Aiziet!

Rikijs iestūma mitro filtru starp lūpām un aši ievilka un izpūta dūmus, ar trīcošu roku pieturēdams cigareti. Vēl viens vilciens. Dūmi netika tālāk par priekšzobiem. Marks uzmanīgi vēroja, cerēdams, ka brāļuks aizrīsies, sāks klepot, kļūs zils, viņam būs nelabi un viņš nekad vairs nesmēķēs.

— Tas ir viegli, — Rikijs lepni paziņoja un, pacēlis cigareti, apbrīnoja to. Viņa rociņa trīcēja

— Nekas īpašs.

— Garšo gan savādi.

— Protams. — Marks sēdēja brālim līdzās uz baļķa un izņēma vēl vienu cigareti no kabatas. Rikijs steidzīgi pūta dūmus. Marks aizkūpināja savējo, un abi klusēdami sēdēja zem koka, izbaudot mierpilno dūmu.

— Forši, — Rikijs teica, knibinādams filtru.

— Kolosāli. Bet kāpēc tev dreb rokas?

— Nedreb vis.

— Dreb gan.

Rikijs izlikās nedzirdam. Viņš paliecās uz priekšu, atbalstījis elkoņus uz ceļgaliem, kārtīgi ievilka dūmus un nospļāvās, kā bija redzējis darām Kevinu un lielos zēnus. Tas bija viegli

Marks savilka lūpas gredzenā un mēģināja izveidot dūmu ripuli. Viņš gribēja pārsteigt savu mazo brāli, tomēr aplis neiznāca un dūmi izklīda.

— Manuprāt, tu esi vēl par jaunu, lai smēķētu, — viņš sacīja.

Rikijs bija aizņemts. Viņš pūta dūmu mutuļus un spļāva, priecādamies par savu milzu soli pretim briedumam.

— Cik tev bija gadu, kad tu sāki? — viņš taujāja.

— Deviņi. Bet es biju vairāk attīstīts.

—Tu tā vienmēr saki.

—Tāpēc, ka man vienmēr ir taisnība.

Viņi sēdēja plecu pie pleca uz baļķa koka pavēnī un mierīgi smēķēja, vērodami zāles klajumu. Marks astoņu gadu vecumā patiesi bija vairāk nobriedis nekā Rikijs. Viņš bija daudz attīstītāks nekā citi bērni viņa vecumā. Viņš tāds bija vienmēr. Septiņu gadu vecumā Marks tēvam iesita ar beisbola nūju. Sekas bija visai nepatīkamas, tomēr tas sadzēries idiots vairs nedauzīja māti. Viņu mājās bieži notika kautiņi, un Diāna Sveja^1 meklēja padomu un aizstāvību pie sava vecākā dēla. Viņi viens otru bija mierinājuši un slepeni apņēmušies izdzīvot Pēc plūkšanās ar tēvu abi kopā izraudājās. Viņi kala plānus, kā pasargāt Rikiju. Kad Markam bija deviņi gadi, viņš pierunāja māti pieprasīt laulības šķiršanu. Marks izsauca policistus, kad tēvs, oficiāli saņēmis šķiršanās dokumentus, atnāca mājās piedzēries. Marks bija tiesā liecinājis par ģimenes aizskaršanu un kautiņiem, un nevērību. Zēns bija pieaudzis.

Rikijs pirmais sadzirdēja automašīnas rūkoņu. No zemesceļa puses nāca klusināta čaboņa. Arī Marks to saklausīja, un viņi pārtrauca dūmot. — Sēdi mierīgs, — Marks klusu pamācīja. Abi nekustējās.

Pakalna virsotnē parādījās liels, melns un spodrs linkolns un lēni slīdēja uz viņu pusi. Zāle sniedzās līdz automašīnas priekšējam buferim. Marks, nometis cigareti zemē, ar kāju to nodzēsa. Rikijs darīja tāpat.

Auto jau gandrīz bija apstājies klajuma malā, bet tad pēkšņi sāka riņķot, skardams koku zarus. Tas piestāja ar priekšgalu uz ceļa pusi. Zēni atradās mašīnai tieši aiz muguras, tomēr viņus nevarēja redzēt. Marks noslīdēja no baļķa un rāpoja cauri zālei uz krūmāju klajuma malā. Rikijs viņam sekoja. Linkolna pakaļpuse bija trīsdesmit pēdu attālumā. Viņi to uzmanīgi apskatīja. Automobilim bija Luizianas numurs.

— Ko viņš dara? — Rikijs čukstēja.

Marks palūrēja cauri zālei. — Kuššš! — Viņš no treiler-parka zēniem bija dzirdējis dažādus nostāstus. Čaļi šajā mežā satikās ar meičām un smēķēja marihuānu, taču šī mašīna nepiederēja pusaudzim. Motors apklusa, un auto kādu brīdi stāvēja nekustīgi. Tad pavērās durvis, braucējs izkāpa un palūkojās visapkārt. Tas bija izblīdis vīrietis melnā uzvalkā, gaļīgu seju, apaļu pliku galvvidu un tumšu sirmu bārdu. Aizstreipuļojis līdz mašīnas aizmugurei, viņš grābstījās gar atslēgām un beidzot atvēra bagāžnieku. Izņēmis dārza šļūteni, viņš tās vienu galu piestiprināja izpūtējam, bet otru iebāza pa kreisās puses logu salonā. Aizvēris bagāžnieku, viņš vēlreiz paskatījās visapkārt tā, it kā gaidītu, ka kāds viņu novēros, un nozuda mašīnā. Tika iedarbināts motors.

— Ei! — Marks klusi iesaucās, tukšu skatienu vērdamies uz auto.

— Ko viņš tur dara? — Rikijs jautāja.

— Viņš mēģina izdarīt pašnāvību.

Rikijs mazliet pacēla galvu, lai labāk varētu saskatīt. — Es nesaprotu, Mark.

— Pieliecies. Vai tu redzi šļūteni? Izplūdes gāzes no izpūtēja iekļūs mašīnā un viņu nogalinās.

—Tu domā, ka tā ir pašnāvība?

— Skaidrs^ Es vienreiz filmā redzēju, kā to dara.

Viņi pieliecās zālei tuvāk un skatījās uz šļūteni, kas stiepās no izpūtēja līdz logam. Motors vienmērīgi darbojās.

— Kāpēc viņš grib būt beigts? — Rikijs jautāja.

— Kā lai es to zinu? Mums kaut kas jādara.

—Jā, laižamies prom no šejienes.

— Nē. Paliec uz kādu mirklīti mierīgs.

— Es aizeju, Mark. Tu vari skatīties, kā viņš nomirst, ja tu gribi, bet es laižos.

Marks saķēra brāļa plecu un ar spēku spieda lejup. Rikijs smagi elpoja, un abi bija nosvīduši. Saule paslēpās aiz mākoņa.

f

— Cik ilgi tas vilksies? — Rikijs drebošā balsī vaicāja.

— Ne pārāk ilgi. — Marks palaida brāli vaļā un nometās četrrāpus. — Tu paliec šeit, labi? Ja pakustēsies, es tev kārtīgi sadošu.

— Ko tu darīsi, Mark?

— Paliec šeit — saprati? — Marks savu vājo augumu piekļāva cieši klāt zemei un, balstīdamies uz elkoņiem un ceļgaliem, rāpoja cauri zālei uz mašīnas pusi. Zāle bija nokaltusi un vismaz divas pēdas gara. Viņš zināja, ka vīrietis nevar sadzirdēt čaboņu, tomēr uztraucās par zāles šūpošanos. Marks apstājās mašīnas aizmugurē un kā čūska aizslīdēja bagāžnieka ēnā. Pastiepis roku, viņš uzmanīgi noņēma šļūteni no izpūtēja caurules un nometa to zemē. Tad mazliet ātrāk devās atpakaļ pa savām pēdām un pēc dažām sekundēm jau sarāvies tupēja blakus Rikijam, vērodams un gaidīdams biezā krūmu un zāles puduri netālu no koka. Marks zināja — ja viņus ieraudzīs, zēni paspēs aizdrāzties pa taku garām kokam un pazust, pirms resnvēderis varētu viņus panākt.

Viņi gaidīja Pagāja piecas minūtes, tās gan šķita kā vesela stunda.

— Vai tu domā, ka viņš ir nomiris? — Rikijs čukstēja vārgā balsī.

— Es nezinu.

Pēkšņi durvis atvērās, un vīrietis izkāpa. Viņš šņukstēdams kaut ko murmināja un streipuļoja uz mašīnas aizmuguri, kur ieraudzīja zālē gulošo šļūteni. Lādēdamies viņš to iestūma atpakaļ izpūtējā. Vīrietim rokā bija viskija pudele, un viņš piesarcis raudzījās visapkārt uz kokiem. Pēc tam viņš ielīgoja atpakaļ mašīnā un, kaut ko pie sevis purpinādams, aizcirta durvis.

Šausmu pārņemti, zēni skatījās.

— Viņš ir jucis, — Marks tik tikko dzirdami teica.

— Iesim no šejienes projām, — Rikijs lūdzās.

— Mēs nevaram! Ja viņš sevi nogalinās un mēs to būsim redzējuši vai zinājuši, tad mums var iznākt visādas nepatikšanas.

Rikijs pacēla galvu, gatavs atkāpties. — Tad mēs nevienam neteiksim. Nāc, Mark!

Maiks vēlreiz sagrāba Rikija plecu un piespieda viņu pie zemes. — Paliec tā. Mēs iesim prom tad, kad es teikšu, ka jāiet!

Rikijs cieši aizvēra acis un sāka šņukstēt Marks nosodoši grozīja galvu, nenovērsdams skatienu no mašīnas. Mazie brāļi sagādā vairāk nepatikšanu nekā labuma.

— Izbeidz! — viņš caur sakostiem zobiem izgrūda.

— Man bail.

— Labi. Tikai nekusties, vai dzirdi? Nekusties un beidz raudāt. — Marks, atkal atbalstījies uz elkoņiem, bija gatavs vēlreiz rāpot cauri garajai zālei.

— Ļauj viņam nomirt, Mark, — Rikijs elsodams čukstēja.

Marks, pār plecu nikni paskatījies uz brāli, devās uz mašīnu, kuras motors joprojām darbojās. Viņš rāpoja pa savām pēdām tik lēnām un uzmanīgi, ka pat Rikijs, kam acis tagad bija sausas, tik tikko spēja viņu pamanīt. Rikijs vēroja šofera durvis, gaidīdams, ka tās pēkšņi atsprāgs vaļā un trakais vīrietis metīsies Markam virsū un viņu nogalinās. Viņš kā sprinteris ievingrināja kāju pirkstus, gatavodamies skrējienam cauri mežam. Rikijs redzēja, ka Marks parādās pie aizmugures bufera, ar roku atbalstās pret lampu un lēnām noņem šļūteni no izpūtēja. Zāle klusu nočabēja, viegli sašūpojās — un Marks atkal atradās brālim blakus, nosvīdis, elsodams un savādi smaidīdams.

Viņi tupēja krūmos kā divi kukaiņi un vēroja mašīnu.

— Kas notiks, ja viņš vēlreiz izkāps? — Rikijs taujāja. — Ja nu viņš mūs ierauga?

— Viņš mūs nevar redzēt. Ja viņš nāks uz šo pusi, tad skrien man līdzi. Mēs nozudīsim, pirms viņš paspēs spert kaut vienu soli.

— Kāpēc mēs neejam tūlīt?

Marks nikni pablenza uz brāli. — Es mēģinu glābt viņa dzīvību. Varbūt viņš sapratīs, ka nekas nesanāk, un izdomās nogaidīt vai ko citu. Kāpēc tev tik grūti saprast?

—Tāpēc, ka viņš ir traks. Ja viņš var nogalināt sevi, tad viņš nogalinās arī mūs. Kāpēc tu to nesaproti?

Marks neapmierināts grozīja galvu, un pēkšņi durvis vēlreiz atvērās. Vīrietis, dusmīgi rūkdams un sarunādamies pats ar sevi, izvēlās no mašīnas un pa zāli stampāja uz izpūtēja pusi. Satvēris šļūtenes galu, viņš blenza uz to ar tādu izteiksmi, it kā tā viņu neklausītu, un uzmanīgi apskatīja nelielo klajumu. Viņš smagi elsoja un svīda. Vīrietis lūrēja uz kokiem, un zēni pieplaka pie zemes. Paskatījies lejup, viņš sastinga pēkšņā atklāsmē — zāle ap mašīnas aizmuguri bija nedaudz nomīdīta. Viņš pieliecās, lai to apskatītu, tad, iestūmis šļūteni atpakaļ izpūtējā, steidzās uz durvīm. Ja arī kāds zem kokiem to vēroja, vīrietis tēloja, ka viņam viss vienalga. Viņš vienkārši gribēja pasteigties un nomirt

Virs krūmiem vienlaikus parādījās abu zēnu galvas. Viņi kādu minūti lūrēja cauri zālei. Rikijs jau bija gatavs laisties, bet Marks vilcinājās.

— Mark, lūdzu, iesim, — Rikijs vedināja. — Viņš gandrīz mūs ievēroja. Ja nu viņam ir pistole vai kas cits?

—Ja viņam būtu pistole, viņš būtu nošāvies.

Rikijs iekoda lūpā, un viņam atkal saskrēja asaras acīs. Viņš nekad nespēja strīdā uzvarēt vecāko brāli, un arī šoreiz viņš paliks zaudētājos.

Pagāja vēl viena minūte, un Marks nemierīgi sakustējās. — Es vēlreiz pamēģināšu, labi? Ja viņš nepadosies, mēs no šejienes pazudīsim, es tev apsolu.

Rikijs negribīgi piekrita. Brālis nogūlās uz vēdera un lēni, sprīdi pa sprīdim, ierāpoja garajā zālē. Rikijs ar netīriem pirkstiem slaucīja asaras no vaigiem.

Dziļi un spēcīgi ieelpojot, advokāta nāsis iepletās. Viņš lēnām izelpoja, skatīdamies cauri vējstiklam, mēģinot noteikt, vai vērtīgā nāvējošā gāze jau iekļuvusi asinīs un sākusi iedarboties. Vīrietim blakus uz sēdekļa bija pielādēta pistole. Rokā viņš turēja pustukšu Jack Daniel pudeli. Iemalkojis viņš uzskrūvēja korķi un novietoja to uz sēdekļa. Viņš lēnām ieelpoja un, acis aizvēris, mēģināja saost gāzi. Vai viņš vienkārši aizpeldēs? Vai sajutīs sāpes, dedzināšanu vai nelabumu, pirms gāze viņu piebeigs? Vēstule atradās virs stūres uz paneļa, blakus zāļu pudelītei.

Viņš apraudājās un, sarunādamies pats ar sevi, gaidīja, kaut ātrāk tā iedarbotos, nolāpīts, pirms viņam būs apnicis un vajadzēs ķerties pie ieroča. Viņš bija gļēvulis, tomēr apņēmīgs gļēvulis, un viņam labāk gribējās ieelpot gāzi un aizpeldēt, nevis bāzt pistoli mutē.

Malkodams viskiju, viņš šņāca, jo dzēriens dedzināja rīkli. Drīz viss būs beidzies. Viņš uzsmaidīja savam attēlam spogulī. Gāze taču beidzot iedarbojas — viņš mirst, un galu galā viņš nav nekāds mīkstčaulis. Lai to izdarītu, ir vajadzīga drosme.

Viņš šņukstēja un kaut ko pie sevis murmināja, noskrūvēdams pudeles korķi pēdējam viskija malkam. Dzerot šķidrums notecēja bārdā.

Neviens par viņu neskums. Un, lai gan šādas domas cilvēkus parasti sāpina, advokāts sevi ar to mierināja — nē, neviens nesēros. Viņa māte — vienīgais cilvēks pasaulē, kurš bija viņu mīlējis, — jau četrus gadus gulēja kapos. Viņai nesāpēs šī ziņa. No pirmās — neveiksmīgās — laulības viņam bija bērns, meita, kuru viņš nebija redzējis vienpadsmit gadus. Viņš zināja, ka meita iesaistījusies kādā sektā un ir tikpat nenormāla kā viņas māte.

Viņam nebūs greznas bēres. Daži draugi advokāti, varbūt viens vai divi tiesneši melnos uzvalkos ar svarīgu sejas izteiksmi sačukstēsies, ērģeļu mūzikas skaņām atbalsojoties pustukšajā kapličā. Asaru nebūs. Advokāti sēdēs un ik pa brīdim skatīsies pulkstenī, kamēr mācītājs, kurš viņu nepazina, ātri nolasīs standarta runu dārgajam aizgājējam, kurš nekad nav apmeklējis baznīcu.

Desmit minūšu darbs bez jebkādiem izskaistinājumiem. Vēstulē, ko atstāja uz auto paneļa, viņš lūdza, lai mirstīgās atliekas sadedzina.

— Uh, — viņš klusi nočukstēja, iedzerdams vēl vienu malku. Pacēlis pudeli, viņš spogulī ieraudzīja, ka aiz mašīnas salaistas zāle.

Rikijs redzēja, kā atveras durvis, vēl pirms Marks to sadzirdēja. Tās atsprāga vaļā, it kā kāds būtu spēris ar kāju, un milzīgs, resns vīrs ar sasārtušu seju saniknots kāpa cauri zālei, pieturēdamies pie mašīnas. Rikijs no pārbīļa pieslapināja bikses.

Marks bija jau paspējis pieskarties buferim, kad saklausīja durvju troksni. Zēns sastinga, viņam zibenīgi ienāca prātā doma palīst zem mašīnas, bet vilcināšanās dēļ viņš iekrita. Mēģinot piecelties un bēgt, Markam paslīdēja kāja, un vīrietis viņu satvēra. — Ak tu, mazais nelieti! — viņš kliedza, sagrābis Marku aiz matiem, un uzmeta zēnu uz bagāžnieka. — Tu, mazais nelieti! — Marks spārdījās un locījās, bet gaļīgā roka cirta viņam pliķi sejā. Zēns spēra vēlreiz un dabūja vēl vienu pļauku.

Marks cieši raudzījās mežonīgi pārvērstajā sejā, kas ārdījās dažu collu attālumā. Vīra acis bija sarkanas un asaroja. No deguna un zoda pilēja. — Tu, mazais nelieti... — viņš ņurdēja caur sakostiem, netīriem zobiem.

Ar vienu roku piespiedis Marku, kurš gulēja nekustīgs un pievārēts, advokāts iebāza šļūteni atpakaļ izpūtējā- Pēc tam, satvēris zēnu aiz apkakles, aizvilka viņu līdz priekšējām durvīm, kuras bija atstājis vaļā, un iemeta mašīnā, šķērsām pāri melnajam ādas sēdeklim.

Marks grābstījās gar durvju rokturi, meklēdams slēdzi, kamēr vīrietis atkrita sēdeklī pie stūres. Svešais aizcirta durvis un, norādījis uz rokturi, iebrēcās: — Neaizliec to! — Tad viņš nikni iekrāva Markam pa kreiso aci.

Marks sāpēs iekliedzās, aizklāja acis, saliecās un apdullis sāka raudāt. Viņam briesmīgi sāpēja deguns un vēl vairāk mute. Zēnam reiba galva, un viņš sajuta mutē asins garšu. Viņš dzirdēja, kā vīrs šņukstēdams ņurdēja. Marks sajuta viskija smaku. Zēns ar labo aci varēja saskatīt savu netīro zilo džinsu ceļgalus. Kreisā acs sāka aizpampt. Viss saplūda acu priekšā.

Resnais advokāts iekampa viskiju un cieši skatījās uz Marku, tas ^trīcēja, saliecies līkumā. — Beidz raudāt, — viņš rūca.

Marks aplaizīja lūpas un norija asinis. Viņš berzēja punu virs acs un centās dziļi elpot, joprojām pētīdams savas kājas. — Beidz raudāt! — vīrietis atkārtoja, un Marks mēģināja saņemties.

Motors darbojās. Tā bija liela, smaga, klusa mašīna, un Marks dzirdēja, kā kaut kur tālu prom rūc motors. Viņš lēnām pagriezās un paskatījās uz šļūteni, kas iestiepās pa aizmugures logu un kā nikna čūska zagās pie šofera sēdekļa, gatava viņus nogalināt Resnais vīrietis smējās.

— Man šķiet, mums būs jāmirst abiem kopā, — viņš pēkšņi ļoti vēsi un savaldīgi paziņoja.

Marka kreisā acs strauji aizpampa. Viņš pagriezās un raudzījās vīrietim — tas tagad izskatījās vēl lielāks — tieši sejā. Tā bija ļumīga, bārda izspūrusi, un acis sarkani spīdēja kā dēmonam tumsā. Marks raudāja. — Lūdzu, izlaidiet mani ārā... — viņš aizsmakušā balsī, drebošām lūpām lūdzās.

Braucējs tikai iebāza viskija pudeles kakliņu mutē un saviebies čāpstināja lūpas. — Atvaino, puis. Tu droši vien esi viens apsviedīgs čalis? Kāpēc tev vajadzēja bāzt savu mazo, netīro snuķi manās darīšanās? Tāpēc esmu nolēmis, ka mums jāmirst abiem kopā. Tu piekrīti? Mēs divi vien, draudziņ. Dosimies uz la-la zemi pie burvja. Lai tev saldi sapņi, mazo draudziņ!

Marks ošņāja gaisu un pēkšņi ievēroja, ka starp viņiem atrodas pistole. Viņš paskatījās uz otru pusi, tad vēlreiz uz šaujamo, kamēr vīrietis iemalkoja no pudeles.

—Tu gribi to šaujamo?

— Nē, ser.

—Tad kāpēc tu uz to skaties?

— Es neskatījos.

— Nemelo man, puis. Ja tu melosi, es tevi nošaušu. Es esmu šausmīgi nikns, un es tevi nobeigšu. — Lai gan vīram no acīm ritēja asaras, balss bija ļoti mierīga, un viņš runādams dziļi elpoja. — Bez tam, puis, ja mēs esam likteņa biedri, tev jābūt pret mani godīgam. Vai tu zini, ka godīgums ir ļoti svarīga lieta? Tātad — vai tu vēlies pistoli?

— Nē, ser.

— Vai tu gribētu paņemt šo pistoli un mani nošaut?

— Nē, ser.

— Es no nāves nebaidos, puis, vai tu saproti?

—Jā, ser, bet es negribu mirt. Es rūpējos par māti un mazo brāli.

— Ak, vai tas nav jauki? īstens mājastēvs.

Viņš uzskrūvēja korķi viskija pudelei un, pēkšņi paķēris pistoli, iestūma stobru sev dziļi mutē un, lūpas sakniebis, skatījās uz Marku. Marks savukārt vēroja katru kustību, cerēdams, ka viņš nospiedīs gaili, un vienlaicīgi vēlējās, lai tas nenotiktu. Vīrietis lēnām izvilka stobru no mutes un, noskūpstījis to, pagrieza pret Marku.

— Es ne reizi neesmu ar to šāvis, vai zini, — viņš gandrīz čukstus pavēstīja. — Es to nopirku tikai pirms stundas Memfisā lombardā. Kā tev šķiet, vai tā darbojas?

— Lūdzu, laidiet mani ārā!

—Tev, puis, ir izvēle, — viņš, ieelpodams neredzamos tvaikus, paskaidroja. — Vai nu es izšķaidu tavas smadzenes tūlīt un uzreiz ir beigas, vai tu mirsi no gāzes. Izvēlies!

Marks neskatījās uz pistoli. Viņš ostīja gaisu un vienu brīdi iedomājās, ka jūt dīvainu smaku. Pistole tuvojās viņa galvai. — Kāpēc jūs to darāt? — zēns jautāja.

— Kas tev par daļu, velns parāvis! Es esmu ķerts. Nenormāls. Es biju iecerējis jauku, mazu privātu pašnāvībiņu — mēs abi ar šo šļūteni, nu varbūt vēl dažas tabletītes un nedaudz viskija. Mani neviens nemeklētu. Bet nē, tev jābūt tam gudrelim. Ak tu, mazais nelieti! — Vīrietis nolaida pistoli un to uzmanīgi novietoja uz sēdekļa. Marks berzēja savu punu un kodīja lūpu. Viņam trīcēja rokas, un zēns tās iespieda starp ceļgaliem.

— Pēc piecām minūtēm mēs būsim pagalam, — vīrietis noteikti paziņoja, pielikdams pie lūpām pudeli. — Tikai tu un es, draudziņ, prom pie burvja.

Rikijs beidzot sakustējās. Viņam klabēja zobi un džinsi bija slapji, bet viņš pašlaik domāja. Mazais nometās četrrāpus un ielīda zālē. Rikijs, šņukstēdams un zobus griezdams, rāpoja uz mašīnas pusi. Tās durvis bija nedaudz pavērtas. Ja nu pēkšņi parādās tas lielais un mudīgais nenormālais vīrietis un sagrābj viņu aiz apkakles tāpat kā Marku? Tad viņi visi kopā nomirs šajā lielajā, melnajā mašīnā. Lēni, sprīdi pa sprīdim, Rikijs virzījās cauri zālei.

Marks lēnām, turēdams ar abām rokām, pacēla pistoli. Tā bija smaga kā ķieģelis. Pistole drebēja, kad viņš nomērķēja. Resnais paliecās uz priekšu, ieroča stobrs atradās tikai kādu collu no viņa deguna.

— Un tagad nospied gaili, puis, — viņš pasmaidījis teica. Vīrieša mitrajā, sasarkušajā sejā varēja manīt priecīgu nojautu. — Nospied gaili, un es būšu miris, bet tu — brīvs. Marks aptvēra gaili ar pirkstu. Vīrietis pamāja un pieliecās vēl tuvāk, saņemdams zobos stobra galu. — Nospied gaili! — viņš iesaucās.

Marks aizvēra acis un saspieda ar plaukstām pistoles spalu. Elpu aizturējis, zēns bija jau gatavs nospiest gaili, kad vīrietis izrāva šaujamo viņam no rokām. Svešais to mežonīgi vicināja Markam gar seju un nospieda gaili. Marks spalgi iekliedzās, kad viņam aiz galvas tūkstoš sīkos gabali-ņos saplaisāja logs, tomēr stikls neizbira. — Darbojas! Darbojas! — vīrietis kliedza, bet Marks, galvu plecos ierāvis, aizspieda ausis.

Izdzirdējis šāviena troksni, Rikijs paslēpa seju zālē. Viņš atradās desmit pēdu attālumā no mašīnas, kad pēkšņi kaut kas sprāga un Marks iekliedzās. Resnais vīrietis kaut ko griezīgi sauca, un Rikijs vēlreiz pieslapināja bikses. Viņš aizvēra acis un ieķērās zālē. Viņam sākās vēdera krampji un sirds dauzījās. Kādu minūti pēc šāviena zēns gulēja nekustīgs. Viņš apraudāja brāli, kurš tagad bija miris un kuru bija nogalinājis kāds ārprātīgais.

— Nolāpīts, beidz raudāt! Man ir līdz kaklam tava brēkšana!

Marks cieši satvēra ceļgalus, mēģinot apturēt elsas, lai kaut ko izdomātu. Galva pulsēja, un mute bija sausa. Iespiedis rokas starp ceļgaliem, viņš saliecās. Jābeidz bimbot un kaut kas jāizdomā. Televīzijā viņš bija redzējis, kā viens trakais gribēja nolēkt no mājas jumta un policists bija aukstasinīgi ar to sarunājies, līdz ķertais sāka atbildēt un, protams, nekur nenolēca. Marks ātri ievilka elpu, lai pārbaudītu, vai nejutīs gāzi, un tad prasīja: — Kāpēc jūs to darāt?

—Tāpēc, ka es gribu nomirt, — vīrietis mierīgi atbildēja.

— Kāpēc? — Marks turpināja izvaicāt, uzmetis skatienu stiklam ar mazo, precīzi apaļo caurumu.

— Kāpēc bērni uzdod tik daudz jautājumu?

—Tāpēc, ka viņi ir bērni. Kāpēc jūs gribat nomirt? — Marks pats gandrīz vairs nedzirdēja, ko saka.

— Paklau, puis, pēc piecām minūtēm mēs jau būsim miruši. Tu un es — mēs dosimies pie burvja. — Vīrietis ilgi dzēra no gandrīz tukšās pudeles. — Es sajūtu gāzi, puis. Vai tu saod? Beidzot

Sānu spogulī caur loga plaisām Marks ieraudzīja sakustamies zāli un acumirkli saskatīja, kā Rikijs, izrāpojis no zāles, metās krūmu aizsegā. Marks aizvēra acis un noskaitīja lūgšanu.

— Man tev kas jāsaka — cik jauki, ka tu te esi! Neviens negrib mirt viens pats. Kā tevi sauc?

— Marks.

— Kāds tev ir uzvārds, Mark?

— Marks Svejs.

Jārunā — un varbūt ārprātīgais nelēks.

— Un kā tevi sauc?

— Džeroms. Bet tu mani vari saukt par Rorniju. Tā mani sauc mani draugi, un, tā kā tu un es tagad esam kļuvuši tik tuvi, tu vari mani saukt par Rorniju. Neuzdod vairs jautājumus — labi, puis?

— Kāpēc tu gribi mirt, Romij?

— Es teicu, neuzdod jautājumus. Vai tu jūti gāzi, Mark?

— Es nezinu.

— Drīz uzzināsi. Labāk skaiti lūgšanas. — Romijs iegrima dziļāk sēdekli un, atgāzis galvu atpakaļ, aizvēra acis un atpūtās. — Mums vēl palikušas kādas piecas minūtes, Mark. Kādi būs tavi pēdējie vārdi? Viskija pudele bija Romijam labajā rokā un pistole — kreisajā.

— Jā, kāpēc tu to dari? — Marks vaicāja, skatīdamies spoguli, vai neredzēs brāli. Viņš ātri caur degunu ievilka elpu, bet neko nejuta. Protams, Rikijs bija atvienojis šļūteni.

—Tāpēc, ka esmu jucis, vienkārši viens vājprātīgs advokāts. Mani, Mark, padarīja traku. Cik tev gadu?

— Vienpadsmit.

—Vai kādreiz esi pagaršojis viskiju?

— Nē, — Marks teica taisnību.

Pēkšņi viskija pudele bija piegrūsta viņam klāt pie sejas, un viņš to paņēma.

— Ierauj vienu ldunkšķi, — Romijs teica, turēdams acis ciet

Marks mēģināja salasīt etiķeti, bet kreisā acs bija aizpampusi un ausis dunēja no pistoles šāviena, un viņš nespēja koncentrēties. Viņš nolika pudeli uz sēdekļa, un Romijs to klusējot paņēma.

— Mēs mirstam, Mark, — viņš teica it kā pats sev.

— Laikam vienpadsmit gadu vecumā šāds pārdzīvojums ir pārāk spēcīgs, bet lai notiek. Es tur neko nevaru līdzēt. Kādi būs tavi pēdējie vārdi, lielo zēn?

Marks mēģināja sevi pārliecināt, ka Rikijs ir paspējis, ka šļūtene beidzot ir padarīta nekaitīga, ka viņa jaunais draugs Romijs ir piedzēries un ārprātīgs, ka viņš pats varētu izglābties, pateicoties prāta darbībai un runāšanai. Gaiss bija tīrs. Viņš dziļi ieelpoja un iestāstīja sev, ka izdosies.

— Kas tevi padarīja traku?

Romijs kādu brīdi domāja un izlēma, ka tas ir joks. Pasmējies bārdā, viņš ierunājās: — Vienreizēji, vai ne? Lieliski. Es jau vairākas nedēļas zinu to, ko neviens cits visā plašajā pasaulē nezina, izņemot manu klientu, kurš, starp citu, ir pamatīgs nelietis. Redzi, Mark, advokāti dzird daudz ko tādu, ko viņiem nav atļauts izpaust. Stingri konfidenciāli, vai tu saproti? Mēs nekādā ziņā nedrīkstam izpaust, kur palikusi nauda vai kurš ar kuru pārgulējis, vai kur ir aprakts līķis, tu saprati? — Viņš dziļi ieelpoja un ļoti apmierināts izelpoja. Romijs iegrima vēl dziļāk sēdeklī, turēdams acis aizvērtas.

— Piedod, ka es tevi iepļaukāju. — Vīrietis ar pirkstu aptvēra pistoles gaili.

Marks aizvēra acis un neko nejuta.

— Cik tev gadu, Mark?

— Vienpadsmit.

— Tu man to jau teici. Vienpadsmit Un man ir četrdesmit četri. Mēs abi esam pārāk jauni, lai mirtu, vai ne, Mark?

—Jā, ser.

—Tomēr tas, draudziņ, pašlaik ar mums notiek. Vai tu to jūti?

— Jā, ser.

— Mans klients noslepkavoja cilvēku un paslēpa līķi, un tagad viņš grib nogalināt mani. Tāds ir šis stāsts. Viņi mani pataisījuši traku. Ha! Ha! Lieliski, Mark. Tas taču ir brīnišķīgi. Es, zvērināts advokāts, tagad varu tev atklāt, kur atrodas šis līķis, jo palikušas, burtiski, dažas sekundes, pirms mēs aizpeldēsim prom. Mironis, Mark, visslavenākais mūsu laiku neatrastais mironis. Neticami. Es beidzot varu to izstāstīt! —Viņš raudzījās Markā plati ieplestām, spožām acīm.

— Traki smieklīgi, Mark, velns parāvis!

Marks nesaprata, kas te smieklīgs. Viņš skatījās spogulī un uz durvju slēdzi pēdas attālumā no viņa. Duivju rokturis bija vēl tuvāk.

Romijs atslāba un aizvēra acis, it kā gribētu nosnausties.

— Piedod, manu zēn, lūdzu, piedod, taču, kā jau teicu, ir tik jauki, ka tu esi šeit. — Viņš lēnām novietoja pudeli uz priekšējā paneļa blakus vēstulei un, maigi glaudīdams, pārlika pistoli no kreisās rokas labajā, ar rādītājpirkstu aptaustīdams gaili. Marks centās neskatīties. — Piedod par to šāvienu. Cik tev ir gadu?

— Vienpadsmit. Tu man to esi prasījis jau trīs reizes.

— Aizveries! Es sāku just gāzi, vai tu arī? Beidz ostīt, nolāpīts, tai taču nav smaržas, tu, mazais stulbeni! Tu to nevarēsi saost. Es jau šobrīd būtu auksts un tu — gabalā, ja tu nebūtu tik pārgudrs. Vai tu zini, ka tu esi visīstākais idiots?

Ne tik dumjš kā tu, Marks domāja. — Ko tavs klients nozūmēja?

Romijs, acis neatvērdams, pasmīnēja. — Amerikas Savienoto Valstu senatoru. Es tagad visu izstāstu. Es atklāju noslēpumu. Vai tu avīzes lasi?

— Nē.

— Par to es nebrīnos. Senators Bojets — no Ņūorleānas. Es tur dzīvoju.

— Kāpēc tu ieradies Memfisā?

— Velns lai tevi parauj, puika! Tu esi kā piebāzts ar jautājumiem!

—Jā Kāpēc tavs klients nogalināja senatoru Bojetu?

— Kāpēc, kāpēc, kāpēc, kurš, kurš, kurš? Tu esi kā zobu sāpes.

— Kāpēc tu man neļauj iet? — Marks uzmeta skatienu spogulim, pēc tam šļūtenei, kas stiepās pāri aizmugures sēdeklim.

—Ja tu neaizvērsies, es tev iešaušu galvā — Romija bārdainais zods pieskārās krūtīm. — Mans klients ir noslepkavojis daudz cilvēku. Viņš ir Ņūorleānas mafijā un tagad grib nogalināt mani. Skumji, vai ne, puis? Mēs viņu pārspēsim. Viņš paliks muļķos.

Romijs ievilka kārtīgu malku no pudeles, cieši vērodams Marku.

—Tu tikai iedomājies, manu zēn, — pašlaik Berijs, pareizāk šalcot, Berijs Žilete — šiem mafiozo visiem ir iesaukas, — zini, viņš mani gaida kādā netīrā restorānā Ņū-orleānā. Viņa tuvumā, iespējams, grozās kādi pāris drauģeļi. Pēc klusām vakariņām viņš gribēs doties nelielā izbraucienā kopā ar mani, parunās par savu lietu un tamlīdzīgi un pēc tam izvilks griežamo, jo tā dēļ viņu sauc par Žileti, un es iesoļošu vēsturē. Manu mazo, resno rumpīti viņi kaut kur nozūmēs, tāpat kā senatoru Bojetu, un — rau! — Ņūorle-ānā būs vēl viena neatklāta slepkavība. Bet mēs viņu piemuļķojām, vai ne, manu zēn? Mēs viņam parādījām.

Romijs runāja lēnāk, un viņam mežģījās mēle. Stāstot viņš slidināja pistoli augšu]), lejup pa gurnu. Pirksts visu laiku bija uz gaiļa.

Ļauj, lai viņš runā.— Kāpēc šis Berijs grib tevi nogalināt?

— Vēl viens jautājums. Es jau peldu. Vai tu ari peldi?

—Jā. Lieliska sajūta.

— Nogalināšanai iemeslu netrūkst. Aizver actiņas, puis. Noskaiti lūgšanu. — Marks vēroja pistoli un uzmeta skatienu durvju slēdzim. Viņš lēnām, ar katru pirkstu pieskārās īkšķim, kā bērnībā mācoties skaitīt, — koordinācija bija perfekta.

—Tātad — kur atrodas tas līķis?

Romijs sprauslāja un klanīja galvu. Viņš gandrīz čukstus teica: — Boida Bojeta līķis. Tas tik ir jautājums. Viņš ir pirmais ASV senators, kurš ticis nogalināts, kamēr viņš vēl bija amatā. Vai tu to zini? Viņu noslepkavoja mans dārgais klients Berijs Žilete Muldano. Viņš Bojetam iešāva galvā četras lodes un pēc tam to paslēpa. Ja nav līķa, nav ari apsūdzības lietas. Vai tu to saproti, puis?

— Ne gluži.

— Kāpēc tu neraudi, manu zēn? Pirms brīža tu šņukstēji. Vai tad tu nebaidies?

—Jā, es baidos. Un es vēlētos iet projām. Man žēl, ka jūs gribat mirt, bet man jārūpējas par māti.

— Cik aizkustinoši, patiešām aizkustinoši. Bet tagad aizveries. Redzi, zēn, federāliem nepieciešams līķis, lai pierādītu, ka notikusi slepkavība. Berijs tiek turēts aizdomās, viņš ir vienīgais aizdomās turētais, tāpēc ka viņš tiešām to izdarīja, saproti. Īstenībā viņi zina, ka Muldano ir vainīgs, taču viņiem nepieciešams līķis.

— Kur tas atrodas?

Melns mākonis aizklāja sauli, un klajumā pēkšņi satumsa. Romijs lēnām, kā draudēdams bīdīja pistoli gar stilbu, lai Marks neiedomātos bēgt. — Zini, Berijs Žilete nebūt nav no viltīgākajiem rīkļurāvējiem, kādus man nācies sastapt. Viņš pats sevi uzskata par ģēniju, bet patiesībā ir dumjš kā zābaks.

Tu pats esi dumjš, Marks domāja. Tu sēdi te mašīnā ar šļūteni, kas piestiprināta pie izpūtēja. Marks klusēdams gaidīja.

— Līķis ir zem manas laivas.

>

—Tavas laivas?

—Jā, zem manas laivas. Muldano steidzās. Es nebiju pilsētā, tāpēc mans dārgais klients aizveda līķi uz manu māju un iemūrēja šķidrā betonā zem manas garāžas grīdas. Tas vēl joprojām tur atrodas. Vai tu tam spēj noticēt? FIB vīri ir izrakņājuši vai pusi Ņūorleānas, mēģinot to atrast, bet viņiem nav ienācis prātā meklēt manā mājā. Varbūt Berijs galu galā nemaz nav tik stulbs.

— Kad viņš tev to izstāstīja?

— Man metas nelabi no taviem jautājumiem, puis.

— Es patiešām tagad gribētu iet projām.

—Turi muti. Gāze iedarbojas. Mēs esam aizgājēji, zēn, aizgājēji. — Pistole nokrita uz sēdekļa.

Motors klusi dūca. Marks paskatījās uz lodes caurumu logā un uz neskaitāmajām sīkajām plaisiņām, kas stiepās uz visām pusēm no cauruma, tad viņš aplūkoja sarkano seju ar smagajiem acu plakstiem. Vīrietis iekrācās un nolieca galvu.

Romijs aizmiga. Marks viņu vēroja. Viņš simtiem reižu bija redzējis savu tēvu šādā stāvoklī.

Marks dziļi elpoja. Slēdzis noteikti noklikšķēs. Romija roka atradās pārāk tuvu pistolei. Markam sākās krampji vēderā un tirpa kājas. Piesarkusī seja miegā skaļi krāca, un Marks saprata, ka citas iespējas var nebūt. Lēnām, pavisam lēnām viņš virzīja trīcošu pirkstu uz durvju slēdža pusi.

Rikija acis bija gandrīz tikpat sausas kā mute, bet džinsi pilēja. Viņš stāvēja ēnā zem koka, tālu prom no krūmiem, garās zāles un mašīnas. Bija pagājušas piecas minūtes, kopš viņš noņēma šļūteni, piecas minūtes kopš šāviena. Tomēr viņš zināja, ka brālis ir dzīvs, jo, skrienot tās piecdesmit pēdas līdz kokiem, milzīgajā mašīnā bija redzējis pieliektu, kustīgu, blondu galvu. Tāpēc Rikijs pārslāja raudāt un sāka skaitīt lūgšanu. Viņš aizgāja līdz baļļām un, zemu noliecies, skatījās uz mašīnu un ilgojās pēc brāļa. Pēkšņi sānu durvis atsprāga vaļā un tajās parādījās Marks.

Romija zods atdūrās pret krūtīm, un, līdzko vīrietis sāka no jauna krākt, Marks ar kreiso roku nogrūda pistoli uz grīdas, ar labo atmūķēdams duivis. Parāvis kloķi, zēns ar plecu metās durvīs, un pēdējais, ko viņš dzirdēja, izripodams no mašīnas, bija advokāta krācieni.

Viņš nokrita uz ceļiem un, pašķirdams zāli, rāpoja projām no mašīnas. Zemu pieliecies, viņš drāzās cauri zālei un dažu sekunžu laikā atradās pie koka, kur mēmās šausmās viņu vēroja Rikijs. Viņš apstājās pie baļķa un pagriezās, domādams, ka ieraudzīs skrienam šurp advokātu ar pistoli rokā, bet mašīna izskatījās nekaitīga. Sānu durvis bija atvērtas. Motors darbojās. Marks pirmo reizi pēdējās minūtes laikā ieelpoja un lēni pacēla acis uz Rikiju.

— Es noņēmu šļūteni, — Rikijs, strauji elpodams, spalgā balstiņā teica. Marks pamāja, bet neko neatbildēja. Viņš bija nomierinājies. Mašīna atradās piecdesmit pēdu attālumā. Ja Romijs parādītos, viņi vienā acumirklī pazustu mežā. Zēni atradās koku un krūmu aizsegā, un Romijs viņus nespētu ieraudzīt, ja arī pēkšņi izdomātu izlēkt no mašīnas un šaut

— Man bail, Mark, iesim, — Rikijs joprojām runaja spalga balsī un viņa rokas drebēja.

— Mazliet pagaidi! — Marks uzmanīgi pētīja mašīnu.

— Nāc, Mark, ejam!

— Es teicu — mazliet pagaidi!

Rikijs vēroja mašīnu. — Vai viņš ir miris?

— Es nedomāju.

Tātad vīrietis bija dzīvs un viņam bija pistole, bet Rikijs redzēja, ka viņa lielais brālis vairs nebaidās un ka viņam kaut kas ir padomā. Rikijs vienu soli atkāpās. — Es eju, — viņš nomurmināja. — Es gribu mājās.

Marks nepakustējās. Viņš mierīgi elpoja un pētīja mašīnu. — Pagaidi sekundīti, — viņš teica, neskatīdamies uz brāli. Viņa balss atkal bija pavēlnieciska.

Rikijs apklusa un paliecās uz priekšu, uzlicis abas plaukstas uz mitrajiem ceļgaliem. Viņš vēroja brāli un lēnām šūpoja galvu, kamēr Marks no krekla kabatas uzmanīgi izvilka cigareti, neatraudams acis no mašīnas. Viņš to aizdedzināja, dziļi ieelpoja dūmus un pūta tos augšup — zaros. Tajā brīdī Rikijs pirmo reizi ievēroja uzpampumu.

— Kas noticis ar tavu aci?

Marks pēkšņi atcerējās. Viņš to uzmanīgi paberzēja un pēc tam pieskārās punam pierē. — Viņš mani pāris reižu iepļaukāja.

— Izskatās slikti.

— Viss kārtībā. Zini, ko es domāju darīt? — viņš teica, negaidīdams atbildi. — Es taisos līst atpakaļ un uzlikt šļūteni. Es to uzspraudīšu izpūtējam tam nelietim par prieku.

—Tu esi ķertāks par viņu. Tu taču jokojies, vai ne, Mark?

Marks sirdīgi pūta dūmu mutuļus. Pēkšņi durvis šofera pusē atsprāga vaļā, un Romijs izstreipuļoja ārā, turēdams pistoli. Viņš skaļi pukojās un virzījās uz mašīnas aizmuguri, un vēlreiz atklāja, ka šļūtene guļ zālē. Viņš izkliedza lamas pret debesīm.

Marks zemu pieliecās un turēja Rikiju. Romijs grozījās uz visām pusēm, vērodams kokus apkārt klajumam. Viņš turpināja lādēties un tad sāka skaļi šņukstēt. Viņam no matiem pilēja sviedri, melnā žakete bija izmirkusi un pielipusi pie auguma. Vīrietis, raudādams, murminādams un bārdamies uz kokiem, kliboja gar mašīnas aizmuguri.

Pēkšņi viņš apstājās, uzstutēja savu masīvo ķermeni uz bagāžnieka, locījās, staipījās un slīdēja atpakaļ kā sazāļots zilonis, līdz atsitās pret aizmugures stiklu. Viņa masīvās kājas bija izstieptas taisni un viena kurpe nokritusi. Viņš nesteidzīgi pacēla pistoli un iebāza to dziļi mutē. Vīrieša sarkanās acis mežonīgi zibsnīja uz visām pusēm un kādu mirkli kavējās pie koka stumbra, kurā tupēja abi zēni.

Viņš pavēra lūpas, ar lielajiem, netīrajiem zobiem iekožo-ties stobrā. Tad, aizvēris acis, ar labās rokas īkšķi nospieda gaili.

2

Viņam kājās bija Shark firmas kurpes, vaniļas krāsas zeķes sniedzās līdz ceļgaliem un glaudīja Berija Muldano jeb Berija Žiletes spalvainos lielus. Viņam patika, ka viņu sauc vienkārši — Žilete. Tumši zaļais uzvalks spīdēja un pirmajā acumirklī izskatījās pēc ķirzakas vai iguānās, vai kāda cita gluma reptiļa ādas. Tuvāk apskatot, uzvalks izrādījās nevis dzīvnieka āda, bet poliesters ar divrindu pogām. Tas labi piegūla viņa proporcionāli veidotajam rumpim, un, kad viņš cienīgi soļoja uz telefona automāta pusi restorāna zāles dziļumā, uzvalks jauki krokojās. Tas nebija bezgaumīgs, bet vienkārši uzkrītošs. Beriju varēja noturēt par labi ģērbtu narkotiku tirgoni vai Lasvegasas bukmeikeru, un viņam tas patika, jo viņš bija Berijs Žilete Muldano un vēlējās, lai cilvēki viņu ievērotu. Uz viņu skatoties, tiem bija jāredz, ka Berijs ir veiksminieks. Cilvēkiem, bailēs sastingušiem, vajadzēja griezt viņam ceļu.

Viņam bija melni, kupli mati, krāsoti, lai slēptu vieglu sirmumu, ieziesti ar matu želeju, ideāli gludi nostiepti un sasieti mazā astītē, kuras izliekums precīzi pieskārās tumši zaļās poliestera žaketes apkaklei. Matu sakārtojumam tika veltītas ilgas stundas. Kā pieklājas, kreisajā auss ļipiņā mirdzēja dimanta auskars. Gaumīga zelta rokassprādze apvija kreisās rokas locītavu tieši zem briljanta Rolex, uz labās rokas klusi šķindēja zelta ķēdīte, kad viņš līganā gaitā devās uz priekšu.

Berijs, šādi dižodamies, soļoja līdz telefona automātam, kas atradās restorāna zāles galā, šaurā vestibilā blakus tualetēm. Stāvot pie telefona, viņa acis šaudījās uz visām pusēm. Vidusmēra cilvēkam, sastopot Berija Žiletes acu zibšņus, kas pauda vardarbīgas tieksmes, uzreiz būtu jāskrien uz tualeti. Viņa acis bija tumši, tumši brūnas un tik cieši kopā, ka tad, ja kāds uzdrošinātos tajās ieskatīties ilgāk par divām sekundēm, tas varētu apzvērēt, ka Berijs ir šķielacis. Taču viņš tāds nebija. Melnie mati bija gludi nosukāti no vieniem deniņiem līdz otriem bez celiņa virs diezgan garā un smailā deguna. Bcrijam bija masīva piere. Zem acīm āda bija uzblīdusi un brūngana, kas nekļūdīgi norādīja, ka šim vīram patīk iedzeršanas un bezrūpīgas izklaides. Blāvās acis norādīja arī uz biežām paģirām. Berijs Žilete ar savām acīm lepojās. Tās bija leģendāras.

Viņš uzspieda advokāta biroja numuru un aši, atbildi negaidīdams, teica: — Hallo, šeit Berijs. Kur ir Džeroms? Viņš kavējas. Mums bija jātiekas pirms četrdesmit minūtēm. Kur viņš ir? Vai jūs viņu esat redzējusi?

Berija balss arī nebija no patīkamajām. Tai piemita draudīgs tonis, tā bija veiksmīga Ņūorleānas ielu slepkavas balss, kurš jau daudziem bija salauzis rokas un ar prieku salauztu vēl kādam, ja tas pārāk ilgi stāvētu viņam ceļā vai pietiekami ātri nesniegtu atbildes. Šī balss bija nekaunīga, kašķīga un prata iebiedēt, un nabaga sekretāre telefona līnijas otrā galā to bija daudzkārt dzirdējusi. Viņa bija redzējusi šīs acis, greznos uzvalkus un zirgastīti. Sekretāre norija siekalas, aizturēja elpu un pateicās Dievam, ka Berijs runāja pa telefonu, nevis stāvēja viņas galda priekšā birojā, knakšķinādams pirkstu locītavu kauliņus. Viņa informēja misteru Muldano, ka misters Klifords izgājis no biroja deviņos no rīta un kopš tā laika nekas par viņu nav dzirdēts.

Berijs Žilete nometa klausuli un aizdrāzās cauri vestibilam, tad attapies atsāka dižmanīgi soļot, tuvodamies galdiņiem un cilvēku sejām. Restorāns sāka pildīties. Bija gandriz pieci.

Viņš tikai gribēja iedzert kādas pāris glāzes un pēc tam patīkami paēst vakariņas kopā ar advokātu un parunāties par sastrādāto. Tikai pāris glāzīšu un vakariņas, vairāk neko. Federāli visu novēroja un noklausījās. Džeroms bija kjuvis histērisks un iepriekšējā nedēļā teicis, ka, viņaprāt, advokātu birojā ir noklausīšanās ierīce. Tāpēc labāk satikties šeit, paēst labas vakariņas, nedomājot par izsekotājiem un noklausīšanās ierīcēm.

Viņiem vajadzēja aprunāties. Džeroms Klifords jau piecpadsmit gadus darbojās kā aizstāvis pazīstamiem Ņūorleānas mafijas locekļiem — gangsteriem, nelegāliem narkotiku tirgotājiem un politiķiem, viņa klientu saraksts bija iespaidīgs. Klifords bija viltīgs un pērkams, vienmēr pats gatavs uzpirkt tos, kurus varēja uzpirkt. Viņš sadzēra ar tiesnešiem un pārgulēja ar viņu mīļākajām. Viņš piekukuļoja policistus un draudēja zvērinātajiem. Viņš atrada kopīgu valodu ar politiķiem un ziedoja savu artavu, ja viņam to lūdza. Džeroms zināja, kā iesmērēt šo sistēmu. Ja kādam glumam naudīgam aizdomās turētajam Ņūorleānā bija nepieciešama palīdzība, viņš parasti atrada advokāta V. Džeroma Kliforda biroju, un šajā birojā viņš satika draugu, kurš pārtika no netīrumiem un bija uzticams līdz galam.

Berija lieta tomēr atšķīrās no pārējām. Tā bija samilzusi un ari pašlaik turpināja paplašināties. Pēc mēneša bija nolikta tiesas prāva, un bija gaidāma izrēķināšanās. Šī būtu Berija otrā tiesas prāva slepkavības lietā. Pirmās prāvas laikā viņam bija astoņpadsmit gadu un vietējais prokurors, izmantojot tikai vienu liecinieku, uz kuru nevarēja paļauties, mēģināja pierādīt, ka Berijs kādam sāncensim no saviem rīkļurāvējiem nogriezis pirkstus un pāršķēlis rīkli. Berija tēvocis, cienījams un pieredzējis mafiozo, šur tur atstāja pa naudas žūksnim, un zvērināto liesa nespēja vienoties par spriedumu jaunā Berija lietā un tāpēc vienkārši to atlika. Vēlāk Berijs divus gadus atsēdēja patīkamā federālajā tuptūzī, jo tika apsūdzēts reketā. Viņa tēvocis vēlreiz būtu varējis radinieku izpestīt, taču Berijam tolaik jau bija divdesmit pieci gadi un viņš bija nobriedis īslaicīgam ieslodzījumam. Tas labi iederējās viņa biogrāfijā. Ģimene ar viņu lepojās. Aizstāvība tika uzticēta Džeromam Klifordam, un kopš tās reizes viņi kļuva par draugiem. Kad Berijs dižodamies pielīgoja pie bāra un apsēdās ierastajā vietā, viņu gaidīja viskijs ar sodu un citronu. Alkohols varēja dažas stundas pagaidīt. Viņam nedrīkstēja trīcēt rokas. Berijs iespieda glāzē greipfrūta sulu, vērodams savu atspulgu spogulī, un notvēra dažus skatienus — galu galā šajā brīdī viņš droši vien bija visā valstī visslavenākais apsūdzētais slepkavības lietā. Līdz tiesai atlikušas četras nedēļas, tāpēc cilvēki skatījās. Viņa seja bija redzama visos laikrakstos.

Šī tiesas prāva atšķīrās no visām iepriekšējām. Cietušais bija ASV senators, kurš pirmo reizi vēsturē, kā tika apgalvots, ticis nogalināts, pildot amata pienākumus. Amerikas Savienotās Valstis pret Beriju Muldano. Protams, līķis nebija atrasts, un šis apstāklis radīja nepārvaramas grūtības Amerikas Savienotajām Valstīm. Nebija ne līķa, ne patologanatomu slēdziena, ne patronu vai čaulīšu, ne asiņainu fotogrāfiju, kuras varētu vēcināt tiesas zālē, demonstrējot zvērinātajiem.

Un tieši tagad Džeroms Klifords palēnām juka prātā. Viņš sāka savādi uzvesties — ne no šā, ne no tā nozuda, neieradās birojā, neatbildēja uz telefona zvaniem, vienmēr nokavēja tiesas sēdes. Viņš visu laiku kaut ko murmināja sev zem deguna un pārāk daudz dzēra. Viņš arī agrāk bija zemisks un stūrgalvīgs, bet tagad kļuva izklaidīgs un par viņu sāka izplatīties baumas. Atklāti sakot, Berijs gribēja sev citu advokātu.

Vēl tikai četras īsas nedēļas, Berijam bija jāiegūst laiks. Viņam nepieciešama novilcināšana, termiņa pagarinājums, vienalga, kas. Kāpēc taisnīgums darbojas tik ātri, kad kāds to nevēlas? Viņš visu dzīvi bija balansējis uz likuma robežas un pieredzējis, ka lietas velkas gadiem ilgi. Reiz viņa tēvocim tika izvirzīta apsūdzība, bet pēc trīs gadu ilgas, nogurdinošas cīņas valdība izstājās no spēles. Berijam izvirzīja apsūdzību pirms sešiem mēnešiem un — bums! Tiesa jau klauvēja pie durvīm. Kāda netaisnība! Romijs nestrādāja, kā nākas. Viņu vajag aizstāt

Protams, federāļiem šajā lietā bija pālis baltu plankumu. Neviens nebija redzējis noslepkavošanu. Viņi izskatīs gadījuma rakstura slepkavības lietu, varbūt motivētu, taču īstenībā neviens nebija redzējis, kā viņš to izdarīja. Federāļiem bija kāds ziņotājs, uz kuru nevarēja paļauties, un jautājumu krustugunīs tas noteikti nespētu neko pamatot, ja vispār tiktu līdz tiesas sēdei. Federāli slēpa savu liecinieku. Berija vienreizējā priekšrocība bija šis līķis — šis sīkais, stiegrainais Boida Bojeta ķermenis, kas, iemūrēts betonā, lēnām saira. Bez līķa cienījamais Rojs nevarēs panākt notiesāšanu. To iedomājies, Berijs pasmaidīja un piemiedza ar aci divām platīn-krāsas blondīnēm, kuras sēdēja pie galdiņa durvju tuvumā. Kopš tika izvirzīta apsūdzība, sieviešu viņam netrūka — viņš bija kļuvis slavens.

Cienījamā Roja izvirzītajai apsūdzībai bija vāji pierādījumi, tomēr tas nespēja ietekmēt ne viņa ikvakara sprediķus kameru priekšā, ne pompozos pareģojumus par taisnīgu un ātru tiesu, ne trokšņainās intervijas, ko viņš bija gatavs sniegt ikvienam žurnālistam, kurš, garlaicības mākts, sāka viņu iztaujāt. Rojs bija svētulīgs ASV valsts prokurors ar eļļainu balsi, operdziedoņa plaušām un pretīgām politiskām tieksmēm, viņš par visu izteica savu ņērkondimdošo viedokli. Prokuroram bija pašam savs preses sekretārs — pārstrādājusies dvēsele, kuras uzdevumos ietilpa cienījamā Roja popularitātes uzturēšana, līdz kādu dienu, vēlams, vistuvākajā nākotnē sabiedrība pieprasītu, lai viņš tai kalpo Savienoto Valstu Senātā. Un vienīgi pats cienījamais zināja, kurp Dievs viņu vadīs tālāk.

Berijs Žilete klindzināja ledu glāze, riebumā iztēlodamies Roju Foltrigu kameni priekšā vēcinām apsūdzības rakstu un izkliedzam nodeldēto patiesību par to, ka labais uzvar ļauno. Bija pagājuši seši mēneši, kopš izvirzīta apsūdzība, bet ne cienījamais Rojs, ne viņa FIB sabiedrotie nebija atraduši Boida Bojeta līķi. Viņi izsekoja Beriju dienu un naidi — arī pašlaik viņi, iespējams, gaidīja uz ielas, it kā viņš būtu tik stulbs, ka pēc vakariņām tāpat vien sava prieka pēc dotos apskatīt mironi. Visādi žūpas un klaidoņi dabūjuši no viņiem skanošo, uzdodamies par ziņotājiem. FIB okšķeri bija nosusinājuši dīķus un ezerus, izbagarējuši upes, saņēmuši kratīšanas orderus ēkām un būvlaukumiem pilsētā. Viņi bija iztērējuši smuku naudiņu par ekskavatoriem un buldozeriem.

Taču Boida Bojeta ķermenis piederēja Berijam. Viņš labprāt to pārvietotu, taču nevarēja. Cienījamais ar savu eņģeļu baru viņu uzmanīja.

Klitorus jau veselu stundu kavēja. Berijs samaksāja par diviem viskijiem ar sodu, piemiedza ar aci platīnkrāsas blondīnēm ādas brunčos un pameta šo vietu, sunīdams juristus kopumā un savējo it īpaši.

Viņam bija nepieciešams cits advokāts, kurš atbildētu uz viņa telefona zvaniem, kopā ar viņu iedzertu pa glāzei un spētu sameklēt pērkamus zvērinātos. Kārtīgs advokāts!

Viņam bija vajadzīgs jauns aizstāvis, jo Beriju interesēja pirmstiesas izmeklēšanas termiņa pagarinājums, tiesas prāvas atlikšana uz vēlāku laiku vai arī novilcināšana. Vienalga, kas, velns parāvis, lai tikai būtu laiks pārdomām.

Viņš aizsmēķēja cigareti un nevērīgā gaitā devās uz Kli-forda biroju. Gaiss bija smacīgs. Kliforda birojs atradās četru kvartālu attālumā. Viņa advokāts gribēja ātru liesas prāvu! Idiots! Neviens šajā sistēmā nepieprasīja drīzu tiesas prāvu, bet V. Džeroms Klifords uzstāja uz to. Advokāts pirms kādām trim nedēļām bija skaidrojis, ka viņiem jāpieprasa tiesas prāva, jo nav līķa un tātad nekāda apsūdzība neiznāktu, utt, utt. Ja viņi nogaidītu, iespējams, tiktu atrasts šis mironis, un, tā kā Berijs bija tik piemērots aizdomās turētais un šī slepkavība bija kļuvusi par īstu sensāciju, pie tam uz izmeklēšanu tika izdarīts pamatīgs spiediens, bet Berijs bija pašrocīgi nogalinājis savu upuri — tātad simtprocentīgi vainīgs, tad viņiem nekavējoties vajadzētu pieprasīt tiesu. Advokāta domu gājiens bija Beriju šokējis. Kopš niknā strīda Komija birojā viņu attiecības vairs nebija agrākās.

Diskutējot pirms trim nedēļām, Berijs savam advokātam bija lielījies, ka līķis nemūžam netiks atrasts. Viņš savā laikā bija atbrīvojies no daudziem miroņiem un zināja, kā tos nobēdzināt Bojetu viņš bija diezgan ātri paslēpis, un, lai gan Berijs gribēja mazo vīreli pārvietot, viņš tomēr bija drošs un mierīgs, ka Rojs un fibīši netraucēs miroņa miera.

Berijs, iznesīgi soļodams, pie sevis smīkņāja.

— Tātad — kur ir līķis? — Klifords bija jautājis.

— Tu taču negribi zināt.

— Protams, ka gribu. Visa pasaule grib zināt Ja tev ir dūša, klāj vaļā.

—Tu negribi zināt.

— Beidz taču! Nu, izstāsti!

—Tev nepatiks.

— Pastāsti!

Berijs aizlidināja cigareti un tik tikko noturējās, lai nesāktu skaļi smieties. Nevajadzēja stāstīt Džeromam Klifordam. Bērnišķīgs gājiens, taču nekaitīgs. Šim vīram varēja uzticēt noslēpumus, tā bija advokāta — klienta privilēģija un tamlīdzīgi, un advokāts jutās aizskarts, ka Berijs pašā sākumā nebija atklājis visas asiņainās detaļas. Džeroms Klifords bija tikpat samaitāts un slīpēts kā viņa klienti, un, ja viņu pirksti bija asinīm notriepti, viņš gribēja tos redzēt

— Vai tu atceries, kurā dienā Bojets nozuda? — Berijs vaicāja.

— Protams. Sešpadsmitajā janvārī.

— Atceries, kur tu biji sešpadsmitajā janvāri?

Tajā brīdī Romijs piegāja pie rakstāmgalda un pētīja savus nesalasāmos mēneša grafikus.

— Slēpoju Kolorado.

— Un es izmantoju tavu māju.

—Jā. Tev bija satikšanās ar kāda ārsta sievu.

— Pareizi. Tikai viņa nevarēja ierasties, un es aizvedu senatoru uz tavu māju.

Tajā mirklī Romijs stāvēja kā sastindzis, atvērtu muti blenzdams uz savu klientu.

Berijs turpināja: — Viņš atbrauca bagāžniekā, un es viņu atstāju tavā mājā.

— Kur? — Romijs neticēja.

— Garāžā.

—Tu melo.

— Zem laivas, ko tu desmit gadus neesi kustinājis.

— Tu melo.

Kliforda biroja parādes durvis bija slēgtas. Berijs tās drebināja lādēdamies. Viņš aizsmēķēja nākamo cigareti un meklēja stāvvietā melno linkolnu. Viņš šo trekno izdzimteni atradīs, kaut ari būtu jāmeklē visu nakti.

Berijam Maiami bija draugs, pret kuru reiz tika izvirzīta apsūdzība narkotiku lietā. Viņam bija samērā labs advokāts, kurš pamanījās atrast ieganstu, lai apturētu lietas izskatīšanu uz divarpus gadiem, līdz beidzot tiesnesis zaudēja pacietību un nozīmēja tiesas prāvu. Dienu iepriekš sanāca zvērinātie, viņa draugs nogalināja savu brīnišķīgo aizstāvi, un tiesnesis bija spiests apstiprināt jaunu pirmstiesas izmeklēšanas termiņu. Tiesas prāva tā arī nekad nenotika.

Ja Romijs pēkšņi nomirtu, paietu mēneši, varbūt pat gadi līdz tiesas dienai.

3

Rildjs kāpās atpakaļ, līdz sasniedza zāli, un, atradis šauru nomīdītu sliedi, metās skriet. — Rikij! — Marks sauca. — Paklau, Rikij, pagaidi! — Neiras nelīdzēja. Marks vēlreiz paskatījās uz vīrieti ar pistoli mutē. Tā acis bija pievērtas un pēdas vēl raustījās krampjos.

Markam bija diezgan. — Rikij! — viņš vēlreiz sauca, skriedams uz takas pusi. Brālis bija priekšā un lēnām rikšoja, dīvaini turēdams abas rokas nekustīgi izstieptas gar sāniem. Mazais viduklī bija saliecies uz priekšu. Zāle sitās viņam sejā. Rikijam aizķērās kāja, tomēr viņš nepakrita. Marks saķēra brāli aiz pleciem un apgrieza apkārt. — Paklau, Rikij! Viss ir labi. — Rikijs izskatījās pēc zombija — nobālis, stiklainām acīm. Viņš smagi elpoja un monotoni, žēlabaini vaidēja. Mazais nespēja parunāt Izrāvies viņš turpināja skriet sīkiem solīšiem un ievaidēdamies, kad zāle trāpīja sejā. Marks sekoja cieši aiz muguras. Šķērsojuši izžuvušā strauta gultni, viņi devās mājup.

Tieši pie satrunējušā dēļu žoga, kas ietvēra lielāko daļu treilerparka teritorijas, koki kļuva retāki. Divi mazuļi mēģināja ar akmeņiem trāpīt pa bundžu rindu, tās bija akurāti nostatītas uz kāda avarējuša automobiļa vraka. Rikijs paātrināja soli un izlīda caur spraugu žogā. Pārlēcis pāri grāvim, viņš metās stari) diviem treileriem un izskrēja uz ielas. Marks viņam sekoja pāris solu attālumā. Nepārtrauktā vaidēšana kļuva skaļāka, un Rikijs smagi elpoja.

Sveju mobilais mājoklis bija divpadsmit pēdas plats un sešdesmit pēdas garš un kopā ar četrdesmit tādiem pašiem treileriem atradās Austrumu ielā. Takera Wheel Estates teritorijā bija arī Ziemeļu, Dienvidu un Rietumu ielas, un visas kopā izlocījās dažādos virzienos, vairākkārt šķērsojot cita citu. Šajā tīri pieklājīgajā treilerparkā bija diezgan sakoptas ielas, daži koki, dučiem velosipēdu un daži pamesti automobiļi. Nelīdzenās brauktuves palēnināja transporta gaitu. Ja kaut kur atskanēja skaļa mūzika vai troksnis, ieradās policija, tiklīdz kāds bija paziņojis misteram Takeram. Viņa ģimenei piederēja viss šis zemes gabals, un vairums treileru, to skaitā arī tas Austrumu ielā 17, kuru par 280 dolāriem mēnesī īrēja Diāna Sveja.

Rikijs metās iekšā un atkrita kaktiņā uz dīvāna. Izskatījās, ka viņš raudātu, taču acis bija sausas. Viņš pievilka ceļgalus pie vēdera tā, it kā viņam saltu, un pavisam lēnām iebāza mutē labās rokas īkšķi. Marks uzmanīgi vēroja. — Rikij, saki man kaut ko, — viņš uzrunāja brāli, maigi pieskardamies tā plecam. — Parunā ar mani, labi, vecīt? Viss kārtībā, Rikij. — Brālis tikai sūca īkšķi. Acis viņam bija aizvērtas un viss augumiņš trīcēja.

Marks apskatīja gultas un virtuvi un konstatēja, ka viss izskatās tāpat kā pirms stundas, kad viņi bija devušies prom. Pirms vienas stundas! Šķita, ka pagājušas vairākas dienas. Saule jau rietēja un istabās krēsloja. Grāmatas un skolas lietas, kā parasti, bija sakrautas uz virtuves galda. Ikdienas zīmīte no mammas atradās blakus telefonam. Marks devās pie izlietnes un ielēja ūdeni tīrā kafijas krūzītē. Viņš jutās ļoti izslāpis. Malkojot vēso ūdeni, zēns pa logu vēroja kaimiņu treileri. Pēkšņi viņš izdzirda čāpstināšanu un paskatījās uz brāli. īkšķis. Marks televīzijā bija redzējis reportāžu, kur Kalifomijā pēc zemestrīces daži bērni bija sākuši sūkāt īkšķus. Tika uzaicināti visādi ārsti. Pēc gada nabaga mazuļi joprojām darīja to pašu.

Krūze pieskārās slimajai lūpai, un Marks atcerējās asinis. Viņš aizskrēja uz vannasistabu un spogulī nopētīja savu seju. Tur, kur beidzās matu līnija, bija mazs, tik tikko saskatāms puns. Kreisā acs bija sapampusi un izskatījās bēdīgi. Viņš ielaida izlietnē ūdeni un nomazgāja asinis no apakšlūpas. Tā nebija uzpampusi, tomēr pēkšņi sāka smelgt. Pēc kautiņiem skolā viņš bija izskatījies ari sliktāk. Viņš bija norūdīts.

Marks no ledusskapja izņēma ledus gabaliņu un, cieši piespiedis pie acs, devās uz istabu un nopētīja brāli, īpašu uzmanību veltot īkšķim. Rikijs gulēja. Pulkstenis bija gandrīz pusseši — laiks, kad māte parasti atgriezās mājās pēc deviņu stundu darba dienas lampu rūpnīcā. Markam ausīs joprojām dunēja no šāvienu trokšņa un no sitieniem, ko bija dabūjis no nelaiķa mistera Romija. Zēns sāka pārdomāt. Apsēdies Rikija gultas kājgalī, Marks lēnām ar ledus gabaliņu rīvēja aci.

Ja viņš nezvanīs uz 911, paies ilgs laiks, līdz kāds mirušo atradīs. Liktenīgais šāviens bija slāpēts, un Marks droši zināja, ka neviens, izņemot viņus, to nav dzirdējis. Viņš jau neskaitāmas reizes bija apmeklējis šo klajumu un pēkšņi saprata, ka nekad nevienu citu tur nav saticis. Tā bija nomala vieta. Kāpēc Romijs to bija izvēlējies? Viņš taču bija no Ņūorleānas.

Marks televīzijā skatījās dažādas programmas par policijas darbu un noteikti zināja, ka visas telefonsarunas pa 911 tika ierakstītas magnetofonā. Viņš nevēlējās, lai viņa balsi ieraksta. Viņš nevienam nestāstīs, pat mātei ne, ko bija pārdzīvojis, un šajā izšķirošajā brīdī viņam vajadzēja apspriesties .11 m.i/o brāli, lai viņu meli sakristu. — Rikij! — Viņš pavilki brāli ai/, kājas. Rikijs iestenējās, taču acis neatvēra. Viņš tikai ciešāk savilkās kamolā. — Rikij, mosties!

Nekādas atbildes, Rikijs tikai nodrebinājās, it kā viņam saltu. Skapī Marks atrada pledu un apsedza brāli, tad, ietinis trauku dvielī sauju ledus gabaliņu, piespieda vīstokli sev virs kreisās acs. Viņš nevēlējās atbildēt uz jautājumiem par to, kas noticis ar viņa seju. Marks raudzījās uz telefonu un atcerējās filmas par kovbojiem un indiāņiem — visapkārt mētājās līķi, virs kuriem riņķoja maitu putni, un visi centās mirušos pēc iespējas ātrāk aprakt, pirms plēsoņas tiem ķērās klāt Apmēram pēc stundas satumsis. Nez vai maitu putni meklē upurus ari naktī? Viņš to nekad fdmās nebija redzējis.

Doma, ka resnās advokāts tur ārā guļ ar pistoli mutē, bez vienas kurpes un varbūt noasiņo, bija tik briesmīga, ka Marks, iztēlojies, kā lijas plēš un kampj, pacēla klausuli. Viņš nospieda 911 un noklepojās.

— Hallo... Tur mežā ir viens miris cilvēks un kādam vajadzētu aizbraukt un viņu savākt. — Zēns runāja pēc iespējas rupjākā balsī, taču pēc pirmajiem vārdiem saprata, cik nožēlojams ir šis izlikšanās mēģinājums. Viņš smagi elpoja un juta, kā puns pierē pulsē.

— Kas, lūdzu, zvana? — jautāja sievietes balss, kas izklausījās pēc robota.

— Hm, es nevēlos atklāt.

— Mums jāzina tavs vārds, dēliņ.

Tātad viņa saprata, ka zvanītājs ir bērns. Viņš bija cerējis, ka izklausīsies vismaz pēc jaunieša.

— Vai jūs gribat zināt par līķi vai ne?

— Kur atrodas mirušais?

Vienreizēji, viņš domāja, es jau kādam par to stāstu. Nevis kādam, kam var uzticēties, bet kādam, kurš valkā formas tērpu un strādā policijā. Viņš iztēlojās, kā šo ierakstīto sarunu atskaņo zvērinātajiem, gluži kā televīzijā. Viņi veiks balss pārbaudes — un visi uzzinās, ka Marks Svejs pa telefonu stāsta par līķi, ko neviens cits visā pasaulē nav redzējis. Viņš mēģināja runāt zemākā balsī.

—Tas ir pie Takera Wheel Estates un...

— Viplroudā.

— Pareizi. Tas ir mežā starp Takera Wheel Estates un septiņpadsmito automaģistrāli.

— Līķis atrodas mežā?

»

—Apmēram. Tas ir mežā un guļ virsū uz automobiļa.

— Šis cilvēks ir miris?

—Tas vīrs ir nošauts. Viņam mutē ir pistole, un es esmu pārliecināts, ka viņš ir miris.

—Vai tu esi redzējis mirušo? — Sievietes balss sāka zaudēt profesionālo savaldību, tā kļuva asāka.

Kas par stulbu jautājumu, zēns domāja. Vai es to esmu redzējis? Tas bija tikai iegansts. Viņa mēģināja Marku aizkavēt pie telefona, lai varētu atrast.

— Vai tu redzēji mirušo, dēls? — viņa vēlreiz jautāja.

— Protams.

— Man jāzina tavs vārds, dēls.

— Paklausieties, tur ir tāds šaurs zemes ceļš, kas nogriežas no septiņpadsmitās autostrādes un izbeidzas pie neliela klajuma mežā. Automobilis ir liels un melns, un mirušais vīrietis uz tā uzgūlies. Ja jūs viņu neatradīsiet, vainojiet sevi! Sveiki!

Viņš nolika klausuli un skatījās uz aparātu. Treileri bija pavisam kluss. Marks devās uz durvīm un palūrēja caur netīrajiem aizkariem, cerēdams ieraudzīt policijas patruļmašīnas drāžamies šurp no visām pusēm ar ieslēgtiem skaļruņiem un vīrus ložu necaurlaidīgās vestēs.

Marks atkal kontrolēja situāciju. Sapurinājis Rikiju, viņš pieskārās brāļa rokai un juta, cik tā sasvīdusi. Rikijs joprojām gulēja, sūkādams īkšķi. Marks maigi viņu saņēma ap vidukli, aizvilka pa mazo gaiteni līdz viņu guļamistabai un iestūma gultā. Rikijs kaut ko murmināja un pa ceļam mazliet pretojās, bet pēc tam aši saritinājās kamolā. Marks viņu apsedza un aizvēra durvis.

Marks uzrakstīja mātei zīmīti, kurā minēja, ka Rikijs nejūtas labi un guļ. Viņš lūdza netrokšņot un piebilda, ka būs mājās pēc stundas. Diāna neuzstāja, lai zēni būtu mājās, kad viņa ierodas, tomēr labāk, ja bija atstāta zīmīte. Attāla helikoptera dūkoņa paslīdēja Markam gar ausīm.

Soļodams pa taku, Marks aizsmēķēja cigareti. Pirms diviem gadiem no kādas mājās pilsētas nomalē, netālu no treilerparka, bija pazudis velosipēds. Ļaudis baumoja, ka tas redzēts aiz viena no mobilajiem mājokļiem un ka pāris treilerparka bērnu to pārbūvējuši un pārkrāsojuši. Nomales bērniem patika saukāt savus kaimiņus par treilerparka sīkajiem. Šajos vārdos juta acīm redzamu zemtekstu. Viņi gāja vienā skolā, un starp abām nometnēm ik dienas notika kautiņi. Visi nomales noziegumi un palaidnības tika automātiski ierakstīti treileru iemītnieku rēķinā.

Kevinam, Ziemeļu ielas huligānam, bija jauks divritenis, un viņš to bija parādījis dažiem draugiem, pirms tas tika pārkrāsots. Marks to bija redzējis. Baumas izplatījās, policisti okšķerēja, un kādu vakaru pie duivīm klauvēja. Marka vārds bija minēts izmeklēšanas dokumentos, un policists uzdeva dažus jautājumus. Viņš sēdēja pie virtuves galda un kādu stundu dusmīgi raudzījās uz Marku. Tas nebija kā televīzijā, kad apsūdzētais aukstasinīgi zobojas par policistu.

Marks neko neatzina un pēc trim negulētām naktīm zvērēja dzīvot godīgi, lai neiekultos nepatikšanās.

Tomēr šīs jau bija nepatikšanas. īstas nepatikšanas, daudz sliktākas par zagtu velosipēdu. Nelaiķis pirms nāves bija izstāstījis savus noslēpumus. Vai viņš teica patiesību? Viņš bija piedzēries un galīgi ķerts, runādams par buivi un pārējo. Bet kāpēc gan lai viņš būtu melojis?

Marks zināja par Romija pistoli, viņš to pat bija turējis rokās un pieskāries gailim. Un šī pistole nogalināja cilvēku. Tam jābūt noziegumam — noskatīties, kā kāds izdara pašnāvību, un to neaizkavēt.

Viņš nekad nevienam pašam to nestāstīs! Romijs vairs nevarēja parunāt. Vajadzēs nokārtot ar Rikiju. Marks bija klusējis par velosipēdu, un viņš to varētu izdarīt vēlreiz. Neviens nekad neuzzinās, ka viņš ir bijis mašīnā. Marks tālumā sadzirdēja sirēnu un pēc tam helikoptera dūkoņu. Viņš paslēpās zem koka, kamēr ducinātājs pašāvās tuvu garām. Marks, pie zemes pieplacis, zagās cauri brikšņiem, līdz sadzirdēja balsis.

Visur zibēja gaismas — zilās bija policijas automašīnām un sarkanās — ātrajai palīdzībai. Memfisas policijas baltās automašīnas bija novietotas visapkārt melnajam linkolnam. Notikuma vietā ieradās oranži baltā ātrā palīdzība tieši tajā brīdī, kad Marks vēroja notiekošo no meža puses. Neviens neizskatījās norūpējies vai uztraucies.

Romijs nebija aiztikts. Viens no policistiem fotografēja mirušo, citi smējās. Radiotelefoni pīkstēja gluži kā televīzijā. Asins straumīte bija tecējusi no ķermeņa apakšas pāri sarkanbaltajām aizmugures signālugunīm. Pistole joprojām bija viņa labajā rokā, kas atradās uz uztūkušā vēdera. Romija galva bija smagi nokārusies uz labo pusi, acis aizvērtas. Pienāca sanitāri un, viņu apskatījuši, sāka neķītri jokot, policisti smējās. Mašīnai visas četras durvis bija atvērtas, pašlaik tā tika rūpīgi pārmeklēta. Neviens necentās aizvākt ķermeni. Helikopters, pēdējo reizi pārlidojis pāri, attālinājās.

Marks atradās dziļi brikšņos — kādas trīsdesmit pēdas no koka un baļķa, kur viņi bija aizsmēķējuši pirmo cigareti. Viņš lieliski varēja pārskatīt klajumu, kur uz mašīnas kā ceļa vidū nosprāgusi govs atdusējās resnais advokāts. Parādījās vēl viena policijas automašīna un vēl viena ātrā palīdzība. Formās tērpti cilvēki nemitīgi grūdās cits citam virsū. No automašīnas ļoti uzmanīgi lika izņemti mazi, balti maisiņi, kuros bija nekad neredzētas lietas. Divi policisti, uzvilkuši gumijas cimdus, saritināja šļūteni. Fotogrāfs pieliecies līda visās automašīnas durvīs pēc kārtas, un viņa zibspuldze zibsnīja. Palaikam kāds no policistiem apstājās un cieši paskatījās uz Romiju, bet vairums tikai malkoja kafiju no papīra glāzēm un pļāpāja. Policists novietoja Romija kurpi uz bagāžnieka blakus ķermenim, pēc tam ielika to baltajā maisiņā un kaut ko uz tā uzrakstīja. Cits policists, notupies pie automašīnas numura plāksnēm, turēja radiotelefonu un gaidīja atbildi.

Beidzot no pirmās ātrās palīdzības parādījās nestuves, kuras lika nogādātas līdz aizmugures buferim un noliktas zāle. Divi sanitāri sagrāba Romiju aiz kājām un tik ilgi lēnām vilka, līdz divi citi varēja viņu satvert aiz rokām. Policisti vēroja mirušo un jokoja par to, cik misters Klifords ir resns, jo tagad viņi zināja tā vārdu. Viņi jautāja, vai nevajadzēs vairāk sanitāru, kas palīdzētu pacelt viņa smago pakaļu, vai nestuvēm ir pastiprinājums, vai viņš ietilps ātrās palīdzības mašīnā un tamlīdzīgi. Kamēr sanitāri pūlējās nodabūt ķermeni zemē, visapkārt skanēja smiekli.

Kāds policists ielika pistoli maisiņā. Nestuves ar pūlēm iecēla ātrās palīdzības mašīnā, bet durvis palika vaļā. Piebrauca avārijas mašīna ar dzeltenām ugunīm, tā ar aizmuguri tuvojās linkolna priekšējam buferim.

Marks domāja par Rikiju un to, kā mazais sūkāja īkšķi. Ja nu brālim nepieciešama palīdzība? Drīz pārnāks mamma. Ja nu viņa mēģinās Rikiju pamodināt un nobaidīs? Tūlīt jādodas prom — pēdējo cigareti varēs izsmēķēt pa ceļam mājup.

Marks dzirdēja troksni sev aiz muguras, bet nepievērsa tam uzmanību. Lūza zars, un tad pēkšņi spēcīga roka sagrāba viņa kaklu un kāda balss teica: — Ko tu te dari, puis?

Marks apsviedās un ieskatījās policistam sejā. Viņš sastinga un nespēja paelpot.

— Ko tu te dari, puis? — policists jautāja un pacēla Marku augšā. Tvēriens nebija sāpīgs, bet tas bija mājiens, ka jāpakļaujas. — Piecelies, puis! Nebaidies!

Marks piecēlās, un policists viņu palaida vaļā. Pārējie policisti klajumā bija dzirdējuši troksni un skatījās šuip.

— Ko tu te dari?

— Tāpat vien, skatos.

Policists ar kabatas lukturīti norādīja uz klajumu. Saule bija norietējusi — un pēc divdesmit minūtēm būs tumšs.

— Iesim turp, — viņš teica.

— Man jāiet mājās.

Policists aplika roku Markam ap pleciem un vadīja cauri zālei. — Kā tevi sauc?

— Marks.

— Uzvārds?

— Svejs. Un tevi?

— Hārdijs. Ak Marks Svejs? — policists domīgi atkārtoja.

— Tu dzīvo Takera Wheel Estates rajonā, vai ne?

Marks to nevarēja noliegt, taču nezin kāpēc vilcinājās.

— Jā, ser.

Viņi pievienojās policistu bariņam. Tie pēkšņi bija apklusuši un gaidīja pienākam zēnu.

— Sveiki, veči, šis ir Marks Svejs, tas bērns, kurš zvanīja, — paziņoja Hārdijs. — Tu taču zvanīji, Mark, vai ne? Viņš gribēja melot, bet šobrīd, šķiet, meli nelīdzētu.

— Jā, ser.

— Kā tu atradi mirušo?

— Es un mans brālis, mēs spēlējāmies.

— Kur spēlējāties?

— Te tuvumā. Mēs tur netālu dzīvojam. — Marks norādīja uz kokiem.

— Vai jūs te smēķējāt narkotikas?

— Nē, ser.

— Vai tu nemelo?

— Nē, ser.

— Neķeries pie narkotikām, puisi — Viņam apkārt bija vismaz seši policisti, un jautājumi nāca no visām pusēm.

— Kā tu atradi automašīnu?

— Mēs kaut kā tai uzdūrāmies.

— Cikos tas notika?

— Es precīzi neatceros. Mēs vienkārši pastaigājāmies mežā. Mēs to bieži darām.

— Kā sauc tavu brāli?

— Rikijs.

—Tāds pats uzvārds?

—Jā, ser.

— Kur jūs abi ar Rikiju bijāt, kad pirmo reizi ieraudzījāt automašīnu?

Marks norādīja uz koku sev aiz muguras. — Zem tā koka. Policistu grupiņai tuvojās sanitārs, lai pateiktu, ka viņi brauc prom un vedīs līķi uz morgu. Avārijas mašīna pašlaik vilka linkolnu projām.

— Kur tagad ir Rikijs?

— Mājās.

— Kas noticis tavai sejai? — Hārdijs jautāja.

Marks instinktīvi pieskārās acij. — Tapat, nekas. Es skolā sakāvos.

— Kāpēc jūs slēpāties tur tajos krūmos?

— Es nezinu.

— Saki, Mark, — vai jums bija kāds iemesls slēpties?

— Es nezinu. Tas ir diezgan briesmīgi — redzēt mironi un tamlīdzīgi.

—Tu nekad agrāk neesi redzējis līķi?

—Televīzijā.

Kāds no policistiem pasmaidīja.

— Vai tu redzēji šo vīrieti, pirms viņš izdalīja pašnāvību?

— Nē, ser.

— Tātad tu viņu vienkārši atradi šādā stāvoklī?

—Jā, ser. Mēs atnācām līdz tam kokam un ieraudzījām to vīrieti.

— Kur jūs bijāt, kad sadzirdējāt šāviena troksni?

Viņš jau gribēja rādīt uz koka pusi, bet apķērās: — Es īsti nesaprotu.

— Mēs zinām, ka tu dzirdēji šāviena troksni. Kur jūs bijāt, kad tas atskanēja?

— Es nedzirdēju šāvienu.

— Vai tu esi pārliecināts?

— Esmu. Mēs nācām uz šo pusi un atradām viņu šeit, un skrējām uz mājām, un es piezvanīju uz 911.

— Kāpēc tu nepateici savu vārdu?

— Es nezinu.

— Paklau, Mark, ir taču kāds iemesls.

— Es nezinu. Manuprāt, es biju pārbijies.

Policisti saskatījās tā, it kā šī būtu spēle. Marks mēģināja normāli elpot un izskatīties nožēlojams. Viņš taču bija tikai mazs zēns.

— Man tiešām jāiet mājās. Varbūt mana mamma mani jau meklē.

— Labi. Tikai vēl viens — pēdējais jautājums, — Hārdijs teica. — Vai motors darbojās, kad tu pirmo reizi ieraudzīji automašīnu?

Marks sasprindzināja visus prātus, bet nespēja atcerēties, vai Komijs bija apturējis motoru, pirms nošāvās. Viņš atbildēja pavisam lēni: — Neesmu pārliecināts, bet, manuprāt, tas darbojās.

Hārdijs norādīja uz policijas mašīnu. — Kāp) iekšā! Es tevi aizvedīšu. — Viņš paņēma Marku pie rokas un vadīja uz mašīnu.

Diāna Sveja bija sazvanījusi bērnu slimnīcu un tagad sēdēja uz Rikija gultas malas, kodīdama nagus un gaidīdama ārsta zvanu. Medmāsa bija solījusi, ka ārsts būs pēc desmit minūtēm, un teikusi, ka skolās esot ļoti lipīgs vīruss un šonedēļ ievests daudz bērnu. Mazajam esot šie simptomi, tāpēc nevajagot uztraukties. Diāna pataustīja Rikija pieri un vēlreiz dēlu viegli sapurināja, bet tas nereaģēja. Rikijs joprojām bija saritinājies kamoliņā, normāli elpoja un sūkāja īkšķi. Māte dzirdēja, kā aizcērtas automašīnas durvis, un atgriezās dzīvojamā istabā.

Marks iedrāzās iekšā. — Sveiki, mamm!

— Kur tu biji? — viņa atsaucās. — Kas kaiš Rikijam?

Durvīs parādījās seržants Hārdijs, un viņa sastinga.

— Labvakar, kundze, — viņš sveicināja

Viņa dusmīgi paskatījās uz Marku.

— Ko tu esi ievārījis?

— Neko.

Hārdijs ienāca istabā. — Nekas nopietns, kundze. — Kāpēc tad jūs esat šeit?

— Es tev paskaidrošu, mamm. Tikai tas būs ilgi.

Hārdijs aizvēra durvis, un viņi visi trīs stāvēja mazajā

istabiņā, neveikli viens uz otru skatīdamies.

— Es klausos.

— Nu, mēs ar Rikiju šodien pēcpusdienā rotaļājāmies mežā un ieraudzījām klajumā lielu, melnu mašīnu, tai darbojās motors. Kad pienācām tuvāk, mēs ieraudzījām, ka uz bagāžnieka guļ viens vīrietis un viņam mutē ir pistole. Viņš bija beigts.

— Miris!

— Pašnāvība, kundze, — paskaidroja Hārdijs.

Mēs, cik vien ātri spējām, drāzāmies mājās, un es piezvanīju uz 911.

Diāna aizklāja muti ar roku.

— Vīrieti sauc Džeroms Klifords, viņš ir baltais, — Hārdijs oficiāli ziņoja. — Viņš ir no Ņūorleānas, un mēs nezinām, kādēļ viņš ieradies šeit Miris pirms apmēram divām stundām, tā mēs domājam. Ne tik sen. Viņš atstājis vēstuli.

— Ko darīja Rikijs? — Diāna jautāja.

— Nu, mēs skrējām mājās, un viņš nokrita uz dīvāna un sāka sūkāt īkšķi, un vairāk nerunāja. Es viņu aiznesu uz gultu un apsedzu.

— Cik mazajam gadu? — jautāja Hārdijs, saraucis pieri.

— Astoņi.

t

— Vai drīkst viņu apskatīt?

— Kāpēc? — Diāna jautāja.

— Esmu noraizējies. Viņš redzējis kaut ko šausmīgu un varbūt atrodas šoka stāvoklī.

— Šoka stāvoklī?

—Jā, kundze. Diāna izsteidzās cauri virtuvei un gaitenim. Hārdijs viņai sekoja. Aiz viņa sakostiem zobiem, galvu grozīdams, vilkās Marks.

Hārdijs noņēma segu Rikija pleciem un pieskārās viņa rokai. īkšķis bija mutē. Policists zēnu sapurināja, sauca vārdā, un tas uz mirkli pavēra acis. Rikijs kaut ko nomurmināja.

— Viņa āda ir auksta un mitra. Vai viņš slimo? — jautāja Hārdijs.

— Nē.

Iezvanījās telefons, un Diāna metās pacelt klausuli. No guļamistabas Hārdijs un Marks dzirdēja viņu skaidrojam ārstam par simptomiem un līķi, kuru zēni atraduši.

— Vai Rikijs kaut ko teica, kad jūs, zēni, ieraudzījāt mirušo? — Hārdijs Idusi vaicāja.

— Man šķiet, ka ne. Viss notika tik strauji. Mēs, hm, mēs tūlīt pat laidāmies, kad to ieraudzījām. Rikijs tikai visu ceļu vaidēja un elsa un tā dīvaini skrēja gar sāniem izstieptām rokām. Es nekad nebiju redzējis viņu tā skrienam, un, tikko mēs nokļuvām mājās, viņš sarāvās kamolā un kopš tā brīža ^vairs nerunā.

— Mums viņš jānogādā slimnīcā, — Hārdijs ieteica

Marks pēkšņi sajuta vājumu ceļgalos un atbalstījās pret

sienu. Diāna nolika klausuli, un Hārdijs devās pie viņas uz virtuvi. — Ārsts grib, lai Rikiju nogādā slimnīcā, — viņa izbijusies paskaidroja.

— Es izsaukšu ātro palīdzību, — Hārdijs piedāvāja un devās uz savu automašīnu. — Paņemiet līdzi kādas viņa drē-

* X *

bes. — Policists izgāja, atstādams vaļā durvis.

Diāna dusmīgi skatījās uz Marku, kurš jutās tik nespēcīgs, ka viņam vajadzēja apsēsties. Viņš atkrita krēslā pie virtuves galda.

—Vai tu saki patiesību? — māte jautāja.

—Jā. Mēs ieraudzījām mironi, un Rikijs, manuprāt, atslēdzās, un mēs tūlīt skrējām mājās. — Ja Marks gribētu tūlīt izstāstīt patiesību, paietu ilgs laiks. Kad viņi paliks divatā, Marks varētu pārdomāt un pavēstīt pārējo, bet pašlaik šeit bija policists un tas varētu radīt sarežģījumus. Par savu māti viņš bija drošs, un parasti Marks viņai visu izstāstīja, ja viņa uzstāja. Mātei bija tikai trīsdesmit gadu. Viņa bija jaunāka nekā viņa draugu mātes, un viņi abi kopā bija daudz ko izcietuši. Aizsargājoties brutālajos kautiņos no tēva, izveidojās saskaņa, kas bija daudz stiprāka nekā mātes un dēla parastās attiecības. Markam bija grūti notikušo slēpt no mātes. Viņa bija nobijusies un izmisusi, bet tam, ko Ro-mijs bija viņam izstāstījis, nebija nekāda sakara ar Rikija stāvokli. Viņš pēkšņi sajuta griezīgas sāpes vēderā, un istaba lēnām sāka griezties.

— Kas noticis ar tavu aci?

— Skolā iznāca sakauties. Es nebiju vainīgs.

— Tu nekad neesi vainīgs. Vai tu jūties labi?

— Šķiet, ka jā.

Istabā neveikli ievēlās Hārdijs.

— Ātrā palīdzība ieradīsies pēc piecām minūtēm. Uz kuru slimnīcu brauksim?

— Ārsts teica, lai ved uz Svētā Pētera slimnīcu.

— Kas ir jūsu ārsts?

— No Šelbijas pediatru grupas. Viņi apsolīja uz slimnīcu izsaukt bērnu psihiatru. —■ Diāna nervozi aizsmēķēja.

— Kā jums šķiet — vai ar viņu viss būs labi?

— Viņš būs jāuzmana, varbūt jāpatur slimnīcā, kundze.

Man nācies redzēt šādus bērnus, kuri kļuvuši par apšaudes vai noduršanas aculieciniekiem. Tas atstāj iespaidu. Var paiet kāds laiks, kamēr viņš ar to tiks galā. Pagājušajā gadā kāds bērns redzēja, kā viņa māti nošauj kāds nenormālais, un nabaga mazais joprojām atrodas slimnīcā.

— Cik vecs viņš ir?

—Toreiz bija astoņi, tagad — deviņi. Viņš nerunā, neēd, sūkā īkšķi un spēlējas ar lellēm. Tiešām skumji.

Diānai bija diezgan. — Es paņemšu dažus apģērba gabalus.

— Labāk paņemiet drēbes arī sev, kundze. Varbūt jums vajadzēs palikt kopā ar viņu.

— Ko lai dara ar Marku? — viņa jautāja.

— Cikos atgriežas jūsu vīrs?

— Man nav vīra.

—Tad salieciet arī Marka drēbes. Varbūt viņi gribēs, lai jūs paliekat slimnīcā pa nakti.

Diāna stāvēja virtuvē, turēdama cigareti pirkstos, mēģinādama sakopot domas. Viņa bija nobijusies un nedroša.

— Man nav veselības apdrošināšanas polises, — viņa nomurmināja.

— Svētā Pētera slimnīca uzņem trūcīgus pacientus. Jums jāsakārto mantas.

Tiklīdz ātrā palīdzība apstājās Austrumu ielā 17, sapulcējās pūlis. Cilvēki sačukstēdamies gaidīja un vēroja, kamēr sanitāri iegāja iekšā.

Hārdijs nolika Rikiju uz nestuvēm, un viņi mazo piesprādzēja. Rikijs mēģināja saritināties, bet nostieptās Velcro saites lika viņam gulēt taisni. Diāna maigi atbrīvoja mazuļa labo roku tā, ka varēja redzēt īkšķi. Viņai acīs bija asaras, tomēr viņa savaldījās un neraudāja.

Pūlis atkāpās no ātrās palīdzības durvīm, kad tām tuvojās sanitāri ar nestuvēm. Viņi iestūma Rikiju iekšā, un Diāna iekāpa līdzi. Daži no kaimiņiem izteica mierinājuma vārdus, bet šoferis aizcirta durvis, iekams Diāna paspēja kaut ko atbildēt Marks sēdēja blakus Hārdijam policijas automašīnas priekšējā sēdeklī. Viņš nospieda slēdzi, un pēkšņi sāka mirguļot zilas gaismas, tās atspoguļojās tuvējo treileru sienās. Pūlis atkāpās, un Hārdijs iedarbināja motoru. Ātrā palīdzība sekoja.

Marks bija pārāk uztraucies un nobijies, lai pievērstu uzmanību radiotelefoniem, mikrofoniem, šaujamajiem un visādām ierīcēm. Viņš klusi sēdēja pat nepakustoties.

— Vai tu man stāstīji patiesību, dēls? — Hārdijs, atkal pārvērties par policistu, pēkšņi jautāja.

—Jā, ser. Par ko?

— Par to, ko tu redzēji.

— Jā, ser. Jūs man neticat?

— Es to neesmu teicis. Tikai izklausās mazliet dīvaini.

Marks dažas sekundes vilcinājās, bet, kad kļuva skaidrs,

ka Hārdijs gaida, zēns jautāja: — Kas ir dīvaini?

— Daudz kas. Pirmkārt, tu piezvanīji, bet nenosauci savu vārdu. Kāpēc? Ja jūs abi ar Rikiju vienkārši uzdūrāties mirušajam cilvēkam, kāpēc tu negribēji nosaukt savu vārdu? Otrkārt, kāpēc tu devies atpakaļ uz notikuma vietu un slēpies mežā? Tie, kas slēpjas, baidās. Kāpēc tu vienkārši neatgriezies notikuma vietā un neizstāstīji mums, ko tu redzēji? Treškārt, ja tu un Rildjs redzējāt vienu un to pašu, kāpēc viņš ir šoka stāvoklī, bet tu izskaties vesels? Vai tu saproti, ko es ar to gribu teikt?

Marks kādu brīdi prātoja un saprata, ka nespēj izdomāt, ko atbildēt, tāpēc viņš klusēja. Viņi atradās uz autostrādes un devās centra virzienā. Zēns vēroja, kā pārējās mašīnas atbrīvo ceļu. Ātrās palīdzības sarkanās gaismas zibinājās tieši aizmugurē.

—Tu neatbildēji uz manu jautājumu, — beidzot Hārdijs ieninājās.

— Uz kuru jautājumu?

— Kāpēc tu nenosauci savu vārdu, kad piezvanīji?

— Es biju nobijies. Es pirmo reizi mūžā redzēju mironi un pārbijos. Es vēl joprojām baidos.

—Tad kāpēc tu zagies atpakaļ uz notikuma vietu? Kāpēc tu mēģināji no mums noslēpties?

— Ziniet, es biju nobijies, bet es tikai gribēju apskatīties, kas tur notiek. Tas taču nav nekāds noziegums, vai ne?

— Iespējams, ka nav.

Visu nogriezās no autostrādes un tagad traucās garām pārējām automašīnām. Parādījās Memfisas centra augstceltnes.

— Es ceru, ka tu stāsti patiesību, — Hārdijs turpināja.

— Vai jūs man neticat?

— Man ir zināmas šaubas. — Marks norija siekalas un skatījās sānskata spogulītī. — Kāpēc jums ir šaubas?

— Es tev izstāstīšu, ko domāju. Vai tu gribi dzirdēt, puis?

— Protams.

— Zini, manuprāt, jūs, zēni, mežā smēķējāt Es atradu vairākus cigarešu galus zem koka ar virvi. Man šķiet, jūs tur vilkāt dūmu un visu redzējāt

Markam sirds stāja pukstēt un asinis sastinga, tomēr viņš saprata, cik svarīgi izlikties mierīgam. Nav ko uztraukties. Hārdija tur nebija. Policists neko nebija redzējis. Marks juta, ka dreb rokas, un apsēdās uz plaukstām. Hārdijs viņu vēroja.

— Vai jūs arestējat bērnus par cigarešu smēķēšanu? — Marks vārgā balsī vaicāja.

— Nē. Bet bērniem, kuri melo policistiem, var sanākt nepatikšanas.

— Es nemeloju. Es tur kādreiz esmu smēķējis, bet šodien ne. Mēs vienkārši pastaigājāmies mežā, domājām, ka derētu uzsmēķēt, un tad uzdūrāmies mašīnai un Romijam.

Hārdijs, nedaudz vilcinājies, prasīja; — Kas ir Romijs?

Marks pēkšņi sastinga un dziļi ievilka elpu. Vienā mirklī viņš saprata, ka viss pagalam. Viņš bija palaidis mēli, par daudz izstāstījis, par daudz melojis. Viņš nespēja izturēt pat stundu. Turpini domāt, viņš sev pavēlēja.

— Tā taču to vīru sauc, vai ne?

— Romijs?

—Jā. Vai tad jūs neteicāt?

— Nē. Es tavai mātei teicu, ka viņu sauc Džeroms Kli-fords no Ņūorleānas.

— Man šķita, ka jūs teicāt Romijs Klifords no Ņūorleānas.

— Nekad neesmu pat dzirdējis vārdu «Romijs».

— Es neko nesaprotu.

Automašīna nogriezās pa labi, un Marks raudzījās taisni uz priekšu. — Vai šī ir Svētā Pētera slimnīca?

—Tur ir uzrakstīts.

Hārdijs apturēja mašīnu, un viņi vēroja, kā ātrā palīdzība piebrauc pie uzņemšanas nodaļas.

5

Cienījamais Dž. Rojs Foltrigs, ASV valsts prokurors, republikānis, kurš pārstāvēja Luiziānas Dienvidu apgabalu Ņū-orkānā, šajā bridi ierasti iemalkoja no bundžas tomātu sulu un izstiepa kājas, sēdēdams sava apdzīvojamā ševroleta furgona aizmugures sēdeklī, kamēr automobilis mierīgi slīdēja pa ātrgaitas maģistrāli. Memfisa bija piecu stundu brauciena attālumā uz ziemeļiem pa 55. autostrādi. Viņš būtu varējis lidot ar lidmašīnu, bet divu iemeslu pēc to nedarīja. Pirmkārt — grūti nokārtojamu papīru dēļ. Viņš šo lidojumu varētu pieprasīt kā oficiālu komandējumu sakarā ar Boida Bojeta lietu un varētu šo to izdomāt, lai tas izietu cauri. Tomēr kompensācija būtu jāgaida vairākus mēnešus un jāaizpilda astoņpadsmit dažādas anketas. Otrs iemesls bija daudz svarīgāks — viņam nemaz nepatika lidot ar lidmašīnu. Foltrigam Ņūorleānā, iespējams, būtu trīs stundas jāgaida reiss, ar kuru viņš ierastos Memfisā stundas laikā — ap vienpadsmitiem naktī, bet ar furgonu viņš būs galā ap pusnakti. Viņš nevienam neatzinās savās bailēs no lidmašīnām

f

un saprata, ka reiz taču vajadzēs aiziet pie psihiatra, lai pārvarētu šīs bailes. Prokurors par savu naudu bija iegādājies šo eleganto furgonu un pielādējis to ar visādām ierīcēm un mehānismiem — diviem telefoniem, televizoru un pat faksu. Šajā furgonā viņš traucās pa Luiziānas dienvidu apgabalu, un pie stūres allaž sēdēja Volijs Bokss. Furgons bija daudz jaukāks un komfortablāks par jebkuru limuzīnu. Foltrigs lēnām novilka savas ērtās kurpes un vēroja, kā garām traucas naids, kamēr īpašo uzdevumu aģents Trumens klausījās, piespiedis pie auss telefona klausuli. Pārblīvētā aizmugures sēdekļa tālākajā malā sēdēja Foltriga lojālais padotais — ASV valsts prokurora palīgs Tomass Finks, kurš astoņdesmit stundas nedēļā nodarbojās ar Bojeta lietu un kuram bija jāuzņemas galvenā atbildība par tiesas procesa gaitu, it īpaši melno darbu, kas nesolīja slavu. Protams, vieglākā un popularitāti sološā daļa tika bosam. Finks kā parasti lasīja kādu dokumentu un mēģināja saklausīt aģentu Trumenu, kurš sēdēja viņam pretī masīvajā grozāmajā sēdeklī. Trumens sarunājās ar FIB Memfisas nodaļu.

Blakus Trumenam tādā pašā grozāmā sēdeklī atgāzies zvilnēja īpašo uzdevumu aģents Skipers Šerfs, jaunulis, kas neko īpašu šīs lietas labā nebija darījis, taču tieši šobrīd izrādījies brīvs, lai varētu piedalīties šajā izpriecas braucienā uz Memfisu. Viņš kaut ko skribelēja jurista bloknotā un bija paredzējis ar to nodarboties turpmākās piecas stundas, jo šajos varas gaiteņos viņam nekas nebija sakāms un neviens arī negribētu viņu uzklausīt. Viņam ar pakļāvīgu sejas izteiksmi būs jāpēta jurista bloknots un jāpieraksta sava priekšnieka Lerija Trumena un, protams, paša ģenerāļa — cienījamā Roja rīkojumi. Serfs saspringti vēroja savus skribe-lējumus un centās izvairīties no nejaušas saskatīšanās ar Fol-trigu, veltīgi mēģinot saklausīt, ko memfisieši saka Trume-nam. Pirms stundas saņemtā ziņa par Kliforda nāvi viņu birojā bija kā zibens spēriens, un Šerfam joprojām nebija skaidrs, kāpēc un kā viņš atradās Roja furgonā, kas pašlaik drāzās pa maģistrāli. Trumens bija viņam licis skriet uz mājām, paņemt rezerves drēbju kārtu un nekavējoties doties uz Foltriga biroju Viņš paklausīja un tagad atradās šeit, rakstīdams un klausīdamies sev kaut ko pilnīgi nesaprotamu.

Šoferim Volijam Boksam īstenībā bija jurista licence, lai gan viņš nezināja, ko lai ar to dara. Oficiāli viņš skaitījās ASV valsts prokurora palīgs tāpat kā Finks, bet patiesībā bija Foltriga izsūtāmais zēns — viņa furgona šoferis, dokumentu mapes nēsātājs, runu sastādītājs un preses sekretārs. Tas viss aizņēma piecdesmit procentus no viņa darba laika, tāpēc ka viņa boss rūpējās par savu tēlu sabiedrības acīs. Bokss nebija no dumjajiem. Politiskajos manevros viņš bija izveicīgs, prata nekavējoties aizstāvēt savu bosu un palika līdz galam uzticams gan Foltrigam, gan viņa misijai. Foltrigu gaidīja spožas nākotnes izredzes, un Bokss bija pārliecināts: kādu dienu viņš varēs ar svarīgu sejas izteiksmi sačukstēties ar lielu vīru, divatā ar Foltrigu pastaigājoties pa Kapitolija kalnu.

Bokss izprata Bojeta lietas nozīmīgumu. Tas būs lielākais tiesas process Foltriga spožās kaijeras laikā — process, par kādu viņš sapņoja, process, kas viņu izvirzīs nācijas uzmanības centrā. Viņš zināja, ka Foltriga naktsmieru traucēja Berijs Žilete Muldano.

Lerijs Trumens beidza sarunu un nolika telefonu vietā. Viņš bija aģents — veterāns, apmēram četrdesmit gadus vecs, kuram līdz pensijai vēl bija atlikuši desmit darba gadi. Foltrigs gaidīja, kad Trumens sāks runāt

— Viņi mēģina pārliecināt Memfisas pilsētas policiju, lai ļauj mums apskatīt mašīnu. Pārrunas prasīs vēl kādu stundu. Viņi memfisicšiem skaidro par Klifordu, Bojetu un šīs lietas apstākļus. Tas nav tik vienkārši, tomēr zināmi panākumi jau jūtami. Mūsu Memfisas biroja šefs Džeisons Maktūns ir zvanījis uz Vašingtonu, un Vašingtona ir zvanījusi uz Memfi-su, un pēc pāris stundām mēs tiksim pie automašīnas. Viens vienīgs pistoles šāviens galvā — acīmredzot pašrocīgs. Viņš, šķiet, mēģinājis izmantot dārza šļūteni uz izpūtēja, bet kaut kāda nezināma iemesla dēļ nekas nav iznācis. Viņš dzēris arī Dalmane un kodeīnu un to visu noskalojis ar Jack Datiiel. Par pistoli vēl nav slēdziena. Pāragri spriest. Memfi-sa pašlaik to pārbauda. Tas ir lēts 38. kalibra ierocis. Viņš domājis, ka var norīt lodi.

— Tā, bez šaubām, ir pašnāvība? — Foltrigs jautāja.

— Nav šaubu.

— Kur viņš to izdarījis?

—■ Kaut kur Memfisas ziemeļu daļā. Iebraucis savu lielo, melno linkolnu mežā un pats par sevi parūpējies.

— Droši vien neviens nav redzējis?

— Liekas, ka ne. Pāris nomales zēnu atraduši līķi.

— Cik ilgi viņš jau ir miris?

— Ne pārāk sen. Sekciju pabeigs un nāves iestāšanās brīdi noteiks pēc pāris stundām.

— Kāpēc Memfisā?

— Nezinu. Ja arī ir kāds iemesls, man tas pagaidām nav zināms.

Foltrigs to visu apsvēra, malkodams tomātu sulu. Finks pierakstīja. Šerfs enerģiski skribelēja. Volijs Bokss kāri tvēra katru vārdu.

— Un kā ar pašnāvības vēstuli? — Foltrigs, raudzīdamies ārā pa logu, interesējās.

— Tā varētu radīt interesi. Mūsu zēniem Memfisā ir vēstules kopija, tiesa, ne pārāk kvalitatīva, un viņi pēc dažām minūtēm mums to atsūtīs pa faksu. Šķiet, ka vēstule rakstīta ar viņa roku, ar melnu tinti, un samērā labi salasāma. Tajā (loti norādījumi viņa sekretārei par bēru ceremoniju. Viņš grib, lai viņa mirstīgās atliekas sadedzina. Tur teikts ari, ko iesākt ar biroja mēbelēm un kur atrodas viņa testaments. Par Bojetu un Muldano, protams, ne vārda. Beigās viņš mēģinājis kaut ko pierakstīt ar zilu BIC lodīšu pildspalvu, bet tinte izbeigusies pēc sākuma frāzes. Tā ir nesalasāmi uzskricelēta, un to grūti saprast.

— Kas tur rakstīts?

— Mēs nezinām. Vēstule joprojām atrodas Memfisas policijā, tāpat kā pistole, zāles un visi lietiskie pierādījumi, kas izvākti no automobiļa. Maktūns pašlaik mēģina tos dabūt Viņi atraduši izrakstītu BIC pildspalvu mašīnā, un šķiet, ka tā ir tā pati, ar kuru viņš kaut ko mēģinājis papildināt vēstulē.

— Kad mēs ieradīsimies, viņiem taču tā būs, vai ne? — Foltrigs runāja tik paģērošā tonī, lai nevienam nebūtu šaubu, ka visam jābūt viņa rīcībā, tiklīdz viņš ieradīsies Memfisā.

— Viņi pie tā strādā, — atbildēja Trumens. Foltrigs gan formāli nebija viņa boss, bet šī lieta pašlaik atradās prokuratūrā, nevis izmeklēšanā, un cienījamais prokurors to kontrolēja.

—Tātad — Džeroms Klifords aizbrauc uz Memfisu un sašķaida sev smadzenes, — Foltrigs teica logam. — Četras nedēļas pirms tiesas prāvas. Ak manu vai! Kas vēl var noiet šķērsām ar šo lietu?

Uz atbildi viņš necerēja. Visi brauca klusējot, gaidīdami, kad Rojs atkal ierunāsies.

— Kur ir Muldano? — viņš beidzot jautāja.

— Ņūorleānā. Mēs viņu novērojam.

— Viņš līdz pusnaktij dabūs jaunu advokātu un rīt līdz pusdienas laikam būs iesniedzis duci priekšlikumu, lai pagarinātu pirmstiesas izmeklēšanas termiņu. Tur tiks apgalvots, ka Džeroma Kliforda traģiskā nāve nopietni iedragājusi viņa konstitucionālās tiesības uz taisnīgu tiesu un advokātu. Mēs, protams, izrādīsim pretestību, un tiesnesis nozīmēs sēdi nākamnedēļ, tā notiks, un mēs zaudēsim, un šī lieta tiks iztiesāta tikai pēc sešiem mēnešiem. Seši mēneši! Vai jūs spējat noticēt?

Trumens nepatikā grozīja galvu. — Tas mums vismaz dos atelpu, lai atrastu līķi.

Protams, ka tiks iegūts laiks, un Rojs par to bija padomājis. Viņam tas tiešām bija nepieciešams, tikai viņš to nevarēja atzīt publiski, jo bija taču prokurors, tautas pārstāvis, kas cīnās pret noziedzību un korupciju. Viņam bija taisnība, viņa pusē bija taisnīgums, un viņam jābūt gatavam cīnīties pret ļaunumu ik bridi, katrā laikā, jebkurā vietā. Rojs bija aktīvi iestājies par ātru tiesas procesu, jo viņam bija taisnība un viņš pierādīs apsūdzību. Amerikas Savienotās Valstis uzvarēs! Un Rojs Foltrigs šo uzvaru pasniegs. Viņš jau iztēlojās virsrakstus un saoda tintes smaržu.

Viņam vajadzēja atrast to nolādēto Boida Bojeta līķi, pretējā gadījumā nebūs iespējams tiesāt Muldano. Nebūs attēlu laikrakstu pirmajās lappusēs, nebūs CNN interviju, neizdosies straujš kāpiens Kapitolija kalnā. Sev tuvu stāvošos viņš bija pārliecinājis, ka vainas pierādīšana ir iespējama arī bez līķa, un viņam bija taisnība. Taču viņš nevarēja paļauties uz nejaušību. Līķis viņam bija nepieciešams.

Finks paskatījās uz aģentu Trumenu. — Mēs domājam, ka Klifords zināja līķa atrašanās vietu. Vai jās to nojautāt?

Bija skaidrs, ka Trumens neko par to nezina. — Kāds iemesls šādam uzskatam?

Finks nolika savu lasāmvielu uz sēdekļa. — Romijs un es, mēs pazīstam viens otru kādu laiku. Mēs kopā mācījāmies jurisprudenci pirms divdesmit gadiem Tūleinā. Viņš toreiz bija nedaudz ķerts, taču ļoti gudrs. Apmēram pirms nedēļas viņš man piezvanīja uz mājām un teica, ka gribot aprunāties par Muldano lietu. Viņš bija piedzēries, mēle mežģījās, izklausījās, ka viņš nav pie pilna prāta. Viņš apgalvoja, ka neizturēs šo tiesas procesu. Mani tas pārsteidza, jo es zinu, cik ļoti viņam patīk šīs lielās lietas. Mēs sarunājāmies apmēram stundu. Viņš nemitīgi novirzījās no temata un stostījās...

— Viņš pat apraudājās, — Foltrigs piebilda.

—Jā, viņš raudāja kā bērns. Es sākumā jutos pārsteigts, bet galu galā nekas, ko Džeroms Klifords toreiz darīja, mani tā īsti vairs nepārsteidza. Pat viņa pašnāvība ne. Sarunas beigās viņš nometa klausuli. Nākamajā dienā deviņos no rita viņš man piezvanīja uz biroju, pārbijies līdz nāvei, vai vakarvakarā nav sarunājis kaut ko lieku. Klifords krita panikā un deva mājienus, ka viņš, iespējams, zina, kur meklēt senatoru, un mēģināja no manis izspiest, vai savos dzēruma murgos nav kaut ko izpaudis. Es spēlēju šo spēlīti kopā ar viņu un pateicos par iepriekšējā vakara informāciju— es, protams, blefoju. Es viņam divas reizes teicu — paldies, pēc tam vēl trešo reizi un sajutu, kā Romijs svīda pie savas klausules. Tajā dienā viņš man vēl divas reizes piezvanīja uz darbu un vakarā uz mājām, atkal galīgi piedzēries. Tas bija tik komiski, bet es domāju, ka varētu runāt uz labu laimi, un, iespējams, viņš kaut ko nejauši atklātu. Es teicu, ka man nepieciešams informēt Roju, jo Rojs visu ir izstāstījis FIB, un FIB pašlaik viņu izseko divdesmit četras stundas diennaktī.

—Tad viņš zaudēja savaldību, — Foltrigs izpalīdzīgi piebilda.

—Jā, viņš pamatīgi lādējās, tomēr nākamajā dienā atkal piezvanīja uz darbu. Mēs kopā pusdienojām, un zēns šausmīgi nervozēja. Viņš bija pārāk nobijies, lai uzdotu tiešu jautājumu, vai mēs zinām, kur atrodas līļds. Es saglabāju aukstasinību un teicu, ka mēs noteikti dabūsim rokā mironi līdz tiesas prāvai, un viņam vēlreiz pateicos. Viņš juka prātā manu acu priekšā. Romijs nebija ne gulējis, ne mazgājies, viņa acis bija sarkanas un aiztūkušas. Romijs pusdienu laikā piedzērās, sāka mani apvainot krāpšanā un pārmeta man neētisku izturēšanos. Riebīga scēna. Es samaksāju rēķinu un devos projām, bet viņš tajā pašā vakarā piezvanīja man uz mājām, būdams jau ievērojami skaidrāks, un atvainojās. Es viņam paskaidroju, ka Rojs nopietni pārdomā, vai neizvirzīt pret viņu apsūdzību par justīcijas obstrukciju, un pēc tam viņš gāja pa gaisu. Viņš teica, ka mēs to nevarot pierādīt. Es paskaidroju, ka tomēr pret viņu tiks izvirzīta apsūdzība, viņš tiks arestēts un tiesāts un nevarēs vairs pārstāvēt Beriju Muldano. Viņš ārdījās un lādējās kādas piecpadsmit minūtes un pēc tam nometa klausuli. Kopš tās reizes viņš vairs nav zvanījis.

— Viņš zina, pareizāk sakot, zināja, kur Muldano noslēpa līķi, — Foltrigs pārliecināts teica.

— Kāpēc mūs neviens nav informējis? — Trumens jautāja.

— Mēs jau gatavojāmies jums teikt. Taisnību sakot, mēs ar Tomasu neilgi pirms telefona zvana šopēcpusdien to pārrunājām. — Foltrigs šo ziņu pavēstīja tik vienaldzīgi, it kā Trumenam neklātos uzdot viņam šādus jautājumus. Trumens uzmeta skatienu Šerfam, taču tas cītīgi vēroja savu jurista bloknotu un zīmēja pistoles.

Foltrigs izdzēra tomātu sulu un ielidināja bundžu atkritumu grozā. Viņš sakrustoja kājas. — Jums, zēni, vajadzētu izpētīt Kliforda brauciena maršrutu no Ņūorleānas uz Mem-fisu. Pa kuru ceļu viņš brauca? Vai kaut kur pa ceļam vi-ņam dzīvo draugi? Kur viņš apstājās? Ar ko satikās Mem-fisā? Viņš noteikti ar kādu ir runājis starplaikā starp Ņūor-lcānu un pašnāvību. Vai jums tā nešķiet? — Trumens pamāja. — Tas ir garš ce]š. Esmu pārliecināts, ka viņam bija kaut kur jāapstājas.

— Viņš zināja, kur atrodas līķis, un, protams, plānoja pašnāvību. Tomēr pastāv iespēja, ka viņš kādam ir izstāstījis, vai jums tā nešķiet?

— Varbūt

— Padomā par to, Lerij. Iedomājies, ka tu esi advokāts, lai Dievs man piedod, un tu pārstāvi slepkavu, kurš nogalinājis ASV senatoru. Pieņemsim, ka šis slepkava tev kā savam advokātam izstāsta, kur viņš paslēpis līķi. Tātad tikai divi cilvēki visā plašajā pasaulē zina šo noslēpumu. Un tu — advokāts — rīkojies nepārdomāti un izlem izdarīt pašnāvību, saprati? Tu nopērc tabletes, viskiju un pistoli, un dārza šļūteni un brauc piecas stundas prom no mājām, lai nošautos. Kā tev šķiet, vai tu izstāstītu kādam savu mazo noslēpumu?

— Varbūt, es nezinu.

— Pastāv iespēja, vai ne?

— Niecīga iespēja.

— Labi. Ja pastāv niecīga iespēja, tad mums tā rūpīgi jāizpēta. Uzzini, kad viņš atstāja Ņūorleānu. Pārbaudi viņa kredītkartes. Kur viņš pirka degvielu? Kur ēda? Kur viņš dabūja pistoli un tabletes, un alkoholu? Vai viņa ģimene dzīvo kaut kur pa ce]am? Vai viņam ir kādi seni paziņas — juristi? Jāpārbauda simtiem sīkumu.

Tnimens pasniedza klausuli Šerfam. — Piezvani uz mūsu biroju. Pasauc «Augsto torni» pie telefona.

Foltrigam patika vērot, kā FIB sāk rosīties, kad viņš uz-rej. Prokurors pašapmierināti uzsmaidīja Finkam. Starp viņiem uz grīdas atradās kartotēkas kaste, piebāzta pilna ar aktu vākiem un dokumentiem par lietu: ASV pret Beriju Muldano. Kabinetā vēl bija palikušas četras kastes ar papīriem. Finkam to saturs glabājās atmiņā, bet Rojam — ne. Viņš izvilka kādu dokumentu un sāka to šķirstīt. Tas

> 7

bija pamatīgs priekšlikumu saraksts, kurus pirms diviem mēnešiem iesniedza Džeroms Klifords, un vēl joprojām par to nebija pieņemts lēmums. Viņš nolika papīru malā un pa logu vēroja, kā tumšā Misisipi ainava izzūd naktī. Bogčitto bija tieši priekšā. Nu kas tie par nosaukumiem?

Šis brauciens nebūs garlaicīgs. Viņam nepieciešams apstiprinājums, ka Klifords patiešām ir miris un pats sev padarījis galu. Viņam bija jāzina, vai pa ceļam uz notikuma vietu ir palikuši kādi pierādījumi, kāda atzīšanās draugiem vai uzticības pilna saruna ar svešiniekiem, varbūt kāda vēstule ar pēdējiem vārdiem, kas palīdzētu ieviest skaidrību. Labākajā gadījumā tie varēja būt minējumi. Līdz šim Boida Bojeta un viņa slepkavas lieta bieži bija nonākusi strupceļā, un šī noteikti nebūs pēdējā reize.

6

Ārsts dzeltenā sporta tērpā ieskrēja pa bīdāmajām durvīm koridora galā un kaut ko teica dežurantei, kas sēdēja aiz notraipītajiem stikliem. Viņa norādīja virzienu, un ārsts tuvojās Diānai, Markam un Hārdijam, kuri stāvēja pie kokalco-las automāta Svētā Pētera žēlsirdības slimnīcas uznemša-

7

nas nodaļas vestibilā. Ienācējs, nepievērsdams uzmanību policistam un Markam, stādījās priekšā Diānai kā ārsts Saimons Grīnvejs. Viņš teica, ka ir psihiatrs un ka pirms brīža viņam piezvanījis dakteris Seidžs, ģimenes bērnuārsts.

Viņš aicināja Diānu sev līdzi. Hārdijs teica, ka paliks pie Marka

Viņi steidzās lejup pa šauru gaiteni, izvairīdamies no medmāsām un sanitāriem, garām malā nobīdītām gultām un izgāja cauri bīdāmajām durvīm. Uzņemšanas nodaļas vestibils bija pārpildīts ar slimniekiem un potenciāliem pacientiem. Brīvu krēslu nebija. Radinieki aizpildīja anketas. Neviens nesteidzās. Neredzams iekšējais telefons kaut kur virs galvas nepārtraukti zvanīja, un minūtes laikā pa peidžeriem tika izsaukts vismaz simt ārstu.

Pulkstenis rādīja dažas minūtes pāri septiņiem.

— Vai tu gribi ēst, Mark? — Hārdijs vaicāja

Marks nebija izsalcis, bet viņš gribēja tikt projām no šīs vietas. — Varbūt mazliet

— Aiziesim uz kafejnīcu. Es tev nopirkšu čīsburgeru.

Viņi izgāja cauri pārpildītajam vestibilam, nokāpa lejup pa

kāpnēm. Pa gaiteni klīda noraizējušos cilvēku bari. Kāds cits koridors veda uz lielu vestibilu, un pēkšņi viņi atradās kafejnīcā, kurā bija lielāks troksnis un vairāk ļaužu nekā skolas ēdnīcā. Hārdijs norādīja uz vienīgo brīvo galdiņu tuvumā, Marks apsēdās un gaidīja.

Markam šobrīd, protams, domas galvenokārt kavējās pie mazā brāļa. Viņš bija satraucies, lai gan Hārdijs paskaidroja, ka Rikijam nedraud nāves briesmas. Policists teica, ka ārsti ar brāli parunās un palīdzēs atgūties, tomēr paies kāds laiks. Viņš teica, ka ārstiem ir svarīgi zināt patiesību un tikai patiesību par to, kas notika, un, ja ārstiem neteiks taisnību, Rikija stāvoklis var pasliktināties.

Hārdijs pavēstīja, ka Rikiju varbūt mēnešiem ilgi turēs kādā psihiatriskajā iestādē, varbūt pat gadiem ilgi, ja ārstiem neizstāstīs visu patiesību par to, ko zēni redzējuši. Hārdijs nebija pālāk apķērīgs un pieļāva kļūdu, runādams ar Marku tā, it kā tas būtu piecgadīgs mazulis, nevis vienpadsmitga-dīgs zēns. Viņš, nedabīgi izbolījis acis, iztēloja sienas ar skaņas izolāciju. Viņš stāstīja, ka pacientus piesien pie gultām, un tas izklausījās gluži kā šausmu stāsti pie nometnes ugunskura. Marks bija noguris no tā visa

Marks nespēja domāt neko citu kā tikai par Rikiju — vai brālis vairs nosūkās īkšķi un sāks atkal runāt? Viņš izmisīgi vēlējās, kaut tas notiktu, bet viņš ari gribēja pirmais būt klāt, kad Rikija šoka stāvoklis beigsies. Viņiem bija par ko aprunāties.

Kas notiks, ja pirmie paspēs ārsti vai, pasarg Dievs, policisti un Rikijs visu izstāstīs, tā ka viņi uzzinās, ka Marks melojis? Ko tie ar viņu izdarīs, ja pieķers melos? Varbūt viņi neticēs Rikijam? Tā kā brālītis bija uz kādu brīdi atslēdzies no pasaules, varbūt viņi vairāk ticēs Markam? Zēnu šīs domas nomocīja.

Cik pārsteidzoši, kā meli pieaug. Tu iesāc ar maziem meliem, kas šķiet viegli noslēpjami, tad tevi iespiež stūrī un tu vēlreiz samelo, pēc tam vēl vienu reizi. Cilvēki sākumā tev tic, un tu sevi pieķer pie domas, ka labāk vajadzēja teikt taisnību. Marks varētu izstāstīt patiesību policistiem un mātei. Viņš visos sīkumos varētu aprakstīt visu, ko Rikijs redzējis, bet noslēpums joprojām netiktu izpausts, jo Rikijs to nezināja.

Viss notika tik ātri, ka viņš nepaspēja apsvērt. Viņš gribēja aprunāties ar māti atsevišķā telpā aiz slēgtām durvīm un izkratīt sirdi, apstāties, pirms vēl ir laiks. Ja viņš neko nedarīs, viņu var arestēt un Rikiju aizvest uz bērnu trakonamu.

Parādījās Hārdijs ar paplāti, uz kuras bija salikti fr! kartupeļi un čīsburgeri — divi viņam pašam un viens Markam. Viņš kārtīgi sarindoja ēdienu uz galda un aiznesa tukšo paplāti.

Marks knibināja frī kartupeļus. Hārdijs uzklupa burgeriem.

—Tātad — kas noticis ar tavu seju? — Hārdijs košļādams jautāja.

Marks paberzēja punu un atcerējās, ka reiz dabūjis ievainojumu kautiņā. — Tāpat, nekas. Es vienkārši skolā sakāvos.

— Kā sauc to otro čali?

Nolāpīts! Policisti ir nepielūdzami. Izstāsti vienus melus, lai noslēptu nākamos! Viņam no melošanas metās slikta dūša.

—Jūs viņu nepazīstat, — Marks atbildēja un iekodās čīs-burgerā.

— Es varbūt gribēšu ar viņu aprunāties.

— Kāpēc?

— Vai tevi par šo kautiņu sodīja? Es domāju — vai skolotāja tevi aizveda pie direktora vai tamlīdzīgi?

— Nē. Tas notika pēc stundām.

— Man šķita, tu teici, ka sakāvies skolā.

— Nu, vispār tas sākās skolā. Es un tas džeks — mēs sākām kasīties pusdienu laikā un norunājām satikties pēc stundām.

Hārdijs ar mazītiņu salmiņu spēcīgi sūca piena kokteili. Viņš norija malku, noklepojās un teica: — Kā sauc to otro zēnu?

— Kāpēc jums tas jāzina?

Hārdijs pēkšņi sadusmojās un pārstāja ēst. Marks neskatījās viņam acīs, bet, zemu noliecies pār ēdienu, raudzījās uz kečupu.

— Es esmu policists, puis. Mans darbs ir uzdot jautājumus.

— Vai man uz tiem jāatbild?

— Protams. Ja vien tev nav kas slēpjams un tu baidies atbildēt Tādā gadījumā man būs jāuzaicina tava māte un varbūt jūs abi jāaizved uz iecirkni, lai turpinātu izjautāšanu.

— Izjautāšanu? Par ko? Ko tieši jūs vēlaties uzzināt?

— Kā sauc to zēnu, ar kuru tu šodien sakāvies?

Marks bakstīja kartupeli. Hārdijs paņēma otru čīsburgeru.

Mutes kaktiņā viņam bija aizķērusies majonēzes piciņa.

— Es nevēlos, lai viņam būtu nepatikšanas, — Marks atbildēja.

— Viņam nebūs.

—Tad kāpēc jūs gribat zināt viņa vārdu?

— Es vienkārši gribu zināt Tas ir mans darbs.

—Jūs domājat, ka es meloju, vai ne? — Marks žēlīgi skatījās uzblīdušajā sejā.

Hārdijs beidza košļāt — Es nezinu, puis. Tavam stāstam var daudz kur piesieties.

Marks mēģināja izskatīties vēl aizkustinošāks. — Es nespēju visu atcerēties. Viss notiek tik strauji. Jās gribat, lai es izstāstu katru sīkumu, bet es nevaru atcerēties.

Hārdijs iestūma mutē veselu kaudzi kartupeļu. — Ēd! Mums laiks atgriezties.

— Paldies par vakariņām.

Rikijs bija ievietots atsevišķā palātā devītajā stāvā. Liels uzraksts pie lifta vēstīja, ka šeit ir psihiatriskā nodala, tāpēc te bija nedaudz klusāks — matētas gaismas, klusākas balsis, mazāk cilvēku gaiteņos. Medmāsas dežūrvieta atradās blakus liftam, un viņa katru, kurš ienāca nodaļā, cieši nopētīja. Drošības sargs sačukstējās ar medmāsām un vēroja gaiteņus. Tālāk no liftiem un palātām atradās neliela, tumša uzgaidāmā telpa ar televizoru, atspirdzinošo dzērienu automātiem, žurnāliem un Gideon izdevniecības bībelēm.

Marks ar Hārdiju tur sēdēja vieni paši. Marks sūca jau trešo limonādi un skatījās «Hilstritas blūzu» atkārtojumu kabeļtelevīzijas programmā, kamēr Hārdijs nemierīgi snauda uz dīvāna, kurš viņam bija krietni par īsu. Pulkstenis jau rādīja deviņi, bija pagājusi pusstunda, kopš Diāna bija Marku aizvedusi līdz Rikija palātai. Brālis zem segām izskatījās tik sīciņš... Viņam bija pievienota barošanas sistēma. Māte bija apgalvojusi, ka Rikijs izveseļosies, bet Marks pētīja viņas acis un juta, ka viņa ir uztraukusies. Pēc mirkļa atgriezīšoties dakteris Grīnvejs, viņš gribot ar Marku parunāt

— Vai Rikijs ir kaut ko teicis? — Marks jautāja mātei, pētīdams barošanas sistēmu.

— Nē, ne vārda. — Viņa saņēma dēla roku, un abi devās pa vāji apgaismoto gaiteni uz uzgaidāmo telpu. Vismaz piecas reizes Marks tik tikko noturējās neizrunājies. Viņi pagāja garām tukšai palātai, un Marks iedomājās, ka varētu māti ievilkt tur iekšā un atzīties. Bet viņš to neizdarīja. Pēc tam viņš sev iegalvoja, ka visu pastāstīs mātei vēlāk

Hārdijs vairs neuzdeva jautājumus. Viņa maiņa beidzās pulksten desmitos, un policists bija redzami noguris no Marka, Rikija un slimnīcas. Viņš vēlējās atgriezties ielās.

Simpātiska medmāsa īsos svārciņos nāca garām liftiem un aicināja Marku sev līdzi. Viņš noslīdēja no krēsla, turēdams rokā limonādi. Viņa paņēma Marku pie rokas, un tas zēnu satrauca. Viņai bija gari, sarkani nagi, gluda, iedegusi āda, blondi mati un ideāls smaids, viņa bija jauna. Medmāsu sauca Kārena, un viņa saspieda Marka roku mazliet ciešāk, nekā bija nepieciešams. Marka sirds iepukstējās straujāk

— Dakteris Grīnvejs grib ar tevi aprunāties, — māsiņa teica, pieliekusies uz zēna pusi. Gaisā juta viņas smaržas. Tas bija visbrīnišķīgākais aromāts, kādu vien Marks spēja iedomāties.

Viņa aizveda zēnu līdz 943. palātai, kur gulēja Rikijs, un palaida vaļā viņa roku. Durvis bija ciet, tāpēc Marks viegli pieklauvēja un tās pavēra. Viņš lēnām gāja iekšā, Kārena viņam noglaudīja plecu. Zēns caur pavērtām durvīm vēroja viņu aizejam.

Dakterim Grīnvcjam tagad mugurā bija krekls ar kaklasaiti un tam pāri balts uzsvārcis. Pie kreisās krūšukabatas bija piestiprināta plāksnīte ar vārdu. Ārsts bija vājš, ar melnu bārdu un apaļām brillēm un izskatījās pārāk jauns šādam darbam.

— Nāc iekšā, Mark! — viņš teica tad, kad Marks jau bija ienācis istabā un stāvēja pie Rikija gultas kājgaļa. — Apsēdies! — Ārsts norādīja uz plastmasas krēslu blakus saliekamajai gultai pie loga. Viņš runāja klusi, gandrīz čukstus. Diāna tupēja uz gultas, viņas kurpes mētājās uz grīdas. Mātei mugurā bija zili džinsi un svīteris, un viņa neatlaidīgi skatījās uz Rikiju, kas gulēja sasegts, ar barošanas sistēmu vēnā. Gaisma nāca no galda lampas pie vannasistabas durvīm. Aizkari bija cieši aizvilkti. Marks atlaidās plastmasas krēslā, un Grīnvejs sēdēja uz saliekamās gultas malas dažu pēdu attālumā. Viņš, pieri saraucis, slepus uzmeta skatienu Markam un likās tik grūtsirdīgs, ka Markam pēkšņi ienāca prātā doma, ka viņiem visiem reiz būs jāmirst.

— Man ar tevi jāparunā par to, kas notika. — Ārsts vairs nerunāja čukstus. Acīm redzami Rikijs atradās citā pasaulē, un viņi nebaidījās, ka brālis varētu pamosties. Diāna Grīn-vejam aiz muguras joprojām skatījās uz dēlu. Marks gribēja ar māti parunāt vienatnē, lai noskaidrotu pārpratumu, bet viņa pašlaik sēdēja tumsā aiz ārsta muguras un Marku neievēroja.

— Vai viņš kaut ko ir teicis? — Marks jautāja pirmais. Pēdējo trīs stundu laikā viņš visu laiku bija uzdevis ātrus jautājumus Hārdijam — no paradumiem ir grūti atradināties.

— Nē.

— Cik nopietns ir viņa stāvoklis?

— Ļoti smags, — atbildēja Grinvejs, mazām, tumšām actiņām urbdamies Markā. — Ko viņš šopēcpusdicn redzēja?

— Vai jūs neizpaužat noslēpumus?

— Neizpaužu. Viss, ko tu man teiksi, paliks starp mums.

—Ja nu policisti gribēs uzzināt, ko es jums izstāstīju?

— Es viņiem nevarēšu atklāt. Es apsolu. Tas viss ir ļoti slepeni un konfidenciāli. To zināsi tikai tu, es un tava māte. Mēs visi cenšamies Rikijam palīdzēt, un man jāzina, kas notika

Iespējams, ka laba deva patiesības palīdzētu ikvienam, īpaši Rikijam. Marks paskatījās uz mazo, blondo galviņu — Rikija mati uz spilvena bija izspūruši uz visām pusēm. Kādēļ, ak, kādēļ viņi nebija aizskrējuši, kad piebrauca melnā mašīna un apstājās? Marku pēkšņi sāka mocīt vainas apziņa un pārņēma šausmas. Pie visa vainīgs viņš — nevajadzēja jaukties šī trakā vīra darīšanās.

Markam drebēja lūpa un acīs saskrēja asaras. Viņam sala. Pienācis laiks visu izstāstīt. Viņš vairs nezināja, ko teikt, un Rikijam bija nepieciešama palīdzība. Grinvejs vēroja katru kustību.

Tad pēkšņi garām durvīm lēnām pagāja Hārdijs. Policists kādu mirkli uzkavējās āipusē, un abu skatieni sastapās, tad Hārdijs pazuda. Marks zināja, ka viņš ir kaut kur tuvumā. Grinvejs nebija policistu redzējis.

Marks sāka savu stāstu ar cigaretēm. Māte stingri uz viņu paskatījās, bet, ja arī dusmojās, viņa to neizrādīja. Diāna pāris reižu pašūpoja galvu, bet neteica ne vārda. Marks runāja klusā balsī, un viņa skatiens maldījās no daktera Grīn-veja uz durvīm. Viņš aprakstīja koku ar virvi, mežu un klajumu, pēc tam — automašīnu. Krietnu daļu viņš izlaida, tomēr klusā balsī Grīnvejam atzinās, ka vienreiz pierāpojis pie mašīnas un noņēmis šļūteni. Tobrīd Rikijs bija sācis raudāt un pieslapinājis bikses. Rikijs viņu lūdzis neaiztikt šļūteni. Marks redzēja, ka Grīnvejam šī stāsta daļa patika. Diānas sejas izteiksme klausoties nemainījās.

Hārdijs vēlreiz pagāja garām, bet Marks izlikās viņu neredzam. Zēns, dažas sekundes klusējis, izstāstīja, kā vīrietis izdrāzies no automašīnas, ieraudzījis dārza šļūteni guļam zālē, uzrāpojis uz bagāžnieka un nošāvies.

— Kādā attālumā stāvēja Rikijs? — Grlnvejs jautāja. Marks pavērās visapkārt. — Vai jūs redzat to ārstu gaiteņa

otrā pusē? — viņš norādīja. — No šejienes līdz turienei.

Grlnvejs novērtēdams braucīja bārdu. — Ap piecdesmit pēdu. Tas nav necik tālu.

— Ļoti tuvu.

— Ko tieši Rikijs darīja pēc tam, kad atskanēja šāviens? Tagad' Diāna ieklausījās. Šķiet, viņa bija sapratusi, ka

Marka pašreizējais stāsts atšķiras no iepriekšējās versijas. Viņa sarauca pieri un cieši paskatījās uz vecāko dēlu.

— Atvaino, mamm. Es biju pārāk nobijies, lai domātu. Nedusmojies uz mani.

—Tu patiešām redzēji, kā tas vīrietis nošaujas? — viņa neticīgi jautāja.

-Jā.

Māte paskatījās uz Rikiju. — Nav ko brīnīties.

— Ko Rikijs darīja, kad atskanēja šāviens?

— Es neskatījos uz Rikiju. Es vēroju vīrieti ar ieroci.

— Nabaga mazais, — Diāna nomurmināja. Grlnvejs pacēla roku, lai viņu apklusinātu.

— Vai Rikijs atradās tev tuvu?

Marks paskatījās uz durvīm un klusā balsī paskaidroja, ka Rikijs sastindzis, tad sācis lēnām un neveikli skriet, izstiepis rokas taisni gar sāniem un klusi vaidēdams. Marks to visu izstāstīja ļoti precīzi līdz pēdējam sīkumam, neko neizlaizdams — no šāviena brīža līdz tam laikam, kad ieradās ātrā palīdzība. Viņš aizvēra acis un no jauna izdzīvoja katru soli, katru kustību. Viņš jutās brīnišķīgi, jo teica patiesību.

— Kāpēc tu man nesacīji, ka redzēji, kā šis vīrs izdara pašnāvību? — Diāna jautāja.

Grīnvejs sadusmojās. — Lūdzu, Svejas kundze, jūs abi varēsiet izrunāties vēlāk, — viņš teica, nenovērsdams acis no Marka.

— Kāds bija Rikija pēdējais vārds?

Marks apsvēra, vērodams durvis. Vestibils bija tukšs. — Es patiešām nespēju atcerēties.

Seržants Hārdijs noturēja slepenu apspriedi ar FIB īpašo uzdevumu aģentu Džeisonu Maktūnu. Viņi pļāpāja atpūtas stūrītī, netālu no atspirdzinošo dzērienu automātiem. Kāds cits FIB aģents aizdomu pilnu skatienu slaistījās gar liftiem. Slimnīcas drošības sargs uz viņu nikni skatījās. Maktūns steidzīgi paskaidroja Hārdijam, ka tagad šo lietu pārņēmis FIB, ka nelaiķa automašīnu un lietiskos pierādījumus Mem-fisas policija nodevusi FIB rīcībā, ka pirkstu nospiedumu eksperti beiguši apstrādāt mašīnu un atraduši daudz nospiedumu, kas nav pieauguša cilvēka atstāti, tāpēc viņiem jāzina, vai Marks nav nejauši kaut ko izpaudis vai mainījis savu stāstu.

— Nav, bet es neticu, ka viņš saka patiesību, — Hārdijs teica.

— Vai viņš ir kaut kam šeit pieskāries, ko mēs varētu paņemt? — Maktūns pēkšņi ierunājās, neņemdams vērā Hārdija teorijas vai pārliecību.

— Ko tas nozīmē?

— Mums ir pamatotas aizdomas, ka zēns kādu brīdi pirms Kliforda nāves ir bijis automašīnā. Mums no kāda priekšmeta jānoņem viņa pirkstu nospiedumi un jāsalīdzina.

— Kāpēc jūs domājat, ka viņš bija automašīnā?

— Es vēlāk paskaidrošu.

Hārdijs aplūkoja atpūtas stūrīti un pēkšņi norādīja uz atkritumu grozu blakus krēslam, kurā Marks bija sēdējis. — Tur. Limonādes bundža. Viņš, tur sēdēdams, dzēra limonādi. Maktūns nopētīja gaiteni un, uzmanīgi aptinis kabat-lakatu ap bundžu, ielika to mēteļa kabatā.

—Tā noteikti ir īstā, — teica Hārdijs. — Šis ir vienīgais atkritumu grozs, un tā ir vienīgā limonādes bundža.

— Es to aizsūtīšu mūsu pirkstu nospiedumu speciālistam, — teica Maktūns. — Vai tas zēns, Marks, šonakt paliks šeit?

— Domāju, ka jā, — Hārdijs atbildēja. — Viņa brāļa istabā ir ienesta saliekamā gulta. Šķiet, ka viņi visi tur gulēs. Kāpēc FIB tā interesējas par Klifordu?

— Es vēlāk paskaidrošu.

— Paliec šeit vēl vienu stundu.

— Man pēc desmit minūtēm beidzas dežūra.

—Tev būs jāstrādā virsstundas.

Dakteris Grīnvejs sēdēja uz plastmasas krēsla pie gultas un pētīja savus pierakstus. — Man pēc minūtes jāiet, bet es atgriezīšos agri no rīta. Rikija stāvoklis ir stabils un pa nakti nekas daudz nemainīsies. Medmāsas ik pa brīdim pārbaudīs. Pasauciet viņas, ja Rikijs pamostas. — Ārsts uzsita knipi pa pierakstu lapu un, izlasījis savu skribelējumu, paskatījās uz Diānu. — Šis ir smags akūta posttraumatiskā stresa gadījums.

— Ko tas nozīmē? — Marks vaicāja. Diāna berzēja deniņus un nevēra acis vaļā.

— Dažreiz cilvēks redz šausmīgu notikumu un nevar tikt tam pāri. Rikijs ļoti pārbijās, kad tu no izpūtēja noņēmi dārza šļūteni, un, kad viņš ieraudzīja, ka vīrietis nošaujas, Rikijs pēkšņi saskārās ar tik šausmīgu notikumu, ka nespēja ar to tikt galā. Viņam tas izsauca atbildes reakciju, un kaut kas pārtrūka. Tas bija šoks gan prātam, gan ķermenim. Tas, ka viņš spēja aizskriet līdz mājām, ir ievērības cienīgs fakts, tāpēc ka parasti pēc šādas traumas cilvēks tūlīt pat kļūst nejūtīgs un paralizēts. — Ārsts apklusa un nolika savas piezīmes uz gultas. — Mēs pašlaik neko daudz nevaram palīdzēt. Es ceru, ka rīt vai, vēlākais, parīt viņš attapsies un mēs sāksim sarunāties. Tas prasīs laiku. Viņš murgos par šaušanu, un viņam būs pēkšņas atklāsmes. Viņš noliegs notikušo, pēc tam uzņemsies vainu uz sevi. Viņš jutīsies izolēts, nodots, apjucis, varbūt pat nomākts. Nekad nevar zināt.

— Kā jūs viņu ārstēsiet? — interesējās Diāna.

— Viņam nepieciešama drošības sajūta. Jums visu laiku jāpaliek šeit Jūs teicāt, ka tēvs nevar palīdzēt

— Neļaujiet viņam nākt pie Rikija, — Marks stingri teica. Diāna piekrītoši pamāja.

— Labt Tātad tuvumā nav ne vecvecāku, ne radinieku?

— Nē.

— Ļoti labi. Jums tuvākajās dienās jāuzturas šajā palātā cik vien iespējams bieži. Rikijam jājūtas drošībā un pasargātam. Viņam būs nepieciešams garīgs un fizisks atbalsts. Mēs ar mazo aprunāsimies vairākas reizes dienā. Svarīgi, lai Marks un Rikijs pārrunātu šo notikumu. Viņiem vajadzēs dalīties iespaidos un salīdzināt

— Kad, jūsuprāt, mēs varētu doties mājās? — Diāna jautāja.

— Es nezinu, bet cik ātri vien būs iespējams. Rikijam jāatrodas pierastajā guļamistabā un vidē. Varbūt pēc nedēļas, varbūt — divām. Viss atkarīgs no tā, cik drīz viņš attapsies.

Diāna pavilka kājas zem sevis. — Man ir darbs. Es nezinu, ko lai dara.

— Es rīt no paša rīta palūgšu, lai kāds no maniem darbiniekiem piezvana jūsu darba devējam.

— Mans darba devējs ir īsts ekspluatators. Tā nav nekāda modemā un laipnā akciju sabiedrība, kas izsniedz pabalstus un nodarbojas ar žēlsirdību. Viņi ziedus nesūta. Diemžēl, man šķiet, viņi nesapratīs.

— Es darīšu visu, kas manos spēkos.

— Un kā ar skolu? — Marks jautāja.

—Tava māte man pateica, kā sauc direktoru. Es agri no rīta piezvanīšu un parunāšu ar skolotājiem.

Diāna atkal berzēja deniņus. Pieklauvēja kāda medmāsa— bet ne jau iepriekšējā dūkulīte — un pasniedza Diānai divas tabletes un krūzīti ar ūdeni.

— Tas ir Dalmane, — Giīnvejs paskaidroja, — tas palīdzēs jums atpūsties. Ja neiedarbojas, piezvaniet dežūrmā-sai — un viņa atnesīs kaut ko stiprāku.

Medmāsa aizgāja, un Grīnvejs stāvēja, taustīdams Rikija pieri. — Redzēsimies rit no rīta. Izgulieties! — Viņš pirmo reizi pa visu šo laiku pasmaidīja, aizvērdams aiz sevis durvis.

Viņi palika vieni. Nelielā Sveju ģimene vai, pareizāk sakot, tas, kas no tās bija palicis. Marks pavirzījās tuvāk mātei un atbalstījās uz viņas pleca. Viņi skatījās uz mazo galviņu, kas atdusējās uz lielā spilvena tikai piecu pēdu attālumā.

Diāna noglaudīja zēna roku. — Viss būs kārtībā, Mark. Mums ir klājies daudz sliktāk. — Māte cieši apkampa dēlu, un viņš aizvēra acis.

— Piedod, mamm... — Markam sariesās asaras acīs, un viņš jau bija gatavs raudāt — Man žēl, ka tā noticis. — Diāna Marku apkampa un turēja cieši. Viņš klusi šņukstēja, paslēpis seju pie mātes blūzes. Viņa uzmanīgi apgūlās, joprojām turēdama dēlu maigi apkamptu, un viņi kopā saritinājās uz lētā matrača. Rikija gulta atradās divas pēdas augstāk. Logs bija virs viņiem — no tā spīdēja blāva gaisma. Marks vairs neraudāja. Viņš vienalga to neprata. Zāles iedarbojās, un Diāna jutās kā iztukšota. Viņa deviņas stundas bija pakojusi plastmasas lampas kartona kārbās, piecas stundas atradusies galīgā krīzes stāvoklī un tagad vēl zāles. Viņa laidās miegā.

— Vai tu zaudēsi darbu, mamm? — Marks jautāja. Ģimenes finansiālais stāvoklis viņu satrauca tikpat ļoti kā māti.

— Ceru, ka ne. Domāsim par to rit

— Mums jāaprunājas, mamm.

— Es zinu. Bet atliksim to līdz ritam.

— Kāpēc mēs nevaram tagad parunāt?

Viņa palaida Marku vaļā un dziļi elpoja aizvērtām acīm. — Es esmu ļoti nogurusi, un man nāk miegs, Mark. Es apsolu, ka mums būs nopietna saruna rit no paša rīta. Tev taču jāatbild uz dažiem jautājumiem, vai ne? Tagad aizej un iztīri zobus, un mēģināsim aizmigt.

Marks arī pēkšņi jutās noguris. No lētā matrača ārā spiedās cieta metāla atspere, un viņš, pavirzījies tuvāk sienai, apsedzās. Māte berzēja dēla roku. Viņš blenza uz sienu sešu collu attālumā un apņēmās nepalikt šeit veselu nedēļu.

Diāna smagi elpoja un gulēja nekustīgi. Marks domāja par Romiju. Kur viņš tagad bija? Kur varētu atrasties viņa apaļīgais, mazais rumpītis ar plikpauraino galvu? Viņš atcerējās, kā no Romija spīdīgā galvvidus uz visām pusēm tecēja sviedri. Tie pilēja no uzacīm un sūcās apkaklē. Pat ausis viņam bija slapjas. Kam gan tiks viņa automašīna? Kurš to iztīrīs un nomazgās asinis? Kurš dabūs pistoli? Marks pēkšņi atskārta, ka ausīs vairs nedžinkst šāviena troksnis. Vai Hārdijs vēl sēdēja atpūtas telpā, mēģinot iemigt? Vai policisti rīt atgriezīsies un uzdos jaunus jautājumus? Ja nu viņi prasīs par dārza šļūteni? Ja nu viņi uzdos tūkstošiem jautājumu?

Marks jau bija pilnīgi pamodies un blenza sienā. Caur aizkariem iespīdēja ielas gaismas. Zāles bija iedarbojušās, un māte elpoja smagi un lēni. Rikijs nebija pat pakustējies.

Marks skatījās uz blāvo gaismu virs galda un domāja par Hārdiju un policiju. Vai tie viņu novēroja? Vai viņu uzraudzīja — tā viņš bija redzējis televīzijā. Protams, ne!

Marks gandrīz divdesmit minūtes vēroja, kā viņi guļ, un zēnam kļuva garlaicīgi. Bija laiks doties izlūkos. Kad Marks bija pirmajā klasē, tēvs kādu vakaru piedzēries bija vēlu ieradies mājās un uzsācis strīdu ar Diānu. Viņi kāvās tā, ka treilers šūpojās, un Marks atvēra savas istabas sagrabējušo logu un klusi izslīdēja ārā. Viņš devās garā pastaigā pa tuvāko apkārtni un pēc tam aizgāja uz mežu. Bija karsta, lipīga nakts, debesīs bija daudz zvaigžņu, un viņš apsēdās uz pakalna, no kura varēja pārredzēt treileru parku. Viņš lūdza Dievu, lai māte būtu pasargāta. Viņš lūdza par ģimeni, kur visi varētu mierīgi gulēt, nebaidoties no vardarbības. Kāpēc viņi nevarētu būt vienkārši normāla ģimene? Marks klaiņoja divas stundas. Kad viņš atgriezās mājās, viss bija klusu, un no tās reizes zēnam izveidojās paradums doties nakts ekskursijās, no kurām viņš guva daudz prieka un miera. Marks bija domātājs, nemiera gars, un, kad miegs bija trausls vai vispār nenāca, viņš devās ilgos, slepenos pārgājienos. Zēns daudz ko mācījās. Viņš uzģērba tumšas drēbes un kā zaglis lavījās pa Takera Wheel Estates ēnainajām ielām. Marks kļuva par sīku noziegumu — zādzību un vandālisma aculiecinieku, bet nekad par to nestāstīja. Viņš redzēja, kā mīlētāji kāpj ārā pa logiem. Viņam patika sēdēt pakalna virsotnē skaidrās naktīs un izbaudīt cigaretes dūmu. Bailes, ka māte varētu viņu pieķert, bija pārgājušas pirms daudziem gadiem. Diāna daudz strādāja un gulēja ciešā miegā.

Viņš nebaidījās no nepazīstamām vietām. Marks pārvilka segu pār mātes pleciem un, apsedzis Rikiju, klusi aizvēra aiz sevis durvis. Gaitenī bija tumšs un tukšs. Brīnišķīgā Kārena bija nodarbināta pie dežūrgalda. Viņa Markam uzsmaidīja un pārtrauca rakstīt. Zēns teica, ka gribot aiziet uz kafejnīcu pēc apelsīnu sulas un zinot, kā turp nokļūt, un solīja atgriezties pēc brīža. Kārena, viņam promejot, smaidīja, un Marks juta, ka ir iemīlējies.

Hārdijs bija aizgājis. Atpūtas stūrītis bija tukšs, taču televizors darbojās un rādīja «Hogan’s Heroes» atkārtojumu. Marks iekāpa tukšā liftā un devās uz pagrabstāvu.

Kafejnīca bija tukša. Pie viena no galdiņiem invalīda ratiņos ar abām kājām ģipsī sēdēja kāds vīrs. Ģipsis bija tīrs un spožs. Vīra roka bija iekārta saitē, galvasvirsa pamatīgi nosaitēta un izskatījās tā, it kā mati būtu nodzīti. Invalīds jutās ļoti neērti.

Marks samaksāja par sulu un apsēdās pie galdiņa vīrietim blakus. Tas, seju sāpēs saviebis, atstūma zupas šķīvi. Viņš sūca sulu caur salmiņu un ieraudzīja Marku.

— Kas noticis? — Marks smaidīdams jautāja. Viņš prata aprunāties ar ikvienu cilvēku, un viņam bija šī puiša žēl.

Vīrietis, nikni paskatījies uz zēnu, novērsās. Viņš vēlreiz saviebās un mēģināja iegrozīt kājas ērtāk. Marks centās neskatīties.

Nezin no kurienes parādījās vīrietis baltā kreklā ar kaklasaiti, nesdams paplāti ar ēdienu un kafiju, un apsēdās pie blakus galdiņa. Šķita, ka viņš neievēro Marku. — Smags ievainojums, — viņš, plati smaidīdams, ierunājās. — Kā tas notika?

— Autoavārija, — slimais izmocīja. — Exxon kravas mašīna ietriecās manējā. Tas ķertais neievēroja «stop» zīmi.

Smaids kļuva vēl platāks, un jaunpienācējs aizmirsa ēdienu un kafiju. — Kad tas notika?

— Pirms trim dienām. — Jūs teicāt, ka tā bija Exxon kravas mašīna? — Tagad vīrs bija piecēlies un ātri tuvojās puiša galdiņam, kaut ko vilkdams ārā no kabatas. Viņš paņēma krēslu un pēkšņi apsēdās dažu collu attālumā no ie-ģipsētajām kājām.

—Jā, — puisis piesardzīgi teica.

Vīrietis viņam pasniedza baltu vizītkarti. — Mani sauc Džils Tīls. Esmu advokāts un specializējos autoavāriju lietās, īpaši tajās, kas saistītas ar lielajām kravas mašīnām. — Džils Tīls to nobēra tik ātri, it kā uz viņa āķa būtu uzķērusies liela zivs, kas aši jāizvelk, citādi tā norausies. — Tā ir mana specialitāte. lielo kravas auto lietas — astoņpadsmit riteņu auto, atkritumu vedēji, degvielas cisternas. Tikai nosauciet īsto — un es sadzīšu pēdas. — Viņš pastiepa roku pāri galdam. — Mans vārds ir Džils Tīls.

Par laimi, puiša labā roka bija vesela, un viņš to neveikli izstiepa pāri galdam, lai sarokotos ar šo enerģisko vīni. — Džo Ferriss.

Džils nevaldāmi kratīja pastiepto roku un bija gatavs lēcienam. — Kas jums kaiš? Divas salauztas kājas, smadzeņu satricinājums, dažas durtas brūces?

— Un lauzts atslēgas kauls.

— Lieliski. Te mums iznāks mūža invaliditāte. Kāds ir jūsu darbs? — Džils, zodu berzēdams, jautāja, rūpīgi izanalizējis situāciju. Vizītkarte neskarta gulēja uz galda. Viņi abi neievēroja Marku.

— Celtņa operators.

— Arodbiedrības biedrs?

—Jā.

— Skaidrs. Un Exxon kravas mašīna neievēroja «stop» zīmi. Nav šaubu, kurš vainīgs.

Džo sarauca pieri un vēlreiz mainīja pozu, un pat Marks redzēja, ka tas sāk nogurt no Džila uzmācības. Puisis noliegdams purināja galvu.

Džils uz salvetes steidzīgi kaut ko kricelēja. Pēc tam, uzsmaidījis Džo, paziņoja: — Es varu jums dabūt vismaz sešsimt tūkstošus. Es paturu tikai vienu trešdaļu, un jūs aizejat ar četrsimt tūkstošiem. Četri simti tūkstoši dolāru, protams, bez nodokļiem. Rīt sniedzam tiesā.

Džo visu runāšanu uztvēra ar tādu izteiksmi, it kā būtu jau agrāk dzirdējis. Džils izskatījās pašpārliecināts un lepns uz sevi.

— Es esmu runājis ar citiem advokātiem, — Džo teica.

— Es jums varu dabūt vairāk nekā pārējie. Tas ir mans maizes darbs. Nekas cits kā vien kravas automašīnu lietas. Es jau agrāk esmu tiesājies ar Exxon. Es pazīstu visus viņu juristus un korporācijas darbiniekus, un viņi no manis baidās, tāpēc ka esmu gatavs viņiem ķerties pie rīkles. Es protu cīnīties, Džo, un es esmu vislabākais šajā pilsētā. Es zinu viņu netīrās spēles noteikumus. Nupat es vinnēju vienu kravas auto lietu gandrīz par pusmiljonu. Viņi uzmeta manam klientam galdā naudu, līdzko viņš mani salīga. Es nelielos, Džo, bet es esmu vislabākais šo lietu speciālists pilsētā.

— Šorīt zvanīja kāds advokāts un teica, ka varētu man dabūt vienu miljonu.

— Viņš melo. Kā viņu sauc? Makfejs? Raglands? Snod-grass? Es šos puišus pazīstu. Es vienmēr sadodu tiem sutu, Džo, un jebkurā gadījumā minimālā summa ir sešsimt tūkstoši. Varētu būt daudz vairāk. Pie velna, Džo, ja viņi mūs piespiedīs tiesāties, kas var paredzēt, cik daudz mums atvēlēs zvērinātie? Es tiesājos katru dienu, Džo, pa visu Memfi-su. Minimāla summa ir sešsimt tūkstoši. Vai tu jau kādu esi nolīdzis? Parakstījis kontraktu?

Džo noliedzoši pakratīja galvu. — Vēl ne.

— Brīnišķīgi. Paklau, Džo, tev taču ir sieva un bērni, vai ne?

— Šķirta sieva un trīs bērni.

—Tātad tev jāmaksā pabalsts bērnu uzturēšanai. Tagad paklausies — cik liels ir bērnu pabalsts?

— Pieci simti mēnesī.

—Tas nav maz. Un tev jāapmaksā rēķini. Zini ko, es tev aizdošu tūkstoš dolāru mēnesī uz lietas nokārtošanas rēķina. Ja mēs sasniedzam mērķi trīs mēnešu laikā, es paturu trīs tūkstošus. Ja būs nepieciešami divi gadi, bet tas tā nebūs, tomēr, ja būs nepieciešams, es paturēšu divdesmit četrus tūkstošus. Vai vienalga, cik. Vai tu mani saproti, Džo? Skaidrā naudā, tūlīt pat.

Džo atkal mainīja pozu uz pētīja galdu. — Tas otrs advokāts vakar atnāca uz manu palātu un teica, ka izmaksās tūlīt divus tūkstošus un došot man vēl divus tūkstošus lielu aizdevumu mēnesī.

— Kurš tas bija? Skotijs Moss? Robs Lamouks? Es tos puišus pazīstu, Džo. Viņi ir mēsli. Viņi pat neprot sameklēt ceļu uz tiesas zāli. Viņiem nevar uzticēties. Viņi nav kompetenti. Es došu tikpat — divus tūkstošus tūlīt un divus tūkstošus mēnesī.

— Viens puisis no lielās firmas man solīja desmit tūkstošus galdā un kredītu, kad vien man tas būs nepieciešams.

Džils bija satriekts un atguva runas spēju tikai pēc desmit sekundēm. — Paklau, Džo, šeit nav runas par to, cik es tev varētu dabūt no Exxon. Un neviens, es atkārtoju, neviens nedabūs vairāk par mani. Neviens. Paklausies, es tev došu piecus tūkstošus avansā, un tu varēsi dabūt, cik tev nepieciešams rēķinu segšanai. Godīgi un taisnīgi, vai ne?

— Es par to padomāšu.

— Laiks negaida, Džo. Mums jārīkojas ātri. Liecības zūd. Atmiņas izbāl. Lielās sabiedrības rīkojas lēni.

— Es teicu, ka es par to padomāšu.

— Vai es tev varu piezvanīt rīt?

— Nē.

— Kāpēc ne?

— Pie velna, es nevaru izgulēties advokātu nolādēto telefona zvanu dēļ. Es pat nevaru mierīgi paēst, lai kāds no jums netraucētu. Šajā nolāpītajā vietā ir vairāk advokātu nekā ārstu.

Džils nejutās aizskarts. — Šeit ir daudz haizivju, Džo. Daudz patiešām draņķīgu advokātu, kas gatavi izspiest naudu no tavas lietas. Skumji, bet patiesība Šajā profesijā ir pārāk daudz nodarbināto, tāpēc advokāti visur meldē darījumus. Tikai nekļūdies, Džo. Pārbaudi mani. Apskaties «Yellow Pages» telefonu grāmatā — tur ir mana reklāma trijās krāsās, pa visu lappusi. Atrodi Džilu Tīļu un tu sapratīsi, kurš ir īstais.

— Es par to padomāšu.

Džils izvilka vēl vienu vizītkarti un pasniedza Džo. Advokāts atvadījās un aizgāja, nepieskardamies ēdienam un kafijai uz paplātes. Džo cieta. Viņš ar labo roku satvēra riteni un lēnām stūmās projām. Marks gribēja palīdzēt, bet pārdomāja. Abas Džila vizītkartes mētājās uz gedda. Marks izdzēra sulu, pameta skatienu visapkārt un paņēma vienu no vizītkartēm.

Marks savai mīļotajai Kārenai bija teicis, ka nevar aizmigt un, ja kāds pēc viņa jautā, būs atpūtas stūrītī un skatīsies televizoru. Zēns sēdēja uz dīvāna un šķirstīja telefonu grāmatu, skatīdamies «Cheers» atkārtojumu. Viņš malkoja limonādi, jo Hārdijs, lai Dievs viņu svētī, pēc vakariņām bija zēnam iedevis divus dolārus.

Kārena atnesa viņam segu un ietina Marka kājas. Ar savām garajām, tievajām plaukstām medmāsa noglāstīja zēna roku un aizslīdēja prom. Viņš vēroja katru Kārenas soli.

Džilam Tīlam patiešām bija veltīta vesela reklāmas lappuse Memfisas «Yellow Pages» telefonu grāmatā advokātu lapās kopā ar kādu duci citu juristu. Tur bija ievietota jauka fotogrāfija, kurā viņš nepozējot stāvēja tiesas nama priekšā, novilcis žaketi un uzrotījis piedurknes. «Es cīnos par jūsu tiesībām» — bija rakstīts zem fotogrāfijas. Lappuses augšmalā spilgtiem sarkaniem burtiem bija izcelts jautājums: «Vai jūs esat savainoti?» Ar zilu krāsu bija iespiestas visas lietas, ar kurām Džils nodarbojās, un to bija simtiem. Savainojumi ar zāles pļaujmašīnām, elektrošoks, jaundzimušo deformācijas dzemdībās, autokatastrofas, ūdenssildītāju eksplozijas. Bija minēta astoņpadsmit gadu pieredze visos tiesu līmeņos. Neliela karte reklāmas lappuses stūrī norādīja ceļu uz viņa biroju, kas atradās tieši pretī tiesas namam, pāri ielai.

Marks sadzirdēja pazīstamu balsi, un pēkšņi televizorā parādījās pats Džils Tīls. Viņš stāvēja pie slimnīcas uzņemšanas nodaļas durvīm un runāja par mīļajiem ievainotajiem un blēdīgām apdrošināšanas firmām. Fonā mirguļoja sarkanas gaismas. Viņam aiz muguras steidzās sanitāri, bet Džils kontrolēja situāciju un bija gatavs uzņemties aizstāvību bez maksas, izņemot izveseļošanās gadījumus.

Pasaule ir maza! Pēdējo divu stundu laikā Marks bija redzējis advokātu pašu, paņēmis vienu no viņa vizītkartēm un vārda tiešā nozīmē skatījies viņa sejā «Yellow Pages» telefonu grāmatā. Un tagad šis cilvēks uzrunāja Marku no televizora ekrāna.

Marks aizvēra telefonu grāmatu un nolika to uz piekrāmētā kafijas galdiņa. Viņš ietinās segā un nolēma gulēt

Rīt viņš varētu piezvanīt Džilam dilām.

7

Foltrigam patika svītas. Viņu īpaši sajūsmināja tie neaizmirstamie brīži, kad, viņu gaidot, darbojās kameras, un tieši īstajā bridi viņš majestātiski iesoļoja vestibilā vai devās lejup pa tiesas nama kāpnēm. Viņam pa priekšu kā bullis arēnā gāja Volijs Bokss un pie sāniem — Tomass Finks vai kāds cits, kurš atvairīja idiotiskus jautājumus. Prokurors bieži, palicis viens, skatījās video par to, kā viņš ar nelielu svītu, kā jau svarīgai personai pienākas, drāžas iekšā un ārā no tiesas namiem. Parasti viņš perfekti noteica īsto laiku. Foltrigs pat bija izkopis ideālu gaitu. Viņš pacietīgi turēja rokas paceltas žestā, kurš izteica, Ira viņš labprāt atbildētu uz jautājumiem, bet prokurors ir tik svarīga persona, ka viņam vienkārši nav laika. Drīzumā Volijs sasauks reportierus uz iepriekš ieplānotu preses konferenci, kurā Rojs, izrāvies no sava saspringtā darba grafika žņaugiem, pavadīs kādu brīdi prožektoru gaismā. ASV valsts prokurora rezidencē neliela bibliotēkas telpa bija pārvērsta par preses konferenču centru — ar prožektoriem un skaņu sistēmu. Rojs aizslēgtā rakstāmgalda atvilktnē glabāja grimu.

Kad dažas minūtes pēc pusnakts viņš devās iekšā F1B ēkā, eskorta lomā bija Volijs, Finks un aģenti Trumens un Šerfs, tomēr nobažījušies reportieri šoreiz negaidīja Īstenībā pa ceļam uz FIB mītni viņu negaidīja neviens, tikai Džeisons Maktūns kabinetā kopā ar diviem citiem tikpat nogulušiem aģentiem malkoja atdzisušu kafiju.

Pa ceļam uz Maktūna pārblīvēto kabinetu viņi ātri iepazinās. Foltrigs apsēdās uz vienīgā brīvā krēsla. Maktūns bija aģents ar divdesmit gadu darba stāžu, viņš pirms četriem gadiem pretēji savai gribai tika nosūtīts darbā uz Memfisu un tagad skaitīja dienas, kad varēs doties uz Klusā okeāna ziemeļrietumu krastu. Viņš bija noguris un aizkaitināts, jo bija vēls. Maktūns bija dzirdējis par Foltrigu, bet nekad nebija to saticis. Par prokuroru baumoja, ka viņš ir uzpūtīgs tītars.

Kāds anonīms aģents, ar kuru neviens neiepazīstināja, aizvēra durvis, un Maktūns ievēlās krēslā pie sava rakstāmgalda. Viņš izklāstīja galvenos faktus par atrasto automašīnu — tās saturu, pistoli, ievainojumu, nāves iestāšanās brīdi un tā tālāk, un tā joprojām. Zēnu sauc Marks Svejs. Viņš pastāstījis Mem-fisas policijai, ka abi ar jaunāko brāli nelaiķi atraduši nejauši un skrējuši zvanīt policijai. Viņi dzīvo apmēram pusjūdzi no notikuma vietas treileru parkā. Jaunākais zēns pašlaik ir slimnīcā, un izskatās, ka viņam ir traumatiskais šoks. Marks Svejs kopā ar māti Diānu, kura ir šķīrusies, ari atrodas slimnīcā. Tēvs dzīvo šajā pilsētā un ir pieredzējis likumpārkāpējs — kautiņi un tamlīdzīgi, no balto iedzīvotāju zemākajiem slāņiem. Tomēr zēns melo.

— Es nevarēju izlasīt vēstuli, — Foltrigs pārtrauca, degdams nepacietībā kaut ko pateikt — Faksam bija slikta kvalitāte. — Viņš to teica tādā tonī, it kā Maktūns un Mem-fisas FIB būtu vainīgi, ka viņš — Rojs Foltrigs — savā furgonā saņēmis sliktas kvalitātes faksu.

Maktūns saskatījās ar Leriju Trumenu un Skiperu Scrfu, kurš stāvēja, atspiedies pret sienu, un turpināja: — Es pēc brīža par to runāšu. Mēs zinām, ka zēns melo, jo viņš teica, ka abi ar brāli ieradušies notikuma vietā pēc tam, kad Klifords nošāvies. To var apstrīdēt. Pirmkārt, zēna pirkstu nospiedumi ir visur — gan automašīnas iekšpusē, gan no ārpuses: uz priekšējā paneļa, uz durvīm, uz viskija pudeles, uz pistoles — visur. Mēs pirms pāris stundām dabūjām viņa pirkstu nospiedumus, un mūsu darbinieki tos salīdzināja ar automašīnā atrastajiem. Rīt viņi pabeigs izpēti, tomēr acīmredzot zēns bijis salonā. Ko viņš tur darījis, mēs nezinām. Mēs arī atradām pirkstu nospiedumus pie automašīnas aizmugures signālugunīm, tieši virs izpūtēja. Zem koka, mašīnas tuvumā, mētājās trīs tikko izsmēķētu cigarešu gali — Vir-ginia Slims — tā pati marka, ko lieto Diāna Sveja. Mūsuprāt, bērni kā jau bērni, nočiepuši mātes cigaretes, devās uzvilkt dūmu. Te pēkšņi nez no kurienes parādās Klifords. Zēni paslēpjas un viņu novēro. Šajos brikšņos nav grūti noslēpties. Varbūt viņi aizzagās līdz automašīnai un atvienoja šļūteni, mēs par to neesam pārliecināti, un zēni nestāsta. Mazais brālis pašlaik nav spējīgs parunāt, un Marks acīmredzot melo. Lai kā arī nebūtu, skaidrs, ka ar šļūteni nekas nav iznācis. Mēs pašlaik mēģinām salīdzināt nospiedumus uz tās, bet šis process ir nogurdinošs. Varbūt pat nebūs iespējams noteikt. Rīt no rīta man būs fotogrāfijas, kurās redzama šļūtenes atrašanās vieta, kad ieradās Memfisas policisti.

Maktūns no piemētātā galda paņēma dzeltenu piezīmju bloku. Viņš uzrunāja to, nevis Foltrigu: — Klifords vismaz vienu reizi izšāvis no automobiļa salona. Lode izurbusies gandrīz precīzi pa vidu priekšējam stiklam pasažiera pusē. Stikls ir saplaisājis, bet nav izbiris. Mēs nezinām, kāpēc viņš to izdarīja, un nezinām ari, kad tas notika. Sekcija ir pabeigta pirms stundas, un Klifords bijis kā piebāzts ar trankviliza-toriem. Bez tam alkohola saturs asinīs bija vairāk nekā divas promiles, tātad viņš bijis pilns kā mārks. Ar to es gribu teikt, ka viņš vairs nekontrolēja sevi un bija spējīgs sevi nogalināt. Viņš bija piedzēries un sazāļojies, tāpēc neko nevar saprast. Šeit vairs nav runa par saprātīgu būtni.

— Man viss ir skaidrs, — Rojs nepacietīgi purināja galvu. Volijs Bokss kā labi izdresēts terjers grozījās viņam aiz muguras. Maktūns Roju neņēma vērā — pistole ir no lētajām, trīsdesmit astotais kalibrs, to viņš nelegāli pircis tepat Mem-fisā kādā lombardā Mēs pratinājām īpašnieku, bet tas atteicās atbildēt bez advokāta, tāpēc mēs pratināšanu izdarīsim no rīta vai, pareizāk sakot, šorīt. Spriežot pēc Exaco Ievīts, viņš pircis degvielu Vaidenā, Misisipi štatā, aptuveni pusotras stundas brauciena attālumā no šejienes. Benzīntanka darbiniece, jauna meitene, atcerējās, ka Klifords tur piebraucis ap vieniem pēcpusdienā Par citām apstāšanās vietām ziņu nav. Sekretāre saka, ka viņš aizbraucis no biroja ap deviņiem no rīta, teikdams, ka jādodas darīšanās, un kopš tā laika līdz mūsu telefona zvanam sekretāre nebija no viņa saņēmusi nekādu ziņu. Izskatās, ka Klifords izbraucis no Ņūorleānas pēc deviņiem, piecās vai sešās stundās sasniedzis Memfisu, pa ceļam vienu reizi uzpildīdams degvielu un apstādamies, lai nopirktu pistoli. Pēc tam nobraucis malā un nošāvies. Varbūt viņš pa ceļam apstājies pusdienās, varbūt nopircis viskiju, varbūt viņš paspēja daudz ko citu. Mēs pašlaik mēģinām to noskaidrot.

— Kāpēc Memfisā? — Volijs Bokss jautāja, un Foltrigs atzinīgi māja ar galvu.

—Tāpēc, ka viņš tur ir dzimis, — Maktūns svinīgi paziņoja, uzmezdams Foltrigam tādu skatienu, it kā katrs noteikti gribētu nomirt tur, kur piedzimis. Šī ironiskā atbilde tika pasniegta ar nopietnu sejas izteiksmi, bet Foltrigs to nesaprata. Maktūns bija dzirdējis, ka prokurors neesot pārāk apķērīgs.

—Acīmredzot viņa bērnībā ģimene pārcēlās uz citu vietu, — Maktūns pēc brīža tuipināja — Viņš mācījās koledžā Raisā un Tūleinā studēja jurisprudenci.

— Mēs kopā mācījāmies juridiskajā fakultātē, — Finks lepni paziņoja.

— Kolosāli. Vēstule rakstīta ar roku, un uz tās ir šodienas datums, pareizāk sakot, jau vakardienas. Tā rakstīta ar melnu flomāsteru, kas nav atrasts ne pie nelaiķa, ne automašīnā.— Maktūns paņēma papīra lapu un noliecās pār galdu. — Lūk, šis ir oriģināls, esiet uzmanīgi.

Volijs Bokss sakampa vēstuli un pasniedza to Foltrigam, kurš to izpētīja. Maktūns, izberzējis acis, turpināja: — Tur ir tikai teikts par bēru ceremoniju un doti norādījumi sekretārei. Paskatieties lappuses beigās. Izskatās, ka viņš mēģinājis kaut ko pierakstīt ar zilu lodīšu pildspalvu, bet tinte izbeigusies.

Foltrigs piebāza degunu tuvāk vēstulei. — Te teikts: «Mark, Mark, kur ir...» — un pārējo es nevaru izburtot

— Pareizi. Rokraksts ir šausmīgs, un tinte izbeigusies, bet mūsu eksperts saka to pašu: «‘Marle, Mark, kur ir...». Viņš domā, ka Klifords bijis piedzēries vai sazāļojies, vai tamlīdzīgi, kad viņš mēģināja pierakstīt klāt šos vārdus. Mēs pildspalvu atradām automašīnā. Lēta BIC lodcne. Nav šaubu, ka rakstīts tieši ar to. Viņam nav ne bērnu, ne brāļa vai māsas bērnu, brāļu, krusttēvu vai brālēnu, kuru vārds būtu «Marks». Mēs pārbaudām viņa tuvākos draugus. Sekretāre teica, ka viņam neviena nav, un līdz šim mēs neesam atraduši nevienu Marku.

—Tātad — ko tas nozīmē?

— Ir vēl viena lieta. Pirms dažām stundām Marks Svejs brauca kopā ar Memfisas policistu Hārdiju uz slimnīcu. Pa ceļam viņš izrunājās — Romijs teica, Romijs darīja to un to. Komijs. Mistera Kliforda sekretāre teica, ka cilvēki biežāk viņu sauca «Romijs», nevis «Džeroms». Kā gan bērns varēja zināt šo vārdu, ja vien misters Klifords pats to nav viņam pateicis?

Foltrigs klausījās ar vaļēju muti. — Ko jūs domājat? — viņš jautāja

— Mana teorija ir šāda — zēns ir bijis mašīnā pirms Kliforda nāves un tur pavadījis kādu laiku — to pierāda pirkstu nospiedumi —, un viņi ar Klifordu par kaut ko runājuši. Pēc tam kaut kad zēns izkāpj no mašīnas, Klifords mēģina kaut ko papildināt vēstulē un tad nošaujas. Zēns ir nobijies. Viņa mazais brālis ir šoka stāvoklī, un te nu mēs esam.

— Kāpēc zēnam būtu jāmelo?

— Pirmkārt, viņš ir nobijies. Otrkārt, viņš ir bērns. Treškārt, varbūt Klifords viņam pastāstīja kaut ko tādu, ko viņam nevajadzētu zināt — Maktūna teikto neviens nevarēja apstrīdēt, un istabā iestājās saspringts klusums. Foltrigs sēdēja kā sastindzis. Bokss un Finks neko neredzošu skatienu atvērtām mutēm blenza uz rakstāmgaldu.

Tā kā boss uz laiku bija apjucis, Volijs Bokss ieņēma aizsardzības pozīciju un uzdeva muļķīgu jautājumu; — Kāpēc jūs tā domājat?

Maktūns savu pacietības krājumu pret ASV valsts prokuroriem un viņu sīkajiem pakalpiņiem bija izsmēlis jau pirms divdesmit gadiem. Viņš bija redzējis, kā tie nāk un iet Maktūns bija iemācījies spēlēt viņu spēles un manipulēt ar viņu egocentrismu. Viņš zināja, ka jāatbild uz viņu banali-tātēm. — Tāpēc ka ir vēstule, pirkstu nospiedumi un meli. Nabaga bērns nezina, ko iesākt

Foltrigs, nolicis vēstuli uz galda, noklepojās: — Vai jūs runājāt ar zēnu?

— Nē. Es pirms divām stundām biju slimnīcā, bet viņu nesatiku. Ar zēnu runāja seržants Hārdijs no Memfisas policijas.

— Vai jūs esat plānojis runāt?

—Jā, pēc dažām stundām, ap pulksten deviņiem, mēs ar Trumenu dosimies uz slimnīcu un aprunāsimies ar zēnu un varbūt ar viņa māti. Es vēlētos ari parunāt ar mazo brālīti, bet tas atkarīgs no ārsta

— Es gribu piedalīties, — teica Foltrigs. Visi gaidīja šos vārdus.

Maktūns papurināja galvu. — Tā nav nekāda labā doma. Mēs paši tiksim galā. — Viņš runāja aprauti, un nebija nc-kādu šaubu, ka šeit vadītājs ir viņš. Te bija Memfisa, nevis Ņūorleāna.

— Ko saka ārsts? Vai jūs ar viņu runājāt?

— Nē, vēl ne. Mēs šorīt mēģināsim. Es šaubos, vai viņš ko teiks.

— Vai jūs domājat, ka šie bērni visu izstāstīs ārstam? — Finks nevainīgi iejautājās.

Maktūns paskatījās uz Trumenu ar tādu skatienu, it kā giibētu teikt: «Kādus stulbeņus tu man esi atvedis?» — Uz to es nevaru atbildēt. Es nezinu, ko zina bērni. Es nezinu, kā sauc ārstu. Es nezinu, vai viņš ir runājis ar bērniem. Es nezinu, vai bērni viņam kaut ko teiks.

Foltrigs uzmeta dusmīgu skatienu Finkam, kurš nokaunējies sarāvās. Maktūns paskatījās pulkstenī un piecēlās. — Džentlmeņi, ir jau vēls. Mūsu darbinieki līdz pusdienas laikam pabeigs automašīnas izpēti, un es ierosinu satikties pēc tam.

— Mums jāzina viss, ko zina Marks Svejs, — Rojs nepakustēdamies paziņoja.

— Viņš bija tajā automašīnā, un Klifords ar viņu runāja.

— Es zinu.

—Jā, mister Maktūn, tomēr ir dažas lietas, ko jūs nezināt Klifords zināja, kur atrodas senatora līķis, un viņš par to runāja.

— Es daudz ko nezinu, mister Foltrig, tāpēc ka tā ir Ņūorleānas lieta, bet es strādāju Memfisā, vai jūs saprotat? Es neko vairs negribu dzirdēt par nelaiķi misteru Bojetu un nelaiķi misteru Klifordu. Man līķi ir līdz kaklam. Ir jau gandrīz viens naktī, un es sēžu šeit, savā kabinetā, un nodarbojos ar lietu, kas nav manējā, sarunājos ar jums, zēni, un atbildu uz jūsu jautājumiem. Es strādāšu pie šīs lietas līdz ritam, līdz pusdienas laikam, un pēc tam to varēs pārņemt mans kolēģis Lerijs Trumens. Es tur vairs nepiedalos.

—Ja vien nebūs telefona zvans no Vašingtonas.

—Jā, protams, ja man piezvanīs no Vašingtonas, tad es izpildīšu visu, ko man pavēlēs misters Voils.

— Es ar misteru Voilu sarunājos katru nedēļu.

— Apsveicu.

— Bojeta lietai FIB pašlaik tiek veltīta galvenā uzmanība, Voila vārdiem runājot

— Esmu dzirdējis.

— Un es esmu pārliecināts, ka misters Voils novērtēs jūsu pūles.

— Es šaubos.

Rojs lēnām piecēlās un cieši skatījās uz Maktūnu. — Mēs kategoriski pieprasām — mums jāzina viss, ko zina Marks Svejs. Vai jūs sapratāt?

Maktūns, neko neteikdams, ar tādu pašu skatienu raudzījās uz prokuroru.

8

Kārena vairākkārt naktī pārbaudīja, kā Markam klājas, un ap astoņiem atnesa viņam apelsīnu sulu. Viņš bija viens pats mazajā atpūtas stūrītī. Kārena viņu maigi pamodināja

Lai gan Markam pašreiz bija tik daudz problēmu, viņš bezcerīgi iemīlējās skaistajā medmāsā. Malkojot sulu, viņš raudzījās Kārenas dzirkstoši brūnajās acīs. Viņa sakārtoja segu ap zēna kājām.

— Cik tev gadu? — viņš jautāja

Viņas smaids kļuva platāks. — Divdesmit četri, trīspadsmit gadus par tevi vecāka. Kāpēc tu jautā?

— Esmu paradis jautāt Vai tu esi precējusies?

— Nē. — Viņa viegli noņēma segu un sāka to locīt — Kāds bija dīvāns?

Marks piecēlās, izstaipījās un viņu vēroja — Labāks nekā tā gulta, kurā jāguļ mammai. Vai tu strādāji visu nakti?

— No astoņiem līdz astoņiem. Mums ir divpadsmit stundu dežūra, četras dienas nedēļā. Nāc man līdzi. Dakteris Grīnvejs ir palātā un vēlas tevi redzēt — Viņa paņēma zēnu aiz rokas, un abi devās uz Rikija palātu. Kārena aizgāja, aizvērdama aiz sevis durvis.

Diāna izskatījās nogurusi. Viņa stāvēja Rikija gultas kājgalī, trīcošā rokā turēdama neaizdegtu cigareti. Marks nostājās mātei blakus, un viņa uzlika roku dēlam uz pleca. Viņi skatījās, kā Grfnvejs berzē Rikija pieri un sarunājas ar viņu. Brāļa acis bija ciet, viņš neatbildēja.

— Viņš jūs nedzird, dakter, — beidzot Diāna ierunājās. Bija neizturami klausīties, kā Grīnvejs atdarina bērna šļupstus. Viņš nepievērsa Diānai uzmanību. Viņa noslaucīja asaru no vaiga. Marks sajuta ziepju smaržu un ievēroja, ka viņai bija slapji mati. Māte bija nomainījusi drēbes, bet nebija uzkrāsojusies, un viņas seja izskatījās citāda

Grīnvejs iztaisnojās. — Ļoti smags gadījums, — viņš runāja it kā pats ar sevi, skatīdamies uz Rikija aizvērtajām acīm.

— Ko mēs iesāksim? — jautāja Diāna

— Gaidīsim. Viņa dzīvības pazīmes ir stabilas, tāpēc viņa fiziskajam stāvoklim briesmas nedraud. Viņš attapsies, un tad, kad tas notiks, es kategoriski pieprasu, lai jūs būtu šajā palātā. — Grīnvejs, braucīdams bārdu, domīgi skatījās uz viņiem. — Viņam jāredz māte, kad viņš atvērs acis. Vai jūs sapratāt?

— Es nedomāju iet projām.

— Jūs un Marks varat uz īsu brīdi aiziet, bet būtu labāk, ja jūs šeit uzturētos, cik vien bieži iespējams.

Marks piekrītoši pamāja. Doma par to, ka būs šajā istabā jāpavada vēl kaut vai minūte, šķita mokoša.

— Pirmie mirkļi var būt izšķiroši. Pamodies un apskatījies visapkārt, viņš var nobīties. Viņam jāredz un jājūt māte. Apkampiet viņu un nomieriniet. Nekavējoties izsauciet medmāsu. Es atstāšu rīkojumus. Viņš būs ļoti izsalcis, tāpēc mēs mēģināsim viņu paēdināt. Medmāsa noņems barošanas sistēmu, lai viņš var staigāt pa istabu. Bet vissvarīgākais ir viņu samīļot

— Kad jūs...

— Es nezinu. Varbūt šodien vai rīt. Nav iespējams paredzēt

—Vai jums agrāk bijuši šādi gadījumi?

Grīnvejs paskatījās uz Rikiju un nolēma teikt taisnību. Viņš papurināja galvu. — Tik smagi ne. Viņš gandrīz ir komā, un tas ir savādi. Parasti pēc labas atpūtis slimnieki pamostas un ēd. — Ārsts mēģināja pasmaidīt — Bet es neraizējos. Ar Rikiju viss būs kārtībā. Vajadzīgs tikai laiks.

Šķita, ka Rikijs to dzird. Viņš ieklepojās un izstaipījās, taču acis vaļā nevēra. Viņi vērīgi skatījās, cerēdami, ka mazais kaut ko teiks. Tomēr Marks vēlējās, lai brālis klusē par šaušanu, līdz viņi varēs aprunāties vieni paši. Viņš ļoti vēlējās, lai mazais brālis pamostos un sāktu runāt par citām tēmām. Viņš vairs nevarēja izturēt, ka Rikijs tā gulēja sarāvies un sūca to nolāpīto īkšķi.

Grīnvejs iebāza roku somā un izvilka laikrakstu. Tā bija Memphis Press — rīta avīze. Viņš to nolika uz gultas, un pasniedza Diānai savu vizītkarti. — Mans kabinets atrodas blakusmājā. Šeit ir telefona numurs — katram gadījumam. Atcerieties — kad viņš pamostas, jums jāpiezvana dežūrmā-sai — un mani nekavējoties izsauks. Labi?

Diāna paņēma vizītkarti un pamāja. Grīnvejs atlocīja avīzi un nolika viņiem priekšā uz Rikija gultas.

— Vai jūs to esat redzējuši?

— Nē, — viņa atbildēja. Titullapas apakšā liels virsraksts vēstīja par Romiju: ŅŪORLEĀNAS ADVOKĀTS IZDARA PAŠNĀVĪBU MEMFISAS ZIEMEĻOS. Zem šī virsraksta pa labi bija ievietota liela V. Džeroma Kliforda fotogrāfija un pa kreisi — mazāks virsraksts: SPOŽAIS NOZIEDZNIEKU AIZSTĀVIS TIEK TURĒTS AIZDOMĀS PAR SAKARIEM AR MAFUU. Markam acīs iekrita vārds «mafija». Viņš cieši skatījās uz Romija attēlu, un piepeši viņam gribējās vemt

Grīnvejs pieliecās un sāka runāt klusākā balsī: — Šķiet ka misters Klifords bija Ņūorleānā diezgan pazīstams advokāts. Viņš acīmredzot bija saistīts ar senatora Bojeta lietu un bija advokāts tam cilvēkam, kuru tur aizdomās par slepkavību. Vai jūs sekojat šai lietai?

Diāna ielika mutē neaizdegtu cigareti un noliedzot šūpoja galvu.

—Tā ir svarīga lieta. Pirmais no ASV senatoriem, kurš nonāvēts, esot šajā amatā, Jūs pēc tam varat izlasīt kad es būšu aizgājis. Pirmajā stāvā dežurē policija un FIB. Viņi jau gaidīja, kad es pirms stundas ierados. — Marks satvēra gultas režģi. — Viņi vēlas aprunāties ar Marku un, protams, grib, lai jūs būtu klāt

— Kāpēc?

Grinvejs paskatījās pulkstenī. — Bojeta lieta ir sarežģīta. Es domāju, jūs sapratīsiet, kad izlasīsiet šo rakstu. Es teicu, ka jūs un Marks nevarēsiet ar viņiem runāt bez manas atļaujas. Vai labi?

— Jā, — Marks nenoturējās. — Es nevēlos ar viņiem runāt — Diāna un Grinvejs uz viņu paskatījās. — Ar mani var notikt tāpat kā ar Rikiju, ja tie kruķi mani traucēs. — Nezin kāpēc Marks nojauta, ka policisti atgriezīsies un uzdos veselu kaudzi jautājumu. Viņi vēl nebija beiguši. Tomēr fotogrāfija laikraksta titullapā un FIB vārds viņam pēkšņi uzdzina drebuļus, tā ka Markam vajadzēja apsēsties.

— Pagaidām turiet viņus tālāk, — Diāna lūdza Grīnveju.

— Viņi prasīja, vai varētu jūs satikt deviņos, un es teicu, ka ne. Taču viņi projām negāja. — Dakteris atkal paskatījās pulkstenī. — Es atnākšu pusdienas laikā. Varbūt tad mums vajadzētu ar viņiem parunāt.

— Viss atkarīgs no jums, — viņa teica.

— Labi, es atlikšu sarunu līdz divpadsmitiem. Mani darbinieki ir zvanījuši jūsu darba devējam un uz skolu. Mēģiniet par to neuztraukties. Palieciet pie mazuļa gultas, kamēr es atgriežos. — Aizverot durvis, viņa sejā bija kaut kas līdzīgs smaidam.

Diāna aizskrēja uz vannasistabu izsmēķēt cigareti. Marks spaidīja televizora tālvadības pulti pie Rikija gultas, līdz atrada vietējo ziņu programmu. Tur bija tikai laika prognoze un sports.

Diāna izlasīja rakstu par misteru Klifordu un nolika avīzi uz grīdas zem saliekamās gultas. Marks satraukts vēroja.

— Viņa klients nogalinājis ASV senatoru, — māte, baiļu pārņemta, teica. Nebija ko sevi mānīt. Bija gaidāmi daži sarežģīti jautājumi, un Marks pēkšņi jutās izsalcis. Pulkstenis bija pāri deviņiem. Rikijs nebija pakustējies, medmāsas bija viņus aizmirsušas. Saruna ar Grīnveju šķita kā sens vēsturisks notikums. FIB gaidīja kaut kur tumsā. Istaba ar katru mirkli sarāvās mazāka, un lētā saliekamā gultiņa, uz kuras viņš sēdēja, padarīja muguru stīvu.

— Es nevaru saprast, kāpēc viņš nošāvās, — Marks ierunājās, jo nezināja, ko citu lai saka

—Tur rakstīts, ka Džeromam Klifordām bijuši sakari ar Ņūorleānas mafiju un viņa klients tiek uzskatīts par tās biedru.

Marks pa kabeļu televīziju bija redzējis «Krusttēvu». Viņš pat bija redzējis filmas pirmos turpinājumus un zināja visu par mafiju. Filmu kadri zibsnīja viņa acu priekšā, un sāpes vēderā kļuva asākas. Zēnam dauzījās sirds.

— Es esmu izsalcis, mamm. Vai tu arī gribi ēst?

— Kāpēc tu man neteici taisnību, Mark?

—Tāpēc, ka treilerā sēdēja policists un nebija īstais laiks runāt. Piedod, mamm. Es tev apsolu. Es nožēloju. Es tev gribēju izstāstīt, tiklīdz mēs paliktu vieni. Es tiešām to gribēju.

Diāna berzēja deniņus un izskatījās tik skumja. — Tu man nekad nemelo, Mark.

Nekad nesaki nekad. — Vai mēs nevarētu par to parunāt vēlāk? Es patiešām esmu izsalcis. Iedod man pālis dolāru, un es nopirkšu dažus virtuļus. Man ļoti gribas virtuli. Es tev atnesīšu kafiju. — Viņš stāvēja, gaidīdams naudu.

Par laimi, mātei nebija noskaņojuma runāt par godīgumu un tamlīdzīgi. Dalmane iedarbība vēl nebija beigusies, un viņas domu gājiens bija palēnināts. Diānai galvā pulsēja. Viņa atvēra maku un iedeva Markam piecu dolāru naudas zīmi. — Kur atrodas kafejnīca?

— Pagrabā. Medisona ielas pusē. Es tur esmu bijis divas reizes.

— Nez kāpēc es nebrīnos? Man šķiet, tu jau esi paspējis būt visur.

Marks saņēma naudu un iestūma džinsu kabatā. — Jā, kundze. Mēs atrodamies visklusākajā stāvā. Zīdaiņi ir pagrabstāvā, un tur iet kā cirkā.

— Esi uzmanīgs!

Viņš aizvēra aiz sevis durvis. Diāna nogaidīja, tad paņēma Valium pudelīti no somiņas. Zāles bija atsūtījis Grīnvejs.

Marks apēda četrus virtuļus, skatīdamies Fila Donahjū programmu un vērodams māti, kas mēģināja aizmigt Zēns noskūpstīja viņas pieri un teica, ka viņai vajadzētu doties nelielā pastaigā. Diāna dēlam pieteica nepamest slimnīcu.

Marks atkal gāja pa kāpnēm, jo bija izdomājis, ka Hārdijs un FIB un pārējie, iespējams, klīst kaut kur pirmajā stāvā, gaidīdami nejaušu tikšanos.

Tāpat kā vairums žēlsirdības slimnīcu lielajās pilsētās, Svētā Pētera slimnīca tika celta ilgu laiku, kad vien bija iespējams dabūt līdzekļus, nedomājot par arhitektonisku simetriju. Tādēļ ēka bija izpletusies un to veidoja piebūvju un spārnu, vestibilu un gaiteņu dīvainas konfigurācijas labirints, to visu izmisīgi mēģināja apvienot mezonīni. Kur vien iespējams, bija iebūvēti lifti un eskalatori. Jau sen kāds bija sapratis, cik grūti pārvietoties no vienas vietas uz otru neapmaldoties, un ieviesis milzum daudz žilbinošu krāsainu norāžu, lai ieturētu kārtību. Pēc tam vēl tika piebūvēti vairāki spārni. Zīmes novecoja, bet slimnīca aizmirsa tās novākt Tagad tās tikai veicināja sajukumu.

Marks izdrāzās cauri jau pazīstamajai teritorijai un atstāja slimnīcu no neliela vestibila Monro avēnijas pusē. Telefonu grāmatā viņš bija izpētījis pilsētas centra karti un zināja, ka līdz Džila Tla birojam varēja viegli nokļūt kājām. Tas atradās kādas ēkas trešajā stāvā, četrus kvartālus no slimnīcas. Marks steidzās. Bija otrdiena, skolas diena, un viņš nevēlējās satikt tos, kas meklēja skolas kavētājus. Marks bija vienīgais bērns uz ielas un saprata, ka te neiederas. Pašlaik viņš izdomāja jaunu stratēģiju. Skatīdamies uz trotuāru un izvairīdamies no garāmgājēju skatieniem, viņš sev jautāja, vai būtu nepareizi, ja viņš anonīmi piezvanītu policijai un FIB un pastāstītu, kur atrodas līķis. Tad noslēpums vairs nepiederētu tikai viņam. Ja Romijs nemeloja, tad līķis tiks atrasts un slepkava — arestēts.

Tomēr tas bija riskanti. Viņa vakardienas telefona zvans pa 911 izvērtās par lielu nelaimi. Jebkurš telefona līnijas otrā galā sapratīs, ka zvanītājs ir bērns. FIB ierakstīs viņa balsi un to izanalizēs. Mafija nebija stulba.

Varbūt šī nemaz nav labākā doma? Viņš iegriezās Trešajā ielā un aši iegāja debesskrāpī. Tā bija veca augstceltne. Vestibils bija dekorēts ar flīzēm un marmoru. Viņš devās iekšā liftā kopā ar veselu baru cilvēku un nospieda trešā stāva pogu. Pārējās četras jau bija nospieduši patīkami ģērbti cilvēki ar diplomātiem rokā. Viņi klusi, slāpējot balsis, sarunājās, kā to parasti dara liftā.

Markam bija jāizkāpj pirmajam. Viņš nokļuva nelielā vestibilā, no kura pa kreisi, pa labi un taisni veda gaiteņi. Zēns devās pa kreisi un nevainīgā izskatā pastaigājās, cenzdamies izlikties mierīgs, it kā advokāta algošana viņam būtu pierasta lieta. Šajā ēkā strādāja daudz advokātu. Viņu vārdi bija iegravēti uz atšķirīgām bronzas plāksnītēm, kuras bija pieskrūvētas pie durvīm. Uz dažām bija diezgan gari un biedējoši vārdi ar daudziem iniciāļiem: Dž. Vinstons Bukners, F. Makdonalds Dērstons, I. Hempsteds Kroufords. Jo vairāk vārdu Marks izlasīja, jo vairāk viņš vēlējās ieraudzīt vienkāršo — Džils Tils.

Gaiteņa galā viņš atrada mistera Tīla durvis, un uz tām nebija bronzas plāksnītes. Trekniem, melniem burtiem pāri durvīm no augšas līdz apakšai bija rakstīti vārdi: DŽILS TĪLS — TAUTAS ADVOKĀTS. Pie durvīm gaitenī gaidīja trīs cilvēki.

Marks noklepojās un iegāja birojā. Tas bija pārpildīts. Mazajā uzgaidāmajā telpā pulcējās skumji cilvēki ar visdažādākajām vainām un ievainojumiem. Visur redzēja kruķus. Divi apmeklētāji sēdēja invalīdu ratiņos. Brivu vietu nebija, un kāds nabaga vīrs ar ģipša apkakli sēdēja uz piekrauta kafijas galdiņa, un viņa galva svārstījās kā jaundzimušam. Kāda sieviete ar netīru ģipsi ap kāju klusi raudāja. Maza meitene — viņai seja bija briesmīgi apdedzināta — bija pieķērusies mātei. Te bija tikpat sirdi plosošs skats kā kaujas laukā, trakāk nekā Svētā Pētera slimnīcas uzņemšanas nodaļā.

Misters Tīls acīmredzot bija aizņemts ar klientu medībām. Marks nolēma iet projām, kad kāds viņam rupji uzkliedza: — Ko tu gribi?

Aiz dežūrlodziņa sēdēja milzīga sieviete. — Paklau, mazais, vai tu kaut ko vēlies? — Viņas balss ducināja un atbalsojās telpā, bet neviens nelikās to ievērojam. Ciešanas nemazinājās.

Zēns piegāja pie loga un skatījās uz dusmās saviebto, neglīto seju.

— Es vēlētos satikt misteru Tīļu, — Marks klusi teica, raudzīdamies uz visām pusēm.

— Ak tu gribētu gan! Vai tu esi pierakstīts? — Sieviete paņēma pie kartona piespraustu lapu un to pētīja.

— Nē, kundze.

— Kā tevi sauc?

— Marks Svejs. Es esmu privātā lietā.

— Esmu pārliecināta, ka tas tā ir. — Viņa Marku caururbjoši nopētīja no galvas līdz kājām. — Kāds tev ir ievainojums?

Viņš atcerējās Exxon kravas mašīnu, kā tā bija satraukusi misteru Tīļu, tomēr saprata, ka nespēs samelot — Es... man nav nekāda ievainojuma.

—Tad tu esi atnācis nepareizi. Kāpēc tev vajadzīgs advokāts?

— Tas ir garš stāsts.

— Paklau, puis, vai tu redzi šos cilvēkus? Viņi visi pierakstījušies uz pieņemšanu pie mistera Tīla. Viņš ir ļoti aizņemts un nodarbojas tikai ar tām lietām, kuri ir nāves gadījumi vai ievainojumi.

— Labi. — Marks jau sāka atkāpties, iztēlodamies sev aiz muguras mīnu lauku, kas klāts spieķiem un kruķiem.

—Tagad, lūdzu, ej, traucē kādu citu.

— Protams. Un, ja mani notrieks kāda kravas automašīna vai kas cits, es atgriezīšos pie jums. — Viņš spraucās cauri šai slaktiņa vietai un ātri devās ārā. Marks nokāpa lejā pa trepēm un izpētīja otro stāvu. Tur vēl bija advokāti. Uz vienām duivīm viņš izskaitīja divdesmit divas bronzas plāksnītes ar vārdiem. Advokāts advokāta galā. Kāds no šiem zēniem noteikti varētu viņam palīdzēt Viņš dažiem no tiem pagāja garām gaitenī, bet viņi bija pārāk aizņemti, lai pievērstu zēnam uzmanību.

Pēkšņi parādījās drošības sargs un lēnām tuvojās Markam. Zēns paskatījās uz tuvākajām durvīm. Uz tām maziem burtiem bija uzkrāsots: REDŽIJA LOVA^2 — ADVOKĀTE. Viņš it kā nejauši nospieda durvju rokturi un iegāja iekšā. Mazā uzgaidāmā telpa bija klusa un tukša. Te negaidīja neviens klients. Ap stikla galdiņu bija izvietoti divi krēsli un dīvāns. Žurnāli bija jauki sakārtoti, un no augšas skanēja klusa mūzika. Grīdu klāja piemērots paklājs. No galda aiz nepazīstamiem, puķu podos iestādītiem kokiem piecēlās jauns vīrietis bez vestes, bet ar kaklasaiti un panāca dažus soļus pretim. — Vai varu tev palīdzēt? — viņš patīkamā balsī jautāja.

—Jā, man nepieciešams satikt advokātu.

— Vai tu neesi mazliet par jaunu, lai tev būtu vajadzīgs advokāts?

—Jā, esmu, bet man ir dažas problēmas. Vai jūs esat Redžijs Lovs?

— Nē, Redžija ir tālāk. Es esmu viņas sekretārs. Kā tevi sauc?

Viņš bija advokātes sekretārs. Redžija bija viņa. Sekretārs bija viņš. — Marks Svejs. Tu esi sekretārs?

— Un bez tam advokātes palīgs. Kāpēc tu neesi skolā? — Uz galda bija plāksnīte ar viņa vārdu. Klints van Hūsers.

—Tātad tu neesi advokāts?

— Nē, Redžija ir advokāte.

—Tad man jārunā ar Redžiju.

— Viņa pašreiz ir aizņemta. Tu vari apsēsties. — Viņš norādīja uz dīvānu.

— Cik ilgi man jāgaida?

— Es nezinu. — Jauno vīrieti uzjautrināja šī bērna prasība pēc advokāta. — Es viņai pateikšu, ka tu esi šeit Varbūt viņa uz mirkli varēs tevi pieņemt.

—Tas ir ļoti svarīgi.

Bērns bija uztraukts un atklāts. Viņš skatījās uz durvju pusi tā, it kā kāds viņam sekotu. — Vai tev ir nepatikšanas, Mark? — Klints jautāja.

—Jā-

— Kādas? Tev man mazliet par tam japastasta, citādi Redžija ar tevi nerunās.

— Man pusdienas laikā paredzēta saruna ar FIB, un cs domāju, ka man nepieciešams advokāts.

Ar to pietika. — Apsēdies! Tas nebūs ilgi. — Marks atlaidās krēslā, un, tiklīdz Klints pazuda, viņš atvēra dzelteno telefonu grāmatu un sāka šķirstīt, kamēr atrada advokātus. Tur atkal pa visu lappusi bija Džils Tīls. Tur bija daudz lappušu ar milzīgiem sludinājumiem, kas uzrunāja cietušos. Tur fotogrāfijās darbīgi un nopietni vīrieši un sievietes turēja rokās likumu krājumus vai sēdēja pie lieliem galdiem, piespieduši pie auss telefona klausuli. Tālāk sekoja sludinājumi puslappuses garumā, tad — ceturtdaļlappuses. Redžijas Lovas vārda tur nebija. Diez kas viņa par advokāti?

Redžija Lova bija tūkstoš citu vidū Memfisas «Yellow Pages» grāmatā. Diezin vai viņa bija kāda labā advokāte, ja telefonu grāmatā par viņu tik maz rakstīts, un Markam ienāca prātā doma par bēgšanu. Bet tad būtu jāiet pie tautas advokāta, «Yellow Pages» zvaigznes Džila Tīla, kurš bija tik slavens, ka uzstājās televīzijā, un atlika tikai ieskatīties viņa birojā. Nē, viņš aši izlēma, ka izmēģinās laimi pie Redžijas Lovas. Varbūt viņai bija nepieciešami klienti. Varbūt viņai bija vairāk laika, lai Markam palīdzētu. Viņam iepatikās doma par advokāti — sievieti, tāpēc ka viņš kādreiz seriālā «L. A. Law» bija redzējis, kā advokāte tīri labi apstrādāja policistus. Marks aizvēra telefonu grāmatu un uzmanīgi to novietoja atpakaļ uz žurnālu plauktiņa pie krēsla. Birojā bija vēsi un patīkami. Šeit neviens nerunāja.

Klints, aizvēris aiz sevis durvis, devās pa persiešu paklāju pie viņas galda. Redžija Lova turēja telefona klausuli un vairāk klausījās nekā runāja. Klints novietoja viņai priekšā uz galda trīs telefonogrammas un ar parasto žestu norādīja, ka pieņemšanas telpā gaida apmeklētājs. Viņš apsēdās uz galda malas un vēroja advokāti, locīdams papīru saspraudi

Birojā nebija ādas mēbeļu. Sienas klāja gaiši rozā un sārtas, puķainas tapetes. Spodrs galdiņš no stikla un hromētām caurulēm bija novietots uz paklāja stūra. Krēsli bija glīti apvilkti ar burgundieša krāsas audumu. Skaidrs, ka šis bija sievietes darba kabinets. Ļoti kārtīgas sievietes.

Redžijai Lovai bija piecdesmit divi gadi, ar jurisprudenci viņa nodarbojās nepilnus piecus gadus. Viņa bija vidēja auguma, ļoti īsi apgrieztiem sirmiem matiem, kuri krita šķipsnās uz pieres un saskārās ar ideāli apaļu, melnu briļļu rāmi. Advokātei bija zaļas acis, tās staroja, it kā Klints būtu izstāstījis kādu joku. Viņa tās izbolīja, pagrozīja galvu un, sarunu beidzot, teica: — Uz redzēšanos, Sem! — Un nolika klausuli.

— Es tev sagādāju jaunu klientu, — Klints smaidīdams pavēstīja.

— Man nav vajadzīgi jauni klienti, Klint Man nepieciešami klienti, kuri var maksāt Kā viņu sauc?

— Marks Svejs. Viņš ir vēl bērns, varbūt kādus divpadsmit gadus vecs. Un viņš saka, ka ap pusdienas laiku viņam jātiekas ar FIB. Puika saka, ka viņam nepieciešams advokāts.

— Vai viņš ir viens?

—Jā.

— Kā viņš mūs atrada?

— Nezinu. Es taču esmu tikai sekretārs, atceries to. Tev pašai būs jāuzdod daži jautājumi.

Redžija piecēlās un apgāja apkārt galdam. — Ved viņu iekšā un pēc piecpadsmit minūtēm atpestī mani, labi? Man šorīt ir ļoti saspringts grafiks.

— Nāc man līdzi, Mark, — Klints aicināja, un Marks viņam sekoja. Kabineta durvīs bija vitrāža, un vēl viena maza misiņa plāksnīte vēstīja: REDŽIJA LOVA — ADVOKĀTE. Klints atvēra durvis un aicināja Marku iekšā.

Marks vispirms ievēroja viņas matus. Tie bija sirmi un īsāki nekā viņam — ļoti īsi apcirpti virs ausīm un aizmugurē, mazliet biezāki galvvidū, uz pieres tie krita šķipsnās. Viņš nekad nebija redzējis sievietēm tik īsi apgrieztus matus. Viņa nebija ne veca, ne jauna.

Advokāte, kā pieklājas, pasmaidīja, sagaidot Marku pie durvīm. — Mark, mani sauc Redžija Lova. — Viņa pastiepa roku, un zēns to negribīgi saņēma. Viņas rokasspiediens bija ciešs. Marks nebija pārāk bieži sarokojies ar sievietēm.

Lova kundze nebija ne slaida, ne maza auguma, ne vāja, ne resna. Viņai mugurā bija vienkārša melna kleita un uz abām rokām melnas un zelta rokassprādzes, kas šķindēja.

— Priecājos iepazīties, — viņš tik tikko sadzirdami teica, kad abi sasveicinājās. Viņa jau Marku veda uz kādu stūrīti ar diviem klubkrēsliem blakus galdiņam, uz kura bija bilžu grāmatas.

— Apsēdies! — viņa teica. — Man ir tikai mazs brītiņš laika.

Marks apsēdās uz krēsla malas un pēkšņi nobijās. Viņš bija melojis mātei. Viņš bija melojis policijai. Viņš bija melojis dakterim Grinvejam. Viņš bija gatavs melot FIB. Romijs tikai vakar bija nomiris, bet viņš meloja pa labi un pa kreisi — visiem, kas viņu iztaujāja. Rit viņš noteikti samelos vēl kādam. Varbūt pārmaiņas pēc pienācis laiks atzīties. Dažreiz ir briesmīgi grūti pasacīt patiesību, bet parasti viņš pēc tam jutās labāk. Tomēr doma par to, ka vajadzēs visu šo nastu nokraut priekšā svešam cilvēkam, Marku stindzināja.

— Vai tu vēlētos kaut ko iedzert?

— Nē, kundze.

Viņa sakrustoja kājas. — Tu esi Marks Svejs, vai ne tā? Lūdzu, nesauc mani par kundzi, labi? Mans vārds ir Redžija, es neesmu Lova kundze. Gadu ziņā es varētu būt tava vec-

7

māmiņa, bet tu sauc mani par Redžiju, labi?

— Labi.

— Cik tev gadu, Mark? Pastāsti mazliet par sevi.

— Man ir vienpadsmit gadu. Es mācos piektajā klasē.

— Kāpēc tu šorīt neesi skolā?

—Tas ir garš stāsts.

— Saprotu. Un šī garā stāsta dēļ tu esi šeit?

—Jā.

— Vai tu man gribi izstāstīt to garo stāstu?

— Es domāju, ka jā.

— Klints teica, ka tev pusdienas laikā paredzēta tikšanās ar FIB cilvēkiem. Vai tā ir taisnība?

—Jā. Viņi man grib uzdot dažus jautājumus slimnīcā.

Viņa paņēma no galda jurista bloknotu un kaut ko tajā atzīmēja. — Slimnīcā?

—Tā ir viena dala no garā stāsta. Vai es tev kaut ko drīkstu jautāt, Redžij? — Viņam šķita dīvaini, ka šī dāma jāsauc beisbolista vārdā. Viņš bija skatījies filmu pa televizoru par Redžija Džeksona dzīvi un atcerējās, kā pūlis sauca: «Redžij! Redžij!» Pilnīgā saskaņā. Tad vēl viņš pazina kādu Redžiju no saldumu bāra.

— Protams. — Viņa bieži smaidīja, un varēja redzēt, ka viņai patika šis teātris ar bērnu, kam nepieciešams advokāts. Marks zināja, ka smaids pazudīs, ja viņš šo stāstu izstāstīs līdz galam. Viņai bija jaukas acis, un tās uzdzirkstīja, vērojot Marku.

—Ja es tev kaut ko izstāstīšu, vai tu to kādreiz izpaudīsi? — viņš jautāja.

— Protams, ne. Tas ir konfidenciāli.

— Ko tas nozīmē?

—Tas nozīmē vienkārši to, ka es nekad nedrīkstu neko izpaust, ko tu man izstāsti, pirms tu man pasaki, ka es to drīkstu.

— Nekad?

— Nekad. Tas ir tāpat kā tad, ja tu runā ar savu ārstu vai mācītāju. Sarunas noslēpums tiek saglabāts ar uzticības solījumu. Vai tu saproti?

— Es domāju. Nekādos apstākļos...

— Nekad. Nekādos apstākļos es nedrīkstu nevienam izpaust to, ko tu man izstāsti.

— Kas notiek, ja es tev izstāstu to, ko nezina neviens cits?

— Es to nedrīkstu izpaust

—Ja tas ir kaut kas, ko patiešām grib uzzināt policija?

— Es to nedrīkstu izpaust. — Sākumā advokāti šie jautājumi uzjautrināja, bet zēna apņēmība viņu pārsteidza.

— Kaut kas, kas varētu tev sagādāt lielas nepatikšanas.

— Es nedrīkstu izpaust

Marks, acis nemirkšķinādams, ilgi raudzījās Redžijā un sev iegalvoja, ka viņai var uzticēties. Viņai bija sirsnīga seja un acis, kas nomierināja. Viņa izturējās brīvi, ar viņu bija viegli runāt

— Vai tev būs vēl kādi jautājumi? — Redžija ierunājās.

—Jā. Kur tu dabūji šo vārdu — Redžija?

— Es pirms vairākiem gadiem mainīju savu vārdu. Mani sauca par Regīnu, un es biju precējusies ar ārstu, bet pēc tam notika visādas sliktas lietas, tāpēc es mainīju vārdu un izvēlējos — Redžiju.

—Tu esi šķīrusies?

—Jā.

— Mani vecāki ir šķīrušies.

— Man ļoti žēl.

— Nevajag žēlot Mēs ar brāli patiešām jutāmies laimīgi, kad viņi izšķīrās. Mans tēvs daudz dzēra un mūs sita. Mammu arī. Mēs ar Rikiju viņu ienīdām.

— Rikijs ir tavs brālis?

—Jā, viņš ir tas, kurš guļ slimnīcā.

— Kas viņam kaiš?

t

—Tā ir daļa no garā stāsta.

— Kad tu man gribēsi izstāstīt šo stāstu?

Marks dažas sekundes vilcinājās, šo to pārdomādams. Viņš vēl īsti nebija gatavs visu izstāstīt.

— Kādu samaksu tu ņem no klientiem?

— Es nezinu. Kas tā par lietu?

— Kādas lietas tu uzņemies?

— Galvenokārt lietas, kas skar pienākumu nepildīšanu pret bērniem, kam nodarīts pāri. Dažreiz tie ir pamesti bērni Daudz adoptācijas lietu. Dažas lietas, kas saistītas ar ārstu ļaunprātīgu attieksmi pret bērniem un nepareizu ārstēšanu. Taču pārsvarā tās ir pāridarījumu lietas. Man trāpījušies daži diezgan smagi gadījumi.

— Labi, jo šis patiešām ir smags gadījums. Viens cilvēks ir miris. Viens atrodas slimnīcā. Policija un FIB grib ar mani runāt

— Paklau, Mark. Es domāju, ka tev nav pietiekami daudz naudas, lai mani algotu, vai ne?

— Nē.

— Faktiski tev man jāsamaksā rokasnauda, un tad, kad tu to būsi izdalījis, es kļūšu par tavu advokāti un mēs varēsim sākt Vai tev ir dolārs?

-Jā.

—Tad kāpēc tu man to nevarētu dot kā rokasnaudu?

Marks no kabatas izvilka vienu dolāru un pasniedza viņai. — Man vairāk nav.

Redžijai nebija vajadzīgs šī bērna dolārs, bet viņa to paņēma tāpēc, ka ētika paliek ētika, un tāpēc, ka, iespējams, tā ari būs klienta pēdējā samaksa. Un viņš jutās lepns, ka var algot advokātu. Viņa kaut kādā veidā to zēnam atdos.

Redžija nolika banknoti uz galda un teica: — Labi, tagad es esmu advokāte un tu esi klients. Noklausīsimies tavu stāstu.

Viņš vēlreiz iebāza roku kabatā un izvilka no tās salocītu laikraksta izgriezumu, kuru Grīnvejs viņam bija iedevis. Marks to pasniedza Redžijai. — Vai tu esi lasījusi? Tas ir no rīta laikraksta. — Viņam trīcēja roka, un papīrs drebēja.

— Vai tu esi nobijies, Mark?

— Zināmā mērā esmu.

— Mēģini nomierināties.

— Labi. Es pamēģināšu. Vai tu to esi redzējusi?

— Nē. Es vēl neesmu lasījusi laikrakstu. — Viņa paņēma izgriezumu un lasīja. Marks uzmanīgi vēroja advokātes acis.

— Kārtībā, — viņa teica, pabeigusi lasīt

— Tur teikts, ka līķi atrada divi zēni. Tie esam mēs ar Rilciju.

— Es saprotu, ka tas ir šausmīgs piedzīvojums, bet atrast mirušu cilvēku nav nekāds noziegums.

—Tomēr. Šis stāsts ir daudz garāks.

Viņas smaids nozuda. Rakstāmais bija sagatavots. — Tagad es gribu to dzirdēt.

Marks strauji un dziļi elpoja. Vēderā viņam suta četri vir-tuļi. Zēns bija nobijies, bet zinaja, ka jutīsies daudz labak, kad viss būs beidzies. Viņš kārtīgi ielocījās krēslā, dziļi ieelpoja un skatījās grīdā.

Viņš sāka stāstīt par savu smēķēšanas paradumu, par to, ka Rikijs viņu pieķēris, un abu gājienu uz mežu. Tad par automašīnu, ūdens šļūteni un resno vīru, kurš izrādījās Dže-roms Klifords. Viņš runāja lēni, tāpēc ka centās visu to atcerēties un tāpēc ka gribēja, lai viņa jaunatrastā advokāte visu to pierakstītu.

Klints pēc piecpadsmit minūtēm mēģināja viņus pārtraukt, bet Redžija uz sekretāru nosodoši paskatījās, un viņš aši aizvēra durvis un nozuda.

Sākotnējais izklāsts ilga divdesmit minūtes, Redžija to pārtrauca tikai dažas reizes. Stāstījumā bija izlaidumi un tukšas vietas, bet ne jau Marka vainas dēļ — tie vienkārši bija vārīgi punkti, kūms viņa iztaustīja otrā piegājienā, kas ilga vēl divdesmit minūtes. Abi pārtrauca runāt, lai padzertu kafiju un ūdeni ar ledu, ko atnesa Klints, tad Redžija pārcēlās pie rakstāmgalda, izklāja pierakstus un sagatavojās šī ievērības cienīgā stāsta trešajam izklāstam. Viņa pierakstīja vienu jurista bloknotu un iesāka nākamo. Smaids jau sen bija izzudis viņas sejā. Iepriekšējās draudzīgās, aizbildnieciskās pļāpāšanas vietā, kas izklausījās, it kā sarunātos vecmāmiņa ar mazbēr-nu, tagad nāca precīzi, detalizēti jautājumi.

Vienīgā detaļa, ko Marks neatklāja, bija senatora Boida Bojeta līķa atrašanās vieta vai, pareizāk sakot, Romija stāsts par to. Šajā konfidenciālajā sarunā Redžija saprata, ka Marks zina, kur bija apglabāts līķis, un viņa meistarīgi un bailīgi nemaz nepieminēja šo informāciju. Iespējams, viņa par to runās, bet varbūt arī ne. Šo jautājumu advokāte atstāja uz beigām.

Stundu pēc samnas sākuma viņa to pārtrauca un divas reizes izlasīja rakstu avīzē. Pēc tam vēl vienu reizi. Šķita, ka viss sakrīt Zēns zināja pārāk daudz detaļu, lai melotu. Šis nebija tāds stāsts, kuru varētu sacerēt iztēles pārbagāts prāts. Un nabaga bērns bija līdz nāvei pārbijies.

Klints ienāca vēlreiz pusdivpadsmitos, lai paziņotu, ka Re-džijas nākamais klients gaida jau stundu. — Lai atnāk citā laikā, — viņa, nepacēlusi acis no pierakstu lapām, teica, un Klints aizgāja. Kamēr Redžija lasīja, Marks pastaigājās pa kabinetu. Viņš apstājās pie loga un vēroja transporta kustību lejā. Pēc tam, atgriezies savā krēslā, gaidīja.

Viņa advokāte izskatījās ļoti norūpējusies, un Markam gandrīz kļuva viņas žēl. Visi tie vārdi un sejas telefonu grāmatā — kāpēc viņam vajadzēja šo bumbu nomest tieši uz Re-džiju Lovu?

— No kā tu, Mark, baidies? — viņa jautāja, berzēdama acis.

— No daudz kā. Es esmu melojis policijai un domāju — viņi zina, ka es meloju. No tā es baidos. Mans mazais brāļuks ir komas stāvoklī manis dēļ. Tā ir mana vaina. Es meloju ārstam. Un no tā visa es esmu nobijies. Es nezinu, ko darīt, un tāpēc esmu šeit. Kas man jādara?

— Vai tu man visu esi izstāstījis?

— Nē, bet gandrīz visu.

— Vai tu man meloji?

— Nē.

— Vai tu zini, kur aprakts līķis?

— Domāju, ka jā. Es zinu to, ko man pastāstīja Džeroms Klifords. Kādu sekundes desmitdaļu Redžija baidījās, ka viņš to izpaudīs. Bet Marks neteica, un abi ilgi viens otru vēroja.

— Vai tu vēlies man pateikt, kur tas atrodas?

— Vai tu to gribi?

— Neesmu pārliecināta. Kas tevi attur?

— Es esmu nobijies. Es negribu, lai kāds zinātu, ka es to zinu, tāpēc ka Romijs man teica, ka viņa klients nogalinājis daudzus un gatavojas nogalināt ari Romiju. Ja viņš noslepkavojis daudzus un ja nu viņš pašlaik domā, ka es zinu šo noslēpumu, viņš mani atradīs, ja es to visu izstāstīšu kruķiem, tad viņš noteikti man sadzīs pēdas. Viņš ir no mafijas, un mani tas šausmina. Vai tad tevi tas nebiedētu?

— Domāju, ka es būtu nobijusies.

— Un kruķi man ir piedraudējuši — ja es neteikšu taisnību. Viņi vienalga uzskata, ka es meloju, tāpēc es vienkārši nezinu, ko lai dara. Vai tu domā, ka man būtu jāizstāsta policijai un FIB?

Redžija piecēlās un lēnām piegāja pie loga. Viņai šobrīd nebija nekāda padoma. Ja viņa ieteiks savam visjaunākajam klientam visu atklāt FIB un ja viņš sekos savas advokātes padomam, viņa dzīvība patiešām tiks pakļauta briesmām. Nav tāda likuma, kas piespiestu zēnu stāstīt, varbūt vienīgi justīcijas obstrukcija, bet viņš vēl bija bērns. Viņi nebija pārliecināti par to, ko viņš zina, un, ja viņi to nevar pierādīt, zēns bija drošībā.

— Darīsim tā, Mark. Nesaki man, kur atrodas līķis, labi? Vismaz pagaidām ne. Tiksimies ar FIB un noklausīsimies, ko viņi saka. Tev nevajadzēs neko teikt. Es runāšu, un mēs abi klausīsimies. Un, kad saruna būs beigusies, mēs abi izlemsim, ko tālāk darīt.

— Izklausās labi.

— Vai tava māte zina, ka tu esi šeit?

— Nē. Man viņai jāpiezvana.

Redžija telefonu grāmatā atrada numuru un piezvanīja uz slimnīcu. Marks skaidroja Diānai, ka viņš izgājis pastaigāties un pēc mirkļa būs atpakaļ. Redžija ievēroja, ka zēns prata teicami melot. Viņš kādu bridi klausījās un likās uztraucies: — Kā viņš jūtas? Es pēc minūtes būšu klāt.

Marks nolika klausuli un paskatījās uz Redžiju. — Mamma ir norūpējusies. Rikijs mostas no komas, un viņa nevar atrast dakteri Grīnveju.

— Es iešu tev līdzi uz slimnīcu.

— Es būšu priecīgs.

— Kur FIB grib ar tevi runāt?

— Man šķiet, ka slimnīcā. — Viņa paskatījās pulkstenī un iemeta diplomātā divus jaunus jurista bloknotus. Redžija pēkšņi sāka nervozēt Marks jau gaidīja pie durvīm.

9

Otrs advokāts, kuru Berijs Muldano nolīga šajā pretīgajā slepkavības lietā, bija viens no dusmīgajiem, viņu sauca Villiss Apčērčs. Viņš pašreiz bija uzlēcoša zvaigzne, trokšņotājs un pļāpa, kurš rikšoja pa visu valsti, aizstāvot blēžus un grozoties kameru priekšā. Apčērčam bija biroji Čikāgā un Vašingtonā, un jebkurā citā pilsētā, kur vien viņš paguva nomakšķerēt kādu slavenu lietu un noīrēt telpas. Pēc sarunas ar Muldano un brokastīm viņš jau sēdēja lidmašīnā un lidoja uz Ņūor-leānu, lai, pirmkārt, noorganizētu preses konferenci un, otrkārt, satiktos ar savu jauno, slaveno klientu un kopīgi izplānotu trokšņainu aizstāvību. Viņš bija kļuvis samērā bagāts un pazīstams Čikāgā, jo tik dedzīgi aizstāvēja mafijas slepkavas un narkotiku izplatītājus. Pēdējo desmit gadu laikā mafijas naudas maisi bija saukuši Villisu uz dažādām aizstāvības lietām pa visu valsti. Viņam bija vidusmēra advokāta reputācija, taču klientus vilināja nevis vinnētās vai zaudētās prāvas, bet gan viņa dusmīgā seja, izspūrušie mati un pēr-kondimdošā balss. Apčērčs bija no tiem advokātiem, kas vēlējās sevi parādīt, vēlējās, lai par viņu rakstītu žurnālos, dienas ziņās, konsultāciju lappusēs, lai viņu pazītu tenku raidījumos. Viņam bija savs viedoklis. Viņš nebaidījās prognozēt Viņš bija radikālis un gatavs teikt vienalga ko, tāpēc bija skandalozs televīzijas dienas sarunu raidījumu mīlulis.

Viņš uzņēmās tikai sensacionālas lietas, kur bija gaidāmi lieli avīžu virsraksti un filmēšana. Villisam neviena lieta nelikās pretīga. Viņš izvēlējās bagātus klientus, kuri spēja maksāt, bet, ja palīdzība bija vajadzīga kādam superslepkavam, Apčērčs bija klāt ar kontraktu, saskaņā ar kuru viņš ieguva vienīgās autortiesības uz grāmatu vai filmēšanu.

Lai gan viņš bija milzīgi apmierināts ar savu slikto slavu un no kreisi noskaņotajiem saņēma cildinājumus par šo nožēlojamo slepkavu sparīgo aizstāvību, Apčērčs nebija tikai mafijas advokāts. Viņš bija mafijas īpašums. Viņi to pēc patikas raustīja un maksāja tad, kad viņiem ienāca prātā. Viņam lāva nedaudz paklaiņot un pompozi skandēt savas runas, bet, ja sauca viņa bosi, Apčērčs skrēja palēkdamies.

Kad Berija tēvocis Džonijs Sulari piezvanīja četros no rīta, Villiss Apčērčs metās teciņus. Tēvocis izklāstīja nedaudzos zināmos faktus par Džeroma Kliforda priekšlaicīgo nāvi. Apčērčs pa telefonu muļķīgi jokoja, un, kad Sulari viņam pieprasīja nekavējoties lidot uz Ņūorleānu, advokāts palēkdamies aizskrēja uz vannasistabu, iztēlodamies, kā viņš aizstāvēs Beriju Žileti Muldano neskaitāmu kameru priekšā. Viņš dušā svilpoja, iedomādamies tintes strautus, kas iztērēti šajā lietā, un to, kā viņš tagad kļūs par zvaigzni. Viņš uzsmaidīja sev spogulī, siedams kaklasaiti, kas maksāja deviņdesmit dolārus, un prātoja, ka nākošos sešus mēnešus pavadīs Ņūorleānā, kur prese būs gatava izpildīt jebkuru viņa iegribu.

Lūk, kāpēc viņš bija studējis jurisprudenci!

Sākumā skats bija atbaidošs — barošanas sistēma bija noņemta, Diāna sēdēja Rikija gultā, viņu apkampusi, un glaudīja dēla galviņu. Viņa bija to cieši piespiedusi sev klāt. Rikijs vaidēja un kunkstēja, locījās un raustījās. Viņš vārstīja acis. Diāna pieglauda savu galvu dēla galviņai un klusi, valdīdama asaras, runājās ar viņu: — Būs labi, mazulīt. Būs labi. Mam-miņa ir tepat.

Grīnvejs, rokas sakrustojis, stāvēja blakus un braucīja bārdu. Viņš izskatījās pārsteigts, it kā agrāk neko tamlīdzīgu nebūtu redzējis. Otrā gultas pusē stāvēja medmāsa.

Marks lēnām ienāca istabā, un neviens viņu neievēroja. Redžija bija palikusi gaidām pie medmāsas dežūrposteņa. Bija jau gandrīz divpadsmit — laiks, kad jāparādās FIB. Marks tūlīt pat saprata, ka neviens šajā istabā nedomā ne par policistiem, ne viņu jautājumiem.

— Būs labi, mazulīt Būs labi. Mammiņa ir šeit.

Marks lēnām, soli pa solim, tuvojās gultai, lai apskatītos

tuvāk. Diāna izmocīja smaidu, tad aizvēra acis un turpināja čukstēt Rikijam pie auss.

Pēc maza brītiņa Rikijs atvēra acis. Šķita, ka mazais ievēro un pazīst māti, viņš pārstāja murmināt. Diāna dēlu vairākkārt skūpstīja uz pieres. Medmāsa pasmaidīja, noglaudīja viņa plecu un kaut ko dūdoja

Grīnvejs paskatījās uz Marku un pamāja uz durvju pusi. Marks sekoja viņam klusajā gaitenī. Viņi lēnām devās līdz koridora galam, attālinoties no medmāsas posteņa.

— Viņš pamodās pirms pāris stundām, — ārsts skaidroja. — Izskatās, ka puika palēnām attopas.

— Vai viņš jau kaut ko ir teicis?

— Ko, piemēram?

— Nu, piemēram, par to, kas notika vakar.

— Nē, viņš visu laiku murmina, un tā ir laba zīme, bet viņš vēl nav izrunājis neviena vārda.

Savā ziņā tas bija mierinājums. Markam katram gadījumam vajadzēs turēties palātas tuvumā.

—Tātad viņš izveseļosies?

—To es neesmu teicis. — Pusdienu ratiņi apstājās gaiteņa vidū, un viņi tiem apgāja apkārt. — Es domāju, ka viņš izveseļosies, bet tas prasīs kādu laiku. — Sekoja ilgs klusuma bridis, un Marks domāja, vai Grlnvejs negrib, lai viņš ko saka.

— Cik izturīga ir tava māte?

— Manuprāt, diezgan izturīga. Mēs esam daudz ko izcietuši.

— Kur ir jūsu radi? Viņai būs nepieciešama palīdzība.

— Mums nav radu. Mātei Teksasā dzīvo māsa, bet viņas nesatiek. Un ari māsai ir problēmas.

— Un vecvecāki?

— Nav neviena. Mans tēvs bija bārenis. Es domāju, ka viņa vecāki, kad viņu iepazina, to kaut kur pameta. Manas mātes tēvs ir miris, un viņas māte arī dzīvo Teksasā. Vecāmāte visu laiku slimo.

—Jūtu līdzi.

Viņi apstājās gaiteņa galā un pa netīro logu skatījās uz Memfisas centru. Visaugstākā celtne bija debesskrāpis.

— FIB neliek mani mierā, — Grinvejs paskaidroja.

Nu tikai sāksies, Marks nodomāja — Kur viņi ir?

— Divdesmit astotajā telpā. Tā ir neliela konferenču zāle otrajā stāvā, kuru reti kāds izmanto. Viņi teica, ka gaidīs mani, tevi un tavu māti tieši divpadsmitos, un izklausījās, ka tas ir nopietni. — Grinvejs paskatījās pulkstenī un sāka iet palātas virzienā. — Viņi ir diezgan norūpējušies.

— Esmu gatavs. — Marks veltīgi centās izlikties pašapzinīgs.

Ārsts dusmīgi uz viņu paskatījās. — Ko tas nozīmē?

— Es esmu nolīdzis advokātu, — viņš lepni paziņoja.

— Kad?

— Šorīt Viņa pašlaik ir šeit, gaiteņa galā. — Grinvejs paskatījās norādītajā virzienā, bet medmāsas postenis atradās aiz stūra. — Advokāts ir šeit? — viņš neticēja

-Jā.

— Kā tev izdevās atrast advokātu?

—Tas ir garš stāsts. Bet es pats viņai samaksāju.

Grinvejs to pārdomāja, šļūkdams pa gaiteni. — Labi. Tava māte tieši tagad nekādā gadījumā nedrīkst pamest Rikiju, un man noteikti jābūt klāt

— Nekādu problēmu. Mēs ar advokāti visu nokārtosim.

Viņi apstājās pie Rikija palātas durvīm, un Grinvejs vilcinājās tās atvērt. — Es varētu atlikt šo tikšanos līdz rītam. Īstenībā es viņus varētu nelaist slimnīcā iekšā. — Viņš mēģināja izlikties bargs, bet Marks zināja labāk.

— Paldies, nevajag. Viņi neies projām. Parūpējieties par Rikiju un mammu, bet mēs ar advokāti tiksim galā ar FIB.

Redžija astotajā stāvā bija atradusi tukšu telpu, un viņi metās lejup pa kāpnēm. Abi jau kavēja desmit minūtes. Viņa aši aizvēra durvis un teica: — Pacel kreklu! — Zēns sastinga un apmulsis skatījās uz Redžiju.

— Pacel kreklu! — viņa uzstāja, un Marks sāka locīt uz augšu savu plato Memfisas Tigers sporta kreklu. Redžija atvēra diplomātu, izņēma mazu, melnu magnetofonu, plastmasas strēmeli un Velcro līmlenti. Viņa pārbaudīja mikrokaseti un nospieda pogas. Marks vēroja katru viņas kustību. Zēns saprata, ka viņa šo ierīci lietojusi daudzkārt Redžija to piespieda zēnam pie vēdera un teica: — Pieturi! — Tad viņa izvilka plastmasas lenti cauri magnetofona skavai, izvilka to Markam caur kājstarpi un cieši nostiprināja ar līmlenti.

— Elpo dziļi! — advokāte palūdza, un viņš paklausīja.

Marks sabāza kreklu biksēs. Redžija, soli atkāpusies, nopētīja viņa vēderu. — Ideāli, — advokāte teica.

— Kas notiks, ja viņi mani izčamdīs?

—Viņi to nedarīs. Ejam.

Redžija paķēra diplomātu, un viņi metās ārā pa durvīm.

— Kā tu zini, ka viņi nečamdīs? — Marks ļoti norūpējies vēlreiz jautāja. Viņš gāja ātri, cenzdamies turēties Redžijai līdzi. Medmāsa abus aizdomīgi nopētīja.

—Tāpēc, ka viņi šeit atnākuši parunāties, nevis apcietināt. Tici man.

— Es tev ticu, bet es tiešām baidos.

— Būs labi, Mark. Tikai atceries, ko es tev teicu.

— Vai tu esi pārliecināta, ka viņi šo mantiņu neievēros?

— Pilnīgi pārliecināta. — Redžija sparīgi atgrūda durvis, un abi ātri devās lejup pa zaļajiem betona pakāpieniem.

— Kas notiks, ja atskanēs signāls vai kas cits? Un viņi zaudēs kontroli un sāks šaut? Ko tad?

— Nebūs nekāda signāla. — Viņa saņēma zēna roku, cieši to saspieda un steidzās lejup uz otro stāvu. — Viņi uz bērniem nešauj.

— Vienreiz filmā viņi šāva.

7

Svētā Pētera slimnīcas otrais stāvs bija uzcelts vairākus gadus pirms tam, kad pabeidza devīto. Tas bija pelēks un netīrs, šaurie gaiteņi bija pārpildīti — tur steidzās vienmēr satrauktās medmāsas, ārsti, tehniskie darbinieki, sanitāri ar nestuvēm un pacienti invalīdu ratiņos, apmulsuši radinieki, kas bezmērķīgi klīda, lai neaizmigtu. No visām pusēm nelielos vestibilos sanāca kopā gaiteņi un, atkal sazarodamies, veidoja neizejamus labirintus. Rcdžija trijām medmāsām prasīja, kur atrodas 28. telpa, un tikai trešā neapstādamās norādīja un paskaidroja. Viņi atrada aizmirstu, vāji apgaismotu gaiteni ar vecmodīgu paklāju. Sešas durvis uz priekšu pa labi bija meklētā telpa. Durvis bija no plāna koka, bez stikla.

— Es baidos, Redžij, — Marks teica, raudzīdamies uz durvīm.

Viņa cieši turēja zēna roku. Ja ari Redžija nervozēja, to nevarēja manīt. Advokātei bija mierīga sejas izteiksme. Balss bija silta un iedrošinoša. — Rīkojies, kā es tev teicu, Mark. Es zinu, ko daru.

Viņi dažus soļus atkāpās, un Redžija atvēra 24. telpas durvis, kas bija tādas pašas. Tā bija kādreizējā atpūtas istaba, ko tagad izmantoja par dažādu krāmu noliktavu. — Es gaidīšu šeit. Tagad ej un pieklauvē.

— Es baidos, Redžij.

Viņa uzmanīgi aptaustīja magnetofonu un, ar pirkstiem atradusi pogu, to nospieda. — Tagad ej! — viņa mudināja un norādīja uz gaiteni.

Marks dziļi ievilka elpu un pieklauvēja. Viņš dzirdēja, kā iekšpusē tiek bīdīti krēsli. — Iekšā! — kāds teica, un balss neizklausījās laipna. Zēns lēnām atvēra durvis, iegāja iekšā un aizvēra tās. Tā bija gara, šaura telpa bez logiem. Abu viru sejās — tie stāvēja katrs savā galda pusē — smaidu nemanīja. Viņus varētu noturēt par dvīņiem — baltos līdz augšai aizpogātos kreklos, sarkanzilām kaklasaitēm, tumšās biksēs, īsi apgrieztiem matiem.

—Tu droši vien esi Marks, — viens no viņiem teica, un otrs skatījās uz durvīm. Marks piekrītoši pamāja, bet nespēja parunāt

— Kur ir tava māte?

— Bet kas jūs tādi esat? — Marks izmocīja.

Tas, kurš stāvēja pa labi, teica: — Es esmu Džeisons Mak-tūns no Memfisas FIB. — Viņš izstiepa roku, un Marks to ļengani saņēma. — Prieks iepazīties, Mark.

—Jā, man ari.

— Un mani sauc Lcrijs Trumens, — otrs stādījās priekšā. — No Ņūorleānas FIB. — Marks tikpat slābani sarokojās ar Trumenu. Aģenti apmainījās nervoziem skatieniem, un sekoja neveikla klusuma brīdis, jo neviens nezināja, ko teikt

Beidzot Trumens norādīja uz krēslu galda galā. — Apsēdies, Mark. — Maktūns piekrītoši pamāja un gandrīz vai pasmaidīja. Marks uzmanīgi apsēdās, pārbijies, ka līmlente varētu saplīst un tā nolāpītā ierīce kaut kādā veidā varētu nokrist Tad aģenti aši uzliktu Markam roku dzelžus un iemestu mašīnā un viņš nekad vairs neredzētu māti. Kā tādā gadījumā rīkotos Redžija? Viņi piebrauca zēnam tuvāk savus skritulkrēslus. Abi uzlika savus piezīmju blokus uz galda dažu sprīžu attālumā no Marka.

Viņi elpoja viņam virsū. Marks nojauta, ka tas iederējās šajā spēlē, un tik tikko noturējās nepasmaidījis. Ja viņi grib sēdēt tik tuvu, labi. Bet melnais magnetofons ierakstīs visu. Balsis būs labi sadzirdamas.

— Mēs, hm, mēs patiešām gaidījām tavu māti un ārstu Grinveju, — Trumens teica un paskatījās uz Maktūnu.

— Viņi ir pie mana brāļa.

— Kā viņam klājas? — Maktūns sadrūmis jautāja.

— Ne pārāk labi. Mamma nevar pašlaik atstāt viņa palātu.

— Mēs domājām, ka viņa būs šeit, — Trumens atkal ierunājās un skatījās uz Maktūnu, nezinot, ko lai iesāk.

— Mēs varētu pagaidīt kādu dienu vai divas, kamēr viņa varēs atnākt, — Marks piedāvāja.

— Nē, Mark, mums noteikti jārunā tūlīt

— Varbūt es varētu aiziet un viņu pasaukt. — Trumens no krekla kabatas izņēma rakstāmo un uzsmaidīja Markam.

— Nē, parunāsimies dažas minūtes, Mark. Tikai mēs trijatā. Vai tu esi uztraucies?

— Mazliet Ko jūs vēlētos? — Zēns joprojām bija pārbijies stīvs, bet elpoja mierīgāk. Magnetofons nebija pīkstējis vai citādi viņu pārsteidzis.

— Mēs gribētu tev uzdot dažus jautājumus par vakardienu.

— Vai man nav nepieciešams advokāts?

Viņi saskatījās un abi vienlaicīgi pavēra mutes. Pagāja vismaz piecas sekundes, pirms Maktūns, pieliecis galvu uz Marka pusi, teica: — Nē, protams.

— Kāpēc ne?

— Nu, mēs tikai, zini, gribam tev uzdot dažus jautājumus. Tas arī viss. Ja tu izdomāsi, ka tev nepieciešama māte, mēs aiziesim un viņu atvedīsim. Vai vēl kaut kas? Bet tev nav nepieciešams advokāts. Tikai daži jautājumi.

— Es jau vienreiz esmu runājis ar policistiem. Faktiski es ar viņiem pagājušo nakti sarunājos ilgu laiku.

— Mēs neesam policisti. Mēs esam FIB aģenti.

— Tāpēc es baidos. Es domāju, varbūt man vajadzīgs advokāts, kas, ziniet, aizsargātu manas tiesības un tamlīdzīgi.

—Tu pārāk bieži skaties televizoru, puis.

— Mani sauc Marks, labi? Vai jūs mani vismaz varētu saukt vārdā?

— Protams. Piedod! Bet tev nav nepieciešams advokāts.

—Jā, — sarunā iejaucās Trumens. — Advokāti tikai rada

šķēršļus. Viņiem jāmaksā, un viņi visu laiku iebilst

— Vai jums nešķiet, ka mums vajadzētu pagaidīt, kamēr mana māte varētu šeit ierasties?

Viņi sasmaidījās, un Maktūns teica: — Nē, patiešām, Mark. Es gribu teikt, ka mēs varam pagaidīt, ja tu gribi, bet tu esi gudrs puisis, un mēs tik tiešām steidzamies un uzdosim tev tikai dažus īsus jautājumus.

— Labi, ja tā vajag.

Trumens ieskatījās pierakstos un sāka pirmais. — Labi. Tu pastāstīji Memfisas policijai, ka Džeroms Klifords jau bija miris, kad jūs abi ar Rikiju vakar atradāt automašīnu. Paklau, Mark, vai tā patiešām ir taisnība? — Viņš uz jautājuma beigām pavīpsnāja tā, it kā būtu pārliecināts, ka tā nav patiesība.

Marks kļuva nemierīgs un skatījās taisni uz priekšu. —Vai man jāatbild uz šo jautājumu?

— Protams.

— Kāpēc?

—Tāpēc, ka mums jāzina patiesība, Mark. Mēs esam no FIB, mēs izmeklējam šo lietu, un mums jāzina patiesība.

— Kas notiks, ja es neatbildēšu?

— Ak, daudz kas. Mēs varbūt būsim spiesti tevi aizvest automašīnā, protams, bez roku dzelžiem, uz mūsu mītni un uzdot dažus patiešām stingrus jautājumus. Varbūt vajadzēs paņemt līdzi arī tavu māti.

— Kas notiks ar manu māti? Vai viņai draud nepatikšanas?

— Iespējams.

— Kādas?

Viņi uz mirkli apklusa un pārmija nervozus skatienus. Viņi bija sākuši uz šaubīga pamata, un katru brīdi tas kļuva nedrošāks. Bērnus nedrīkst pratināt, pirms nav iepriekš runāts ar vecākiem.

Bet, pie vekia, nu un tad? Viņa māte nav ieradusies. Viņam nav tēva. Viņš ir nabaga bērns un šeit atnācis viens pats. Tiešām ideāli, viņi nemaz nevarēja vēlēties izdevīgāku situāciju. Tikai pāris ašu jautājumu.

Maktūns noklepojās un nikni paskatījās: — Mark, vai tu kādreiz esi dzirdējis par justīcijas obstrukciju?

— Neesmu.

—Tas ir noziegums, zini. Cilvēku, kas kaut ko zina par noziegumu un šo informāciju neizpauž FIB vai policijai, var apvainot justīcijas obstrukcijā.

— Kas ar viņu notiek?

—Ja viņa vaina tiek pierādīta, tādu cilvēku var sodīt — arestēt vai tamlīdzīgi.

— Tātad, ja es neatbildēšu uz jūsu jautājumiem, mani un mammu var arestēt?

Maktūns mazliet atvirzījās un paskatījās uz Trumenu. Ledus bija kļuvis plānāks. — Kāpēc tu negribi atbildēt uz jautājumu, Mark? — Trumens prasīja. — Vai tu kaut ko slēp?

— Es tikai esmu nobijies. Un šī lieta nav taisnīga, jo man ir tikai vienpadsmit gadu un jūs esat no FIB, un manas mammas te nav. Es tiešām nezinu, ko darīt.

— Vai tu vienkārši nevarētu atbildēt uz jautājumiem, Mark, bez mātes? Tu vakar kaut ko redzēji, un tavas mātes tur nebija. Viņa tev nevar palīdzēt atbildēt uz jautājumiem. Mēs tikai gribam zināt, ko tu redzēji.

—Ja jūs būtu manā vietā, vai jūs gribētu advokātu?

— Nē, velns parāvis! — teica Maktūns. — Man nekad nebūs vajadzīgs advokāts. Atvaino par izteicienu, dēls, bet viņi ir kā zobu sāpes. īstas sāpes. Ja tev nav nekas slēpjams, tev advokāts nav vajadzīgs. Vienkārši saki taisnību, atbildot uz maniem jautājumiem, un viss būs kārtībā — Viņš sāka dusmoties, bet Marku tas nepārsteidza. Viens no pratinātājiem parasti zaudēja savaldību. Tā bija parastā — labā puiša un sliktā puiša — spēle. Marks to bija simtiem reižu redzējis pa televizoru. Maktūns sāks briesmīgi viebties, un Trumens bieži smaidīs un dažreiz dusmīgi paskatīsies uz savu partneri, it kā atbalstot Marku, lai radītu zēnā simpātijas pret sevi. Maktūns sadusmosies un izies ārā, un tad no Marka gaidīs, lai viņš visu liek galdā.

— Es atsakos atbildēt saskaņā ar Konstitūcijas piekto labojumu.

Taukainais smaidiņš nozuda. Maktūna seja piesarka, un viņš izmisis purināja galvu. Sekoja ilgs klusuma bridis, kura laikā aģenti skatījās viens uz otru. Marks vēroja, kā pāri galdam rāpo skudra un pazūd zem bloknota. Labais puisis Trumens beidzot ierunājās: — Mark, man šķiet, tu pārāk daudz skaties televizoru.

—Jūs domājat, ka es nevaru atteikties atbildēt saskaņā ar piekto pielikumu.

— Vai drīkstu minēt? — Maktūns noņurdēja.

—Tu pa televizoru skaties seriālu «L.A. Law», vai ne tā?

— Katru nedēļu.

— Saprotu. Vai tu atbildēsi uz jautājumiem, Mark? Ja ne, tad mums būs jārīkojas savādāk.

— Piemēram?

—Jādodas uz tiesas namu. Jārunā ar tiesnesi. Jāpārliecina viņš, lai viņš pavēl tev ar mums runāt Tas būs diezgan nepatīkami, tik tiešām.

— Man vajag uz tualeti, — Marks teica, atgrūda krēslu no galda un piecēlās.

— Protams, Mark, — teica Trumens, pēkšņi satraucies, ka viņi zēnu nobiedējuši. — Man šķiet, ka tā ir uz priekšu pa gaiteni. — Marks jau bija pie durvīm.

—Tavā rīcībā piecas minūtes, Mark. Mēs pagaidīsim. Nesteidzies.

Aģenti pļāpāja par šo un to septiņpadsmit minūtes un spēlējās ar rakstāmajiem. Viņi nemaz nebija uztraukti. Tie bija pieredzējuši aģenti, kuri zināja dažādus gājienus. Šādas situācijas viņi bija piedzīvojuši. Puika runās.

Pie durvīm klauvēja, un Maktūns teica: — Iekšā! — Durvis atvērās, un ienāca pievilcīga dāma ap gadiem piecdesmit un aizvēra durvis tā, it kā šī telpa būtu viņas kabinets. Aģenti pielēca kājās tieši tad, kad viņa teica: — Palieciet sēžam.

— Mums ir sapulce, — Trumens oficiālā tonī paziņoja.

—Jūs esat kļūdījusies, — Maktūns nepieklājīgi aizrādīja.

Viņa novietoja savu diplomātu uz galda un katram aģentam pasniedza baltu vizītkarti. — Es nedomāju, — viņa teica. — Mans vārds ir Redžija Lova. Es esmu advokāte un pārstāvu Marku Sveju.

Viņi bija mēmi. Maktūns pētīja vizītkarti, bet Trumens vienkārši stāvēja, izstiepis rokas gar sāniem, mēģinādams kaut ko iebilst

— Kopš kura laika viņš jūs algo? — Maktūns, izmisīgi skatīdamies uz Trumenu, jautāja.

—Tā tiešām nav jūsu darīšana. Es netieku algota, man iemaksāta rokasnauda. Sēdieties!

Viņa pati graciozi un viegli apsēdās un piestūma krēslu pie galda. Aģenti neveikli, kāpdamies atmuguriski, iekrita savos sēdekļos un ieturēja distanci.

— Kur, hm, kur ir Marks? — Trumens interesējās.

— Viņš ir kaut kur aizgājis saskaņā ar piekto pielikumu. Vai varu palūgt jūsu personības apliecības?

Viņi acumirkli iebāza rokas kabatās, drudžaini čamdīja un abi reizē uzrādīja savas nozīmes. Viņa tās paņēma un uzmanīgi nopētīja, pēc tam kaut ko pierakstīja bloknotā.

Pabeigusi Redžija aizslidināja nozīmes pāri galdam un jautāja: — Vai jūs faktiski mēģinājāt nopratināt šo bērnu, mātei Idāt neesot?

— Nē, — teica Trumens.

— Protams, nē, — Maktūns, sašutis par šādu secinājumu, piebiedrojās.

— Zēns man teica, ka jūs to mēģinājāt.

— Viņš ir apjucis, — atbildēja Maktūns. — Mēs vispirms jautājām ārstam Grīnvejam, un viņš piekrita satikties. Bija paredzēts, ka ieradīsies Marks, Diāna Sveja un ārsts.

— Bet bērns atnāca viens pats, — aši piebilda Trumens, gribēdams paskaidrot — Mēs jautājām, kur ir viņa māte, un zēns teica, ka viņa pašlaik nevar atnākt, un mēs domājām, ka viņa varbūt ir ceļā un tamlīdzīgi, tāpēc mēs vienkārši ar šo zēnu papļāpājām.

—Jā, kamēr mēs gaidījām Sveja kundzi un ārstu, — Maktūns steidzās palīgā. — Kur jūs bijāt pa to laiku?

— Neuzdodiet jautājumus, kas neattiecas uz lietu. Vai jūs Markam ieteicāt aprunāties ar advokātu?

Aģenti saskatījās, kā lūgdami viens otra palīdzību. — Tas tika pieminēts, — Trumens nevainīgi atbildēja.

Bija vieglāk melot, jo zēna nebija klāt. Viņš taču bija tikai mazs, nobijies bērns, kam galvā viss sajucis, un viņi galu galā bija F1B aģenti, tāpēc viņai būs vien jātic.

Maktūns noklepojās un teica: — Ak jā, atceries, Lerij, Marks kaut ko teica vai, iespējams, es tas biju, kas teica kaut ko par seriālu «L.A. Law», un tad Marks teica, ka viņam varbūt būs nepieciešams advokāts, bet tas bija kā joks, un mēs, vismaz es, to uztvērām kā joku. Vai tu atceries, Lerij?

Tagad Lerijs atcerējās. — Jā, protams, bija runa par šo seriālu. Tas tiešām bija tikai joks.

—Vai jūs esat pārliecināti? — Redžija jautāja.

— Protams, — Trumens protestēja. Maktūns, saraucis pieri, atbalstīja partneri ar galvas mājienu.

— Vai viņš jums, zēni, nejautāja, vai viņam nepieciešams advokāts?

Viņi grozīja galvas un bezcerīgi mēģināja atcerēties. — Es to tā neatceros. Viņš vienkārši ir ļoti nobijies, un man šķiet, ka viņš ir apjucis, — Maktūns konstatēja

—Vai jūs viņam atgādinājāt Mirandas tiesībās teikto?

Trumens pasmaidīja un pēkšņi kļuva pašpārliecināts. — Protams, nē. Viņš netiek turēts aizdomās, viņš taču ir vēl bērns. Mums viņam tikai jāuzdod daži jautājumi.

— Un jūs nemēģinājāt viņu nopratināt, mātei klāt neesot vai bez viņas pielaišanas?

— Nē.

— Protams, nē.

— Un jūs viņam nelikāt izvairīties no advokātiem pēc tam, kad viņš jums bija lūdzis padomu?

— Nē, kundze.

— Nekādā ziņā. Zēns melo, ja viņš jums to teicis.

Redžija lēnām atvēra savu diplomātu un izņēma melno

magnetofonu un mikrokaseti. Viņa to visu novietoja sev priekšā un diplomātu nolika uz grīdas. īpašo uzdevumu aģenti Maktūns un Trumens blenza uz šīm ierīcēm, un šķita, ka viņi savos krēslos saraujas mazāki.

Redžija katram veltīja nekaunīgu smaidu un teica: — Manuprāt, ir skaidrs, kurš te melo.

Maktūns ar diviem pirkstiem rīvēja degunu, Trumens izberzēja acis. Viņa ļāva tiem kādu laiku mocīties. Istabā valdīja klusums.

—Tas viss ir šeit šajā kasetē, zēni. Jūs mēģinājāt nopratināt bērnu, mātei klāt neesot un bez viņas piekrišanas. Bērns īpaši jums jautāja, vai jūs nevarētu pagaidīt, kamēr viņa varēs ierasties, un jūs teicāt — nē. Jūs mēģinājāt piespiest bērnu, draudot ar kriminālprocesu ne vien bērnam, bet ari viņa mātei. Viņš jums teica, ka ir nobijies, un divreiz

lll

īpaši jautāja, vai viņam nepieciešams advokāts. Jūs viņam ieteicāt nenolīgt advokātu, kā vienu no iemesliem minot savu viedokli par advokātiem un zobu sāpēm. Džentlmeņi, sāpes ir klāt.

Viņi sarāvās vēl mazāki. Maktūns masēja pieri ar četriem pirkstiem, un Trumens, nespēdams noticēt, blenza uz kaseti un izvairījās no Redžijas skatiena. Viņam ienāca prātā doma paķert kaseti un saplēst sīkos gabaliņos, un samīdīt, jo tās dēļ viņš varēja zaudēt kaijeru. Tomēr viņš instinktīvi juta, ka šai sievietei ir kasetes kopija.

Bija draņķīgi saņemt pliķi par melošanu, tomēr viņu situācija bija daudz sarežģītāka. Viņi varēja dabūt nopietnu disciplināru sodu. Rājienu, pārcelšanu citā darbā, kompromitējošu ierakstu personiskajā lietā. Šobrīd ari Trumens ticēja, ka šī sieviete zina to, kā savaldīt untumainus FIB aģentus.

—Jūs iedevāt bērnam noklausīšanās ierīci, — Trumens rāmi teica, it kā nevienu neuzrunādams.

— Kas tur slikts? Tas nav noziegums. Jūs esat no FIB. Ievērojiet, ka jums tur, zēni, ir vairāk vadu nekā telefona centrālē.

Baigi viltīgā — galu galā viņa bija advokāte. Maktūns paliecās uz priekšu un, noknikšķinājis pirkstu kauliņus, nolēma aizsargāties. — Paklausieties, Lova kundze, mēs...

— Mans vārds ir Redžija.

— Labi, labi, Redžij, paklausieties, mēs atvainojamies. Mēs, hm, mazliet par daudz aizrāvāmies, mēs atvainojamies.

— Mazliet par daudz aizrāvāties? Par to es varētu pieprasīt jūsu atlaišanu.

Viņi nevēlējās strīdēties ar advokāti. Varbūt viņai bija taisnība, un, pat ja būtu iespējamas debates, viņi vienkārši tām nebija noskaņoti.

— Vai jūs pašlaik ierakstāt mūsu sarunu? — Trumens jautāja.

— Nē.

— Labi, mēs izdarījām pārkāpumu. Mēs atvainojamies. — Viņš nespēja skatīties uz advokāti.

Redžija lēnām ielika kaseti mēteļa kabatā. — Paskatieties uz mani, zēni! — Aģenti lēnām pacēla acis. Tas bija sāpīgi.

— Jus jau man nodemonstrējat, ka protat melot un esat gatavi to darīt bez vilcināšanās. Kāpēc lai es jums ticētu?

Trumens pēkšņi uzsita pa galdu, trokšņaini nošņācās un piecēlies devās uz galda pretējo galu. Viņš žestikulēja: —Tas ir neticami. Mēs šeit atnācām, lai zēnam uzdotu tikai dažus jautājumus. Mēs vienkārši darījām savu darbu, bet tagad mēs te cīnāmies ar jums. Puika mums neteica, ka viņam ir advokāts. Ja viņš mums būtu teicis, mēs būtu pārtraukuši. Kāpēc jūs to izdarījāt? Kāpēc jūs ar nolūku izraisījāt šo konfliktu? Tas ir bezjēdzīgi.

— Ko jūs vēlaties no bērna?

— Patiesību. Viņš melo par to, ko redzēja vakar. Mēs zinām, ka viņš melo. Mēs zinām, ka viņš vakar runāja ar Džeromu Klifordu, pirms tas nošāvās. Mēs zinām, ka zēns bija iekšā automašīnā. Tomēr mēs viņam nepārmetam melus. Viņš taču ir vēl bērns. Viņš ir nobijies, bet, velns parāvis, mums jāzina, ko viņš ir redzējis un dzirdējis.

— Ko, pēc jūsu domām, viņš ir redzējis un dzirdējis?

Pēkšņi Trumens iedomājās, ka visu šo murgu vajadzēs izskaidrot Foltrigam, un atspiedās pret sienu. Tieši tāpēc viņš ienīda juristus — Foltrigu, Redžiju, vienalga kuru salika. Viņi tik ļoti sarežģīja dzīvi.

— Vai viņš jums visu ir izstāstījis? — Maktūns interesējās.

— Mūsu sarunas ir pilnīgi konfidenciālas.

— Es zinu. Bet vai jūs saprotat, kas ir Klifords, Muldano, Boids Bojets? Vai jūs zināt šo lietu?

— Es šorīt lasīju laikrakstu. Esmu sekojusi šai Ņūorleānas lietai. Jums, zēni, vajadzīgs līķis, vai ne?

— Varētu sacīt arī tā, — Trumens atsaucās no galda gala.

— Bet pašlaik mums patiešām jārunā ar jūsu klientu.

— Es par to padomāšu.

— Kad jūs varētu pieņemt lēmumu?

— Es nezinu. Vai jūs, zēni, šopēcpusdien esat aizņemti?

— Kāpēc jums tas jāzina?

— Es vēlētos vēl aprunāties ar savu klientu. Kā būtu, ja mēs satiktos manā birojā pulksten trijos pēcpusdienā? —Viņa paņēma diplomātu un ielika tajā magnetofonu. Bija skaidrs, ka tikšanās beigusies. — Es paturēšu šo ierakstu pie sevis. Tas vienkārši būs mūsu mazais noslēpums, labi?

Maktāns piekrītoši pamāja, zinot, ka gaidāms vēl kaut kas.

—Ja man no jums, zēni, būs kaut kas vajadzīgs, piemēram, patiesība vai tieša atbilde, es ceru to saņemt Ja es jūs vēlreiz pieķeršu melos, es izmantošu kaseti.

—Tā ir šantāža, — Trumens atbildēja.

— Tieši tā. Izvirziet apsūdzību pret mani. — Viņa piecēlās un satvēra durvju rokturi. — Satiksimies trijos.

Maktūns viņai sekoja. — Paklau, Redžij, ir kāds, kurš, iespējams, gribētu piedalīties mūsu sapulcē. Viņu sauc Rojs Foltrigs, un viņš ir...

— Misters Foltrigs ir šeit?

—Jā. Foltrigs ieradās vakarnakt, un viņš pieprasīs, lai viņu uzaicina uz šo tikšanos jūsu birojā.

— Labi, labi. Jūtos pagodināta. Lūdzu, uzaiciniet viņu.

10

Rakstu par Kliforda nāvi Memphis Press pirmajā lapā no sākuma līdz beigām bija sacerējis policijas reportāžu veterāns Slīks^3 Mellers, kurš jau trīsdesmit gadus aprakstīja noziegumus un policijas darbu Memfisā. Viņa īstais vārds bija Alfrēds, bet neviens to nezināja. Māte sauca dēlu par Sliku, bet ari viņa neatcerējās, kā cēlusies šī iesauka. Ari reportiera trīs sievas un kāds simts draudzeņu viņu sauca šajā vārdā. Viņš neģērbās izsmalcināti, nebija beidzis augstas skolas, viņam nebija naudas, viņš bija vidēja auguma vīrietis un brauca ar mustangu, viņš nebija spējīgs uzturēt sievieti, un neviens nezināja, kāpēc viņu sauc par veiklo. Slīks dzīvoja noziegumu dēļ. Viņš pazina narkotiku dīlerus un savedējus. Viņš dzēra alu striptīzbāros un runājās ar ārā sviedējiem. Viņš glabāja kartotēku par to, kas ir kurš motociklistu bandās, kas pilsētai piegādāja narkotikas un striptīza dejotājas. Reportieris veikli izkļuva no Memfisas visdrūmākajiem pasākumiem. Viņš zināja ielu bandītu pakāpes un kategorijas. Viņš bija izjaucis kādu duci zagto mašīnu tirgotāju grupu, brīdinot policiju. Viņš pazina bijušos ieslodzītos, īpaši tos, kuri atgriezās uz noziedzības ceļa. Viņš prata noteikt zagtu mantu tirdzniecības operācijas, apskatot lombardus. Viņa pieblīvētajā centra dzīvoklī nebija galīgi nekā ievērības cienīga, izņemot veselu plauktu ar skeneriem un policijas rācijām. Viņa mašīnā bija vairāk krāmu nekā policijas patruļmašīnā, tur trūka vienīgi radara pistoles, un Slikam tā nebija vajadzīga.

Sliks Mellers dzīvoja un pārvietojās pa Memfisas ēnainajiem un tumšākajiem nostūriem. Viņš bieži ieradās nozieguma vietā jau pirms policijas. Reportieris brīvi pastaigājās pa morgiem un slimnīcām, un tumšajiem sēru namiem. Viņš bija iedibinājis tūkstošiem kontaktu, un viņam bija savi ziņu avoti. Slikam stāstīja, jo viņam varēja uzticēties. Ja informācija bija konfidenciāla, tā presē neparādījās. Ziņu pienesējus reportieris nekompromitēja. Ziņas tika cītīgi pārbaudītas. Sliks turēja vārdu, un pat ielas bandu vadoņi to zināja.

Viņš bija uz tu gandrīz ar ikvienu pilsētas policistu, un daudzi no tiem viņu sauca par Kurmi: to izdarīja Kurmis Mellers, to teica Kurmis Mellers. Kopš «Sliks» bija kļuvis par viņa īsto vārdu, papildiesauka viņu nesatrauca. Sliku nekas pārāk neuztrauca. Viņš kopā ar policistiem dzēra kafiju neskaitāmos pilsētas naktslokālos vai vēroja, kā tie spēlē beisbolu. Viņš zināja, kad kārtības sargu sievas iesniedza šķiršanos un kad viņi saņēma rājienus. Šķita, ka vismaz divdesmit stundas dienā reportieris pavadītu policijas galvenajā mītnē, un tas nebija nekas neparasts, ja policisti bieži apturēja Sliku un vaicāja: kas notiek? Kurš nošauts? Kas traucē izmeklēšanu? Vai autovadītājs bija piedzēries? Cik gājuši bojā? Sliks viņiem izstāstīja, ko varēja. Viņš tiem cik vien iespējams palīdzēja. Mellera vārdu bieži minēja Memfisas Policijas akadēmijas stundās.

Un tāpēc neviens nebija pārsteigts, ka Sliks visu ritu pavadīja pilsētas policijā. Viņš bija sazvanījis Ņūorleānu un zināja galveno. Viņš zināja, ka pilsētā ir Rojs Foltrigs un Ņūorleānas FIB aģenti, ka visi lietas materiāli nodoti viņiem.

Tas Sliku ieinteresēja. Tā nebija vienkārša pašnāvība, šajā nāvē bija pārāk daudz nezināmā un nepārtraukti skanēja izteicieni «bez komentāriem». Pašnāvības lietā bija kāda vēstule, bet uz visiem viņa jautājumiem šajā sakarā sekoja atteikums. Viņš prata lasīt policistu sejās, ar to viņš nodarbojās gadiem ilgi. Viņš zināja par zēniem un to, ka jaunākais bija smagā stāvoklī. Bija atrasti pirkstu nospiedumi un cigarešu gali.

Reportieris izkāpa no lifta devītajā stāvā un apgāja medmāsas posteni. Viņš zināja Rildja palātas numuru, tomēr tā atradās psihiatriskajā nodaļā, tāpēc viņš nevēlējās tur iebrukt ar saviem jautājumiem. Viņš nevienu negribēja nobiedēt, vismazāk jau astoņgadīgu bērnu, kas bija šoka stāvoklī. Sliks iemeta divas monētas atspirdzinošo dzērienu automātā un iemalkoja diētisko kolu tā, it kā viņš nomodā būtu šeit staigājis pa stāviem visu nakti. Apkopējs gaišzilā halātā stūma ratiņus ar mazgāšanas līdzekļiem uz liftu. Tas bija apmēram divdesmit piecus gadus vecs vīrietis gariem matiem un redzami noguris no tīrīšanas darbiem.

Sliks tuvojās liftiem un, kad atvērās durvis, sekoja apkopējam. Virs uzsvārča kabatas bija izšūts vārds — Freds. Viņi bija vieni.

— Vai tu strādā devītajā stāvā? — Sliks garlaikoti, tomēr smaidīdams jautāja.

—Jā. — Freds neskatījās uz reportieri.

— Mani sauc Sliks Mellers no Memphis Press. Es vācu materiālus rakstam par Rikiju Sveju no 943. palātas. Tu jau zini— šaušana un viss pārējais. — Viņš savas karjeras sākumā bija iemācījies, ka vislabāk uzreiz pateikt — kas un kāpēc.

Freds pēkšņi sāka izradīt interesi. Viņš izslējās un paskatījās uz Sliku tā, it kā gribētu teikt «Jā, es zinu daudz, bet tu to no manis neizvilksi.» Ratiņi starp viņiem bija piekrāmēti ar Ajax un Comet un vismaz divdesmit citām pudelēm ar parastajiem slimnīcas uzkopšanas līdzekļiem. Uz paliktņa stāvēja spainis ar netīrām lupatām un sūkļiem. Freds bija tualešu tīrītājs, kas uz mirkli pārvērtās par sensacionālas ziņas glabātāju. — Jā, — viņš mierīgi atbildēja.

— Vai tu esi redzējis to bērnu? — Sliks nevērīgi izmeta, vērodams, kā virs durvīm izgaismojas skaitļi.

—Jā, es nupat kā nāku no turienes.

— Esmu dzirdējis, ka viņam ir smags traumatiskais šoks?

— Nezinu, — Freds apmierināti teica, it kā viņa noslēpumainība varētu kaut ko izšķirt Tomēr viņš vēlējās runāt un Sliks nekad nebeidza par to brīnīties. Ja vidusmēra cilvēkiem stādījās priekšā kā reportieris, deviņos gadījumos no desmit tie uzskatīja, ka ir spiesti runāt Viņi vienmēr gribēja izteikties. Viņi bija gatavi izstāstīt vislielākos noslēpumus.

— Nabaga bērns, — Sliks nomurmināja, vērdamies grīdā tā, it kā Rikijs būtu neglābjami slims. Viņš uz dažām sekundēm apklusa, un Freds neizturēja. Kas tas par reportieri? Kur ir viņa jautājumi? Viņš, Freds, bija redzējis šo zēnu, viņš nāca no zēna palātas un bija runājis ar viņa māti. Viņš, Freds, šobrīd bija centra spēlētājs šajā spēlē. — Jā, viņa stāvoklis ir nopietns. — Freds to teica grīdai.

— Vēl joprojām koma?

— Pamostas un krīt atpakaļ. Var paiet ilgs laiks.

—Jā, to es dzirdēju.

Lifts apstājās piektajā stāvā, bet Freda ratiņi aizšķērsoja durvis — un neviens netika iekšā. Durvis aizvērās.

— Neko daudz jau tādam bērnam nevar palīdzēt, — Sliks skaidroja. — Es tādus gadījumus redzu bieži. Bērns ierauga kaut ko šausmīgu un pēkšņi nokļūst šoka stāvoklī, un var paiet mēneši, pirms viņš attopas. Skumji. Šim Sveju bērnam nav tik slikti, vai ne?

— Es šaubos. Ārsts Grīnvejs domā, ka viņš atgūsies pēc kādas dienas vai divām. Būs nepieciešama ārstēšana, bet viss būs kārtībā. Es viņus redzu bieži. Es pats gribu studēt medicīnu.

— Vai policisti te ošņā?

Freds paskatījās visapkārt tā, it kā liftā būtu noklausīšanās ierīce. — Jā, FIB te bija visu dienu. Ģimene jau ir atradusi advokātu.

— Nevar būt

— Jā. Policisti pastiprināti interesējas par šo lietu. Viņi ir runājuši ar slimnieka brāli, bet nezin kāpēc iejaucās advokāts.

Lifts apstājās otrajā stāvā, un Freds satvēra ratiņu rokturus.

— Kā sauc advokātu? — Sliks interesējas.

Lifta durvis atvērās, un Freds stūmās laukā. — Kaut kāds Redžijs. Es vēl viņu neesmu redzējis.

— Paldies, — teica Sliks, Fredam aizejot. lifts sanāca pilns ar braucējiem. Sliks devās uz devīto stāvu, lai nozvejotu vēl kādu lomu.

Cienījamais Rojs Foltrigs un viņa līdzskrējēji Volijs Bokss un Tomass Finks Tenesijas štata Rietumu apgabala ASV valsts prokurora kabinetos līdz pusdienas laikam jau bija paspējuši visiem apnikt Džordžs Ords šo amatu ieņēma septiņus gadus, un viņš Roju Foltrigu neuztvēra nopietni. Viņš to nebija aicinājis uz Memfisu. Ords bija ticies ar Foltrigu jau agrāk neskaitāmās konferencēs un semināros, kur satiekas dažādu štatu ASV valsts prokurori un ka] plānus, kā aizsargāt valdību. Foltrigs parasti šajos forumos teica runu un vienmēr bija gatavs katram, kurš gribēja klausīties, paust savu viedokli, izklāstīt stratēģiju un pavēstīt par lielajām uzvarām.

Pēc tam kad Maktūns un Tiumens bija atgriezušies no slimnīcas un paziņojuši nepatīkamus jaunumus par Marku un viņa jauniegūto advokāti, Foltrigs kopā ar Boksu un Finku vēlreiz iekārtojās Orda kabinetā, lai izanalizētu pēdējos notikumus. Ords sēdēja masīvā ādas krēslā pie smagnēja rakstāmgalda un klausījās, kā Foltrigs pratināja savus aģentus un palaikam norēca pavēles Boksam.

— Ko jūs zināt par šo advokāti? — viņš jautāja Ordām.

— Nekad neesmu par viņu dzirdējis.

—Jūsu birojā taču kādam noteikti ar viņu bijušas darīšanas? — Šis jautājums bija tiešs izaicinājums Ordām, lai tas atrastu kādu, kura rīcībā ir slepena informācija par Re-džiju Lovu. Ords izgāja no kabineta un konsultējās ar palīgu. Sākās meklējumi.

Trumens un Maktūns ļoti klusi sēdēja kādā Orda kabineta stūri. Viņi bija norunājuši nevienam neteikt par kaseti, vismaz pagaidām ne. Varbūt vēlāk. Varbūt, viņi cerēja, nekad.

Sekretāre atnesa sviestmaizes, viņi pusdienojot pļāpāja un izteica minējumus uz labu laimi. Foltriga vēlēšanās bija atgriezties Ņūorleānā, bet vēl vairāk viņš gribēja kaut ko uzzināt no Marka Sveja. Tas, ka bērns kaut kādā veidā bija ieguvis advokāta pakalpojumus, prokuroru satrauca. Zēns baidījās runāt Foltrigs bija pārliecināts, ka Klifords viņam kaut ko ir izstāstījis, un dienas gaitā viņš aizvien vairāk pārliecinājās, ka zēns zina par līķi. Viņš vienmēr nevilcinoties izdarīja secinājumus. Līdz tam laikam, kad sviestmaizes bija apēstas, viņš bija iestāstījis sev un ikvienam šajā istabā, ka Marks Svejs precīzi zina, kur aprakts Bojets.

Deivids Sarpinskis — viens no Orda neskaitāmajiem palīgiem — ienāca kabinetā un stādījās priekšā, paskaidrodams, ka Memfisas universitātē studējis jurisprudenci kopā ar Re-džiju Lovu. Viņš apsēdās blakus Foltrigam Volija krēslā, lai atbildētu uz jautājumiem. Palīgs bija aizņemts un labprātāk būtu nodarbojies ar lietas materiāliem.

— Mēs kopā beidzām juristus pirms četriem gadiem.

— Tātad viņa ir praktizējusies tikai četrus gadus, — Foltrigs ātri aprēķināja. — Ar ko viņa nodarbojas? Ar krimināllietām? Cik lielā apjomā? Vai viņa labi orientējas likumos?

Maktūns paskatījās uz Trumenu. Viņus bija pieķērusi advokāte ar četru gadu praksi.

— Nedaudz ar krimināllietām. Mēs esam diezgan labi pazīstami. Es ar viņu laiku pa laikam satiekos. Viņa pārsvarā nodarbojas ar vecāku ļaunprātīgu attieksmi pret bērniem. Viņai pašai ir nācies daudz ko šajā sakaiā izciest

— Kā jūs to domājat?

—Tas ir garš stāsts, mister Foltrig. Viņa ir ļoti sarežģīts cilvēks. Tagad viņa dzīvo otru dzīvi.

— Jūs taču viņu labi pazīstat, vai ne?

—Jā, mēs trīs gadus ar pārtraukumiem kopā mācījāmies.

— Ko nozīmē «ar pārtraukumiem»?

— Viņai bija jāizstājas emocionālu problēmu dēļ. Savā pirmajā dzīvē viņa bija slavena ārsta sieva. Viņiem bija nauda un panākumi, par viņiem rakstīja augstāko aprindu hronikās. Viņi piedalījās žēlsirdības pasākumos, apmeklēja lauku klubus, īstas slavenības. Liela māja Džērmantaunā, katram savs jaguārs. Viņa bija gan Memfisas dārzkopju biedrības, gan sabiedrisko organizāciju padomēs. Kamēr viņš studēja medicīnu, viņa strādāja par skolotāju, lai vīrs varētu mācīties, un pēc piecpadsmit laulības dzīves gadiem viņš nolēma sievu nomainīt pret jaunāku modeli. Viņš sāka lenkt sievietes un stājās sakaros ar jaunu medmāsu, kura galu galā kļuva par viņa otro sievu. Redžijas vārds toreiz bija Regīna Kardoni. Viņa to smagi pārdzīvoja, iesniedza šķiršanos, un stāvoklis pasliktinājās. Dakteris Kardoni kļuva nežēlīgs, un viņa palēnām sabruka. Viņš sievu mocīja, šķiršanās prāva ievilkās. Viņu publiski pazemoja. Viņas draudzenes visas bija ārstu sievas — tādas, kas apmeklē lauku klubus, un tās viņu pameta. Viņa pat mēģināja izdarīt pašnāvību. To visu var izlasīt šķiršanās lietā. Ārsts bija nolīdzis veselu pulku advokātu, un viņi lika lietā visus līdzekļus un noveda sievu līdz psihiatriskajai iestādei. Pēc tam viņš viņu aptīrīja.

— Bērni?

— Divi — dēls un meita. Viņi toreiz bija pusaudži, un, protams, viņš dabūja aizbildņa tiesības. Viņš tiem deva brīvību un pietiekami daudz naudas, un bērni novērsās no mātes. Kardoni kopā ar advokātiem divus gadus sievu vazāja pa psihiatriskajām iestādēm, un, kad viss bija beidzies, viņš dabūja māju, bērnus, jaunu sievu — visu. — Sarpinskim ķērās pie sirds paša stāstītais, un viņš jutās acīm redzami neērti, to izklāstot misteram Foltrigam. Taču pārsvarā tie bija vispārzināmi fakti.

—Tātad — kā viņa kļuva par advokāti?

—Tas nebija viegli. Tiesas lēmums viņai liedza tikties ar bērniem. Viņa dzīvoja kopā ar māti, kura, iespējams, izglāba viņai dzīvību. Neesmu pārliecināts, bet esmu dzirdējis, ka māte ieķīlāja savu māju, lai apmaksātu nopietnu ārstēšanu. Bija nepieciešams ilgs laiks, bet viņa pamazām savāca savas dzīves fragmentus kopā. Viņa izrāvās. Bērni izauga un pameta Memfisu. Zēns nokļuva cietumā par narkotiku tirdzniecību. Meita dzīvo Kalifomijā.

— Kā viņa studēja?

— Dažreiz viņa bija ļoti izveicīga Viņa bija apņēmusies pierādīt sev, ka var gūt panākumus kā advokāte. Bet viņa arī cīnījās ar depresiju. Viņa centās tikt galā ar alkohola un zāļu palīdzību, un beidzot viņu atskaitīja, kad jau puse mā-čību bija aiz muguras. Pēc tam viņa atgriezās atveseļojusies, stingri apņēmusies pabeigt studijas.

Kā parasti, Finks un Bokss neganti skribelēja juristu bloknotos, pierakstot ik vārdu tā, it kā Foltrigs pēc tam gribētu viņus eksaminēt. Ords klausījās, bet vairāk bija norūpējies par savu ikdienas darbu kaudzi uz galda. Ar katru bridi viņš aizvien vairāk dusmojās uz Foltrigu par traucējumu. Viņš bija tikpat svarīga un aizņemta persona kā Foltrigs.

— Vai viņa ir laba advokāte? — Rojs jautāja. Velnišķīgi zemiska, domāja Maktūns. Ellišķīgi viltīga, domāja Trumens, un spējīga elektronikas jautājumos.

— Viņa daudz strādā, neko daudz nenopelna, bet es nedomāju, ka nauda Redžijai ir galvenais.

— Kur gan viņa rāvusi tādu vārdu — Redžija? — Foltrigs, galīgi samulsināts, jautāja. Varbūt tas cēlies no Regīnas, Ords pie sevis nodomāja. Šarpinskis gribēja stāstīt, tad kādu sekundi apsvēra: — Es varētu stundām stāstīt par viņu, bet es to nevēlos. Tas taču nav būtiski, vai ne?

— Iespējams, — Bokss atcirta.

Šarpinskis uzmeta aģentam caururbjošu skatienu, pēc tam paskatījās uz Foltrigu.— Kad viņa sāka mācīties juristos, viņa mēģināja izdzēst pagātni, īpaši sāpīgo laiku. Viņa pieņēma savu meitas uzvārdu — Lova. Manuprāt, Redžija ir atvasinājums no Regīna, bet es nekad to neesmu jautājis. Viņa to oficiāli nokārtoja ar visiem tiesas lēmumiem un pārējo, un vismaz dokumentos vairs nav ne vēsts no agrākās Regīnas Kardoni. Redžija fakultātē nestāstīja par savu pagātni, tomēr par viņu tenkoja, taču viņa tam nepievērsa uzmanību.

— Vai tagad viņa ir sakarīga?

Foltrigam vajadzēja netīrumus, un Šarpinski tas kaitināja. Maktūnam un Trumenam viņa bija šķitusi pat ļoti sakarīga.

— Tas jums pašam viņai jāpajautā, mister Foltrig.

— Cik bieži jūs viņu satiekat?

— Reizi mēnesī, varbūt divas. Šad un tad mēs runājam pa telefonu.

— Cik viņai gadu? — Foltrigs šo jautājumu uzdeva tik aizdomīgi, it kā Šarpinskis ar Redžiju uzturētu intīmas attiecības.

—Tas jums ari pašam viņai jāpajautā. Ap piecdesmit, es domāju. Kāpēc jūs viņai tūlīt nevarētu piezvanīt un pajautāt, kas notiek, — tā būtu maza, draudzīga saruna. Varbūt viņa pastāstīs par Marku Sveju.

Šarpinskis paskatījās uz Foltrigu ar tādām acīm, kas spētu mest zibeņus. Pēc tam viņš pameta skatienu uz sava priekšnieka Orda pusi, it kā gribētu sacīt: «Vai tu vari iedomāties kaut ko tik dumju?» Ords pabolīja acis un sāka piepildīt papīru šuvēju.

—Tāpēc, ka viņa nav nekāda muļķe, mister Foltrig. Viņa patiesi ir ļoti apķērīga un, ja es viņai piezvanīšu, tūlīt pat sapratīs, kāpēc to daru.

— Varbūt jums taisnība.

— Protams.

— Es vēlētos, lai jūs kopā ar mums dotos uz viņas biroju pulksten trijos, ja jūs varētu atvēlēt tam laiku.

Šarpinskis skatījās uz Ordu, meklējot palīdzību. Ords darbojās ar papīru šuvēju. — Es nevaru. Esmu ļoti aizņemts. Vai jūs vēl ko vēlaties?

— Nē. Jūs esat brīvs, — Ords pēkšņi ierunājās. — Paldies, Dcivid. — Šarpinskis izgāja no kabineta.

— Man nepieciešams, lai viņš nāktu līdzi, — Foltrigs Ordām paziņoja.

— Viņš teica, ka ir aizņemts, Roj. Mani zēni strādā. — Viņš to teica, skatīdamies uz Boksu un Finku. Pie durvīm pieklauvēja un ienāca sekretāre. Foltrigam atnesa faksu divu lappušu garumā, un viņš to kopā ar Boksu izlasīja. — Tas ir no manas mītnes, — viņš paskaidroja Ordām tā, it kā viņam vienīgajam būtu pieejams šāds tehnikas brinums. Viņi turpināja lasīt, un Foltrigs pabeidzis jautāja: — Vai esi dzirdējis par Villisu Apčērču?

—Jā, viņš ir svarīga persona — advokāts no Čikāgas, daudz nodarbojies ar mafijas lietām. Ko viņš ievārījis?

—Te rakstīts, ka viņš nupat kā pabeidzis televīzijas preses konferenci Ņūorleānā, ka viņu noalgojis Muldano, ka lieta tiks atlikta, ka viņa klienta vaina netiks pierādīta ult, utt

— Izklausās pēc Villisa Apčērča. Es neticu, ka tu par viņu neko neesi dzirdējis.

— Viņš nekad nav bijis Ņūorleānā, — Foltrigs ar dziļu pārliecību paziņoja — tā, it kā viņš spētu atcerēties katru advokātu, kurš uzdrošinājies spert kāju viņa teritorijā.

—Jūsu lieta sāk pārvērsties par murgu.

— Brīnišķīgi, vienkārši brīnišķīgi.

11

Istabā bija tumšs, jo aizkari bija aizvilkti. Diāna, saritinājusies Rikija gultas kājgalī, snauda. Pēc rīta, kurš viņam pagāja, neskaidri šļupstot un plivinot rokas, pēc tam, kad visiem bija radušās cerības, viņš pēc pusdienām atkal iegāja savā pasaulē un ieņēma pazīstamo pozu — iebāza īkšķi mutē. Rikijam no jauna pievienoja barošanas sistēmu. Grīnvejs Diānai vairākkārt apgalvoja, ka Rikijam nekas nesāp. Bet pēc tam, kad viņa bija dēlu turējusi apkamptu četras stundas, viņa saprata, ka dēls viņai dara sāpes. Viņa jutās kā iztukšota.

Marks sēdēja uz saliekamās gultas, atspiedis muguru pret sienu zem loga, un cieši skatījās uz brāli un māti gultā. Viņš arī jutās iztukšots, tomēr nespēja aizmigt Notikumi virpuļoja zēna pārpūlētajās smadzenēs, un viņš centās apsvērt — kāds būs nākamais solis? Vai Redžijai var uzticēties? Viņš televīzijā bija redzējis šīs programmas par advokātiem un filmas. Šķiet, ka pusei advokātu varēja uzticēties, bet otra puse bija īsts čūsku dzimums. Kurā brīdī viņam būtu viss jāizslāsta Diānai un dakterim Grīnvejam? Ja viņš tiem visu izstāstītu, vai Rikijam ar to būtu līdzēts? Marks ilgu laiku pārdomāja, sēdēdams uz gultas un ieklausīdamies mierīgajās balsīs gaitenī, kur medmāsas pildīja savus pienākumus, un pats ar sevi strīdējās, cik daudz drīkst stāstīt.

Elektroniskais pulkstenis pie gultas rādīja divi un trīsdesmit divas minūtes. Viņš nespēja noticēt, ka šis absurds ar viņu noticis nepilnas diennakts laikā. Viņš pakasīja ceļgalus un nolēma izstāstīt Grīnvejam visu, ko Rikijs varēja būt redzējis un dzirdējis. Viņš skatījās uz gaišajiem matiem virs segas un nomierinājās. Viņš atzīsies, beigs melot un darīs visu iespējamo, lai palīdzētu Rikijam. To, ko Romijs viņam automašīnā izstāstīja, neviens nav dzirdējis, un šobrīd, paklausot savas advokātes padomam, viņš kādu bridi to paturēs pie sevis.

Bet ne pārāk ilgi. Šī nasta kļuva aizvien smagāka. Tās nebija paslēpes, ko treilerparka bērni spēlēja mežos un gravās Takera Wheel Estates tuvumā. Tā nebija maza, slepena aizlavīšanās no guļamistabas, lai mēnesnīcā dotos pastaigā pa tuvāko apkārtni. Romijs savā mutē bija iebāzis īstu šaujamo. Tie bija īsti FIB aģenti ar nozīmēm kā patiesos noziegumu sižetos televīzijā. Viņš algoja īstu advokāti, kura bija piestiprinājusi īstu magnetofonu viņam pie vēdera un apvedusi ap stūri FIB. Vīrietis, kurš nogalināja senatoru, bija profesionāls slepkava, kurš saskaņā ar Romija teikto nogalinājis daudzus un bija mafijā, un mafijai bija nieka lieta izdzēst vienpadsmitgadīga zēna dzīvību.

Viņš viens pats nespēja tikt ar to galā. Viņam pašlaik vajadzēja būt skolā, mācīties matemātiku, ko viņš ienīda, bet pēkšņi pēc tās sāka ilgoties. Viņam būs nopietni jāparunā ar Redžiju. Viņai jānoorganizē tikšanās ar FIB, un viņš tiem izstāstīs visus tos smirdīgos sīkumus, ko Romijs viņam bija uzkrāvis. Pēc tam viņiem vajadzēs Marku aizsargāt. Varbūt viņi atsūtīs miesassargus līdz tam laikam, kamēr slepkava tiks apcietināts, vai varbūt viņi to tūlīt pat arestēs un tad visi būs drošībā. Varbūt.

Pēkšņi viņš atcerējās filmu par kādu puisi, kurš nostučīja mafiju, domādams, ka FIB viņu aizsargās, bet viņam bija jābēg — pār galvu svilpa lodes un sprāga spridzekļi. FIB neatbildēja uz puiša telefona zvaniem, jo tas bija kaut ko nepareizu pateicis tiesas zālē. Filmas laikā vismaz divdesmit reizes kāds teica: «Mafija nekad neaizmirst» Beigu skatā puiša mašīna sasprāga gabalos tajā mirklī, kad viņš pagrieza atslēgu, un viņš piezemējās pusjūdzi tālāk bez kājām. Kad viņš pēdējo reizi ievilka elpu, tumšs stāvs, noliecies pār viņu, teica: «Mafija nekad neaizmirst.» Tā nebija nekāda izcilā filma, bet tās morāle pēkšņi Markam bija skaidra. Viņš gribēja iedzert limonādi. Mātes rokassomiņa mētājās uz grīdas zem gultas, un viņš to lēnām atvēra. Tur bija trīs zāļu pudelītes, divas cigarešu paciņas, un kādu sekundes desmitdaļu viņš juta kārdinājumu. Viņš atrada monētas un izgāja no palātas.

Medmāsa kaut ko čukstēja pie auss vecam vīram atpūtas stūrītī. Marks atvēra limonādes kārbu un devās uz liftiem. Grīnvejs bija lūdzis pēc iespējas vairāk uzturēties palātā, bet viņš jutās noguris no slimnīcas un Grīnveja. Diezin vai Rikijs tuvākajā laikā pamodīsies. Marks iekāpa liftā un nospieda pagraba pogu. Viņš dosies uz kafejnīcu un apskatīsies, ko dara advokāti.

Pirms durvis aizvērās, iekāpa kāds vīrietis un mazliet par ilgu uz viņu skatījās. — Vai tu esi Marks Svejs? — viņš jautāja.

Tas jau sāka apnikt Pēc Romija viņš bija saticis diezgan svešinieku divdesmit četru stundu laikā, lai pietiktu visu atlikušo gadu.

Viņš bija pārliecināts, ka nekad agrāk nav šo vīru redzējis. — Kas jūs esat? — Marks piesardzīgi jautāja.

— Sliks Mellers no Memphis Press — no laikraksta. Tu taču esi Marks Svejs, vai ne?

— Kā jūs to zināt?

— Es esmu reportieris. Man vajadzētu zināt. Kā klājas tavam brālim?

— Lieliski. Kāpēc jums tas jāzina?

— Es pašlaik vācu materiālus rakstam par slepkavību un pārējo, un tavs vārds ir minēts. Policisti saka, ka tu zini vairāk, nekā saki.

— Kad tas parādīsies laikrakstā?

— Es nezinu. Varbūt rīt.

Markam atkal kļuva nelabi, un viņš vairs uz šo vīru neskatījās. — Es neatbildēšu uz jautājumiem.

— Labi. — Lifta durvis atvērās, un iekšā ievēlās cilvēku pūlis. Marks reportieri vairs nevarēja saskatīt Pēc mirkļa lifts apstājās piektajā slāvā, un Marks metās laukā, izspraucies starp diviem ārstiem. Viņš nokļuva kāpņu telpā un ātri devās uz sesto stāvu. Viņš bija izbēdzis no reportiera. Zēns apsēdās uz pakāpieniem tukšajā kāpņu telpā un sāka raudāt

Foltrigs, Maktūns un Trumens ieradās mazajā, bet gaumīgi iekārtotajā advokātes Redžijas Lovas pieņemšanas telpā tieši pulksten trijos pēcpusdienā — noliktajā laikā. Viņus sagaidīja Klints, lūdza apsēsties un piedāvāja tēju vai kafiju, no kuras tie uzpūtīgi atteicās. Foltrigs oficiāli paziņoja Klintām, ka viņš ir Luiziānas Dienvidu apgabala ASV valsts prokurors no Ņūor-leānas, ka viņš ir ieradies un nevēlas gaidīt Tā bija kļūda.

Viņam bija jāgaida četrdesmit piecas minūtes. Kamēr aģenti šķirstīja žurnālus uz dīvāna, Foltrigs soļoja pa istabu, skatīdamies pulkstenī, nervozēja un dusmīgi blenza uz Klintu un pat divas reizes viņam uzkliedza. Un katru reizi viņam tika paziņots, ka Redžijai ir svarīga telefona saruna — it kā Foltriga lieta nebūtu svarīga. Viņš ļoti vēlējās aiziet, taču nevarēja. Šis bija viens no tiem retajiem brīžiem viņa dzīvē, kad bez pretošanās vajadzēja samierināties ar smallcu kniebienu.

Beidzot Klints viņus lūdza nākt līdzi uz nelielu konferenču telpu, kur gar sienām bija plaukti, pilni bieziem likumu krājumiem. Klints lūdza viņus apsēsties un paskaidroja, ka Re-džija tūlīt būs klāt

— Viņa kavē četrdesmit piecas minūtes, — Foltrigs protestēja.

— Redžijai tas vēl nav daudz. — Klints pasmaidījis aizvēra durvis. Foltrigs apsēdās galda galā, pa aģentam katrā pusē. Viņi gaidīja.

— Paklausieties, Roj, — Trumens vilcinādamies teica, — jums jāuzmanās no šīs meičas. Viņa, iespējams, šo sarunu ierakstīs.

— Kāpēc jūs tā domājat?

— Hm, nekad nevar...

— Šie Memfisas advokāti bieži ieraksta sarunas magnetofonā, — Maktūns izpalīdzīgi piebilda. — Es nezinu, kā tas ir Ņūorleānā, bet šeit rādās diezgan drūmi.

— Viņai taču mums jāpasaka, ja viņa ieraksta? — Foltrigs jautāja, nezinādams, kā reaģēt.

— Neceriet, — teica Trumens, — vienkārši jābūt piesardzīgam.

Durvis atvērās — un ienāca Redžija, nokavējusi četrdesmit astoņas minūtes. — Necelieties! — viņa teica, kad Klints aizvēra durvis. Viņa pastiepa roku Foltrigam, kurš jau pa pusei bija piecēlies: — Redžija Lova. Jūs droši vien esat Rojs Foltrigs?

— Esmu. Prieks iepazīties.

— Lūdzu, apsēdieties! — Advokāte uzsmaidīja Maktūnam un Trumenam, un acumirklī visi trīs atcerējās kaseti. — Atvainojiet, ka nokavējos, — viņa teica, viena pati apsēzdamās konferenču galda galā. Viņus šķīra astoņas pēdas, un viņi bija saspiedušies kopā kā slapjas pīles.

—Tas nekas, — Foltrigs skaļi teica, it kā tā būtu nezin kāda liela problēma.

Redžija no kādas neredzamas atvilktnes izvilka lielu magnetofonu un nolika to sev priekšā. — Vai jums nebūtu iebildumu, ja es šo nelielo konferenci ierakstītu? — viņa jautāja, ieslēgdama mikrofonu. Nelielā konference vienalga tiktu ierakstīta, vai nu viņiem tas patiktu, vai ne. — Es labprāt jums piedāvātu ieraksta kopiju.

— Man nekas nav pretī, — teica Foltrigs tā, it kā viņam būtu izvēle.

Maktūns un Trumens blenza uz magnetofonu. Cik jauki, ka viņa pajautāja! Viņa tiem uzsmaidīja, un viņi abi tāpat uzsmaidīja Redžijai. Pēc tam visi trīs uzsmaidīja magnetofonam. Viņas rīcība atstāja tādu iespaidu kā akmens, kas iemests pa logu. Tā nolādētā mikrokasete nevarētu būt necik tālu.

Viņa nospieda pogu: — Tātad — kas par lietu?

— Kur ir jūsu klients? — Foltrigs jautāja. Vmš noliecās uz priekšu, un uzreiz kļuva skaidrs, kurš te būs runātājs.

— Slimnīcā. Ārsts vēlas, lai viņš būtu brāļa tuvumā.

— Kad mēs varēsim ar viņu aprunāties?

—Jūs domājat, ka jūs ar viņu varēsiet runāt? — Viņa ļoti pašpārliecināti paskatījās Foltrigam acīs. Advokātes sirmie mati bija īsi apgriezti kā zēnam. Viņai bija spilgta seja: melnas uzacis, maigi sārtas, nevainojami konlurētas lūpas un gluda āda bez biezas grima kārtas. Tā bija jauka seja — ar matu šķipsnām uz pieres. Sievietes mirdzošās acis rāmi raudzījās viņos. Foltrigs, uz viņu skatoties, domāja par ciešanām un pazemojumiem, ko viņa bija pārcietusi. Šī sieviete to labi prata noslēpt

Maktūns atvēra dokumentu mapi un šķirstīja papīrus. Pēdējo pāris stundu laikā viņi par Redžiju Lovu — agrāko Regīnu Kardoni — bija savākuši divu collu biezu dosjē. Viņi bija nokopējuši šķiršanās prāvas dokumentus un slimnīcas papīrus no apgabaltiesas arhīviem. Mapē bija ķīlu zīmes un Redžijas mātes zemes īpašuma dokumenti. Divi Memfisas aģenti pašlaik meklēja viņas augstskolas dokumentu kopijas.

Foltrigam patika atkritumi. Lai kāda būtu lieta, lai kas arī būtu viņa pretinieks, Foltrigs vienmēr meklēja netīrumus. Maktūns lasīja zemisko šķiršanās prāvas aprakstu, kurā bija nepamatoti apvainojumi laulības pārkāpumos, alkoholismā, narkotiku lietošanā un, visbeidzot, pašnāvības mēģinājums. Viņš to lasīja piesardzīgi, lai gan advokāte neredzēja, viņš nekādā gadījumā negribēja izsaukt šīs sievietes dusmas.

— Mums nepieciešams aprunāties ar jūsu klientu, Lova kundze.

— Mani sauc Redžija, labi, Roj?

— Vienalga, mēs domājam, ka viņš kaut ko zina, tas ir pilnīgi skaidrs.

— Piemēram?

— Mēs esam pārliecināti, ka Marks atradās automašīnā kopā ar Džeromu Klifopdu pirms viņa nāves. Mēs domājam, ka viņš tur pavadījis ilgāku laiku, nevis tikai dažas sekundes. Klifords acīmredzot plānoja izdarīt pašnāvību, un mums ir iemesls uzskatīt, ka viņš kādam gribēja izstāstīt, kur viņa klients misters Muldano ir licis senatora Bojeta līķi.

— Kāpēc jūs domājat, ka viņš to vēlējās kādam pateikt?

—Tas ir garš stāsts, bet Klifords divas reizes uzmeklēja

vienu no maniem palīgiem un deva mājienu, ka viņš vēlētos izbeigt saistības un izstāties no spēles. Advokāts baidījās un pamatīgi dzēra. Viņš sāka dīvaini uzvesties. Viņš rīkojās nepārdomāti un gribēja izrunāties.

— Kāpēc jūs domājat, ka viņš runājis ar manu klientu?

—Tā ir tikai iespēja. Bet mums jāpaskatās zem katra

akmens. Jums tas jāsaprot

— Es saprotu jūsu bezcerīgo stāvokli.

—Tas ir patiess izmisums, Redžij. Es esmu atklāts ar jums. Mēs zinām, kas nogalināja senatoru, bet, atklāti sakot, es neesmu gatavs tiesāties bez lika. — Viņš apklusa un Redžijai sirsnīgi uzsmaidīja. Lai gan Rojs pieļāva neskaitāmas pretīgas kļūdas, viņš daudz laika bija pavadījis zvērināto priekšā un zināja, kā un kad tēlot atklātību.

Savukārt Redžija daudz laika bija pavadījusi ārstniecības iestādēs un pazina izlikšanos. — Es jums nesaku, ka jūs nevarat aprunāties ar Marku Sveju. Jūs nevarēsiet ar viņu runāt šodien. Varbūt rīt, varbūt parīt. Notikumi risinās tik strauji. Mistera Kliforda līķis vēl nav atdzisis. Mazliet lēnāk, soli pa solītim, labi?

— Labi.

—Tagad mēģiniet mani pārliecināt, ka Marks Svejs atradās mašīnā kopā ar Džcromu Klifordu, pirms tas nošāvās.

Foltrigs ieskatījās piezīmēs un ātri nobēra to vietu sarakstu, kur atrasti pirkstu nospiedumi: aizmugures signālugunis, bagāžnieks, priekšējo durvju rokturis pasažiera pusē un durvju slēdzis, priekšējais panelis, pistole, Jack Daniel’s pudele. Daktiloskopijas speciālisti salīdzināja ari nospiedumus uz šļūtenes, bet vēl noteikta atbilde nebija saņemta, pie tā strādāja Foltrigs pašlaik tēloja prokuroru, kūre ar neapstrīdamiem pierādījumiem pin apsūdzības tīklu...

Redžija paņēma piezīmju lapas. Viņa zināja, ka Marks sēdējis mašīnā, bet viņai nebija ne jausmas, ka zēns atstājis tik daudz pēdu. — Uz viskija pudeles?

Foltrigs pāršķīra lapu, lai sameklētu detalizētu izklāstu. — Jā, trīs labi saskatāmi nospiedumi. Pilnīgi noteikti.

Marks bija viņai izstāstījis par pistoli, bet par pudeli ne vārda. — Savādi, vai ne?

— Šobrīd viss šķiet savāds. Policisti, kuri ar viņu runāja, neatceras, ka būtu saoduši alkohola smaku, tāpēc es nedomāju, ka viņš dzēra no pudeles. Esmu pārliecināts, ka viņš spētu paskaidrot, ja vien mēs varētu ar zēnu aprunāties.

— Es viņam pajautāšu.

—Tātad viņš jums nav stāstījis par pudeli?

— Nē.

— Vai viņš runāja par pistoli?

— Es nevaru izpaust, ko mans klients man ir teicis.

Foltrigs izmisīgi mēģināja sagaidīt kādu mājienu, un šī

atbilde viņu patiešām sadusmoja. Arī Trumens, elpu aizturējis, gaidīja. Maktūns pārtrauca lasīt psihiatra slēdzienu.

— Tātad viņš jums nav visu izstāstījis? — Foltrigs interesējās.

— Viņš man daudz ko pastāstīja. Iespējams, ka bērns piemirsa dažas detaļas.

— Šīs detaļas var būt izšķirošas.

> >

— Es pati varu noteikt, kas ir izšķirošs un kas nav. Kas vēl?

— Pasniedz Lova kundzei vēstuli, — Foltrigs izrīkoja Tru-menu. Viņš to izņēma no dokumentu mapes un pasniedza Redžijai, advokāte to nesteidzīgi divas reizes izlasīja. Marks par vēstuli nebija neko teicis.

— Acīmredzot rakstīts ar diviem dažādiem rakstāmajiem,— Foltrigs skaidroja. — Zilo mēs atradām mašīnā — lēta izrakstīta BIC lodīšu pildspalva. Tas ir vienkārši minējums — izskatās, ka Klifords kaut ko mēģināja pierakstīt klāt pēc tam, kad Marks pameta mašīnu. Vārds «kur», šķiet, norada, ka Marks ir izkāpis. Viņi acīmredzot sarunājušies, iepazinušies, un tas bērns pietiekami ilgi uzturējies mašīnā, lai paspētu visam pieskarties.

— Uz vēstules nav pirkstu nospiedumu? — viņa jautāja, to vicinādama.

— Nē. Mēs to kārtīgi pārbaudījām. Zēns tai nav pieskāries.

Viņa mierīgi novietoja vēstuli blakus jurista bloknotam un

sakrustoja rokas. — Un tā, Roj, es domāju, ka ir viens svarīgs jautājums — kādā veidā jūs, zēni, salīdzinājāt pirkstu nospiedumus? Kā jūs ieguvāt bērna pirkstu nospiedumus, lai salīdzinātu ar tiem, kas bija mašīnā? — Redžija uzdeva jautājumu ar to pašu pašpārliecināto smaidiņu, ko Trumens un Maktūns bija jau redzējuši, kad viņa pirms četrām stundām parādīja tiem kaseti.

— Pavisam vienkārši. Mēs tos noņēmām no limonādes bundžiņas vakarnakt slimnīcā.

— Vai jūs jautājāt Markam Svejam vai viņa mātei, pirms to izdarījāt?

— Nē.

—Tātad jūs pārkāpjat vicnpadsmitgadīga bērna tiesības?

— Nē. Mēs cenšamies iegūt pierādījumus.

— Pierādījumus? Pierādījumus kam? Ne jau nozieguma pierādījumus, es uzdrošinos teikt. Ir pastrādāts noziegums, un līķis ir paslēpts. Jūs to vienkārši nevarat atrast. Vai šeit ir kāds cits noziegums? Pašnāvība? Pašnāvības novērošana?

— Vili viņš novēroja pašnāvību?

— Es jums nevaru izstāstīt, ko viņš darīja vai redzēja, tāpēc ka viņš ir man uzticējies kā savai advokātei. Mūsu sarunas ir konfidenciālas, jūs to zināt, Roj. Ko vēl jūs esat paņēmuši no šī bērna?

— Neko.

Viņa neticīgi vīpsnāja. — Kas vēl jums tur ir?

— Vai ar to nepietiek?

— Es gribu visu.

Foltrigs pārspīlēti lēni šķirstīja lappuses uz priekšu un atpakaļ. — Jūs redzējāt aizpampušu kreiso aci un punu pierē. Policisti teica, ka Markam uz pārsistās lūpas bijušas asinis, kad viņi atraduši zēnu notikuma vietā. Izdarot sekciju, atrastas asins pēdas uz Kliforda labās plaukstas virspuses, un tā nav nelaiķa asinsgrupa.

—Ja atļauts minēt — tās ir Marka asinis?

— Iespējams. Tā pati asinsgrupa.

— Kā jūs zināt viņa asinsgrupu?

Foltrigs nosvieda savu jurista bloknotu un berzēja seju. Tie advokāti, kuri novirzās no tēmas, gūst vislabākos panākumus. Viņi cenšas kaitēt, vērpjot sīkas intrigas cerībā, ka novirzīs prokuroru un zvērinātos no acīm redzama viņu klienta vainas pierādījuma. Ja ir kas slēpjams, tad labākais paņēmiens ir uzbrukt pretiniekam par tehniskas dabas pārkāpumiem. Pašreizējā brīdī viņiem vajadzētu precīzi definēt faktus — ko tieši Klifords pastāstījis Markam. Tas ir tik vienkārši. Bet tagad puikam ir advokāts, un viņiem jācenšas paskaidrot, kā viņi ieguvuši zināmu būtisku informāciju. Noņemt pirkstu nospiedumus no bundžiņas nebija nekāds noziegums. Kārtīgs policijas darbs. Bet advokātes mutē tas pēkšņi kļuva par ļaunprātīgu tiesību pārkāpumu. Tālāk viņa piedraudēs ar tiesas prāvu. Un bez tam vēl bija runa par asinīm.

Viņa strādāja lieliski. Rojam bija grūti noticēt, ka viņai ir tikai četru gadu prakse.

— No viņa brāļa slimības vēstures.

— Un kā jūs ieguvāt slimības vēsturi?

— Mums ir savi paņēmieni.

Trumens bija gatavs saņemt rājienu. Maktūns paslēpās aiz dokumentu vākiem. Viņi jau bija apdedzinājušies. Redžija bija tos piespiedusi stostīties un stomīties, un svīst, un tagad bija pienācis laiks vecajam zēnam Rojam saņemt dažus kniebienus. Tas sāka uzjautrināt.

Redžija saglabāja aukstasinību. Viņa, lēnām izstiepusi tievu pirkstu ar gaiši lakotu nagu, norādīja uz Roju. — Ja jūs vēlreiz mēģināsiet tuvoties manam klientam un centīsieties no viņa kaut ko dabūt bez manas atļaujas, es jūs un FIB iesūdzēšu tiesā. Es Luizianas un Tenesijas štatu advokatūrā iesniegšu sūdzību par ētikas normu pārkāpumu un aizvilkšu jūs uz nepilngadīgo tiesas namu šeit un palūgšu, lai tiesnesis jūs arestē. — Šos vārdus viņa izteica, nemainot balss toni, bez emocijām, bet tik lietišķi, ka ikviens šai telpā, ieskaitot Roju Foltrigu, saprata, ka viņa savu solījumu pildīs.

Prokurors pasmaidīja un pamāja. — Labi. Atvainojos, ja mēs mazliet pāršāvām pār strīpu. Bet mēs nervozējam — mums jāparunā ar jūsu klientu.

— Vai jūs man izstāstījāt visu, ko zināt par Marku?

Foltrigs un Trumens pārskatīja savas piezīmes. — Jā, man

šķiet.

— Kas tas ir? — viņa pieprasīja, norādīdama uz dokumentiem, kuros bija iegrimis Maktūns. Aģents lasīja par Redžijas pašnāvības mēģinājumu ar miegazālēm, un, kā tiesas procesā tika apgalvots, viņa četras dienas bijusi komas stāvoklī, piims nākusi pie samaņas. Acīmredzot viņas bijušais vīrs dakteris Kardoni — īsts nelietis, spriežot pēc liesas gaitas, — bija no tiem, kam ir nauda un advokāti, un, tiklīdz Regīna — Redžija — iedzēra zāles, viņš metās uz tiesu ar veselu kaudzi dokumentu, lai atņemtu bērnus. Datumi uz dokumentiem norādīja, ka labais ārsts iesniedzis prasību un pieprasījis iepriekšēju tiesas sēdi tajā laikā, kad viņa cīnījās par savu dzīvību.

Maktūns nekrita panikā. Viņš nevainīgi paskatījās uz Re-džiju un teica: — Tās ir tikai mūsu iekšējās lietas. — Viņš nemeloja, jo baidījās piemānīt Redžiju. Viņai bija kasete, un viņa bija pieprasījusi zvērestu.

— Par manu klientu?

— Ak nē.

Advokāte pētīja savu jurista bloknotu. — Satiksimies vēlreiz rit, — viņa teica. Tas skanēja nevis kā ieteikums, bet direktīva.

— Mums tiešām jāsteidzas, Redžij, — Foltrigs lūdzās.

— Bet es nesteidzos. Un, manuprāt, šeit nošalcu es.

— Droši vien.

— Man nepieciešams laiks, lai to visu pārdomātu un aprunātos ar savu klientu.

To nu viņi nebija gaidījuši, bet līdz sāpīgumam bija skaidrs, ka vairāk viņi neko nedabūs. Foltrigs dramatiski uzskrūvēja rakstāmajam uzgali un ieslidināja savas piezīmes diplomātā. Trumens un Maktūns sekoja viņa piemēram. Kādu minūti, kamēr viņi darbojās ap dokumentiem un visu no jauna sabāza aktu vākos, galds līgojās.

— Cikos rit? — Foltrigs, aizcirzdams diplomātu, jautāja un atstūma krēslu nost no galda.

— Desmitos. Šajā kabinetā.

—Vai Marks Svejs būs šeit?

— Es nezinu.

Viņi piecēlās un zosu gājienā izsoļoja no telpas.

12

Volijs Bokss vismaz četras reizes stundā zvanīja uz Ņūor-leānu, kur četrdesmit septiņi ASV valsts prokurora palīgi cīnījās ar visu veidu noziegumiem, aizstāvot valdības intereses, un Volijs bija atbildīgs par to, lai bosa pavēles liktu noraidītas no Memfisas. Bez Tomasa Pinka vēl trīs citi juristi strādāja pie Muldano lietas, un Volijs juta nepieciešamību zvanīt tiem ik pēc piecpadsmit minūtēm un nodot instrukcijas un jaunākās ziņas par Kiifordu. Līdz pusdienas laikam visa iestāde jau zināja par Marku Sveju un viņa mazo brāli. Visur baumoja un izteica minējumus par to, cik daudz zēns zina. Vai viņš norādīs, kur atrodas līķis? Sākumā šos jautājumus čukstus pārrunāja trīs Muldano lietas prokurori, bet līdz pēcpusdienai sekretāri kafijas telpā pārsprieda pārdrošas teorijas par pašnāvnieka vēstuli un par to, ko Kli-fords pastāstījis zēnam, pirms «apēdis» lodi. Visi citi darbi praktiski apstājās, kamēr Foltriga darbinieki gaidīja kārtējo Volija telefona zvanu.

Foltrigs jau agrāk bija apdedzinājies informācijas noplūdes dēl. Viņš atlaida cilvēkus, kurus turēja aizdomās par to, ka viņi pārāk daudz runā. Viņš bija pieprasījis savas iestādes juristu, palīgu, izmeklētāju un sekretāru, pārbaudi ar melu detektoru. Svarīgu informāciju viņš glabāja pie sevis, baidīdamies, ka savējie to neizpauž. Viņš darbiniekiem lasīja lekcijas un draudēja.

Tomēr Rojs Foltrigs nebija no tiem, kas darbiniekiem iedvestu patiesu uzticību. Daudzi palīgi viņu pārāk augstu nevērtēja. Viņš spēlēja politisku spēli. Viņš izmantoja lietas savas godkāres apmierināšanai. Prokurors piesavinājās slavu un nopelnus par visiem labi padalītajiem darbiem un neveiksmēs vainoja tikai savus padotos. Viņš centās sameklēt nenozīmīgas apsūdzības vēlētām amatpersonām, lai iegūtu dažus lētus virsrakstus avīzēs. Foltrigs izmeklēja savu ienaidnieku darbību un vazāja viņu vārdus presē. Viņš bija kā politiska prostitūta, un viņa vienīgā prasme likumu jomā izpaudās tiesu zālē, sludinot zvērinātajiem un citējot Svētos Rakstus. Rojs Foltrigs bija iecelts amatā Rcigana laikā, viņam bija atlicis vairs tikai viens gads, un vairums prokurora palīgu skaitīja dienas. Viņi to mudināja balotēties jebkurā amatā.

Ņūorleānas reportieri sāka zvanīt astoņos no rīta. Viņi vēlējās dzirdēt Foltriga iestādes oficiālo versiju par Kiifordu, bet tādu nesaņēma. Villiss Apčērčs uzstājās pulksten divos, un Muldano, nikni skatīdamies, stāvēja viņam pie sāniem.

Pēc tam ieradās vēl vairāk reportieru, lai visu izošņātu. Simtiem telefona zvanu uz Memfisu un atpakaļ...

Cilvēki runāja...

Viņi stāvēja pie netīra loga devītajā slāvā gaiteņa galā un vēroja sastrēgumstundas transporta kustību lejā. Diāna nervozi aizsmēķēja Virginia Slim un izpūta biezu dūmu mākoni.

— Kas ir šī advokāte?

— Viņu sauc Redžija Lova.

— Kā tu viņu sameklēji?

Marks parādīja uz debesskrāpi četrus kvartālus tālāk.

— Es iegāju viņas birojā tur tajā ēkā un aprunājos.

— Kāpēc, Mark?

— Man bail no policistiem, mamm. Šeit ir pilns ar policiju un FIB, un reportieriem. Viens mani noķēra šopēcpusdien liftā. Manuprāt, mums nepieciešama juridiska konsultācija.

— Juristi nestrādā par brīvu, Mark. Tu zini, ka mēs nevaram atļauties advokātu.

— Es jau viņai samaksāju, — viņš teica kā biržas magnāts.

— Ko? Kā tu vari samaksāt advokātei?

— Viņa gribēja nelielu rokasnaudu un to dabūja. Es viņai iedevu dolāru, kas bija atlicis no piecīša, ko es iztērēju šorīt par virtuļiem.

— Viņa strādā par dolāru? Tā tik ir advokāte!

— Viņa ir baigi labā. Viņa uz mani atstāja iespaidu. Diāna pārsteigta grozīja galvu. Šķiršanās prāvas laikā

Marks, kam toreiz bija deviņi gadi, nepārtraukti bija kritizējis viņas advokātu. Viņš stundām ilgi pa televizoru skatījās «Perry Maison» atkārtojumus un nekad neizlaida seriālu «L. A. Law». Bija pagājuši jau vairāki gadi, kopš viņa strīdā bija guvusi virsroku.

— Ko viņa līdz šim ir paveikusi? — Diāna jautāja tā, it kā Redžija būtu iznākusi no tumšas alas un pirmo reizi ieraudzījusi saules gaismu.

— Pusdienas laikā viņa tikās ar dažiem FIB aģentiem un viņus krietni pamocīja Un vēlāk viņa ar tiem apspriedās savā birojā. Es kopš tā laika ar viņu neesmu runājis.

— Cikos viņa būs šeit?

— Ap sešiem. Viņa vēlas satikt tevi un aprunāties ar dakteri Grīnveju. Tev viņa noteikti patiks.

Diāna ievilka dūmus plaušās un izpūta. — Kāpēc viņa mums vajadzīga, Mark? Es nesaprotu, kāpēc viņa parādījusies pie apvāršņa. Tu neko sliktu neesi izdarījis. Jūs abi ar Rikiju redzējāt mašīnu, mēģinājāt palīdzēt tam cilvēkam, bet viņš vienalga nošāvās. Un jūs to redzējāt Kāpēc tev vajadzīgs advokāts?

— Es sākumā sameloju policistiem, un tāpēc es baidos. Un vēl es baidījos, ka mums būs nepatikšanas, jo neatturējām šo cilvēku no pašnāvības. Tas viss ir diezgan briesmīgi, mā.

Diāna cieši vēroja dēlu, kamēr tas skaidroja, bet Marks izvairījās no mātes skatiena. Sekoja ilgs klusuma bridis.

— Vai tu man esi visu izstāstījis? — Viņa to jautāja ļoti lēnām, it kā zinātu.

Sākumā viņš lai bija samelojis treilerā, gaidot ātro palīdzību, kad turpat blakus Hārdijs spicēja ausis. Pēc tam vakarnakt Rikija palātā Grīnveja jautājumu krustugunīs viņš bija izstāstījis pirmo patieso versiju. Viņš atcerējās, kā māte noskuma, kad dzirdēja pārveidoto stāstu, un kā viņa pēc tam teica- «Tu man nekad nemelo, Mark.»

Viņi bija tik daudz kopā izcietuši, un tagad viņš izvairījās teikt patiesību, bēga no jautājumiem un Redžijai atklāja vairāk nekā mātei. Viņam no tā visa kļuva nelabi. — Mamm, vakar viss notika tik strauji. Vakarnakt viss manās smadzenēs bija sajucis kopā, bet šodien es pārdomāju. Es nopietni apsvēru. Es pārdomāju katru soli, katru mirkli, un tagad es sāku atcerēties.

— Ko, piemēram?

— Tu redzi, kādu iespaidu šie nolikumi atstājuši uz Rikiju. Man šķiet, ka līdzīgā veidā ari es biju šoka stāvoklī. Ne tik smagi, bet tagad es sāku atcerēties to, ko man vajadzēja atcerēties pagājušo nakti, kad cs runāju ar dakteri Grīnveju. Vai tu saproti?

Patiesībā viņa stāstam bija jēga. Diāna pēkšņi sāka uztraukties. Divi zēni redz vienu notikumu — viens no viņiem nokļūst šoka stāvoklī. Ir pamats uzskatīt, ka ari otrs ir cietis.

Viņa to nebija iedomājusies. Diāna pieliecās. — Mark, vai ar tevi viss ir kārtībā?

Viņš saprata, ka māte noticējusi. — Es domāju, jā, — Marks, saraucis pieri, it kā viņam sāpētu galva, teica

— Ko tu atceries? — viņa piesardzīgi jautāja. Marks dziļi ieelpoja — Es atceros...

Nezin no kurienes uzradās Grinvejs un ieklepojās. Marks apsviedās apkārt. — Man jāiet, — Grinvejs kā atvainodamies teica. — Es pēc pāris stundām pienākšu.

Diāna klusējot pamāja

Marks nolēma pabeigt. — Ziniet, dakter, es nupat mammai stāstīju, ka tagad pirmo reizi sāku daudz ko atcerēties.

— Sakarā ar pašnāvību?

—Jā, ser. Visu dienu man acu priekšā zibsnīja, un es sāku atcerēties detaļas. Manuprāt, dažas no tām varētu būt svarīgas.

Grinvejs paskatījās uz Diānu. — Iesim uz palātu un aprunāsimies.

Viņi devās uz palātu, aizvēra durvis un noklausījās, kā Marks centās aizpildīt tukšās vietas stāstā. Viņš jutās atvieglots, noveldams šo slogu, tomēr runājot pārsvarā vērās grīdā. Sāpīgā notikumu atsaukšana prātā bija kā izrāde, un zēns to veica filigrāni. Marks bieži apklusa — tās bija garas pauzes, kurās viņš meklēja vārdus, lai aprakstītu to, kas jau bija iespiedies atmiņā. Viņš šad un tad paraudzījās uz Grīnveju, bet ārsta sejas izteiksme visu laiku palika nemainīga Marks laiku pa laikam pameta skatienu uz māti, tomēr viņa, šķiet, nebija sarūgtināta Viņas sejā bija mātišķu rūpju izteiksme.

Tad, kad Marks sāka stāstīt par to, kā Klifords viņu sagrāba, viņš redzēja, ka abi sāk nervozēt. Zēns turpināja satraukti skatīties grīdā. Kad viņš runāja par ieroci, Diāna nopūtās. Grinvejs nogrozīja galvu, kad Marks pastāstīja par šāvienu cauri stiklam. Brīžiem viņš domāja, ka abi sāks kliegt par to, ka viņš vakarvakarā meloja, tomēr viņš turpināja, acīm redzami uztraucies un dziļi iegrimis domās.

Viņš uzmanīgi izspēlēja katru sīkumu, ko Rikijs būtu varējis novērot vai dzirdēt Vienīgais, ko viņš neizpauda, bija Kliforda grēksūdze. Zēnam vēl spilgtā atmiņā bija ārprātīgās runas par la—la zemi un došanos pie burvja.

Kad Marks beidza, Diāna sēdēja uz saliekamās gultas, berzēja pieri un lūdza zāles. Grinvejs sēdēja krēslā, kāri tverdams katru vārdu. — Vai tas ir viss, Mark?

— Es nezinu. Tas ir viss, ko varu pašlaik atcerēties, — viņš murmināja tā, it kā viņam sāpētu zobi.

—Tu tātad biji mašīnā? — Diāna, acis neatvēlusi, jautāja

Viņš aptaustīja nedaudz aizpampušo kreiso aci. — Vai tu

to redzi? Viņš man iecirta pliķi, kad es mēģināju tikt ārā no

mašīnas. Man ilgu laiku pēc tam reiba galva Varbūt es biju

bez samaņas, nezinu.

* '

— Tu man teici, ka skolā sakāvies.

— Es neatceros, mammu, ka būtu tev teicis ko tamlīdzīgu. Un, ja ari es teicu, varbūt es biju šoka slāvoldī vai tamlīdzīgi.

Vēl vieni meli.

Grinvejs braucīja bārdu. — Rikijs redzēja, kā tevi sagrābj un iemet mašīnā, un dzirdēja šāvienu? Ak Dievs!

—Jā, es to sāku skaidri atcerēties. Piedodiet, ka neatminējos agrāk, bet mana galva bija kā izslaucīta. Tāpat kā Rikijam. — Vēl viens ilgs klusuma brīdis.

— Atklāti runājot, Mark, man grūti noticēt, ka tu vakarnakt nevarēji atcerēties kaut daļu no šiem notikumiem, — Grinvejs teica.

— Piedodiet par neprecizitātēm. Paskatieties uz Rikiju, viņš redzēja, kas ar mani notiek, un tādēļ atslēdzās. Vai tad mēs vispār vakarvakarā runājām?

— Mark! — Diāna uzsauca. — Izbeidz!

— Protams, ka mēs runājām, — teica Grinvejs, un viņa pierē parādījās vismaz četras jaunas grumbas.

— Jā, man šķiet, ka jā. Lai gan es neko daudz neatceros.

Grīnvejs pārmetoši paskatījās uz Diānu, un viņu skatieni

satikās. Marks iegāja vannasistabā un padzērās ūdeni no papīra krūzītes.

— Labi, — Diāna teica, — vai tu to izstāstīji policijai?

— Nē. Es tikai nupat atcerējos.

Diāna lēnām pamāja un tikko manāmi uzsmaidīja Markam. Viņas acis bija piemiegtas. Marks pēkšņi sāka skatīties grīdā. Viņa ticēja šim stāstam par pašnāvību, bet pēkšņais apskaid-ribas bridis un atcerēšanās viņu nespeja pievilt. Velak vajadzēs ar dēlu aprunāties.

Grinvejs ari šaubījās, bet viņš vairāk bija norūpējies par sava pacienta ārstēšanu un nevēlējās Marku rāt Viņš lēnām glaudīja bārdu un pētīja sienu. Sekoja ilga pauze.

— Es esmu izsalcis, — Marks beidzot ierunājās.

Redžija nokavēja vienu stundu un atvainojās. Grinvejs jau bija darbu beidzis un aizgājis. Marks neveikli iepazīstināja. Sarokojoties viņa silti uzsmaidīja Diānai un apsēdās blakus uz gultas. Advokāte uzdeva vairākus jautājumus par Rikiju — norūpējusies un satraukta. Kā Diānai ar darbu? Kas ir ar skolu? Vai viņiem ir nauda? Vai ir drēbes?

Diāna bija nogurusi un kļuvusi viegli ievainojama, tāpēc bija jauki aprunāties ar kādu sievieti. Viņa kļuva atklāta, un viņas kādu bridi runāja par Grīnveju un apsprieda citas lietas, kas nebija saistītas ne ar Marku, ne viņa piedzīvojumiem, ne ar FIB, lai gan tieši šo iemeslu dēļ Redžija bija ieradusies.

Viņai līdzi bija čipsi un tūte ar sviestmaizēm, un Marks blakus Rikija gultai uzklāja galdu. Viņš izgāja ārā pēc dzeramā. Abas sievietes to nemaz nemanīja.

Marks nopirka divas pudeles Dr. Peppers un atgriezās istabā. Pa ceļam viņu neaprūpēja ne policisti, ne reportieri, ne mafiozo. Sievietes bija dziļi iegrimušas sarunā par to, kā Maktūns un Trumens mēģināja nopratināt Marku. Redžija šo stāstu pasniedza tā, ka Diānai nekas cits neatlika kā neuzticēties FIB. Viņas abas bija šokētas. Pirmo reizi vairāku stundu laikā Diāna sarosījās un juta, ka ir dzīva.

«Džeks Nenss un partneri» bija klusa firma, kas reklamēja sevi kā speciālisti drošības jautājumos. Īstenībā tic bija divi privātdetektīvi. Viņu reklāmas sludinājums Yellow Pages bija viens no īsākajiem. Viņi nenodarbojās ar parastajām šķiršanās lietām, kad viens no laulātajiem gulēja ārpus mājas, bet otrs gribēja, lai to nofotografē. Firmai nebija melu detektora. Viņi nezaga bērnus, viņi nenodarbojās ar zādzību lietām dar-ba vietās.

Džeks Nenss pats bija kādreizējais ieslodzītais ar iespai-(līgu biogrāfiju — viņš desmit gadus bija spējis izvairīties no nepatikšanām. Viņa partneris Kcls Sisons — arī sodīts — bija vadījis neīstu jumta segumu firmu un pamatīgi blēdījies. Viņi kopā tīri labi nopelnīja, veikdami netīru darbu naudīgu cilvēku labā. Reiz viņi bija salauzuši abas rokas kāda bagāta klienta meitas draugam par to, ka tas bija meiteni piekāvis. Viņi nebaidījās no vardarbības. Vairākas reizes detektīvi bija piekāvuši konkurentu, kurš pievācis klienta naudu. Citreiz viņi bija nodedzinājuši klienta sievas un tās mīļākā mīlestības ligzdiņu pilsētas centrā.

Viņu izpētes darba paveidam netrūka noieta, un šauiā lokā viņus pazina kā divus ļoti nekrietnus, bet efektīvus darboņus, kuri par naudu paveic netīro darbu un neatstāj pēdas. Rezultāti bija pārsteidzoši. Katrs klients ieradās ar rekomendāciju. Džeks Nenss līdz ar tumsas iestāšanos strādāja savā pārblīvētajā birojā, kad kāds pieklauvēja. Viņa sekretāre jau bija beigusi darbu un aizgājusi. Kels Sisons pašlaik izsekoja kādu pirmklasīgu dīleri, kurš bija piemānījis klienta dēlu. Nenss bija ap četrdesmit gadus vecs, maza auguma, bet proporcionāli veidots un ārkārtīgi žigls. Viņš izgāja cauri sekretāres istabai un atvēra parādes durvis. Tā bija sveša seja

— Es meklēju Džeku Nensu, — vīrietis teica.

—Tas esmu es.

Vīrietis izstiepa roku, un viņi sasveicinājās.

— Mani sauc Pols Gronke. Vai drīkstu ienākt?

Nenss atvēra durvis plašāk un aicināja Gronki iekšā. Viņi nostājās pie sekretāres galda, un Gronke apskatīja piekrauto telpu.

— Ir vēls, — teica Nenss. — Ko jūs gribat?

— Man ir steidzams darbs.

— Kas jums mūs ieteica?

— Esmu par jums dzirdējis. Cilvēki runā.

— Sakiet viņa vārdu.

— Dž. L Greindžers. Man šķiet, ka jūs viņam palīdzējāt kādā lietā. Viņš arī minēja misteru Svarcu, kurš bijis diezgan apmierināts ar jūsu darbu.

Nenss kādu bridi apsvēra, vērodams Gronki. Gronke bija drukns, platām krūtīm, ap gadiem trīsdesmit, slikti ģērbies, taču pats to neapzinājās. Ātrā un stieptā runas veida dēļ Nenss uzreiz saprata, ka ienācējs ir no Ņūorleānas. — Mans honorārs ir 2000 dolāru rokasnaudas, ko atpakaļ neatmaksā, visu skaidrā naudā, pirms es pakustinu kaut pirkstu. — Gronke izvilka banknošu žūksni no kreisās krūšu kabatas un noskaitīja divdesmit simtniekus. Nenss nomierinājās. Desmit gadu laikā tā bija viņa visātrāk nopelnītā rokasnauda.

— Apsēdieties! — viņš teica, paņemdams naudu, un norādīja uz dīvānu. — Es klausos.

Gronke izvilka salocītu avīžu izgriezumu no žaketes un pasniedza Nensam. — Vai jūs esat redzējis šodienas avīzi?

Nenss paskatījās. — Jā, es to lasīju. Kāda ir jūsu loma?

— Es esmu no Ņūorleānas. Faktiski misters Muldano ir mans vecs čoms, un viņš nervozē, ieraudzījis savu vārdu Memfisas laikrakstā. Tur teikts, ka viņam ir sakari ar mafiju un tamlīdzīgi. Es neticu ne vārda tam, kas rakstīts avīzēs. Prese kādreiz izputinās šo valsti.

— Vai Klifords bija viņa advokāts?

—Jā, bet tagad viņam ir jauns. Tas nav svarīgi. Es gribu jums izstāstīt, par ko viņš uztraucas. Viņa ziņu avots pavēstīja, ka abi zēni kaut ko zina.

— Kur šie zēni atrodas?

— Viens — slimnīcā. Viņam ir koma vai kaut kas līdzīgs. Kad Klifords nošāvās, puika atslēdzās. Viņa brālis bija pie Kliforda mašīnā, pirms tas notika. Viņš dabūjis advokātu un atsakās runāt ar FIB. Tas izskatās aizdomīgi.

— Kāda te var būt mana loma?

— Mums vajadzīgs kāds ar sakariem Memfisā. Mums jāsatiek zēns. Mums visu laiku jāzina, kur viņš atrodas.

— Kā viņu sauc?

t

— Marks Svejs. Mēs domājam, ka viņš ir slimnīcā kopā ar māti. Pagājušo nakti abi pavadīja palātā pie brāļa Rikija Sveja Svētā Pētera slimnīcas devītajā stāvā. Palātas numurs ir 943. Mēs gribētu, lai jūs atrastu puiku, pagaidām noteiktu viņa uzturēšanās vietu un pēc tam viņu novērotu.

—Tas ir diezgan vienkārši.

— Var gadīties, ka ne. Tur ir policisti, un iespējams — FIB aģenti ari novēro slimnīcu. Zēns piesaista ziņkārīgo pūļus.

— Mans honorārs ir simt dolāru stundā skaidra naudā.

— Es zinu.

Viņas vārds bija Embera, kas, tāpat kā vārds Aleksis, bija populārākie pseidonīmi Franču kvartāla striptīza dejotāju un prostitūtu aprindās. Viņa pacēla telefona klausuli un, aiznesusi aparātu dažus soļus tālāk uz mazo vannasistabu, kur Berijs Muldano tīrīja zobus, teica: — Zvana Gronke, — un pasniedza klausuli. Viņš to paņēma, aizgrieza krānu un apbrīnā noskatījās uz sievietes kailo ķermeni, kamēr viņa palīda zem segas. Viņš nostājās durvīs. — Jā, — Berijs teica.

Pēc mirkļa viņš nolika telefonu blakus gultai uz galda, ātri noslaucījās un steigā saģērbās. Embera bija kaut kur zem segām.

— Cikos tu iesi uz darbu? — viņš, siedams kaklasaiti, jautāja

— Desmitos. Cik pulkstenis? — Starp spilveniem parādījās viņas galva.

— Gandrīz deviņi. Man jāskrien darīšanās. Es atgriezīšos.

— Kāpēc? Tu dabūji, ko gribēji.

— Es varbūt gribēšu vēl. Es maksāju dzīvokļa īri, dārgumiņ.

— Kaut kādu stulbu īri. Kāpēc mēs nevarētu pārcelties no šīs bedres uz kādu jauku vietiņu?

Viņš saraustīja krekla piedurknes un apbrīnoja sevi spogulī. Ideāli, vienkārši ideāli. Viņš uzsmaidīja Emberai. — Man te patīk.

— Šī ir atkritumu bedre. Ja tu par mani patiesi rūpētos, tu man atrastu jauku vietiņu.

— Labi, labi. Tiksimies vēlāk, dārgumiņ. — Viņš aizcirta durvis. Striptīza dejotājas... Sagādā viņām darbu, tad dzīvokli, nopērc drēbes, izmaksā labas vakariņas — un pēc tam viņas kļūst kulturālas un sāk uzstādīt prasības.

Šīs meičas bija dārgs ieradums, taču viņš no tā nespēja atteikties.

Berijs savās krokodilādas kurpēs palēkdamies noskrēja lejup pa kāpnēm un atvēra durvis, kas veda uz Dūmeina ielu. Paskatījās pa labi un pa kreisi, sapratis, ka tiek novērots, viņš pagriezās ap stūri Burbonu ielā Muldano turējās ēnā, vairākkārt šķērsoja ielu, pēc tam atkal pagriezās ap stūri un pagājās mazliet atpakaļ. Tā viņš līkumoja kādus astoņus kvartālus un pēc tam ieslīdēja Randy's Oysters restorānā. Ja slepenie vēl spēja viņu izsekot, tad nu gan tie bija supermeni.

Rendija restorāns bija svētnīca. Tas bija vecmodīgs Ņū-orleānas ēstūzis — garš un šaurs, tumšs un pārpildīts. Tas atradās tālu no tūristu apmeklētajām vietām. Restorāns bija ģimenes uzņēmums. Berijs uzskrēja pa šaurām kāpnēm otrajā stāvā, kur vietas bija īpaši jārezervē un tās varēja dabūt tikai daži izredzētie. Viņš pamāja oficiantam, uzsmaidīja gaļīgam mafiozo un iegāja atsevišķā telpā ar četriem galdiņiem. Trīs no tiem bija brīvi, bet pie ceturtā sēdēja vientuļš stāvs, lasīdams sveces gaismā. Berijs piegāja tuvāk, apstājās im gaidīja, kad viņu aicinās. Vīrietis, viņu ieraudzījis, norādīja uz krēslu. Berijs paklausīgi apsēdās.

Džonijs Sulari bija Berija mātesbrālis un nenoliedzami ģimenes galva. Viņam piederēja Rendija restorāns un simtiem citu izsmalcinātu uzņēmumu. Kā parasti, viņš šovakar, gaidot vakariņas, strādāja, lasīdams sveces gaismā finansu atskaites. Bija otrdiena — kārtējais darba vakars. Piektdien Džonijs šeit atnāks kopā ar kādu Emberu un Aleksi vai Sabrinu, bet sestdien viņš šeit sēdēs kopā ar sievu.

Džonijs nebija priecīgs par traucējumu. — Kas par lietu?

Muldano pieliecās, labi zinādams, ka viņš šeit šobrīd netiek gaidīts. — Es nupat runāju ar Gronki no Memfisas. Puikam ir advokāts, un viņš atsakās runāt ar FIB.

— Neticami, ka tu vari būt tik dumjš, Berij. Vai tu pats to apzinies?

— Mēs jau vienreiz par to runājām, labi?

— Es zinu. Bet mums vēlreiz būs jāatkārto. Tu esi stulbenis, un es tikai gribu, lai tu zinātu, ka es tevi uzskatu par īstu stulbeni.

— Labi. Es esmu stulbenis, bet mums jārīkojas.

— Ko?

— Mums jāsūta Bono un vēl viens, varbūt Pilini, varbūt

Bullis, vienalga, kurš, bet mums nepieciešami pāris vīru Memfisā. Un nekavējoties.

—Tu gribi nogalināt zēnu?

— Varbūt. Redzēsim. Mums jānoskaidro, ko viņš zina. Ja viņš zina pārāk daudz, tad, iespējams, mēs viņu novāksim.

— Es kaunos par mūsu asinsradniecību, Berij. Tu esi neglābjams muļķis, vai tu saproti?

— Labi, bet mums jārīkojas ātri.

Džonijs paņēma papīru žūksni un sāka lasīt — Aizsūti Bono un Pilini, bet vairāk neviena muļķīga gājiena, labi? Tu esi idiots, Berij, plānprātiņš, un es negribu, lai tur kaut kas tiktu pasākts, pirms es dodu rīkojumu. Saprati?

—Jā, ser.

—Tagad ej projām. — Džonijs norādīja ar roku, un Bcrijs pielēca kājās.

13

Līdz otrdienas vakaram Džordžam Ordām un viņa komandai bija izdevies ierobežot Foltriga, Boksa un Finka rosīšanos. Tiem tika piešķirtas plašās bibliotēkas telpas starp kabinetiem. Te viņi izvērsa savu komandpunktu. Viņu rīcībā bija divi telefoni. Ords aizdeva viņiem sekretāri un palīgu. Visiem pārējiem tika dots rīkojums bibliotēkai netuvoties. Foltrigs turēja duivis ciet un izplāja savus dokumentus uz sešpadsmit pēdu lielā konferenču galda telpas vidū. Trume-nam bija atļauts staigāt iekšā un ārā. Sekretāre pienesa kafiju un sviestmaizes, kad vien cienījamais pasūtīja.

Foltrigs savā laikā bija vidusmēra students, un pēdējos piecpadsmit gadus viņam bija izdevies izvairīties no garlaicīgā likumu pētniecības darba. Viņš jau juridiskās fakultātes laikos ienīda bibliotēkas. Viņš uzskatīja, ka ar izpēti jānodarbojas plikpaurainiem zinātniekiem. Ar praktisko jurisprudenci, viņaprāt, varēja nodarboties tikai tie, kas spēja stāties zvērināto priekšā un sludināt

Tomēr te nu viņš, garlaicības mākts, bija Džordža Orda bibliotēkā kopā ar Boksu un Finlcu, un viņam nekas cits neatlika kā gaidīt, kad Redžija Lova viņu pasauks, ja tai labpatiksies. Dižais Rojs Foltrigs — jurisprudences spīdeklis — pašlaik sēdēja, degunu iebāzis biezā likumu krājumā, un kāds ducis grāmatu bija sakrautas viņam visapkārt uz galda. Plikpaurainais zinātnieks Finks, novilcis kuipes, sēdēja uz grīdas starp grāmatu plauktiem, un viņam visapkārt mētājās izmeklēšanas materiāli. Foltriga galda otrā pusē Bokss ar pavieglo juridisko intelektu nodarbojās ar priekšlikumu izstrādi. Bokss gadiem ilgi nebija atvēris likumu krājumu, bet pašlaik vienkārši nebija nekā cita, ko darīt Viņam mugurā bija vienīgie tīrie šorti, un viņš ļoti cerēja, ka rīt varēs aizbraukt no Memfisas.

Viņu izpētes galvenais mērķis bija strīdīgais jautājums, kā piespiest Marku Sveju izpaust informāciju, ko viņš negribēja stāstīt Ja kāda rīcībā ir informācija, kas var būt izšķiroša kriminālprocesa gaitā, un ja šī persona nevēlas to izpaust, kā šo informāciju varētu iegūt? Otrkārt, Foltrigs vēlējās uzzināt, vai Redžiju Lovu var piespiest izpaust to, ko Marks Svejs viņai izstāstījis. Advokāta — klienta privilēģija ir gandrīz svēta, bet Rojs, vienalga, gribēja noskaidrot šo jautājumu.

Debates par to, vai Marks Svejs kaut ko zina, bija beigušās pirms vairākām stundām ar acīm redzamu Foltriga uzvaru. Zēns ir bijis mašīnā. Klifords juka prātā un vēlējās izrunāties. Zēns bija melojis policistiem. Un tagad viņš atradis advokātu, tāpēc ka kaut ko zināja un baidījās runāt. Kāpēc Marks Svejs vienkārši visu neizstāstīja? Kāpēc? Tāpēc, ka viņš baidījās no Boida Bojeta slepkavas. Viss bija vienkārši un skaidri.

Finks vēl šaubījās, bet viņš bija noguris no šiem strīdiem. Viņa priekšnieks nebija nekāds gudrais, bet ļoti stūrgalvīgs, un, ja tas kaut ko ieņēma galvā, tad tas bija uz visiem laikiem. Foltriga argumenti bija vērā ņemami. Zēns rīkojās dīvaini, bērni tā parasti neizturējās.

Bokss, protams, uzticīgi atbalstīja savu bosu un ticēja visam, ko tas šalca. Ja Rojs teica, ka puika zina, kur ir līķis, tad tas bija kā Svētajos Rakstos. Paklausot vienam no viņa neskaitāmajiem telefona zvaniem, vismaz pusducis valsts prokurora palīgu veica identisku izpētes darbu Ņūorleānā.

Lerijs Trumens pieklauvēja un ienāca bibliotēkā ap desmitiem otrdienas vakarā. Viņš lielāko vakara daļu bija pavadījis Maktūna kabinetā. Pēc Foltriga norādījumiem viņi bija uzsākuši sagatavošanās darbus, lai saņemtu piekrišanu un varētu Markam Svejam piedāvāt drošību saskaņā ar federālo liecinieku aizsardzības programmu. Viņi neskaitāmas reizes bija zvanījuši uz Vašingtonu, divreiz runājuši ar FIB direktoru F. Dentonu Voilu. Ja Marks Svejs no rīta nesniegs Foltrigam atbildes, kuras prokurors gaidīja, tad viņiem būs gatavs labs piedāvājums.

Foltrigs teica, ka šo darījumu būs viegli nokārtot Zēnam nebija ko zaudēt Viņa mātei piedāvās labu darbu citā pilsētā pēc viņas izvēles. Viņa nopelnīs vairāk nekā tos sešus smirdīgos dolārus stundā lampu rūpnīcā. Ģimene varēs dzīvot kārtīgā mājā, nevis lētā treilerā. Viņi dabūs pabalstu, varbūt pat jaunu mašīnu.

Marks sēdēja tumsā uz plānā matrača un raudzījās uz māti, kas gulēja gultā blakus Rikijam. Viņam bija apnikusi slimnīcas palāta. Zēnam bija stīva mugura no saliekamās gultas. Traģiski, bet skaistā Kārena nedežurēja. Gaiteņi bija tukši. Neviens negaidīja liftus.

Vientuļš vīrietis sēdēja atpūtas stūrītī. Viņš šķirstīja žurnālu un ignorēja televizoru. Viņš sēdēja uz dīvāna, kur Marks bija ieplānojis izgulēties. Marks iestūma automātā divas monētas un izvilka gāzūdens kārbu. Apsēdies krēslā, viņš cieši skatījās ekrānā. Vīrietim bija kādi četrdesmit gadi, un viņš izskatījās noguris un norūpējies. Pēc desmit minūtēm programma beidzās. Te pēkšņi ekrānā parādījās Džils Tfls, tautas advokāts, kurš, stāvēdams autokatastrofas vietā, mierīgi runāja par tiesību aizsardzību un cīņu pret apdrošināšanas firmām. Džils Tīls — tas ir nopietni.

Džeks Nenss aizvēra žurnālu un paņēma nākamo. Viņš pirmo reizi pacēla acis uz Marku un uzsmaidīja.

— Sveiks! — viņš sirsnīgi teica un pievērsās savai lasāmvielai.

Marks pamāja. Viņš nepavisam nevēlējās satikt vēl vienu svešinieku. Zēns malkoja limonādi un lūdza Dievu, lai ir klusums.

— Ko tu šeit dari?

— Skatos televizoru, — Marks tik tikko sadzirdami atbildēja. Vīrietis vairs nesmaidīja un sāka lasīt rakstu. Pa televizora rādīja pusnakts ziņas, un tajās runāja par milzīgu taifūnu Pakistānā. Rādīja kadrus ar mirušiem cilvēkiem un beigtiem dzīvniekiem, tie kā jūras izskalota malka bija sakrauti krastā. No briesmīgajiem kadriem nevarēja atraut acis.

— Cik šausmīgi, vai ne? — Džeks Nenss uzrunāja televizora, kurā helikopters lidinājās virs cilvēku atlieku kaudzes.

— Atbaidoši, — Marks uzmanīgi izteicās un centās neizklausīties draudzīgs. Kas lai zina — šis vīrs, iespējams, bija vēl viens izsalcis advokāts, kurš to vien gaidīja, lai mestos virsū ievainotam laupījumam.

— Patiešām atbaidoši, — vīrietis, grozīdams galvu, teica, vērodams ciešanu ainas. — Es domāju, ka mums par daudz ko jāpateicas. Bet ir grūti būt pateicīgam slimnīcā, vai saproti, ko es ar to domāju? — Viņš pēkšņi atkal kļuva skumjš un sāpju pilnu skatienu paskatījās uz Marku.

— Kas noticis? — Marks nenoturējās.

— Mans dēls. Viņš ir ļoti smagā stāvoklī. — Vīrietis nometa žurnālu uz galda un izberzēja acis.

— Kā tas notika? — Marks jautāja. Viņš sajuta līdzjūtību pret šo vīru.

— Autokatastrofa. Piedzēries šoferis. Mans zēns tika izsviests no mašīnas.

— Kur viņš ir?

— Pirmajā stāvā, reanimācijā. Es tur nevarēju izturēt. Man bija jātiek prom. Tur lejā ir kā zooloģiskajā dārzā. Cilvēki visu laiku kliedz un raud.

— Man ļoti žēl.

— Viņam ir tikai astoņi gadi. — Šķita, ka vīrietis raud, bet Marks to precīzi nespēja noteikt

— Manam mazajam brālītim arī ir astoņi gadi. Viņš ir tepat palātā ap stūri.

— Kas viņam kaiš? — vīrietis, acis nodūris, jautāja.

— Viņš ir šoka stāvoklī.

— Kā tas gadījās?

— Tas ir garš stāsts. Un tas kļūst aizvien garāks. Viņš noteikti izveseļosies. Es ceru, ka ari tavs dēls klās vesels.

Džeks Nenss paskatījās pulkstenī un pēkšņi piecēlās. —Es ari ceru. Man jāiet un jāpārbauda, kā viņam iet. Lai tev labi klājas, hm... kāds ir tavs vārds?

— Marks Svejs.

— Lai tev veicas, Mark. Man jāskrien. — Viņš devās uz liftiem un pazuda.

Marks iekārtojās viņa vietā uz dīvāna un pēc mirkļa jau bija aizmidzis.

14

Fotogrāfijas laikrakstā Memphis Press trešdienas numura titullapā bija izkopētas no Villouroudas pamatskolas gadagrāmatas. Tās bija uzņemtas purns gada, kad Marks mācījās ceturtajā klasē un Rikijs — pirmajā. Viņu abu attēli bija blakus, lappuses apakšā, un zem smaidīgajām sejām uzdrukāti viņu vārdi: MARKS SVEJS. RIKIJS SVEJS. Kreisajā pusē bija raksts par Džeroma Kliforda pašnāvību un tās atskaņām, kur tikuši iejaukti zēni. Raksta autors bija Sliks Mellers. Viņš šoreiz bija uzcepis mazu, minējumu pilnu sacerējumu. Te bija pieminēts FIB un tas, ka Rikijs atrodas šoka stāvoklī, ka Marks zvanījis pa 911, bet nav nosaucis savu vārdu, ka policija mēģinājusi Marku nopratināt, bet zēns vēl nav runājis, ka ģimene nolīgusi advokātu — kādu Redžiju Lovu (sievieti), ka Marka pirkstu nospiedumi atrasti automašīnas salonā, ari uz pistoles. Šajā rakstā Marks tika iztēlots kā aukstasinīgs slepkava.

Kārena ap sešiem atnesa viņam laikrakstu uz tukšo telpu tieši pretī Rikija palātai, kur Marks skatījās multfilmas un mēģināja nosnausties. Grīnvejs bija lūdzis visus, izņemot Ri-kiju un Diānu, atstāt palātu. Pirms stundas Rikijs bija atvēris acis un teicis, ka viņš gribētu aiziet uz tualeti. Tagad mazais bija atkal gultā un, ēzdams saldējumu, kaut ko murmināja par briesmīgiem sapņiem.

— Tu esi kļuvis populārs, — Kārena teica, pasniedzot avīzes lapu, un nolika apelsīnu sulu uz galda.

— Kas tur rakstīts? — Marks pēkšņi ieraudzīja savu seju melnbaltajā fotogrāfijā. — Velns parāvis!

—Tikai mazs rakstiņš. Es vēlētos tavu autogrāfu, kad tev būs laiks.

Cik jocīgi — viņa aizgāja, un Marks lēnām lasīja. Redžija bija viņam teikusi par pirkstu nospiedumiem un vēstuli. Zēns bija domājis par pistoli, bet viņam no atmiņas pilnīgi bija izzudusi epizode ar viskija pudeli.

Tā bija netaisnība. Viņš taču bija tikai bērns, kas nekur neiejaucās, un tagad pēkšņi viņa fotogrāfija parādās titullapā un visi var rādīt uz viņu ar pirkstu. Kā gan avīze drīkst sameklēt vecas fotogrāfijas no gadagrāmatas un iespiest, kad vien vēlas? Vai tad viņam nebija tiesību uz noslēpumu?

Marks nometa avīzi uz grīdas un piegāja pie loga. Ausa rīts, laukā smidzināja lietus, un Memfisas centrs lēnām modās. Stāvēdams pie loga tukšajā istabā un vērodams augstceltņu kvartālus, viņš jutās pavisam vientuļš. Pēc stundas pusmiljons iedzīvotāju būs pamodušies un pie rīta kafijas tases, ēdot grauzdiņus, lasīs par Marku un Rikiju Svejiem. Pagaidām tumšās ēkas piepildīs darbīgi ļaudis, kas pie saviem rakstāmgaldiem un kafijas automātiem baumos un izteiks vispārdrošākās varbūtības šajā sakarā un minēs mirušā advokāta rīcības motīvus. Zēns noteikti bijis mašīnā. Visur atrasti pirkstu nospiedumi! Kā gan bērns varēja iekļūt mašīnā? Kā viņš tika laukā? Viņi lasīs Slika Mellera rakstu tā, it kā katrs vārds tajā būtu patiesība, tā, it kā Slikam būtu gaišreģa spējas.

Nebija godīgi, ka bērnam par sevi jālasa avīzes titullapā un ka viņam nav vecāku, pie kuriem patverties. Katram bērnam šādā situācijā nepieciešams tēva atbalsts un mātes mīlestība. Viņam bija nepieciešams vairogs, kas viņu pasargātu no policistiem, FIB aģentiem un reportieriem, un, Dievs pasargi, no mafijas. Te nu viņš bija — vienpadsmitgadīgs un vientuļš. Sākumā viņš bija melojis, pēc tam teicis taisnību, tad vēlreiz melojis, nebūdams pārliecināts par to, ko iesākt tālāk Patiesība var nogalināt — to viņš reiz bija redzējis filmā un vienmēr atcerējās, ja viņu kāds iekšēji mudināja samelot oficiālai personai. Kā lai izkuļas no šīm nepatikšanām?

Viņš pacēla avīzi un izgāja gaitenī. Grinvejs pie Rikija durvīm bija piestiprinājis zīmīti ar aizliegumu ienākt, tas attiecās ari uz medmāsām. Diānai no sēdēšanas gultā un dēla auklēšanas sāpēja mugura, un Grinvejs bija parakstījis viņai jaunu zāļu devu.

Marks apstājās pie medmāsas dežūrgalda un pasniedza Kārenai avīzi. — Jauks stāstiņš, vai ne? — viņa smaidot teica. Kārena Markam vairs nelikās romantiska, lai gan joprojām bija skaista. Tagad viņa ļoti pūlējās iegūt zēna labvēlību, bet Markam vairs nebija spēka.

— Es iešu pēc virtuļiem, — viņš teica. — Vai tu arī gribi?

— Nē, paldies.

Viņš devās uz liftiem un nospieda pogu. Vidējās durvis atvērās, un zēns iekāpa. Tieši šajā brīdī Džeks Nenss uzgaidāmās telpas tumsā iečukstēja kaut ko radiotelefonā.

Lifts bija tukšs. Pulkstenis rādīja tikai dažas minūtes pāri sešiem — vēl pusstunda līdz sastrēgumstundas pūlim, lifts apstājās astotajā stāvā. Durvis atvērās — un iekāpa kāds vīrietis. Viņam mugurā bija balts laboranta virsvalks, džinsi, sporta kurpes un beisbola cepure. Marks neskatījās vīrieša sejā. Viņš jutās noguris no svešiem cilvēkiem.

Durvis aizvērās, un pēkšņi vīrietis sagrāba Marku un iespieda viņu stūrī. Viņš cieši satvēra Marka kaklu. Notupies uz viena ceļgala, svešais kaut ko izvilka no kabatas. Viņa seja atradās dažu sprīžu attālumā no Marka sejas, un tā bija briesmīga. Viņš smagi elpoja. — Paklau, Mark Svej, — vīrietis ierūcās. Viņa labajā rokā kaut kas noklikšķēja — un parādījās spīdīgs automātiskā naža asmens — ļoti garš asmens. — Es nezinu, ko tev pastāstīja Džeroms Klifords, — vīrietis steidzīgi teica. Lifts turpināja braukt. — Bet, ja tu kādam teiksi kaut pušplēstu vārdiņu, pat savai advokātei, es tevi nogalināšu. Es nogalināšu tavu māti un mazo brāli, saprati? Viņš ir 943. palātā. Es apskatīju jūsu treileru. Saprati? Es redzēju, kur ir tava skola Villouroudā. — Viņa elpa bija smacīga un oda pēc kafijas ar krējumu. Viņš mērķēja asmeni tieši Markam acis. — Vai tu mani saproti? — svešais ņirgājās.

lifts apstājās, un vīrietis pielēca kājās, paslēpis automātisko nazi pie kājas. Lai gan Marks stāvēja kā paralizēts, viņš vēl spēja cerēt un lūgt Dievu, lai kāds iekāptu šajā nolāpītajā liftā. Bija acīm redzams, ka viņš pagaidām netiks ārā. Viņi nogaidīja desmit sekundes sestajā stāvā, taču neviens neiekāpa. Durvis aizvērās, un lifts turpināja braukt.

Vīrietis atkal metās viņam virsū. Šoreiz asmens bija tikai collu no Marka deguna. Vīrietis iespieda zēnu stūrī, pieturot viņu ar smagu roku, un pēkšņi grūda spožo asmeni Markam vēderā. Nazis uzreiz pārgrieza vienu siksnas cilpu, pēc tam vēl vienu. Svešais jau bija devis mājienu, tagad pienācis laiks nedaudz pielietot spēku.

— Es tev izgāzīšu iekšas, saprati? — viņš iešņācās un palaida Marku vajā.

Marks pamāja. Viņš juta, ka izkaltušajā rīklē ieķēries kumoss golfa bumbiņas lielumā, un pēkšņi viņam acīs sariesās asaras. Zēns piekrītot trīs reizes pamāja.

— Es tevi nogalināšu. Vai tu saprati? — Marks cieši raudzījās uz nazi un vēlreiz vairākas reizes pamāja. — Un, ja tu par mani kādam stāstīsi, es tevi atradīšu. Saprati? — Marks turpināja māt ar galvu, tikai vēl ātrāk.

Vīrietis ieslidmāja nazi kabatā un no virsvalka izvilka krāsainu fotogrāfiju. Viņš to iegrūda Markam sejā. — Vai tu to esi redzējis? — uzbrucējs smaidīdams jautāja.

Uzņēmums bija fotografēts universālveikalā, kad Marks mācījās otrajā klasē, un ilgu laiku bildīte bija piestiprināta pie sienas virs televizora. Marks cieši pētīja fotogrāfiju.

— Vai tu to pazīsti? — vīrietis viņam uzrēja.

Marks pamāja. Pasaulē bija tikai viena šāda fotogrāfija.

Lifts apstājās pieietajā stāvā, un vīrietis atkal ātri devās uz durvīm. Pēdējā mirklī iekāpa divas medmāsas, un Marks beidzot uzelpoja. Viņš palika stūri, turēdamies pie margām, un lūdza Dievu, lai notiek brīnums. Naža asmens ar katru reizi bija nācis tuvāk, un viņš vairs nespētu to izturēt vēlreiz. Trešajā stāvā iekāpa vēl trīs cilvēki un nostājās starp Marku un svešo vīrieti. Pirms durvis aizvērās, uzbrucējs bija pazudis.

— Vai ar tevi viss kārtībā? — Uz viņu skatījās medmāsa ar rūpēs sarauktu pieri. Lifts nodrebēja un devās lejup. Viņa pataustīja zēna pieri un juta, ka tā ir nosvīdusi. Markam bija asaras acīs. — Tu izskaties bāls, — māsiņa teica.

— Es jūtos labi, — viņš tikko sadzirdami nomurmināja, turēdamies pie margām.

Uz viņu paskatījās otra māsiņa. Viņas abas norūpējušās vēroja zēna seju. — Vai tu esi pārliecināts?

Marks pamāja, un lifta duivis pēkšņi atvērās otrajā stāvā. Viņš metās garām cilvēkiem un nokļuva šaurā koridorā. Labi ienēsātās Nike kurpes noskrapstēja uz tīrā linoleja, skrienot uz durvīm ar uzrakstu «IZEJA». Viņš tās atgrūda vaļā un atradās kāpņu telpā. Satvēris margas, Marks metās augšup, lēkdams pāri diviem pakāpieniem. Sestajā stāvā zēns sajuta sāpes gūžās, bet neapstājās. Astotajā stāvā viņš paskrēja garām ārstam, taču nepalēnināja tempu. Viņš skrēja augšup kalnā ar rekordātrumu, līdz piecpadsmitajā stāvā kāpnes izbeidzās. Zēns sabruka kāpņu laukumiņā zem ugunsdzēsēju šļūtenes un sēdēja pustumsā, līdz krāsainajā lodziņā virs viņa iespīdēja saules stars.

Kā norunāts, Klints atslēdza Redžijas biroju tieši pulksten astoņos un, ieslēdzis gaismas, uzvārīja kafiju. Bija trešdiena, Southern pecan^4 kafijas diena. Viņš pārbaudīja neskaitāmas pupiņu kafijas paciņas ledusskapī, kamēr atrada Southern pecan, un iebēra precīzi četrus kausiņus dzirnaviņās. Redžija vienmēr spēja noteikt, ja viņš bija aizmirsis iebērt kaut vai pustējkaroti. Pirmo malku viņa nogaršoja kā vīnu lietpratējs, čāpstinot lūpas kā trusis, pēc tam deva novērtējumu. Klints ielēja precīzu ūdens daudzumu, nospieda slēdzi un nogaidīja, kamēr pirmās lielās lāses sāka pilēt krūzē. Aromāts bija patīkams.

Klintām kafija garšoja gandrīz tāpat kā viņa priekšniecei, un šī pedantiskā vārīšanas kārtība netika uztverta pārāk nopietni. Viņi sāka katru rītu ar klusu kafijas tasi, kamēr plānoja dienas darbus un pārsprieda saraksti. Abi pirms vienpadsmit gadiem bija tikušies detoksikācijas centrā, kad Redžijai bija četrdesmit viens gads un Klintām septiņpadsmit. Abi vienlaicīgi bija uzsākuši jurisprudences studijas, bet Klints tās pameta pēc smaga posma, kad viņš tika lietojis kokaīnu. Tagad jau piecus gadus Klints neko tamlīdzīgu nedarīja, un Redžija nelietoja narkotikas kādus sešus gadus. Viņi viens otram vairākkārt bija līdzējuši.

Viņš izšķiroja korespondenci un kārtīgi novietoja uz advokātes tīrā galda. Klints ielēja savu pirmo kafijas tasi virtuvē, ar lielu interesi lasot rakstu par viņas jaunāko klientu. Kā vienmēr, Sliks bija ieguvis pareizu informāciju. Un, kā parasti, faktus papildināja krietna doza mājienu. Uzņēmumā zēni viens otru atbalstīja, Rikija matu krāsa bija par toni gaišāka. Viņš fotogrāfijā smaidīja, un viņam trūka dažu zobu. Klints novietoja šo lapu pašā vidū uz Redžijas galda.

Ja vien Redžijai nebija jāapmeklē tiesas nams, viņa reti kad ieradās birojā ātrāk kā deviņos no rīta. Advokāte savu darbadienu sāka lēnām un parasti sasniedza kulmināciju ap četriem pēcpusdienā, un viņai patika strādāt vēlu vakaros.

Viņas advokātes misija bija aizsargāt vecāku varmācības upurus un novārtā pamestos bērnus, un viņa to veica meistarīgi, ar lielu aizrautību. Viņu parasti aicināja uz nepilngadīgo tiesu, jo trūka tādu cilvēku, kas varētu aizstāvēt bērnus, kuriem bija nepieciešams advokāts, bet kuri to nezināja. Viņa cītīgi aizstāvēja mazos klientus, kas nespēja pateikties. Redžija bija iesūdzējusi tiesā tēvus par vardarbību pret meitām. Viņa bija iesūdzējusi krusttēvus par krustmeitu izvarošanu. Viņa bija apsūdzējusi mātes par vardarbību pret zīdaiņiem un piedalījusies izmeklēšanā, kur vecāki bija savus bērnus pieradinājuši pie narkotikām. Viņa bija likumīgs aizbildnis vairāk nekā divdesmit bērniem un darbojās nepilngadīgo tiesā, konsultējot bērnus, kas nonākuši konfliktā ar likumu. Redžija par brīvu veica darbu to bērnu labā, kuri bija jāievieto psihiatriskajās iestādēs. Viņa par savu darbu saņēma atbilstošu algu, tomēr nauda nebija galvenais. Reiz viņai bija nauda, daudz naudas, kas atnesa vienīgi nepatikšanas.

Redžija malkoja Southern pecan, novērtēdama to kā labu, un kopā ar Klintu plānoja dienu. Pie šī rituāla viņi pieturējās, kad vien tas bija iespējams.

Kad Redžija paņēma avīzi, ieskanējās zvans un durvis atvērās. Klints pielēca kājās un ieraudzīja, ka pieņemšanas telpā stāv Marks Svejs — izmircis lietū un bez elpas.

— Labrīt, Mark. Tu esi galīgi slapjš.

— Man jāsatiek Redžija — Zēna mati bija pielipuši pie pieres, un ūdens pilēja no deguna. Viņš izskatījās apjucis.

— Protams. — Klints aizgāja un atnesa no tualetes dvieli. Viņš noslaucīja Markam seju un teica: — Nāc man līdzi.

Redžija gaidīja kabineta vidū. Klints aizvēra durvis un atstāja viņus vienus.

— Kas noticis?

— Mums jāparunā. — Viņa norādīja uz atzveltnes krēslu un pati apsēdās uz dīvāna.

— Kas noticis, Mark? — Zēnam bija iekaisušas un nogurušas acis. Viņš raudzījās uz kafijas galdiņu.

— Rikijs šorīt agri attapās.

— Lieliski. Cikos?

— Pirms pāris stundām.

—Tu izskaties noguris. Vai tu vēlētos karstu kakao?

— Nē. Vai tu izlasīji šīrita avīzi?

—Jā. Es to redzēju. Vai tu tādēļ esi nobijies?

— Protams, ka tas mani nobiedēja. — Klints pieklauvēja un, atvēris durvis, ienesa karstu kakao. Marks viņam pateicās un turēja krūzi ar abām rokām. Viņam sala, un karstā kakao krūze viņu sasildīja. Klints aizvēra aiz sevis durvis.

— Kad mums jātiekas ar FIB?

— Pēc stundas. Kāpēc tu prasi?

Marks malkoja kakao un apdedzināja mēli. — Es neesmu pārliecināts, ka gribu ar viņiem runāt

— Labi. Tev tas nav jādara. Es tev visu esmu paskaidrojusi.

— Es zinu. Vai es tev drīkstu kaut ko lūgt?

— Protams, Mark. Tu izskaties nobijies.

— Man šorīt gāja diezgan smagi. — Viņš vēl mazliet padzērās, tad vēl. — Kas ar mani notiks, ja es nevienam nekad neteikšu to, ko es zinu?

—Tu esi izstāstījis man.

—Jā, bet tu nedrīksti izpaust. Un es tev visu neesmu izstāstījis, vai ne?

—Tā tas ir.

— Es tev stāstīju, ka zinu, kur ir līķis, bet es tev neesmu teicis...

— Es saprotu, Mark. Starpība tā, ka es nezinu, kur tas ir.

— Vai tu gribi zināt?

— Vai tu gribi man izstāstīt?

— Patiesību sakot — nē. Pašlaik vēl ne.

Redžija jutās atvieglota, bet to neizrādīja. — Labi, tad es negribu zināt.

— Tātad — kas ar mani notiks, ja es nestāstīšu?

VLiia par to bija domājusi stundām ilgi un joprojām nespēja atbildēt Redžija bija tikusies ar Foltrigu un vērojusi, kā prokurors izturas, kad uz to tiek izdarīts spiediens, un bija pārliecināta, ka tas centīsies izmantot visas metodes, ko atjauj likums, lai izvilktu informāciju no viņas klienta. Kaut ari advokāte ļoti vēlējās, viņa nevarēja savam klientam dot padomu melot. Meli palīdzētu. Ja samelotu, Marks visu atlikušo dzīvi varētu nerēķināties ar to, kas notiek Ņūorleānā. Kāpēc gan viņam būtu jāuztraucas par Muldano, Foltrigu un mirušo Boidu Bojetu? Viņš bija tikai bērns, viņš nav pastrādājis ne noziegumu, ne ari kādu nāves grēku.

— Es domāju, ka viņi mēģinās tevi piespiest runāt.

— Kā tas notiks?

— īsti nezinu. Šis ir rets gadījums, bet es domāju, ka ar tiesas palīdzību tevi varētu piespiest liecināt to, ko tu zini. Mēs ar Klintu to pašlaik mēģinām izpētīt

— Es zinu vienīgi to, ko Klifords man pastāstīja, bet neesmu pārliecināts, vai tā ir patiesība.

— Bet tu domā, ka tā ir patiesība, vai ne, Mark?

— Es tā domāju, es nojaušu. Es nezinu, ko darīt. — Zēns runāja klusi, pie sevis, dažbrīd tik tikko sadzirdami, cenzdamies neskatīties viņai acīs.

— Vai viņi var piespiest mani runāt? — Marks jautāja.

Redžija uzmanīgi paskaidroja: — Daudz kas var notikt

Un tuvākajā laikā. Tiesnesis tiesas zālē kādu dienu varētu tevi piespiest atzīties.

— Bet ja es atteiktos?

— Labs jautājums, Mark. Šajā sakarā nav precīzu norādījumu. Ja pieaugušais nepakļaujas tiesas prasībai, viņš par necienīgu izturēšanos pret tiesas lēmumu var nokļūt ieslodzījumā. Nezinu, ko tiesa darītu ar bērnu. Nekad agrāk neesmu neko tamlīdzīgu dzirdējusi.

— Un melu detektors?

— Kā tu to domā?

— Piemēram, viņi mani aizvelk uz tiesu un tiesnesis liek man visu izpaust, un es izstāstu visu, izņemot vissvarīgāko. Viņš domā, ka es meloju. Kas notiek pēc tam? Vai viņi mani var piesiet pie krēsla un uzdot jautājumus? Es to vienreiz redzēju filmā.

—Tu redzēji, ka bērnu pārbauda ar melu detektoru?

— Nē. Tas bija kāds policists, ko pieķēra melos. Bet es domāju — vai viņi varētu mani piespiest?

— Šaubos. Es nekad neko tādu neesmu dzirdējusi, un es cīnīšos kā negudra, lai to nepieļautu.

— Bet tas varētu notikt.

— Es neesmu pārliecināta. Es apšaubu. — Šie bija grūti jautājumi un tika uz viņu tēmēti kā šāvieni, viņai vajadzēja uzmanīties. Klienti bieži saklausīja to, ko gribēja dzirdēt, un pārējo laida gar ausīm. — Esmu spiesta tevi, Mark, brīdināt — ja tu melosi tiesā, tu vari iekulties lielās nepatikšanās.

Zēns kādu sekundi pārdomāja un teica: — Ja es izstāstīšu patiesību, man būs vēl lielākas nepatikšanas.

— Kāpēc?

Viņai bija ilgi jāgaida. Ik pēc divdesmit sekundēm Marks padzērās kakao un nemaz necentās atbildēt Klusums zēnu nesatrauca. Viņš vēroja galdu, taču viņa domas klīda kaut kur projām.

— Mark, vakarvakarā tu teici, ka esi gatavs runāt ar FIB un izstāstīt tiem visu. Tagad acīmredzot tu esi mainījis savus uzskatus. Kāpēc? Kas noticis?

Ne vārda neteicis, viņš nolika krūzīti uz galda un aizspieda ar dūrēm acis. Viņa zods pieskārās krūtīm, un zēns sāka raudāt

Ārdurvis atvērās, un uzgaidāmajā telpā iedrāzās Federal Express darbiniece ar trīs collu biezu kasti. Ar nevainojamu smaidu sejā viņa to pasniedza Klintām un norādīja, kur jāparakstās. Viņa pateicās, novēlēja jauku dienu un nozuda.

Viņi šo paku gaidīja. To sūtīja neliela firma Kolumbijas Distriktā, kas to vien darīja kā pārbaudīja divus simtus valsts laikrakstu un veidoja rakstu katalogus. Raksti tika izgriezti, nokopēti, apstrādāti ar datoru, un tiem, kuri gribēja maksāt, bija pieejami divdesmit četru stundu laikā. Redžija negribēja maksāt, bet viņai bija nepieciešama Bojeta lietas vēsture un viss pārējais. Klints vakar, tūlīt pēc Marka aiziešanas, bija tos pasūtījis, kamēr Redžija sāka darbu pie jaunā klienta lietas. Viņi pasūtīja tikai Ņūorleānas un Vašingtonas laikrakstu izgriezumus.

Klints izņēma kārtīgi saliktas astoņarpus reiz vienpadsmit Xerox kopijas. Tin* bija raksti, īsa informācija un fotogrāfijas — viss perfekti salikts hronoloģiskā kārtībā, nokopēts taisnās slejās, ar skaidriem fotouzņēmumiem.

Bojets bija vecs demokrātu partijas biedrs no Ņūorleānas un vairākus termiņus kā ierindas darbinieks bija nokalpojis ASV Senātā. Tad kādu dienu senators Dovins — Pilsoņu kara laika relikvija — negaidot deviņdesmit divu gadu vecumā nomira, vēl ieņemdams senatora amatu. Bojets sāka izdarīt spiedienu un saskaņā ar Luiziānas dižajām politiskajām tradīcijām savāca nedaudz skaidras naudas un atrada, kur to ieguldīt. Viņu iecēla par gubernatoru uz Dovina termiņa atlikušo daļu. Domu gaita bija vienkārša — ja cilvēkam ir pietiekami veselā saprāta, lai iekrātu kādu žūksni naudas, tad šis cilvēks noteikti var k]ūt par cienījamu ASV senatoru.

Bojets tika uzņemts pasaules smalkākajā klubā un laika gaitā izrādījās diezgan spējīgs. Gadiem ejot, viņš tik tikko izvairījās no vairākām apsūdzībām un acīmredzot no kļūdām mācījās. Viņš izturēja divas pārvēlēšanu kampaņas un beidzot sasniedza to stāvokli, kādā nonāk vairums dienvidu štatu senatoru — viņu vienkārši lika mierā. Kad tas notika, Bojets lēnām no kvēla segregācijas aizstāvja pārvērtās par samērā liberālu 'valstsvīru bez aizspriedumiem. Viņš zaudēja triju respektablu Luiziānas gubernatoru labvēlību un tādējādi kļuva par nevēlamu personu naftas un ķīmiskās rūpniecības firmās, kuras nodarīja lielus kaitējumus štata ekoloģijai

Bojets pārvērtās par radikālu vides aizsardzības aizstāvi, tas nu bija kaut kas nedzirdēts dienvidu politiķu aprindās. Viņš uzstājās pret naftas un gāzes rūpniecību, un tās pārstāvji zvērēja senatoru sakaut. Viņš vadīja komisiju sēdes mazpilsētās, kuras bija cietušas no naftas drudža, un ieguva sev ienaidniekus Ņūorleānas varas augstceltnēs. Senators Bojets apkampa sava mīļotā štata gmstošo ekoloģiju un kaislīgi to pētīja

Pirms sešiem gadiem kāds Ņūorleānā bija pasviedis ideju par toksisko atkritumu glabātavas celtniecību Lafuršē draudzē, apmēram astoņdesmit jūdzes uz dienvidiem no Ņūorleānas. Sākumā vietējā administrācija šo domu ļoti ātri noraidīja. Bet, kā jau kas parasti notiek ar lielāko daļu ideju, kuras rada sevišķi attīstīti prāti — nu protams, tikai vispārības labā, tā nepazuda, bet pēc gada parādījās atkal, tikai ar citu nosaukumu, ar citiem konsultantiem, jaunām darbavietām draudzes locekļiem, un šo ideju cēla priekšā cits runasvīrs. Vietējie iedzīvotāji to izbalsoja otrreiz, bet nu jau ar minimālu balsu starpību. Pagāja gads, nauda ceļoja no rokas rokā, idejai tika veikts kosmētiskais remonts, un tā atkal parādījās dienas gaismā. Vietējie iedzīvotāji sāka trakot. Visapkārt klīda sabangojušās baumas, visuzmācīgākās vēstīja, ka glabātavas būve ir saistīta ar Ņūorleānas mafiju, kas nepadosies, pirms plāns nebūs īstenots. Protams, uz spēles tika likti miljoni.

Ņūorleānas laikraksti teicami aprakstīja mafijas saites ar toksisko atklātumu izgāztuvi. Šajā lietā bija iejaukts kāds ducis korporāciju, to vārdi un adreses norādīja uz vairākiem pazīstamiem nenoliedzami noziedzīgas pasaules pārstāvjiem.

Skatuve bija sagatavota, darījums noslēgts, izgāztuves projektu jau vajadzēja apstiprināt, un tad iejaucās senators Boids Bojets ar federāļiem. Viņš vairākām aģentūrām piedraudēja ar izmeklēšanu. Senators katru nedēļu noturēja preses konferences. Viņš teica runas Luiziānas dienvidu apgabalā. Atkritumu glabātavas aizstāvji meklēja patvērumu. Korporāciju atbildes bija īsas — «bez komentāriem». Viņi bija atraisījuši Bojetam rokas, un senators bija milzīgi apmierināts.

Tajā naktī, kad viņš pazuda, senators bija apmeklējis saniknoto vietējo iedzīvotāju sapulci Houmā, pārpildītā vidusskolas sporta zālē. Viņš pēc paraduma devās projām vēlu un viens pats. Līdz mājām Ņūorleānas pievārtē bija jābrauc stundu. Jau pirms daudziem gadiem Bojetam bija radusies nepatika pret palīgu pļāpām un intelektuālajiem kniebieniem, un, kad vien tas bija iespējams, viņš brauca viens. Senators mācījās krievu valodu — viņa ceturto svešvalodu —un tāpēc priecājās par vientulību savā kadiljakā kopā ar valodas kasetēm.

Nākamās dienas pusdienlaikā atklājās, ka senators pazudis. Šo stāstu varēja izlasīt treknajos Ņūorleānas laikrakstu virsrakstos. Treknie virsraksti laikrakstā Washington Post izteica aizdomas par netīru spēli. Gāja laiks, bet nekādi jaunumi neparādījās. Līķi neatrada. Avīzes izraka simtiem senatora fotogrāfiju un publicēja tās. Stāstam jau šķita pieaugusi bārda, kad negaidot ar šo pazušanu tika saistīts Berija Muldano vārds, un tas pavēra ceļu mafijas netīrumu straumei. Diezgan atbaidošs Muldano purns jaunības dienu fotogrāfijā bija ievietots Ņūorleānas laikraksta pirmajā lappusē. Avīze pavisam citā mērcē pasniedza iepriekšējos faktus par atkritumu izgāztuvi un mafiju. Berijs Žilete bija pazīstams kā algots slepkava, viņš bija jau tiesāts.

Rojs Foltrigs iekļuva šajā notikumu virknē pēc tam, kad kameru priekšā paziņoja, ka apsūdz Beriju Muldano senatora Boida Bojeta slepkavībā. Viņam arī tika veltīti sensacionāli raksti gan Ņūorleānas, gan Vašingtonas laikrakstos, un Klints atcerējās līdzīgas fotogrāfijas Memfisas avīzē. Skaļa brēkāša-na, tomēr līķis nav atrasts. Tas misteru Foltrigu nespēja apstādināt. Prokurors bārstīja skaļas frāzes, vēršoties pret organizēto noziedzību. Viņš paredzēja drošu uzvaru. Viņš sludināja rūpīgi sagatavotu tekstu ar pieredzējuša aktiera nojautu, īstajos brīžos paceldams balsi, norādīdams ar pirkstu vai vicinādams apsūdzības rakstu. Foltrigs nevarēja komentēt līķa nozušanu, bet viņš izteica mājienus, ka zina kaut ko, ko nedrīkst izpaust, un solīja, ka nelaiķa senatora mirstīgās atliekas noteikti tiks atrastas.

Kad Beriju Muldano apcietināja vai, pareizāk sakot, viņš pats pieteicās FIB, avīzēs atkal parādījās Bcrija fotogrāfijas un raksti par viņu. Muldano pavadīja cietumā trīs dienas — tad viņu atbrīvoja pret galvojumu. Pēc tam laikrakstos atkal parādījās uzņēmumi, kā viņš pamet cietumu. Berijam mugurā bija tumšs uzvalks, un viņš uzsmaidīja kamerām. Muldano paziņoja, ka ir nevainīgs, ka tā bijusi varas iestāžu atriebība.

Laikrakstos bija publicēti no liela attāluma izdarīti buldozeru uzņēmumi, kad FIB, meklējot līķi, raka tranšejas piemirkušajā Ņūorleānas augsnē. Foltrigs vēlreiz uzstājās presē. Parādījās izmeldēšanas rezultāti no Ņūorleānas un plašs organizētās noziedzības vēstures apskats. Meklējumiem turpinoties, šis notikums, šķiet, sāka zaudēt asumu.

Gubernators no Demokrātu partijas iecēla amatā kādu vecu cīņu biedru, lai tas nokalpo Bojeta termiņa atlikušo pusotru gadu. Ņūorleānas laikraksts analizēja to, cik daudz politiķu nepacietīgi gaida, kad varēs balotēties Senātā. Par Foltrigu baumoja, ka viņš esot viens no diviem republikāņiem.

Marks sēdēja Redžijai blakus uz dīvāna un slaucīja acis. Viņš dusmojās uz sevi par šīm asarām, bet nespēja savaldīties. Viņa bija aplikusi roku zēnam ap pleciem un maigi glāstīja.

—Tev nav nekas jāstāsta, — viņa klusi atkārtoja.

— Es patiešām negribētu. Varbūt vēlāk, bet tagad ne, labi?

— Labi, Mark.

Pie durvīm klauvēja. — Iekšā! — Redžija teica pietiekami skaļi. Parādījās Klints ar avīžu izgriezumu kaudzīti un paskatījās rokas pulkstenī.

— Piedod, ka pārtraucu, bet ir jau gandrīz desmit — un misters Foltrigs pēc mirkļa būs klāt — Viņš novietoja izgriezumus uz kafijas galdiņa advokātei priekšā. — Pirms tikšanās tu gribēji tos apskatīt

— Pasaki misteram Foltrigam, ka mums nav par ko runāt, — Redžija paziņoja.

Klints, saraucis pieri, uz viņu paskatījās un pēc tam uzmeta skatienu Markam. Zēns sēdēja, cieši piespiedies Redžijai, kā meklējot patvērumu. — Tu nedomā ar viņu tikties?

— Nē. Pasalti viņam, ka es atceļu tikšanos, tāpēc ka mums nav ko teikt, — viņa paziņoja, norādīdama uz Marku.

Klints vēlreiz uzmeta skatienu pulkstenim un neveikli kāpās uz durvju pusi. — Protams, — viņš smaidīdams teica, it kā viņu pēkšņi būtu sasmīdinājusi doma par to, kā sekretārs Foltrigu pasūtīs tālāk. Klints aiziedams aizvēra durvis.

— Vai ar tevi viss kārtībā? — Redžija jautāja.

— Nav gan.

Viņa pieliecās un sāka šķirstīt avīžu izgriezumu kopijas. Marks sēdēja apdullis, noguris un iztukšots, joprojām nobijies pēc tam, kad bija izrunājies ar savu advokāti. Viņa ātri izskatīja rakstus, izlasīja virsrakstus un nodaļu virsrakstus un tuvāk aplūkoja fotogrāfijas. Tikusi galā gandrīz ar trešdaļu, Redžija piepeši pārtrauca un atspiedās pret dīvāna atzveltni. Viņa pasniedza Markam Berija Muldano tuvplāna uzņēmumu, kurā tas smaidīja. Fotogrāfija bija no Ņūorleānas laikraksta.

— Vai šis ir tas vīrs?

Marks, nepieskāries izgriezumam, skatījās. — Nē. Kā viņu sauc?

— Tas ir Berijs Muldano.

—Tas nav tas vīrs, kurš mani sagrāba. Viņam laikam ir daudz draugu.

Redžija nolika kopiju atpakaļ avīžu izgriezumu kaudzītē uz kafijas galdiņa un papliķēja Marka ceļgalu.

— Ko tu domā darīt? — viņš jautāja.

— Man jāpiezvana. Es aprunāšos ar slimnīcas administrāciju, lai Rikija palātas tuvumā norīko apsardzi.

— Tu taču neteiksi viņiem par šo vīrieti, Redžij? Viņi mūs nogalinās. Mēs nedrīkstam nevienam teikt.

— Es neteikšu. Es paskaidrošu, ka bijuši draudi. Tā ir parasta lieta kriminālprocesa gaitā. Viņi devītajā stāvā norīkos vairākus sargus palātas tuvumā.

— Es mammai arī negribētu stāstīt Viņa ir sanervozēju-

sies Rikija dēj, viņa dzer miegazāles un citas zāles, un es domāju, ka pašlaik tas viņai būtu par daudz.

—Tev taisnība. — Viņš bija mazs, stūrgalvīgs zēns, izaudzis ielās, un, lai gan vēl bija tikai bērns, tomēr pietiekami gudrs. Viņa apbrīnoja zēna drosmi.

— Kā tu domā — vai mammai un Rikijam nekas nedraud?

— Protams, ne. Šie vīri ir profesionāļi, Mark. Viņi nemuļķojas. Viņi klusēs un slēpsies, un klausīsies. Varbūt viņi tikai blefo. — Redžijas balss nepārliecināja.

— Nē, viņi neblefo. Es redzēju nazi, Redžij. Viņi ir ieradušies Memfisā viena iemesla dēļ, proti — nobaidīt mani līdz nāvei. Un viņi to ir panākuši. Es netaisos runāt.

15

Foltrigs uzkliedza un draudēdams izdrāzās no biroja, aizcirzdams duivis. Maklūns un Trumens bija vīlušies, tomēr kaunējās par viņa izdarībām. Abiem aizejot, Maklūns paskatījās uz Klintu, kā atvainodamies šī pompozā balamutes dēļ. Klints izbaudīja šo mirkli un, kad jau viss bija mierīgi, iegāja Redžijas kabinetā.

Marks bija piebīdījis krēslu pie loga un sēdēja, vērodams, kā lejā uz ielas un trotuāra šļakst lietus lāses. Redžija runāja pa telefonu ar slimnīcas administratoru un apspriedās par drošības pasākumiem devītajā stāvā. Viņa uzlika roku uz klausules, un Klints pačukstēja, ka fibīši ir prom. Viņš aizgāja, lai atnestu nekustīgi sēdošajam Markam kakao.

Pēc īsa brīža zvanīja Džordžs Ords, un Klints to pa iekšējo telefonu paziņoja Redžijai. Viņa nekad vēl nebija tikusies ar ASV valsts prokuroru Memfisā, tomēr nejutās pārsteigta par šo zvanu. Viņa ļāva Ordām pagaidīt veselu minūti, pirms pacēla klausuli. — Hallo?

— Lova kundze, šeit...

— Mani sauc Redžija. Vienkārši Redžija. Un jūs sauc Džordžs, vai ne? — Viņa visus uzrunāja vārdā, pat īdzīgos tiesnešus viņu tik mazajās un pareizajās tiesu zālēs.

— Labi, Redžij. Šeit Džordžs Ords. Rojs Foltrigs ir manā kabinetā un...

— Kāda sagadīšanās! Viņš nupat kā aizgāja no manējā.

—Jā, un šajā sakarā es zvanu. Viņam neradās izdevība

aprunāties ar jums un jūsu klientu.

— Atvainojieties manā vārdā. Manam klientam nav nekā, ko viņam sacīt. — Runājot viņa vēroja Marka pakausi. Redžija nevarēja noteikt, vai zēns klausās. Viņš kā piesalis sēdēja krēslā pie loga.

— Redžij, manuprāt, būtu prātīgāk vēlreiz satikties ar misteru Foltrigu.

— Ne man, ne manam klientam nav nekādas vēlēšanās satikt Roju. — Viņa iedomājās, kā Ords ar drūmu sejas izteiksmi runā pa telefonu, bet Foltrigs, rokas vicinādams, soļo apkārt pa kabinetu.

—Jūs teču apzināties, ka ar to viss vēl nebeidzas?

— Vai tie ir draudi, Džordž?

—Tas vairāk izklausās pēc solījuma.

— Labi, paskaidrojiet Rojam un viņa zēniem — ja kāds no viņiem mēģinās kontaktēties ar manu klientu vai viņa ģimeni, viņu pakaļas dabūs just. Sapratāt, Džordž?

— Es nodošu šo ziņu.

Tas zināmā mērā uzjautrināja — galu galā tā nebija viņa lieta. Taču Ords nedrīkstēja smieties. Viņš nolika klausuli un, pie sevis pasmīnējis, teica: — Viņa saka, ka nedomā runāt, zēns arī ne un, ja jūs vai kāds cits mēģinās kontaktēties ar bērnu vai viņa ģimeni, tad jūsu pakaļas dabūs just. Tie ir viņas vārdi.

Foltrigs iekoda mēlē un pie katra vārda māja ar galvu tā, it kā viss būtu kārtībā. Viņš bija nomierinājies un sācis jau īstenot plānu B. Viņš soļoja pa kabinetu, izlikdamies dziļi iegrimis domās. Maktūns un Trumens kā sargkareivji stāvēja pie durvīm — stipri garlaikoti sargkareivji.

— Es gribu, lai zēns tiek izsekots, sapratāt? — Foltrigs strupi noskaldīja Maktūnam. — Mēs atgriežamies Ņūorleānā, un es gribu, lai jūs, zēni, viņu izsekotu nepārtraukti visas divdesmit četras stundas. Es gribu zināt, ar ko viņš nodarbojas, un, galvenais, viņš jāsargā no Muldano un tā rokaspuišiem.

Maktūns nebija pakļauts ASV valsts prokurora pavēlēm, un pašlaik viņam Rojs Foltrigs bija līdz kaklam. Doma par to, ka diviem vai trim aģentiem, kuri jau tā bija pārstrādājušies, vēl būtu jāseko vienpadsmitgadīgam zēnam, viņam šķita galīgi stulba. Tomēr nebija vērts stridēties. Foltrigam bija tieši sakari ar direktoru Voilu Vašingtonā, un direktoram Voilam bija nepieciešams līķis, viņš gaidīja vainas pierādījumu gandrīz tikpat nepacietīgi kā Foltrigs.

— Labi. Mēs to nokārtosim.

— Pols Gronke ir jau kaut kur pilsētā. — Foltrigs to teica tā, it kā nupat būtu uzzinājis jaunākās tenkas. Viņi jau pirms vienpadsmit stundām zināja Gronkes reisa numuru un ierašanās laiku, tomēr bija paspējuši pazaudēt viņa pēdas pēc tam, kad tas atstāja Memfisas lidostu. Viņi bija šo notikumu šorīt divas stundas apsprieduši ar Ordu, Foltrigu un kādu duci FIB aģentu, bet pašlaik vismaz astoņi aģenti dzina pēdas Gronkem Memfisā.

— Mēs viņu atradīsim, — Maktūns teica. — Un mēs uzmanīsim zēnu. Laidieties taču prom uz Ņūorleānu!

— Es sagatavošu furgonu, — Trumens svinīgi paziņoja, it kā furgons būtu ASV gaisa spēku lidmašīna. Foltrigs apstājās Orda rakstāmgalda priekšā.

— Mēs braucam, Džordž. Piedod par traucējumu. Es, iespējams, atgriezīšos pēc pāris dienām.

Kādi brīnišķīgi jaunumi, Ords domāja. Viņš piecēlās, un abi sarokojās. — Jebkurā laikā, — viņš teica — Piezvani, ja varam ko līdzēt

— Es tūlīt pat no rīta tikšos ar tiesnesi Lamondu. Es jums paziņošu.

Ords vēlreiz pasniedza roku pēdējam sveicienam, un Foltrigs devās uz durvju pusi. — Uzmani tos mafiozo! — Viņš deva norādījumus Maktūnam. — Es nedomāju, ka viņš būs tik stulbs, lai ķertos klāt bērnam, bet ja nu tomēr... — Maktūns atvēra durvis un palaida Foltrigu pa priekšu. Ords sekoja.

— Muldano ir kaut ko uzzinājis, — Foltrigs turpināja, — un viņi tagad ložņā apkārt. — Kabineta priekštelpā viņu gaidīja Volijs Bokss un Tomass Finks. — Uzmani viņus, Džordž! Šie puiši ir bīstami. Sekojiet ari zēnam un novērojiet viņa advokāti. Un liels paldies! Es jums piezvanīšu. Kur ir furgons, Volij?

Pēc tam kad Marks kādu stundu bija vērojis trotuāru, malkojis karstu kakao un klausījies, kā viņa advokāte nodarbojas ar jurista praksi, viņš bija gatavs nākamajam gājienam. Redžija bija piezvanījusi Diānai un paskaidrojusi, ka Marks viņas kabinetā labi pavada laiku un palīdz viņai kārtot dokumentus. Rikijam klājās daudz labāk Mazais atkal bija aizmidzis. Viņš bija apēdis pusgalonu saldējuma, kamēr Grin-vejs viņam uzdeva simtiem jautājumu.

Pulksten vienpadsmitos Marks iekārtojās pie Klinta rakstāmgalda un pārbaudīja diktofonu. Pie Redžijas bija kliente, kāda sieviete, kura ļoti vēlējās dabūt laulības šķiršanu, un viņas abas kādu stundu kala plānus. Klints drukāja un gandrīz nepārtraukti cilāja telefona klausuli.

— Kā tu kļuvi par sekretāru? — Marks jautāja. Zēnam jurista prakse tuvplānā likās ļoti garlaicīga.

Klints pagriezās un pasmaidīja. — Tā bija nejaušība.

— Vai tu bērnībā gribēji kļūt par sekretāru?

— Nē, es gribēju celt peldbaseinus.

— Kas notika?

— Nezinu. Es sapinos ar narkotikām, un mani gandrīz izmeta no vidusskolas, pēc tam es iestājos koledžā un pēc tam — juridiskajā fakultātē.

— Vai tāpēc jāmācās juridiskajā fakultātē, lai strādātu par advokāta sekretāru?

— Nē. Mani izmeta no fakultātes, un Redžija man sagādāja darbu. Te pārsvarā iet jauki.

— Kur tu satiki Redžiju?

—Tas ir garš stāsts. Mēs draudzējāmies fakultātes laikos. Mēs esam draugi ilgu laiku. Varbūt viņa tev visu izstāstīs, kad satiksi mammucīti Lovu.

— Kādu mammucīti?

— Mammucīti Lovu. Vai Redžija tev vēl nav stāstījusi?

— Nē.

— Mammucīte Lova ir Redžijas māte. Viņas dzīvo kopā, un mammucītei patīk pagatavot kaut ko garšīgu bērniem, kurus Redžija aizstāv. Viņa gatavo ravioli un spinātu lasaņju, un citus garšīgus itāliešu ēdienus. Visiem tie garšo.

Pēc tam kad Marks divas dienas bija ēdis virtuļus un za]o želeju, viņam ļoti vilinoši šķita treknie siera ēdieni kādās mājās. — Kā tev šļdet, kad es varētu satikt mammucīti Lovu?

— Es nezinu. Redžija parasti klientus ielūdz pie sevis mājās, īpaši, ja tie ir bērni.

— Vai viņai ir bērni?

— Divi, bet tie ir pieauguši un dzīvo citur.

— Kur dzīvo mammucīte Lova?

— Netālu no šejienes, pilsētas vidusdaļā, vecā mājā, kas viņai pieder jau gadiem ilgi. Faktiski Redžija ir uzaugusi šajā mājā.

Zvanīja telefons, Klints pieņēma telefonogrammu un atgriezās pie rakstāmmašīnas. Marks uzmanīgi vēroja.

— Kā tu iemācījies tik ātri drukāt?

Klints pārtrauca rakstīt un, lēnām pagriezies, paskatījās uz Marku, tad smaidot teica: — Vidusskolā. Man bija skolotāja — īsts armijas seržants. Mēs viņu ienīdām, bet viņa mūs piespieda mācīties. Vai tu proti drukāt?

— Mazliet Es skolā trīs gadus mācījos datoru klasē.

Klints norādīja uz savu Apple datoru blakus rakstāmmašīnai. — Mums te ir visādi.

Marku tas nepārsteidza. Visiem bija datori. — Tātad — kā tu kļuvi par sekretāru?

— Es to nebiju ieplānojis. Kad Redžija beidza studijas, viņa negribēja nevienam kalpot, tāpēc viņa atvēra šo biroju. Tas notika pirms četriem gadiem. Viņai bija nepieciešams sekretārs, un es pieteicos. Vai tu agrāk esi redzējis sekretāru — vīrieti?

— Nē. Es nemaz nezināju, ka vīrieši var būt sekretāri. Cik tev maksā?

Klints pie sevis pasmējās. — Pietiekami. Ja Redžijai kādu mēnesi veicas, tad tas arī man ir veiksmīgs mēnesis. Mēs esam kaut kas līdzīgs partneriem.

— Vai viņa pelna daudz naudas?

— Ne pārāk. Viņa necenšas pēc naudas. Pirms dažiem gadiem viņa bija precējusies ar ārstu, viņiem bija liela māja un kaudzēm naudas. Viss izputēja, un viņa tur galvenokārt vaino naudu. Varbūt viņa tev izstāstīs. Viņa neslēpj savu dzīvi.

— Viņa ir advokāte, kas negrib naudu?

— Neparasti, vai ne?

— Zini, es esmu redzējis daudzu advokātu uzstāšanos televīzijā — un viņi visi runā par naudu. Seksu un naudu.

Iezvanījās telefons. Tas bija tiesnesis, un Klints kļuva ļoti pieklājīgs un vismaz piecas minūtes ar viņu sarunājās. Nolicis klausuli, viņš pievērsās drukāšanai. Klints jau bija uzņēmis visātrāko tempu, kad Marks iejautājās: — Kas tā ir par sievieti?

Klints pārtrauca, paskatījās uz taustiņiem, tad lēnām pagriezās, un viņa krēsls iečīkstējās. Sekretārs izmocīja smai-dinu: — Tur iekšā pie Redžijas?

-Jā

— Norma Trešā.

— Vai viņai ir kāda problēma?

— Viņai tiešām ir milzum daudz problēmu. Viņa pašlaik ir uzsākusi nepatīkamu šķiršanās prāvu. Normas vīrs ir īsts histēriķis.

Marks kļuva ziņkārīgs. — Vai viņš viņu sit?

— Domāju, ka ne, — Klints lēnām atbildēja.

— Vai viņiem ir bērni?

— Divi. Es tiešām nevaru tev neko daudz pastāstīt. Tas, zini, ir konfidenciāli.

—Jā, es saprotu. Bet tu varbūt zini visu, vai ne? Es domāju, galu galā tu taču to visu drukā.

— Es zinu lielāko daļu no tā, kas notiek, bet Redžija man visu nestāsta. Piemēram, man nav ne jausmas, ko tu viņai esi teicis. Var būt, ka tas ir diezgan nopietni, bet viņa to patur pie sevis. Es lasu laikrakstus. Es redzēju FIB aģentus un Foltrigu, bet nezinu detaļas.

Tieši to Marks bija vēlējies dzirdēt. — Vai tu pazīsti Robertu Hekstrovu^5? Viņi to sauc par Heku.

— Viņš ir advokāts, vai ne?

—Jā. Viņš aizstāvēja manu māti, kad viņa pirms pāris gadiem šķīrās. īsts idiots.

— Uz tevi viņas advokāts neatstāja nekādu iespaidu?

— Es viņu ienīdu. Viņš pret mums izturējās kā pret mēsliem. Mēs ieradāmies viņa birojā, un mums tur bija jāgaida divas stundas. Pēc tam viņš ar mums aprunājās desmit minūtes un teica, ka ļoti steidzas, ka viņam jātiek uz tiesu, tāpēc ka viņš izlikās tik svarīgs. Es mēģināju mammu pārliecināt, lai viņa atrod citu advokātu, bet viņa bija pārāk nomākta.

— Vai nonāca līdz tiesai?

— Jā. Mans tēvs bija nolēmis dabūt vienu no dēliem, viņam gan bija vienalga — kuru, tomēr viņš deva priekšroku Rikijam, jo juta, ka es viņu ienīstu. Tāpēc viņš algoja advokātu un divas dienas mana māte un tēvs tiesas zālē viens ar otru villojās. Viņi mēģināja pierādīt, ka ir piemēroti vecāki. Heks tiesā uzvedās kā āksts, bet mana tēva advokāts bija vēl sliktāks. Tiesnesim nepatika ne viens, ne otrs, un viņš teica, ka mūs ar Rikiju neizšķirs. Es viņam jautāju, vai drīkstu liecināt. Tiesnesis to pārdomāja nākamās dienas pusdienu pārtraukumā un nolēma, ka vēlas dzirdēt, kas man sakāms. Es Hekam biju jautājis to pašu, un viņš atbildēja, ka es esmu pārāk jauns un dumjš, lai liecinātu.

— Bet tu liecināji?

—Jā, trīs stundas.

— Kā tev veicās?

— Tīri labi. Es vienkārši izstāstīju par kautiņiem, bmcēm un šuvēm. Es viņam izstāstīju, cik ļoti es ienīstu savu tēvu. Tiesnesis gandrīz apraudājās.

— Un tas palīdzēja?

—Jā. Mans tēvs gribēja iegūt apmeklējuma tiesības, un es ilgi tiesnesim skaidroju, ka man nav ne mazākās vēlēšanās šo viru vēlreiz redzēt pēc tam, kad prāva būs beigusies, un ka Rikijs no viņa šausmīgi baidās. Tāpēc tiesnesis ne vien aizliedza apmeklējumus, bet ari lika tēvam turēties no mums tālāk.

— Vai tu viņu kopš tās reizes esi redzējis?

— Nē, bet kādu dienu es viņu satikšu, kad būšu pieaudzis. Mēs ar Rikiju viņu noķersim un kārtīgi piekausim — aci pret aci, zobu pret zobu. Mēs par to bieži runājam.

Klintu vairs negarlaikoja šī mazā saruna. Viņš kāri tvēra katru vārdu. Šis zēns tik ikdienišķi stāstīja par tēva piekaušanas plāniem. — Tevi var apcietināt

— Viņu neapcietināja, kad viņš mās sita. Viņu neapcietināja, kad viņš izģērba manu māti un kailu, asinīm noplūdušu izmeta uz ielas. Tajā reizē es viņam iesitu ar beisbola nūju.

— Ko tu izdarīji?

— Vienu vakaru viņš mājās dzēra, un mēs jutām, ka viņš sāks trakot Mēs to vienmēr iepriekš varējām noteikt Viņš aizgāja nopirkt alu. Es izskrēju ārā un aizņēmos no Maikla Mosa alumīnija beisbola nūju. Es to noslēpu zem gultas. Atceros, kā lūdzu Dievu, lai notiek autokatastrofa un viņš neatgriežas mājās. Taču viņš atgriezās. Mamma bija guļamistabā un cerēja, ka tēvs aizmigs, kā tas bieži notika. Mēs ar Rikiju manā istabā gaidījām eksploziju.

Atkal iezvanījās telefons. Klints steidzīgi pierakstīja informāciju un turpināja klausīties Marka stāstījumu.

— Pēc kādas stundas sākās bļaušana un lādēšanās. Treilers šūpojās. Rikijs bija palīdis zem gultas im raudāja. Tad mamma sāka saukt mani palīgā. Man bija septiņi gadi, un mamma gribēja, lai es viņu glābju. Tēvs šausmīgi sita, grūda un spārdīja māti, plēsa nost kreklu un sauca viņu par ielasmeitu un palaistuvi. Es toreiz nesapratu tos vārdus. Es aizgāju uz virtuvi. Laikam biju pārāk nobijies, lai kaut ko darītu. Viņš mani ieraudzīja un meta ar alus bundžu. Māte mēģināja izskriet ārā, bet viņš māti noķēra un norāva viņai džinsus. Ak Dievs, kā viņš māti sita... Tad tēvs noplēsa viņai apakšveļu. Viņai bija pārsista lūpa, un viņa visa bija asinīs. Viņš māti izmeta uz ielas pilnīgi kailu, un, protams, kaimiņi visu redzēja. Izņirgājies viņš pameta māti tur guļam. Tas bija briesmīgi.

Klints paliecās uz priekšu un kāri tvēra katru vārdu. Marks to visu stāstīja monotonā balsī, neizrādīdams pilnīgi nekādas jūtas.

— Kad viņš atgriezās treilerā, durvis, protams, bija vaļā, un es gaidīju. Es pie durvīm biju pievilcis virtuves krēslu un gandrīz sadragāju viņam galvu ar beisbola nūju. Precīzs trāpījums pa degunu. Es raudāju un biju līdz nāvei pārbijies, bet es mūžam atcerēšos to skaņu, kā nūja atsitās viņam pret seju. Tēvs nokrita uz dīvāna, un es viņam vienreiz iesitu pa vēderu. Es mēģināju trāpīt pa pavēderi, tāpēc ka zināju — tur visstiprāk sāpēs. Vai tu saproti, ko es ar to domāju? Es biju kā sajucis. Es viņam vēlreiz iesitu pa ausi — tas ari viss.

— Kas notika?

— Viņš piecēlās, iecirta man pļauku, nogrūda zemē un sāka spārdīt Es atceros, ka biju pārbijies un nespēju pretoties. Tēva seja bija asiņains murskulis. Viņš drausmīgi smirdēja. Viņš rēca un sita, un plēsa nost manas drēbes. Es sāku spert kā negudrs, kad viņš plēsa manu apakšveļu, bet viņš to norāva un izmeta mani ārā. Pilnīgi bez drēbēm. Man šķiet, viņš gribēja, lai es palieku uz ielas kopā ar māti, bet viņa bija tikusi līdz durvīm un uzkrita man virsū.

Marks to visu stāstīja tik mierīgi, it kā būtu to darījis jau simtiem reižu un stāsts būtu ierakstīts atmiņā. Nekādu emociju — tikai fakti īsos, aprautos teikumos. Palaikam viņš paskatījās uz rakstāmgaldu, pēc tam uz durvīm, neizlaizdams ne vārda

— Kas notika? — Klints gandrīz bez elpas jautāja.

— Kāds no kaimiņiem bija izsaucis policiju. Bkikus treileros visu var dzirdēt, un māsu kaimiņi bija pārdzīvojuši līdz ar mums. Un tas jau nebija pirmais kautiņš. Es atceros, kā ielā parādījās gaišzilas ugunis un tēvs nozuda treilerā. Mēs abi ar mammu ātri piecēlāmies, ieskrējām iekšā un apģērbāmies. Daži no kaimiņiem tomēr bija mani redzējuši kailu. Mēs mēģinājām nomazgāt asinis, pirms ierodas policisti. Mans tēvs bija nedaudz nomierinājies un pēkšņi bija kļuvis ļoti draudzīgs ar kruķiem. Mēs ar mammu gaidījām virtuvē. Viņa deguns bija uzpampis kā futbolbumba, un policisti bija vairāk norūpējušies par viņa seju, nevis par mani un mammu. Viņš vienu no kruķiem uzrunāja par Frenkiju, it kā viņi būtu veci čomi. Tur bija divi policisti, un viņi mūs izšķīra. Frenkijs aizveda tēvu uz guļamistabu, lai nomierinās. Otrs policists apsēdās kopā ar mammu pie virtuves galda. Tā viņi vienmēr rīkojās. Es devos uz mūsu istabu un izvilku Rikiju no pagultes. Mamma man vēlāk teica, ka viņa ar kruķiem draudzīgi aprunājusies un teikusi, ka tas vienkārši bijis ģimenes strīds, nekas nopietns un pārsvarā tā bijusi mana vaina, jo es bez iemesla esot tēvam uzbrucis ar beisbola nūju. Policisti to uztvēra kā kārtējo ģimenes traci — un nekāda apsūdzība netika izvirzīta. Viņi aizveda tēvu uz slimnīcu, kur viņš pavadīja nakti. Viņam kādu bridi lika nēsāt to riebīgo balto masku.

— Ko viņš ar tevi izdarīja?

— Viņš pēc tam ilgu laiku nedzēra. Viņš mums atvainojās, apsolīdams, ka tas vairs neatkārtosies. Dažreiz viņš bija labs, tad, kad nedzēra. Bet pēc tam viņš kļuva ļaunāks. Bieži kautiņi un tamlīdzīgi. Mamma beidzot iesniedza šķiršanos.

— Un viņš mēģināja dabūt aizbildņa tiesības?

—Jā, viņš tiesā meloja, un viņam diezgan labi sanāca. Viņš nezināja, ka es gatavojos sniegt liecību, tāpēc visu noliedza un teica, ka mamma melo. Viņš tiesā bija iedomīgs un aukstasinīgs, un mūsu stulbenis advokāts neko viņam nevarēja padarīt. Bet tad liecināju es un izstāstīju par beisbola nūju un to, kā viņš man noplēsa drēbes. Tajā brīdī tiesnesim bija asaras acīs. Viņš pamatīgi sadusmojās uz manu tēvu un apsūdzēja viņu par melošanu tiesai. Tiesnesis teica, ka par melošanu tēva nožēlojamo pakaļu vajadzētu iesēdināt cietumā. Es viņam teicu, ka, manuprāt, tieši tā būtu jā-rikojas. — Marks uz mirkli apklusa.

Zēns runāja lēnāk, jo nebija vairs tik uzbudināts. Klints sēdēja kā hipnotizēts.

— Protams, Heks to uzskatīja par vienu no savām spožajām uzvarām. Pēc tam viņš draudēja tiesāties ar mammu, ja viņa tam nesamaksās. Viņai tika piesūtīta rēķinu kaudze, un advokāts zvanīja divas reizes nedēļā, pieprasīdams atlikušo honorāru, tā ka viņai bija jābankrotē. Pēc tam viņa zaudēja darbu.

—Tātad jūs pieredzējāt šķiršanās prāvu un pēc tam bankrotu?

— Bankrota advokāts arī bija īsts ķēms.

— Bet Redžija taču tev patīk?

— Jā, Redžija ir aukstasinīga.

— Prieks dzirdēt.

Iezvanījās telefons, un Klints pacēla klausuli. No nepilngadīgo tiesas vēlējās informāciju par kādu klientu, un saruna ievilkās. Marks devās pēc karsta kakao. Viņš pagāja garām konferenču telpai, kur plauktos bija jaukas grāmatas, un atrada miniatūro virtuvīti blakus tualetei.

Tur ledusskapī bija limonāde, un viņš noskrūvēja korķi. Klintu bija pārsteidzis viņa stāsts, zēns to juta. Marks bija izlaidis daudzas detaļas, bet viss stāstītais bija patiesība. Viņš zināmā mērā lepojās, ka spēja aizstāvēt māti, un šis stāsts vienmēr klausītājus pārsteidza. Pēkšņi mazais, drosmīgais zēns atcerējās uzbrukumu liftā un nabaga salocīto ģimenes fotogrāfiju. Viņš iedomājās māti slimnīcā vienu pašu un neaizsargātu un atkal sajuta bailes.

Marks mēģināja atvērt sāļo cepumu paciņu, bet rokas drebēja, un plastmasa neplīsa. Rokas trīcēja aizvien stiprāk, un viņš vairs nespēja savaldīties. Marks spēji nokrita uz grīdas un izlaistīja limonādi.

16

Vieglais lietutiņš bija pārgājis, un sekretāres mazās grupiņās pa trim un četrām pa mitrajiem trotuāriem devās pusdienās. Debesis bija apmākušās un ielas — slapjas. Mašīnas Trešajā ielā aiz sevis uzjundīja miglas mākoņus. Redžija un viņas klients iegriezās Medisona ielā. Viņa kreisajā rokā nesa diplomātu, bet ar labo, satvērusi Marka roku, vadīja zēnu cauri pūlim. Rcdžijai bija daudz kur jāpaspēj, un tāpēc viņa gāja ātriem soļiem.

Džeks Nenss vēroja no klasiski balta forda furgona, kas stāvēja gandrīz pie paša debesskrāpja, un ziņoja pa radiotelefonu. Kad advokāte ar puišeli pagriezās uz Medisona ielu un izzuda skatienam, viņš klausījās. Viņa partneris Kels Sisons bija tos ieraudzījis un vēroja, ka viņi dodas uz slimnīcu, kā jau paredzēts. Pēc piecām minūtēm abi bija iegājuši slimnīcā.

Nenss aizslēdza furgonu un bezrūpīgi šķērsoja ielu. Viņš iegāja debesskrāpī, uzbrauca ar liftu otrajā stāvā un uzmanīgi pagrieza durvju rokturi. Uz durvīm bija rakstīts: REDŽUA LOVA — ADVOKĀTE. Tas nebija aizslēgtas — patīkams pārsteigums. Pulkstenis rādīja vienpadsmit minūtes pāri divpadsmitiem. Gandrīz ikviens advokāts, kam šajā pilsētā bija sīka privātprakse, pašlaik devās pusdienās un aizslēdza biroju. Nenss atvēra durvis un iegāja iekšā, tūlīt pat slepena signalizācija paziņoja par viņa ierašanos. Nolāpīts, viņš bija cerējis, ka tiks iekšā pa aizslēgtām durvīm — Nenss bija speciālists šajā jomā — un netraucēts izpētīs lietas. Tas bija viegls darbs. Vairums no šiem mazajiem birojiem nepievērsa drošībai nekādu vērību. Ar lielajām firmām bija savādāk, lai gan ārpus darba laika Nenss varēja iekļūt ikvienā no tūkstoš juristu birojiem Memfisā un sameklēt nepieciešamo. Viņš to bija dalījis vismaz desmit reizes. Advokātu birojos trūka divu lietu — skaidras naudas un drošības ierīču. Viņi vienkārši aizslēdza durvis.

No telpas dziļuma parādījās jauns vīrietis un vaicāja: — Ar ko varu jums pakalpot?

—Jā, — Nenss drūmi atbildēja, izlikdamies lietišķs. — Smaga diena. Es esmu no Ņūorleānas laikraksta Times Picayune. Meklēju Redžiju Lovu.

Klints apstājās desmit soļu attālumā. — Viņas šeit nav.

— Kad viņa varētu atgriezties?

— Nezinu. Vai jums ir personības apliecība?

Nenss virzījās uz durvju pusi. — Jūs domājat tās baltās vizītkartes, kuras jūs, advokāti, izmētājat pa trotuāriem? Nē, draudziņ, es nenēsāju līdzi vizītkartes. Es esmu reportieris.

— Labi. Kā jūs sauc?

— Ārnijs Karpentjē. Pasakiet viņai, ka es pieskriešu vēlāk. Nenss atvēra durvis, atkal ieskanējās signāls, un viņš bija

prom. Nekāds rezultatīvais šis apmeklējums nebija, bet viņš bija saticis sekretāru un apskatījis uzgaidāmo un pieņemšanas telpu. Nākamā vizīte būs ilgāka.

Viņi bez starpgadījumiem uzbrauca devītajā stāvā. Redžija turēja Marka roku. Parastos apstākļos tas zēnam nebūtu paticis, taču pašlaik tas nomierināja. Braucot Marks pētīja savas kājas. Viņš baidījās pacelt acis. Viņam bija bail no svešiniekiem. Zēns saspieda Redžijas roku.

Viņi izkāpa devītajā stāvā un nebija paspējuši noiet ne desmit soļus pa gaiteni, kad no atpūtas telpas viņiem klāt metās tris cilvēki. — Lova kundze! Lova kundze! — viens no viņiem sauca. No sākuma Redžija satrūkās, tomēr, satvērusi ciešāk Marka roku, turpināja soļot Vienam rokās bija mikrofons, otram piezīmju bloknots un trešajam fotoaparāts. Žurnālists ar bloknotu teica: — Lova kundze, tikai daži īsi jautājumi.

Viņi gāja aizvien ātrāk uz medmāsas dežūrgalda pusi. — Bez komentāriem.

— Vai taisnība, ka jūsu klients atsakās sadarboties ar FIB un policiju?

— Bez komentāriem, — viņa teica, raudzīdamās taisni uz priekšu. Viņi tai sekoja kā asinssuņi. Viņa ātri pieliecās Markam pie auss un teica: — Neskaties uz viņiem un nesaki ne vārda.

— V<ii taisnība, ka ASV valsts prokurors no Ņūorleānas šorīt bija jūsu birojā?

— Bez komentāriem.

Ārsti, medmāsas un pacienti atbrīvoja gaiteņa vidu Redžijai un viņas slavenajam klientam, kad abi drāzās uz priekšu un rejošie suņi viņiem sekoja.

— Vai jūsu klients runāja ar Džeromu Klifordu pirms viņa nāves?

Viņa ciešāk saspieda Marka roku un paātrināja soli.

— Bez komentāriem.

Kad viņi tuvojās gaiteņa galam, kāds ārsts ar kameru pēkšņi aizšķērsoja viņiem ceļu un, zemu pieliecies, kāpdamies atmuguriski, paspēja nofotografēt, pirms nokrita uz dibena. Medmāsas smējās. Drošības sargs devās pie dežūr-galda un pacēla rokas pret rejošajiem. Viņi jau agrāk bija ar to tikušies.

Kad Redžija un Marks pazuda ap stūri, kāds reportieris iesaucās: — Vai taisnība, ka jūsu klients zina, kur aprakts Bojets?

Redžija nedaudz palēnināja soli. Viņas pleci noraustījās un mugura atliecās, bet viņa tika tam pāri un kopā ar klientu nozuda.

Divi ļoti resni drošības sargi sēdēja saliekamajos krēslos pie Rikija palātas durvīm. Katram pie guma bija pistole, un Marks to ievēroja vispirms. Vienam rokā bija avīze, ko tas aši nolika, kad viņi tuvojās. Otrs piecēlās un viņus sveicināja. — Vai varu jums palīdzēt? — viņš uzrunāja Redžiju.

—Jā, es esmu ģimenes advokāte, un šis ir pacienta brālis — Marks Svejs. — Viņa runāja profesionāli, klusinātā balsī tā, it kā tieši viņai būtu tiesības šeit atrasties un sargiem vajadzētu pasteigties ar jautājumiem, lai neaizkavētu tik aizņemtu cilvēku kā advokāti. — Mūs gaida dakteris Grīnvejs, — viņa teica, piegāja pie duivīm un pieklauvēja. Marks stāvēja viņai aiz muguras, pētīdams pistoli, kas izskatījās tik līdzīga komija šaujamajam.

Drošības sargs atgriezās savā vietā, un viņa partneris pievērsās avīzei. Grīnvejs, atvēris durvis, iznāca laukā, viņam sekoja noraudājusies Diāna. Viņa apkampa Marku un uzlika roku dēlam uz pleca.

— Brālis guļ, — Grīnvejs klusi stāstīja Redžijai un Markam.

— Viņš jūtas daudz labāk, bet ir ļoti noguris.

— Viņš jautāja pēc tevis, — Diāna Markam čukstēja.

Marks, paskatījies mātes saraudātajās acīs, vaicāja: — Kas

noticis, mamm?

— Nekas. Mēs vēlāk aprunāsimies.

— Kas atgadījies?

Diāna paskatījās uz Grinveju, tad uz Redžiju, pēc tam uz Marku. — Nekas, — viņa teica.

— Tavu māti šorīt atlaida no darba, Mark, — Grinvejs paskaidroja Viņš paskatījās uz Redžiju. — Šie cilvēki ar kurjeru atsūtīja vēstuli, kurā teikts, ka viņa atlaista Vai jūs tam spējat noticēt? Viņi vēstuli atstājuši devītajā stāvā pie medmāsām, im viena pirms stundas to atnesa

— Parādiet man to vēstuli, — Redžija palūdza. Diāna izvilka papīru no kabatas. Redžija vēstuli atlocīja un lēnām izlasīja. Diāna, apskāvusi Marku, teica: — Būs labi, Mark. Mēs jau agrāk kaut kā iztikām. Es atiadīšu citu darbu.

Marks iekoda lūpā un valdīja asaras.

— Vai es to varu paturēt? — Redžija palūdza, ielikdama vēstuli diplomātā. Diāna apstiprinoši pamāja.

Grinvejs pētīja savu rokas pulksteni tā, it kā nespētu noteikt pareizu laiku. — Es skriešu ātri iekost kādu sviestmaizi un būšu atpakaļ pēc divdesmit minūtēm. Es gribētu pāris stundu pavadīt kopā ar Rikiju un Marku, tikai ar viņiem vien.

Redžija uzmeta skatienu rokas pulkstenim. — Es atgriezīšos ap četriem. Šeit ir reportieri, un es vēlētos, lai jūs viņiem nepievērstu uzmanību. — Redžija to teica visiem trim.

— Jā, jāsaka tikai «bez komentāriem», «bez komentāriem»,— Marks izpalīdzīgi pamācīja. — Tas ir tik jautri!

Diāna nesaprata, kas šajā lietā ir uzjautrinošs. — Ko viņi grib?

— Visu. Viņi ir lasījuši laikrakstu. Baumas strauji izplatās. Viņi saož sižetu un ir gatavi uz visu, lai dabūtu informāciju. Es uz ielas ievēroju televīzijas furgonu un nojaušu, ka viņi ir kaut kur tuvumā. Manuprāt, būs labāk, ja jūs paliksiet šeit kopā ar Marku.

— Labi, — Diāna piekrita.

— Kur ir kāds telefons? — Redžija interesējās.

Grinvejs norādīja uz medmāsu dežūrposteni. — Nāciet,

es jums parādīšu.

— Es ar jums tiekos četros, labi? — viņa teica Diānai un Markam. — Iegaumējiet, nevienam ne vārda un palieciet palātas tuvumā.

Viņi abi ar Grinveju pazuda aiz stūra. Drošības sargi pa pusei snauda. Marks kopā ar māti iegāja tumšajā palātā un apsēdās uz gultas. Viņa uzmanību piesaistīja apkaltis virtulis, un viņš to pāris kodienos aprija

Redžija piezvanīja uz biroju, un Klints pacēla klausuli. — Vai tu atceries to Penijas Patulas pagājušā gada tiesas prāvu? — viņa klusām jautāja, skatīdamās, vai tuvumā neredz asinssuņus. — Tur bija seksuāla diskriminācija, prettiesiska rīcība, miera traucējums, rupja apiešanās, mēs to visu uzrādījām. Apgabaltiesa. Jā, tā ir īstā. Atrodi viņas lietu. Nomaini vārdu — Penijas Patulas vietā Diāna Sveja. Apsūdzētais būs Ark-Lon Fixtures. Es vēlētos, lai tu īpaši izceltu direktoru. Viņa vārds ir Česters Tenfīls. Jā, viņu ari uzrādi kā apsūdzēto un inkriminē viņam prettiesisku rīcību, darba likumu pārkāpumu, seksuālu uzmācību, pievieno vienlīdzīgas tiesības un pieprasi miljonu vai divus sakarā ar nodarītajiem zaudējumiem. Izdari to tūlīt pat, ātri. Sagatavo uzaicinājumu uz tiesu un pārbaudi, cik maksā iesniegšana tiesā. Aizskrien uz tiesu un piereģistrē. Es tur būšu pēc trīsdesmit minūtēm un pieņemšu iesniegumu, tāpēc pasteidzies. Es to personiski nodošu misteram Tenfilam.

Viņa nolika klausuli, pateicās tuvākajai medmāsai. Reportieri vazājās gar atspirdzinošo dzērienu automātiem, un, pirms tie viņu paspēja ieraudzīt, Redžija jau bija ārā pa durvīm, kāpņu telpā.

Arklona elektriskās apgaismošanas piederumu rūpnīca bija savstarpēji saistītu ēku puduris netālu no lidostas. Šajā rūpniecības rajonā bija daudz šādu uzņēmumu, kur strādājošiem maksāja viszemākās algas. Galvenā ēka — izbalējusi, kādreiz oranži krāsota — bija paplašināta visos virzienos, izņemot ielas fasādi. Jaunākās piebūves bija celtas tajā pašā stilā, tikai nokrāsotas dažādos oranžos krāsu toņos. Ēkas aizmugurē pie iekraušanas platformas gaidīja smagās automašīnas. Ķēžu žogs sargāja tērauda un alumīnija ruļļus. Redžija novietoja mašīnu pie galvenās ieejas — stāvvietā, kas bija rezervēta apmeklētājiem. Turot diplomātu rokā, viņa atvēra durvis. Kāda sieviete milzīgām krūtīm, melniem matiem smēķēja garu cigareti un runāja klausulē, ko bija piespiedusi pie auss. Redžijai viņa nepievērsa nekādu uzmanību. Redžija, nepacietīgi mīņādamās, stāvēja viņas priekšā. Telpa bija putekļaina, netīra un pilna gaišziliem cigarešu dūmiem. Sienas rotāja izbalējušas dzinējsuņu fotogrāfijas. Puse no dienasgaismas lampām bija izslēgtas.

— Vai varu jums palīdzēt? — administratore, klausuli nolaidusi, jautāja.

— Man jāsatiek Česters Tenfīls.

— Viņš ir sapulcē.

— Es zinu, ka direktors ir ļoti aizņemts, bet man viņam kaut kas jānodod.

Administratore novietoja telefonu uz rakstāmgalda. — Saprotu. Un kas tas būtu?

— Tā tiešām nav jūsu darīšana. Man jāsatiek Česters Ten-iīls. Steidzamā lielā. — Šī saruna administratorei sabojāja garastāvokli. Uz viņas vārda plāksnītes bija rakstīts: Luīze Čeno. — Man vienalga, cik tas steidzami, kundze. Nevar tā ielauzties un pieprasīt likšanos ar firmas direktoru.

— Šī firma ir dīrātava, un es to nupat esmu iesūdzējusi tiesā divu miljonu dolāru zaudējumu piedzīšanai. Esmu iesūdzējusi arī Čestcru par diviem miljoniem un pieprasu, lai jūs viņu atrodat un lai tas nožēlojamais nekavējoties ierodas šeit

Luīze pielēca kājās un pagāja malā. — Vai jūs esat kaut kāda advokāte?

Redžija no diplomāta izvilka lietu un tiesas pavēsti. Viņa tos pētīja, ignorēdama Luīzi. — Tik tiešām es esmu advokāte, un man šie dokumenti jāiesniedz Česteram. Tagad ejiet un sameklējiet viņu. Ja direktors pēc piecām minūtēm nebūs klāt, es izdarīšu labojumus un pieprasīšu piecus miljonus par nodarītiem zaudējumiem.

Luīze izšāvās no priekštelpas un izskrēja cauri vairākām dubulldurvīm. Redžija, mirkli nogaidījusi, sekoja. Viņa izgāja cauri kādai telpai, kas bija sadalīta mazākās istabiņās. Šķita, ka no visiem kaktiem nāk cigarešu dūmi. Paklājs bija vecs un izdilis. Luīzes apaļais rumpis pavīdēja durvīs pa labi, un Redžija viņai sekoja.

Kad Redžija ielauzās, Česters Tenfīls stāvēja pie sava rakstāmgalda. Luīze nespēja parunāt.

—Jūs tagad esat brīva, — Redžija nekaunīgi norādīja. — Mani sauc Redžija Lova — advokāte, — viņa, nikni raudzīdamās Česterain acīs, teica.

— Cesters Tenfīls, — viņš stādījās priekšā, nesniegdams roku. Redžija vienalga nebūtu to saņēmusi. — Vai jums nešķiet, ka jūs esat mazliet nekaunīga, Lova kundze?

— Mans vārds ir Redžija, labi, Čester? Palūdziet, lai Luīze iziet.

Viņš pamāja, un Luīze labprāt devās projām, aizvērdama durvis.

— Ko jūs vēlaties? — Tenfīls noskaldīja. Tas bija stiegrains un vājš, apmēram piecdesmit gadus vecs vīrietis ar plankumainu seju un aizpampušām acīm, kas daļēji bija aizslēptas aiz brillēm metāla ietvarā. Alkohols, Redžija nodomāja. Viņš valkāja Sears vai Penney’s drēbes. Čestera kakls sāka piesarkt

Redžija nometa lietu un tiesas pavēsti uz viņa galda. —Es pret jums iesniedzu apsūdzību.

Tenfīls par to pavīpsnāja kā vīrs, kurš nebaidās no advokātiem un viņu spēlēm. — Par ko?

— Es pārstāvu Diānu Sveju. Jūs viņu šorīt atlaidāt no darba, un mēs šopēcpusdien iesniedzām pret jums apsūdzību. Kā jums patīk šī ātrā un taisnā tiesa?

Česters piemiedza acis un vēlreiz paskatījās uz dokumentiem. — Jūs jokojat

— Jūs esat muļķis, ja domājat, ka es niekojos. Šeit viss uzrakstīts, Čester, — prettiesiska rīcība, seksuāla uzmākšanās, rupja apiešanās. Pāris miljonu par nodarītiem zaudējumiem. Es ar šādām lietām saskaros bieži. Tomēr man jā-piebilst, ka šī ir viena no labākajām, kādas man nācies sastapt. Nabaga sieviete divas dienas atrodas slimnīcā kopā ar dēlu. Ārsts saka, ka viņa nedrīkst pamest zēna palātu. Ārsts jums zvanīja un izskaidroja stāvokli, bet nē, jūs, nožēlojamais, atlaižat šo sievieti no darba par kavēšanu. Es degu nepacietībā, kad varēšu to izskaidrot zvērinātajiem.

Česteram parasti vajadzēja gaidīt divas dienas, līdz viņa advokāts izdomā atbildi uz telefona zvanu, bet šī sieviete, Diāna Sveja, dabū gatavu apsūdzību divu stundu laikā pēc atlaišanas no darba. Direktors lēnām pacēla dokumentus un pētīja titullapu. — Te rakstīts mans vārds? — viņš jautāja tā, it kā tiktu aizskartas viņa jūtas.

—Jūs viņu atlaidāt, Čester. Tomēr neuztraucieties — kad zvērinātie personīgi jums pasludinās spriedumu, jūs varēsiet mierīgi paziņot par bankrotu. — Česters pavilka zem sevis krēslu un uzmanīgi apsēdās. — Lūdzu, sēdieties! — viņš norādīja.

— Nē, paldies. Kā sauc jūsu advokātu?

— Hm, Findlejs un Beikers. Pagaidiet brītiņu. Ieaujiet man apdomāties. — Viņš pāršķīra lapu un pētīja tekstu. — Seksuāla uzmācība?

—Jā, pašlaik tā ir auglīga druva. Šķiet, ka viens no jūsu darbu vadītājiem uzmācies manai klientei ar nepārprotamiem mājieniem, ar ko viņi pusdienas pārtraukumā varētu nodarboties. Visu laiku stāstījis neķītras anekdotes. Daudz rupjību. Tas viss uzpeldēs tiesas procesā. Kam lai es piezvanu Findleja un Beikera birojā?

— Lūdzu, uzgaidiet! — Izšķirstījis dokumentus, Tenfīls tos nolika uz rakstāmgalda. Advokāte stāvēja blakus galdam, nikni raudzīdamās lejup uz Česteru. Direktors berzēja deniņus. — Man to nevajag.

— Manai klientei ari nevajadzēja.

— Ko viņa grib?

— Mazliet cieņas. Jūs savā sviedrētavā izmantojat vientuļas strādājošas mātes, kas nopelna tik vien, lai pabarotu savus bērnus. Viņas nevar atļauties sūdzēties.

Tenlīls berzēja acis. — Iztiksim bez lekcijām, labi? Man tās nav nepieciešamas. Varētu būt nepatikšanas vadītāju līmeni

— Mani neinteresē ne jūsu problēmas, ne jūs pats, Čester. Šo dokumentu kopijas tiks nogādātas šopēcpusdien uz Memphis Press redakciju, un es esmu pārliecināta, ka rit tie parādīsies laikrakstā. Par Svejiem pašlaik raksta vairāk, nekā vajadzētu.

— Ko viņa grib?

— Vai jūs mēģināsiet kaulēties?

— Varbūt. Es nedomāju, ka jūs šo prāvu vinnēsiet, Lova kundze, taču es nevēlos galvassāpes.

— Jūs dabūsiet ne tikai galvassāpes vien, es apsolu. Viņa pelna deviņsimt dolāru mēnesī un saņem skaidrā naudā ap sešsimtpiecdesmit. Gadā iznāk vienpadsmit tūkstoši. Es varu jums apsolīt, ka tiesas izdevumi būs piecreiz lielāki. Es tikšu klāt jūsu kadru anketām. Es atradīšu citu sieviešu atlaišanas gadījumus. Es pārbaudīšu finansu dokumentus. Es izsaukšu uz tiesu visas cietušās un, ja atklāšu kādu pretlikumību, darišu to zināmu Vienlīdzīgo darba tiesību komisijai, Valsts nodarbinātības padomei, IRS, OSHA un citām ieinteresētajām organizācijām. Es jums atņemšu naktsmieru, Čester. Jūs vēlēsieties, kaut nebūtu atlaidis manu klienti.

Direktors ar abām plaukstām uzsita pa galdu. — Ko viņa, velns parāvis, grib?

Redžija paņēma diplomātu un devās uz durvīm. — Viņa grib savu darbu. Algas paaugstinājumu — teiksim, no sešiem līdz deviņiem dolāriem stundā, ja jūs to varat atļauties. Un, ja arī jūs to nevarat, vienalga, jums tas jādara. Pārceliet viņu uz citu cehu, tālāk no tā netīrā meistara.

Česters uzmanīgi klausījās. Tas nemaz nebija tik slikti.

— Viņai dažas nedēļas jāpavada slimnīcā. Viņai ir jāapmaksā rēķini, tādēļ es vēlētos, lai algas čeki turpinātu pienākt. Patiesību šalcot, Čester, es gribu, lai algas čeki tiktu nogādāti slimnīcā tieši tāpat, kā jūs, āksti tādi, šorīt atstiepāt atlaišanas vēstuli. Es vēlos, lai šie čeki tiktu atnesti katru piektdienu, labi?

Viņš lēnām piekrītoši pamāja.

—Jūsu rīcībā ir trīsdesmit dienas, ja vēlaties iesniegt pretprasību. Ja jūs rīkosieties, kā es ieteicu, es trīsdesmitajā dienā savu prasību atsaukšu. Mans godavārds. Jums par to nav jāstāsta saviem advokātiem. Esam vienojušies?

— Salīguši.

Redžija atvēra durvis. — Ak jā, un aizsūtiet puķes uz deviņsimt četrdesmit trešo palātu. Jauki, ja klāt būtu vizītkarte. Vislabāk sūtiet svaigus ziedus katru nedēļu, labi, Čester?

Viņš turpināja māt.

Redžija aizcirta durvis un pameta Ark-Lon Fixtures kabinetus.

Marks sēdēja blakus Rikijam uz saliekamās gultas un vēroja bārdaino, saspringto daktera Grinveja seju pāris pēdu attālumā. Rikijam mugurā bija Marka pidžama un ap pleciem — sega. Mazajam joprojām sala, un viņš bija nobijies, jo tā bija pirmā reize, kad viņš mēģināja izkāpt no gultas, lai gan tā bija tepat blakus. Viņš vēlējās, lai māte paliktu tuvumā, bet ārsts maigi, bet noteikti uzstāja, ka viņš gribētu runāt tikai ar zēniem. Grinvejs gandrīz divpadsmit stundas bija mēģinājis panākt Rikija uzticēšanos. Mazais sēdēja, piespiedies lielajam brālim, kuru šī pļāpāšana garlaikoja, pirms vēl tā bija sākusies.

Aizkari bija aizvilkti, gaismas — blāvas, un istaba tinās tumsā, izņemot mazu lampiņu uz galda pie vannasistabas. Grinvejs paliecās uz priekšu, atbalstījis elkoņus uz ceļgaliem.

— Paklau, Rikij, es gribētu parunāt par to dienu, kad jūs abi ar Marku gājāt uz mežu uzsmēķēt, labi?

Rikijs nobijās. Kā Grinvejs varēja zināt, ka viņi smēķēja? Marks pieliecās uz Rikija pusi un teica: — Viss kārtībā, Rikij. Es viņiem izstāstīju. Mamma uz mums nedusmojas.

— Vai tu atceries, kā tu gāji uz mežu? — Grinvejs jautāja.

Rikijs lēnām piekrītoši pamāja. — Jā, ser.

— Kāpēc tu man nevarētu pastāstīt, ko tu atceries, kad jūs abi mežā smēķējāt?

Viņš ciešāk ietinās segā un ar rokām saņēma to ciet uz vēdera. — Man ļoti salst, — viņš murmināja klabošiem zobiem.

— Rikij, istabā ir gandrīz septiņdesmit astoņi grādi^6 silts, un tev ir sega un flaneļa pidžama. Mēģini iedomāties, ka tev ir silti, ja?

Brālītis centās, bet nekas nelīdzēja. Marks maigi aplika Rikijam roku ap pleciem, un šķita, ka tas palīdz.

— Vai tu atceries, kā tu smēķēji cigareti?

— Es domāju, ka jā. Br, br...

Marks paskatījās vispirms uz Grinveju, tad uz Rikiju.

— Labi. Vai tu atceries lielo, melno mašīnu, kas piebrauca?

Pēkšņi Rikijs vairs netrīcēja un raudzījās grīdā. Viņš nomurmināja; — Jā. — Tas ari bija viņa pēdējais vārds nākamo divdesmit četru stundu laikā.

— Un ko darīja lielā, melnā mašīna, kad tu to pirmo reizi ieraudzīji?

Rikiju bija nobiedējusi saruna par cigaretēm, bet, kad viņš iedomājās melno mašīnu, bailes bija pārāk spēcīgas. Viņš saliecās un nolika galvu Markam uz ceļiem. Rikijs pēkšņi aizmiedza acis un sāka šņukstēt bez asarām. Marks glaudīja brāļa matus, atkārtodams: — Būs labi, Rikij, būs labi. Mums par to jāparunā.

Grinvejs nelikās aizkustināts. Viņš, sakrustojis kaulainās kājas, kasīja bārdu. Ārsts to bija paredzējis un brīdinājis Marku un Diānu, ka pirmais seanss nenesis rezultātus, taču tas ir ļoti svarīgs.

— Paldau, Rikij, — viņš atdarināja bērna balsi. — Rikij, viss kārtībā. Es tikai gribu ar tevi aprunāties. Labi, Rikij?

Bet Rikijam ārstnieciskās terapijas nu pietika visai dienai. Viņš sāka ritināties kamolā zem segas, un Marks zināja, ka īkšķis drīz būs mutē. Grinvejs pamāja uz viņa pusi, it kā viss būtu kārtībā. Marks piecēlās un uzmanīgi novietoja brālīti gultā.

17

Volijs Bokss apturēja furgonu lielajā transporta straumē Kempla ielā, nepievērsdams uzmanību ne auto signāliem, ne vadītāju žestiem, kamēr viņa boss, Finks un FIB aģenti ātri izkāpa uz trotuāra Federālās ēkas priekšā. Foltrigs ar svītu cienīgi kāpa augšup pa kāpnēm. Vestibilā pāris garlaikotu reportieru viņu pazina un sāka uzdot jautājumus, bet prokurors izlikās ļoti aizņemts un tikai smaidīja, nesniedzot nekādus komentārus.

Viņš iegāja Luiziānas Dienvidu apgabala ASV valsts prokurora kabinetos, un sekretāres sāka rosīties. Viņam bija atvēlēta savstarpēji saistītu, nelielu telpu rinda, kuras savienoja vestibili. Bez tam lielos, plašos kabinetos strādāja ierēdņi, un mazākās telpas, kas bija sadalītas sekcijās, deva juristiem un juristu palīgiem nepieciešamo nošķirtību. Cienījamā Roja pavēlēm pakļāvās pavisam četrdesmit septiņi ASV valsts prokurora palīgi. Pārējie trīsdesmit astoņi zemākie ierēdņi, ierakušies ikdienas dokumentu kaudzēs, nodarbojās ar garlaicīgu un nogurdinošu izmeklēšanas darbu, pievēršot uzmanību muļķīgām detaļām, un sargāja Roja klienta —Amerikas Savienoto Valstu — juridiskās intereses.

Vislielākais kabinets, protams, piederēja Foltrigam, un tas bija grezni iekārtots — ar smagiem koka paneļiem un ādas mēbelēm. Parasti advokāti atļaujas izrotāt vienu sienu ar fotogrāfijām, goda zīmēm, apbalvojumiem un Rotari kluba biedru apliecībām, bet Rojs bija noklājis tieši trīs sienas ar ierāmētām fotogrāfijām un dzelteniem diplomiem no vismaz simt juridiskām konferencēm. Viņš nometa žaketi uz bur-gundieša krāsas ādas dīvāna un devās taisnā ceļā uz galveno bibliotēku, kur bija paredzēta sanāksme. Prokurors piecu stundu ilgā brauciena laikā no Memfisas bija zvanījis sešas reizes un nosūtījis trīs faksus. Seši palīgi jau gaidīja ap ozolkoka konferenču galdu, kas bija noklāts atvērtiem likumu krājumiem un neskaitāmiem jurista bloknotiem. Visi bija novilkuši žaketes un uzrotījuši piedurknes.

Viņš sasveicinājās ar darba grupu un ieņēma centrālo krēslu. Darba grupas rīcībā bija Memfisas FIB izmeklēšanas rezultātu kopija, vēstule, pirkstu nospiedumi, pistole un viss pārējais. Foltrigs vai Finks viņiem neko jaunu nespēja pavēstīt, izņemot to, ka Gronke bija Memfisā, bet grupu neinteresēja šādi sīkumi.

— Ko jūs mums pavēstīsiet, Robij? — Foltrigs dramatiskā tonī jautāja, it kā Amerikas juridiskās sistēmas nākotne balstītos uz Bobiju un to, ko tas atklājis savos pētījumos. Bobijs bija palīgu grupas vadītājs, veterāns ar trīsdesmit divu gadu stāžu, kurš ienīda tiesas zāles, bet mīlēja bibliotēkas. Krīzes situācijās, kad bija jārisina sarežģīti jautājumi, visi gāja pie Bobija.

Viņš glaudīja savus biezos, sirmos matus un sakārtoja brilles melnā ietvarā. Seši mēneši līdz pensijai — un tad viņš tiks atpestīts no Roja Foltriga un viņam līdzīgajiem. Bobijs bija redzējis vismaz duci atnākam un aizejam. Par tiem pārsvarā vēlāk vairs neko nedzirdēja. — Labi, manuprāt, mēs to esam vienkāršojuši, — viņš teica, un klātesošie pasmaidīja. Bobijs katru uzstāšanos iesāka ar vienu un to pašu frāzi. Likumu izpēte viņam šķita līdzīga spēlei, kurā var aizvākt gružu kaudzes, kas aprok pat visvienkāršākos jautājumus un traucē tiesnešiem un zvērinātajiem koncentrēties. Kad Bobijs nodarbojās ar izmeklēšanu, viss tika vienkāršots.

— Pastāv divas iespējas, lai gan neviena no tām nav īpaši vilinoša, bet viena vai pat abas varētu būt iedarbīgas. Pirmkārt, es iesaku griezties nepilngadīgo tiesā Memfisā. Saskaņā ar Tenesijas štata jauniešu kodeksu varētu iesniegt petīciju nepilngadīgo tiesā, atsaucoties uz bērna nevēlēšanos sadarboties. Ir vairākas pārkāpumu kategorijas, un petīcijā bērns jāklasificē vai nu kā mazgadīgs noziedznieks, vai kā bērns, kam nepieciešama aizbildniecība. Iepriekšējā tiesas sēdē nepilngadīgo tiesas tiesnesis iegūst pierādījumus un nosaka, ko iesākt ar šo bērnu. To pašu metodi var pielietot vecāku varmācības upuriem vai novārtā atstātu bērnu gadījumos. Tā pati procedūra, tā pati tiesa.

— Kurš ir tiesīgs iesniegt petīciju? — Foltrigs jautāja.

— Statuss ir plašs, un, manuprāt, šeit likums pamatīgi kļūdās, tomēr tur skaidri teikts, ka petīciju var iesniegt — es citēju — «jebkura ieinteresētā puse».

— Vai tie varam būt mēs?

— Varbūt. Atkarīgs no tā, uz ko mēs atsaucamies savā petīcijā. Šeit sākas visai slidens ceļš — mums jāsniedz pierādījumi par to, ko bērns nodarījis vai pašlaik dara — kāds ir likuma pārkāpums. Un vienīgais pārkāpums, kas tikai attāli saistīts ar šī bērna uzvedību, protams, ir justīcijas obstrukcija. Tātad mums ir jāpierāda tas, par ko mēs nejūtamies pārliecināti, piemēram, tas, ka bērns zina līķa atrašanās vietu. Tas varētu būt bīstami tāpēc, ka mēs neesam droši.

— Bērns zina, kur meklēt līķi, — Foltrigs apgalvoja. Finks pētīja kaut kādus pierakstus un izlikās nedzirdam, bet pārējie seši šos vārdus atkārtoja pie sevis. Vai Foltrigs kaut ko zinaja, ko vēl nebija tiem teicis? Iestājās klusums, kamēr šis paziņojums nonāca līdz sapulces dalībnieku apziņai.

— Vai jūs esat mums visu izstāstījis? — Bobijs jautāja, pametis acis uz saviem kolēģiem.

—Jā, — Foltrigs atbildēja. — Es apgalvoju, ka bērns zina. Tā man saka nojauta.

Tas bija Foltrigam raksturīgs gājiens. Viņš faktus radīja ar intuīcijas palīdzību un gaidīja, lai viņa apakšnieki tiem nešauboties ticētu.

Bobijs turpināja: — Nepilngadīgo tiesas pavēsti izsūtīs zēna mātei, un septiņu dienu laikā tiks noturēta iepriekšējā tiesas sēde. Bērnam nepieciešams advokāts, un, cik es saprotu, viņam tāds jau ir. Bērnam ir tiesības būt ldāt tiesas sēdē, un, ja zēns tā izlemj, viņš var sniegt liecību. — Bobijs kaut ko pierakstīja savā jurista bloknotā. — Atldāti sakot, šis ir visātrākais veids, kā piedabūt bērnu runāt

— Kas notiek, ja viņš atsakās liecināt?

— Ļoti labs jautājums, — Bobijs uzslavēja kā juridiskās fakultātes profesors, iedrošinot pirmkursnieku. — Tas ir pilnīgi tiesneša ziņā. Ja mēs sastādām ticamu apsūdzību un pārliecinām tiesnesi par to, ka bērns kaut ko zina, tiesnesim ir pilnvaras piespiest bērnu runāt Ja bērns atsakās, viņam var inkriminēt necieņas izrādīšanu pret tiesu.

— Ja bērns gadījumā izrāda necieņu pret tiesu, kas notiek pēc tam?

— Pašlaik grūti paredzēt. Viņam ir tikai vienpadsmit gadu, bet tiesnesis vissliktākajā gadījumā var likt bērnu ieslodzīt jauniešu ieslodzījuma vietā, kamēr viņš nožēlo savu rīcību.

— īsāk sakot, kamēr viņš sāks runāt

Roju Foltrigu bija viegli pabarot ar karotīti. — Pareizi, tas varētu būt visietekmīgākais tiesneša līdzeMis. Bet mums tomēr jāatrod kāds precedents, lai vienpadsmitgadīgu bērnu varētu arestēt par necieņu pret tiesu. Mēs vēl neesam pārbaudījuši visus piecdesmit štatus, tomēr vairākumu esam izskatījuši.

— Tik tālu nenonāks, — Foltrigs mierīgi pareģoja. — Ja mēs iesniegsim petīciju kā ieinteresētā puse, aizsūtīsim bērna mātei dokumentus un aizstiepsim to mazo tiepšu uz tiesu ar viņa advokāti tauvā, tad, manuprāt, viņš būs tik pārbijies, ka izpaudīs visu. Kā tu, Tomas, domā?

—Jā, manuprāt, tas būs iedarbīgi. Un kas notiks, ja tas neizdosies? Kādas ir iespējamās sekas?

— Risks ir minimāls, — Bobijs skaidroja. — Visas nepilngadīgo tiesas sēdes ir slēgtas. Mēs pat varam pieprasīt, lai petīcija tiktu turēta slepenībā. Ja to noraida pašā sākumā kaut kāda iemesla dēļ, neviens to neuzzinās. Ja mēs tiekam līdz iepriekšējai tiesas sēdei un ja, pirmkārt, bērns sāk runāt, bet neko nezina vai, otrkārt, tiesnesis atsakās viņu piespiest liecināt, mēs neko neesam zaudējuši. Un, treškārt, ja bērns sāk runāt aiz bailēm, kad viņam piedraud ar sekām par nepakļaušanos tiesai, tad mēs esam dabūjuši, ko gribam, protams, ja bēras zina par Bojetu.

— Viņš zina, — Foltrigs piebilda.

— Šis plāns nebūtu tik pievilcīgs, ja tiesas sēdes būtu publikai pieejamas. Ja mēs zaudējam, mēs izskatītos vāji un nožēlojami. Ja mēs izmēģinām šo plānu un tas neizdodas un ja par to kaut kādā veidā uzzina prese, tas, manuprāt, nopietni iedragātu Ņūorleānas prāvas iespējas.

Durvis atvērās, un ienāca Volijs Bokss, veiksmīgi novietojis furgonu stāvvietā. Viņš izskatījās dusmīgs, ka apspriede sākta bez viņa. Bokss apsēdās blakus Foltrigam.

—Jūs tātad esat pārliecināts, ka to var izdarīt bez trokšņa? — Finks jautāja.

—Tā teikts likumā. Es nezinu tā pielietojumu Memfisā, bet šajā kodeksa nodaļā skaidri norādīts uz konfidenciālu raksturu. Te pat noteikts sods par izpaušanu.

— Mums būs nepieciešama vietēja mēroga konsultācija ar kādu Orda darbinieku, — Foltrigs teica Finkam tā, it kā jau būtu pieņemts lēmums. Tad viņš vērsās pie grupas: — Man tas patīk. Tieši šobrīd zēns un viņa advokāte, iespējams, domā, ka viss beidzies. Tas būs kā modinātājzvans. Viņiem būs skaidrs, ka mēs nejokojam. Viņi sapratīs, ka viņus gaida tiesas zāle. Mēs skaidri parādīsim advokātei, ka neapstāsimies, pirms nedabūsim no zēna patiesību. Man tas patīk. Neliels risks — trīssimt jūdzes no šejienes. Tur nebūs to stulbeņu ar kamerām, kas slaistās šeit. Ja mēs mēģināsim un zaudēsim, tas nebūs nekāds iespaidīgais zaudējums. Neviens neuzzinās. Man patiktu, ja TV kameras būtu bez reportieriem. — Viņš apklusa, it kā būtu dziļi domās iegrimis, kā feldmaršals, kurš apskata kaujas lauku, izlemdams, kur sūtīt savus tankus.

Visiem, izņemot Boksu un Finku, nāca smiekli. Tas, ka cienījamais plāno stratēģiju bez TV kamerām, bija kaut kas nedzirdēts. Viņš, protams, to nesaprata. Iekodis lūpā, prokurors māja ar galvu. Jā, jā, tas bija labākais virziens, panākumi noteikti būs.

Bobijs noklepojās. — Ir vēl viena iespēja — man gan tā nepatīk, bet to būtu vērts apspriest Tie būs tikai minējumi. Ja pieņemam, ka bērns zina...

— Viņš zina.

— Paldies. Pieņemot to un pieņemot, ka viņš ir uzticējies savai advokātei, pastāv iespēja iesniegt federālo apsūdzību par justīcijas obstrukciju. Man jums nav jāskaidro, cik grūti pārkāpt advokāta—klienta privilēģiju, tas ir pat praktiski neiespējami. Apsūdzību varētu izmantot, lai nobiedētu un piespiestu puilcu sadarboties. Es nezinu. Kā jau teicu, tas ir tikai minējums.

Foltrigs kādu sekundi mēģināja to sagremot, bet viņa prāts bija joprojām nodarbināts ar pirmo plānu, un otru tas vienkārši nevarēja uztvert

— Pierādīt vainu varētu būt sarežģīti, — Finks teica.

—Jā, — Bobijs piekrita. — Bet vainas pierādījums nav

galamērķis. Pret bērnu tiks izvirzīta apsūdzība šeit tālu prom no mājām, un, manuprāt, ar to varētu pamatīgi iebiedēt Sliktas atsauksmes presē. Šo lietu nevarētu noslēpt Māte būtu spiesta algot advokātu. Mēs viņu varētu raustīt mēnešiem. Vajadzētu apsvērt, vai nesastādīt apsūdzības rakstu un turēt to slepenībā, paziņot viņai par to un piedāvāt vienošanos par tā atsaukumu. Man vienkārši ienāca prātā doma

— Man patīk, — Foltrigs teica, un neviens nejutās pārsteigts. Te oda pēc valdības agresivitātes, un šāda stratēģija vienmēr bijusi viņa gaumē. — Un mēs jebkura laikā varētu atsaukt apsūdzību, kad vien uzskatītu to par nepieciešamu.

0, jā! Tas bija Rojam raksturīgs gājiens — iesniegt apsūdzību, sasaukt preses konferenci, ar dažādu draudu palīdzību piespiest apsūdzēto piekāpties, panākt vienošanos un pēc gada mierīgi atsaukt apsūdzību. Septiņu gadu laikā viņš to bija izmantojis simtiem reižu. Prokuroram gan nācās pašam norīt dažas no tām, kad apsūdzētais vai viņa advokāts atteicās slēgt darījumu un pieprasīja tiesas prāvu. Šajās reizēs Foltrigs vienmēr bija pārāk aizņemts ar svarīgākām lietām un pasvieda šo darbu kādam no jaunākajiem palīgiem, kurš vienmēr izgāzās. Foltrigs nemitīgi visā vainoja tikai palīgu. Viņš pat vienu no palīgiem bija atlaidis par to, ka tas zaudēja prāvu.

— Tātad šo plānu B mēs pagaidām paturam prātā. Plāns A paredz iesniegt petīciju nepilngadīgo tiesā rīt no paša rīta. Cik ilgs laiks nepieciešams, lai to sagatavotu?

— Stunda, — atsaucās palīgs Tanks Mozingo, būdīgs puisis ar grūti izrunājamu vārdu — Tērstons Alomārs Mozingo. Visi viņu sauca vienkārši par Tanku.

— Petīcijas teksts ir kodeksā. Mums tikai jāpievieno liecības un jāaizpilda tukšās vietas.

— Lai tas būtu izdarīts, — Foltrigs pievērsās Finkam. — Tomas, tev būs ar to jānodarbojas. Sazvani Ordu un palūdz viņa atbalstu. Tev šovakar jālido uz Memlisu. Es gribu, lai petīcija tiktu iesniegta no paša rīta, pēc tam, kad būsi aprunājies ar tiesnesi. Izstāsti viņam, ka tā ir steidzama. — Uz galda sāka čaukstēt papīri — izmeklēšanas grupa novāca šo haosu. Darbs bija padarīts. Finks rakstīja piezīmes, kamēr Bokss skrēja pēc jurista bloknota. Foltrigs kā ķēniņš Zālamans izvirda pavēles saviem rakstvežiem.

— Palūdz tiesnesim ārpuskārtas tiesas sēdi. Izskaidro, ka uz šo lietu tiek izdarīts spiediens. Pieprasi pilnīgu slepenību, kas attiecas uz petīciju un procesu. To vajag uzsvērt, saprati? Es dežurēšu pie telefona, ja gadījumā būšu vajadzīgs.

Bobijs pogāja ciet krekla manšetes. — Paklau, Roj, mums vēl kaut kas jāpatur prātā.

— Un tas būtu?

— Neaizmirsīsim, kādas briesmas draud bērnam. Muldano darīs visu iespējamo. Visapkārt ir reportieri. Mazākā informācijas noplūde — un mafija var apklusināt bērnu, pirms tas sāk runāt. Uz spēles ir liela nauda.

Roja sejā pazibēja pašpārliecināts smaids. — Es to zinu, Bobij. īstenībā Muldano jau ir aizsūtījis savus zēnus uz Memfisu. FIB viņiem dzen pēdas un novēro arī zēnu. Es personiski domāju, ka Muldano nebūs tik stulbs, lai kaut ko pasāktu, tomēr mēs nedrīkstam riskēt. — Rojs piecēlās un visiem uzsmaidīja. — Labs darbiņš, vīri. Es to augstu vērtēju.

Viņi nomurmināja «paldies» un pameta bibliotēku.

Memfisas centrā Redisson viesnīcas ceturtajā stāvā divus kvartālus no debesskrāpja un piecus kvartālus no Svētā Pētera slimnīcas Pols Gronke spēlēja vienmuļu kāršu partiju ar Marku Bono, Muldano partneri no Ņūorleānas. Uz grīdas, pamesta zem galda, gulēja izraibināta rezultātu lapa. Sākotnējā likme bija dolārs, bet pašlaik viņiem jau bija vienalga. Gronke apautās kājas bija ielicis gultā un atpogājis kreklu. Pie griestiem krājās biezi cigarešu dūmi. Viņi dzēra ūdeni no pudelēm, jo pulkstenis vēl nebija pieci. Kad pienāks šis maģiskais brīdis, viņi piezvanīs un pasūtīs ēdienu numurā. Gronke pārbaudīja pulksteni. Viņš pameta skatienu uz mājām Juniona avēnijas otrajā pusē un izspēlēja kārti.

Gronke bija Muldano bērnības draugs un visuzticamākais partneris daudzos pasākumos. Viņam piederēja vairāki bāri un suvenīru sporta krekliņu veikals Latīņu kvartālā. Viņš nezināja, kur aprakts Boids Bojcts, un nemaz nedomāja interesēties par to, bet, ja uz Muldano izdarītu spiedienu, draudziņš varbūt to atklātu. Viņi bija ļoti tuvi draugi. Gronke ieradās Memfisā, tāpēc ka viņu bija izsaucis Berijs Žilete. Un nu mira vai nost aiz garlaicības, sēdēdams šajā viesnīcas numurā, spēlēdams kārtis, dzerdams ūdeni un ēzdams sviestmaizes, smēķēdams Camel un gaidīdams vienpadsmitgadīga bērna nākamo gājienu.

Divguļamajām gultām pretī bija atvērtas durvis uz otru istabu. Tur tāpat atradās divas gultas. Džeks Nenss stāvēja pie loga, vērodams, kā centrā noplok sastrēgumstundas transporta plūsma. Uz blakusgaldiņa gatavībā atradās radiotelefons. Kuru katru mirkli no slimnīcas varēja piezvanīt Kels Sisons un pastāstīt pēdējās ziņas par Marku Sveju. Uz gultas bija atvērts liels diplomāts, un Nenss, garlaicības mākts, lielāko pēcpusdienas daļu bija pavadījis, spēlēdamies ar noklausīšanās ierīcēm.

Viņa plāns bija atstāt «blakti» 943. palātā. Nenss bija apskatījis arī advokātes biroju — durvis bez sarežģītas slēdzenes, nevienas kameras pie griestiem, nekādu drošības iekārtu. Kā jau advokātiem parasts. Tur būtu viegli pieslēgties. Kels Sisons bija apciemojis ārsta kabinetu un atklājis to pašu. Tur bija dežurante uzgaidāmajā telpā, pacientiem domāti dīvāni un krēsli — pāris noplukušu kabinetu. Nekādas īpašas drošības. Nensa klients — tas āksts, kuram patika, ka viņu sauc par Žileti, bija piekritis, ka ārsta un advokātes kabinetos pieslēdz noklausīšanās ierīces. Viņš gribēja arī lietu kopijas. Viegls darbiņš. Žilete pieprasīja «blakti» arī Rikija palātā. Tikpat viegls darbiņš, bet visgrūtāk bija noorganizēt raidīšanu pēc tam, kad «blakts» bija uzstādīta. Nenss par to pašlaik domāja.

Nensa darbs bija novērošana — ne vairāk, ne mazāk. Klients maksāja augstāko tarifu skaidrā naudā. Ja viņš vēlējās, lai bērns tiktu izsekots, tas nebija grūti. Ja viņš gribēja noklausīšanos — nekādu problēmu, kamēr viņš par to maksāja.

Bet Nenss bija lasījis laikrakstus. Un viņš bija dzirdējis, kā blakus istabā sačukstas. Šeit bija kaut kas nopietnāks, nevis vienkārša novērošana. Pie kāršu spēlēm neapspriež lauztas rokas un kājas. Šie zēni bija gatavi uz visu, un Gronke bija ieminējies, ka jāpiezvana un Ņūorleānu, lai atsūta papildspēkus.

Kels Sisons bija gatavs pamest šo darbu. Viņš bija nesen atbrīvots no pārbaudes laika un vienas apsūdzības dēļ varētu nonākt aiz restēm uz vairākiem desmitiem gadu. Slepkavība ar iepriekšēju nodomu viņam varētu maksāt mūža ieslodzījumu. Nenss bija pārliecinājis Kelu izturēt vēl vienu dienu.

Iezvanījās telefons. Tas bija Sisons. Advokāte nupat kā ieradusies slimnīcā. Marks Svejs atradās 943. palātā kopā ar māti un advokāti.

Nenss novietoja telefonu uz galdiņa un iegāja blakus istabā.

— Kas tur zvanīja? — Gronke ar Carnel cigareti mutē jautāja.

— Kels. Zēns joprojām ir slimnīcā, pašlaik tur atrodas arī māte un viņa advokāte.

— Kur ir ārsts?

— Viņš pirms stundas aizgāja. — Nenss tuvojās tualetes galdiņam un ielēja glāzi ūdens.

— Vai federāli manīti? — Gronke norūca.

—Jā. Tie paši iepriekšējie. Šķiet, nodarbojas ar to pašu, ar ko mēs. Slimnīcā ir divi drošības sargi pie durvīm un vēl viens palātas tuvumā.

— Vai tu domā, ka zēns viņiem pateicis par mūsu šīrita tikšanos? — Gronke to jautāja jau simto reizi.

— Viņš kādam ir teicis. Kāpēc gan drošības sargi pēkšņi būtu ielenkuši viņa palātu?

—Jā, bet drošības sargi nav fibīši, vai ne? Ja viņš būtu pateicis fibīšiem, tie tagad sēdētu gaitenī. Kā tu domā?

—Jā. — Šī saruna atkārtojās visu dienu. Kam bērns izstāstījis? Kāpēc pēkšņi pie durvīm parādījās saīgi? Un tā joprojām. Gronke nespēja nomierināties. Lai gan viņš bija kašķīgs un tēloja ielas bandītu, citādi viņš šķita pacietības iemiesojums. Slepkavam vajadzēja būt aukstasinīgam un pacietīgam.

18

Viņi aizbrauca no slimnīcas Redžijas automašīnā Mazda RX-7. Marks pirmoreiz brauca ar sporta mašīnu. Te bija ādas sēdekļi un netīra grīda. Tā nebija jauna mašīna, taču forša. Rcdžija rīkojās ar ātrumu pārslēdzēju kā pieredzējis autobraucējs. Redžija teica, ka viņai patīk ātri braukt, ari Markam tas patika. Viņi drāzās garām citām automašīnām un, pametuši pilsētas centru, devās uz austrumiem. Bija jau gandrīz tumšs. Radio tik tikko dzirdami translēja vieglo mūziku no kādas FM raidstacijas.

Viņiem aizejot, Rikijs bija nomodā un klusējot skatījās multfilmas. Uz galda mētājās maza, skumja paplātīte ar slimnīcas ēdienu, kuram ne Rikijs, ne Diāna nebija pieskārušies. Marks divas dienas nebija redzējis Diānu ēdam. Viņam kļuva mātes žēl, kad viņa tā sēdēja uz gultas un vēroja Rikiju ar rūpju izteiksmi sejā. Redžijas ziņa par darbu un algas paaugstinājumu lika Diānai pasmaidīt, bet pēc tam sekoja asaras.

Markam ši raudāšana, aukstie zirņi, tumsa un šaurība palātā bija apnikusi, un viņš aizbraucot jutās vainīgs, tomēr pašlaik priecājās par sporta mašīnu. Tā viņu veda, kā viņš cerēja, uz māju, kur varēs dabūt kārtīga karsta ēdiena šķīvi un siltu maizi. Klints stāstīja par ravioli un spinātu lasaņju, un nezin kāpēc domas par šo sātīgo gaļas ēdienu bija iesēdušās viņam prātā. Varbūt būs ari kāda kūka un cepumi. Ja mammucīte Lova pasniegs zaļo želeju, viņš taču to var ari uzmest viņai virsū.

Marks to visu pārdomāja, kamēr Redžija pētīja, vai viņiem neseko. Viņa vēroja gan ielu, gan skatījās spogulītī. Redžija pārsniedza ātrumu, apdzīdama citus automobiļus un mainīdama braukšanas joslas, bet Marku tas nemaz nesatrauca.

— Kā tu domā, vai mamma un Rikijs ir drošībā? — viņš jautāja, vērodams priekšējās mašīnas.

—Jā, neuztraucies par viņiem. Slimnīca apsolīja paturēt sargus pie durvīm. — Viņa bija runājusi ar Džordžu Ordu, kurš tagad bija viņas draugs, un izskaidrojusi savas bažas par Sveju ģimenes drošību. Viņa neminēja kādus īpašus draudus, lai gan Ords bija jautājis. Viņa paskaidroja, ka ģimenei tiek pievērsta nevēlama uzmanība. Visapkārt klīst baumas un tenkas, ko galvenokārt rada vīlusies prese. Ords bija apspriedies ar Maktūnu un pēc tam piezvanījis viņai un apsolījis, ka FIB nemanāmi dežurēs palātas tuvumā. Advokāte Ordām pateicās.

Ords un Maktūns bija pārsteigti. FIB jau bija nosūtījis savus cilvēkus uz slimnīcu, bet tagad aicināja viņus.

Redžija krustojumā pēkšņi pagriezās pa labi, riepas nokaucās. Marks pie sevis pasmējās, un viņa ari priecājās kā par joku, lai gan pašai vēderā mazliet iesāpējās. Tagad viņi brauca

pa mazu lieliem kokiem apstādītu ieliņu, kur bija vecas mājas.

— Šī ir mana tuvākā apkārtne. — Te, protams, bija jaukāk nekā pie Marka. Viņi atkal pagriezās uz citu, šaurāku ielu, kur mājas bija mazākas, tomēr divu un trīs stāvu, ar biezi noaugušiem zālājiem un kārtīgi apcirptiem dzīvžogiem.

— Kāpēc tu aicini savus klientus uz mājām?

— Es nezinu. Mani klienti pārsvarā ir bērni, kas nāk no briesmīgām mājām. Man viņu žēl. Manuprāt, es viņiem pieķeros.

— Vai tev manis ir žēl?

— Mazliet. Bet tev ir paveicies, Mark, pa īstam paveicies. Tev ir laba māte, kas tevi ļoti mīl.

— Jā, man arī tā šķiet Cik pulkstenis?

— Gandrīz seši. Kāpēc tu jautā?

Marks, mirkli pārdomājis, skaitīja stundas. — Pirms četrdesmit deviņām stundām Džeroms KJifords nošāvās. Es vēlētos, kaut mēs būtu aizlaidušies, kad ieraudzījām viņa mašīnu.

— Kāpēc jūs to nedarījāt?

— Es nezinu. Man bija tāda sajūta, ka kaut kas jādara, kad es sapratu, kas notiek. Es nespēju aizbēgt Viņš gribēja nomirt, un es nevarēju to pieļaut. Kaut kas man lika tuvoties mašīnai. Rikijs raudāja un lūdza mani izbeigt, bet es nespēju. Pie visa vainīgs esmu es.

— Varbūt, bet tur nekā nevar mainīt, Mark. Tas ir izdarīts. — Viņa paskatījās spogulītī — tur nekas nebija redzams.

— Vai tu domā, ka mums klāsies labi? Es domāju — Ri-kijam, man un mammai? Kad viss būs beidzies, vai būs tāpat kā agrāk?

Viņa samazināja ātrumu un iegriezās šaurā iebraucamajā ceļā, kas bija apaudzis ar kuplu neapgrieztu dzīvžogu. — Rikijs izveseļosies. Būs vajadzīgs laiks, bet ar viņu viss būs kārtībā. Bērni daudz ko var paciest, Mark. Es to redzu katru dienu.

— Un kas noliks ar mani?

— Viss nokārtosies, Mark. Uzticies man. — Mazda apstājās pie lielas divstāvu mājas ar lieveni. Krūmāji un puķes auga līdz pat logiem. Lieveņa malas bija klātas efejām.

— Vai tā ir tava māja? — viņš gandrīz bijīgi jautāja.

— Mani vecāki to nopirka pirms piecdesmit trim gadiem — vienu gadu pirms manas piedzimšanas. Es šeit esmu uzaugusi. Mans tētis nomira, kad man bija piecpadsmit, bet mammucīte Lova, lai Dievs viņu svētī, joprojām šeit dzīvo.

—Tu viņu sauc par mammucīti Lovu?

— Visi viņu tā sauc. Viņai ir gandrīz astoņdesmit gadu, un viņa jūtas daudz labāk nekā es. — Redžija norādīja uz garāžu aiz mājas. — Vai tu redzi tos trīs logus virs garāžas? Tur es dzīvoju.

Tāpat kā māju, ari garāžu bija nepieciešams pārkrāsot Abas ēkas bija vecas un jaukas, bet puķu dobes pilnas nezālēm, un ceļa plaisās auga zāle.

Viņi devās iekšā mājā pa sānu durvīm, un Markam degunā iesitās virtuves aromāts. Viņš pēkšņi jutās izsalcis. Viņus sagaidīja maza večiņa tumšām acīm un sirmiem astītē sasietiem matiem. Viņa apkampa Redžiju.

— Mammucīt Lova, iepazīsties — Marks Svejs, — Redžija teica, norādot uz zēnu. Viņi abi ar mammucīti Lovu bija vienā augumā, viņa Marku maigi apkampa un uzspieda vieglu buču uz vaiga. Viņš stāvēja kā sastindzis, nezinādams, kā pareizi jāsasveicinās ar nepazīstamu astoņdesmitgadīgu večiņu.

— Prieks tevi satikt, Mark! — Viņai bija spēcīga balss, tāpat kā Redžijai. Paņēmusi Marku pie rokas, mammucīte aizveda viņu pie virtuves galda. — Apsēdies šeit, es tev atnesīšu kaut ko dzeramu.

Redžija viņam uzsmaidīja, it kā gribētu teikt: «Dari, kā viņa liek, jo tev nav izvēles.» Viņa pakāra lietussargu uz pakaramā aiz durvīm un nolika savu diplomātu uz gridas.

Virtuve bija maza un pārblīvēta ar skapjiem un plauktiem. No gāzes plīts cēlās tvaiki. Telpas vidū stāvēja koka galds ar čelliem krēsliem, un virs tā pie šķērskoka karājās katliņi un pannas. Virtuvē bija silti, un Marks pēkšņi juta izsalkumu.

Viņš paņēma tuvāko krēslu un vēroja, kā mammucīte Lova rosās — paķer glāzi no skapja, piepilda to ar ledu, uzlej tēju no krūzes.

Redžija, nometusi kurpes, kaut ko maisīja katliņā uz plīts. Viņas abas ar mammucīti Lovu pļāpāja par šo un to, par parastajiem dienas darbiem, par telefona zvaniem. Pie Marka krēsla pienāca kaķis un viņu nopētīja.

— Tā ir Eksla, — mammucīte Lova teica, pasniegdama auksto tēju, aplikusi glāzei auduma salveti. — Viņai ir septiņpadsmit gadu, un viņa ir ļoti mīļa.

Marks dzēra tēju un nepievērsa uzmanību Ekslai. Viņam nepatika kaķi.

— Kā klājas tavam mazajam brālim? — mammucīte jautāja.

— Daudz labāk, — viņš teica un pēkšņi iedomājās — diez cik daudz Redžija stāstījusi savai mātei? Taču viņš nomierinājās. Ja jau Klints zināja tik maz, varbūt mammucīte Lova zināja vēl mazāk. Viņš padzērās vēl malciņu. Večiņa gaidīja izsmeļošāku atbildi. — Brālis šodien sāka runāt

— Brīnišķīgi! — viņa, plati smaidīdama, iesaucās un paplikšķināja Marka plecu.

Redžija ielēja sev tēju no citas krūzes un pielika tai sal-dinātāju un citronu. Viņa apsēdās Markam pretī pie galda, un Eksla ielēca viņai klēpī. Redžija malkoja tēju, glaudīja kaķi un lēnām sāka atbrīvoties no rotaslietām. Viņa bija nogurusi.

—Vai tu esi izsalcis? — mammucīte Lova jautāja, sākdama no jauna rosīties. Viņa atvēra cepeškrāsni, kaut ko maisīja katliņā, aizvēra kādu atvilktni.

— Jā, kundze.

— Cik jauki, ka jaunietim ir labas manieres, — viņa teica, uz mirkli apstādamās, un uzsmaidīja Markam. — Vairumam Redžijas bērnu trūkst pieklājības. Es jau gadiem ilgi šajā mājā neesmu dzirdējusi «jā, kundze». — Viņa atkal ķērās pie darba, izvilka pannu un ielika to izlietnē.

Redžija piemiedza zēnam ar aci. — Marks jau trīs dienas ēd slimnīcas ēdienu, mammucīt Lova, tāpēc viņš gribētu zināt, ko tu tur gatavo.

— Tas būs pārsteigums, — viņa atbildēja, atvērdama cepeškrāsni, no kuras plūda gaļas, siera un tomātu spēcīgais aromāts. — Bet man šķiet, tev tas garšos, Mark.

Viņš bija pārliecināts, ka garšos. Redžija vēlreiz viņam pic-miedza ar aci, pielieca galvu un izņēma no ausīm dimanta auskaru pāri. Rotaslietu kaudzē viņai priekšā bija kāds pusducis rokassprādžu, divi gredzeni, kaklarota, pulkstenis un auskari. Eksla ari vēroja. Mammucīte Lova pēkšņi sāka uz maizes dēlīša vicināt lielu nazi. Viņa apsviedās apkārt un nolika Markam priekšā groziņu ar karstas un čauganas maizes šķēlēm. — Es katru trešdienu cepu maizi, — viņa teica un vēlreiz papliķēja zēna plecu, bet pēc tam metās pie cepeškrāsns.

Marks paķēra lielāko šķēli un koda. Tā bija mīksta un silta, lādu maizi viņš vēl nebija ēdis. Sviests un ķiploki vienā mirklī izkusa uz mēles.

— Mammucīte Lova ir dzimusi itāliete, — Redžija, glaudīdama Ekslu, teica. — Viņas vecāki dzimuši Itālijā un emigrējuši 1902. gadā. Es esmu pa pusei itāliete.

— No kurienes bija misters Lovs? — Marks ar pilnu muti jautāja. Viņa lūpas un pirksti bija noziesti ar sviestu.

— Viņš bija Mcmfisas zēns. Viņi apprecējās, kad viņai bija sešpadsmit.

— Septiņpadsmit, — mammucīte 1.ova nepagriezdamās izlaboja. Viņa pašlaik klāja galdu, kārtodama šķīvjus un galda piederumus. Redžija ar savām rotaslietām traucēja, tāpēc māte tās savāca un nodzina Ekslu uz grīdas.

— Kad mēs ēdīsim, mammucīt Lova?

— Pēc brītiņa.

— Es aizskriešu pārģērbties. — Eksla tupēja Markam uz kājas un berzēja galvu gar viņa stilbu.

— Man ļoti žēl tava mazā brālīša, — mammucīte Lova teica, paskatīdamās uz durvīm, lai pārliecinātos, vai Redžija aizgājusi.

Marks norija maizes kumosu un noslaucīja muti salvetē. — Viņš izveseļosies. Mums ir labi ārsti.

— Un tev ir labākā advokāte pasaulē, — viņa stingri, bez smaida noteica. Viņa gaidīja no Marka apstiprinājumu.

— Protams, — zēns lēnām atbildēja.

Marks malkoja tēju un apskatīja sirmo zirgastīti. Vakars draudēja kļūt garlaicīgs daudzo jautājumu dēļ. Vislabāk būtu tūlīt to pārtraukt — Redžija mani lūdza par to nerunāt — Viņš iekoda nākamajā maizes gabalā.

— Ak, Redžija vienmēr tā saka. Bet tu vari man stāstīt Visi viņas bērni tā dara.

Pēdējo četrdesmit deviņu stundu laikā viņš daudz ko bija uzzinājis par pratināšanu — vienkārši vajadzēja cieši sekot personai, kas jautāja, un, kad jautājumi apnīk, sākt uzdot savējos. — Cik bieži viņa ved bērnus uz mājām?

Mammucīte bīdīja katliņu nost no riņķa un kādu mirkli pārdomāja. — Varbūt divreiz mēnesī. Viņa grib, lai tie paēstu kārtīgu ēdienu, tāpēc viņa tos ved pie mammucītes Lovas. Dažreiz viņi šeit paliek pa nakti. Viena maza meitenīte te nodzīvoja veselu mēnesi. Viņa bija tik nožēlojama. Viņu sauca Andrea. Tiesa viņas vecākiem atņēma vecāku tiesības, tāpēc ka tie bija sātana pielūdzēji, kas upurēja dzīvniekus un darīja tamlīdzīgas šausmas. Meitenīte bija tik skumja. Viņa dzīvoja otrajā stāvā — Redžijas vecajā guļamistabā un raudāja, kad viņai bija jāiet projām. Man arī sirds vai lūza. Es pēc tam teicu: «Redžij, nekādus bērnus vairāk mājās!» Bet Redžija dara, kas viņai ienāk prātā. Vai zini, viņai tu tik tiešām patīc!

— Kas notika ar Andrea?

— Viņas vecāki viņu dabūja atpakaļ. Es katru dienu par viņu lūdzu Dievu. Vai tu ej baznīcā?

— Dažreiz.

— Vai tu esi kārtīgs katolis?

— Nē. Tā ir maza baznīciņa, es īsti nezinu, kas tā ir par baznīcu, bet katoļu tā nav. Manupiāt, baptistu. Mēs to šad tad apmeklējam.

Mammucīte Lova viņu noklausījās ļoti norūpējusies un gluži pārsteigta, ka viņš īsti nezināja, kādu baznīcu apmeklē.

— Varbūt man vajadzētu tevi aizvest uz manu Svētā Lūkasa baznīcu? Tā ir brīnišķīga. Katoļi prot celt skaistas baznīcas.

Viņš piekrītoši pamāja, bet nezināja, ko lai atbild. Večiņa piepeši aizmirsa par baznīcām un atgriezās pie plīts, atvēra cepeškrāsns durtiņas un pētīja ēdienu tikpat koncentrējusies kā dakteris Grīnvejs. Viņa pie sevis murmināja, un varēja redzēt, ka ir apmierināta.

— Ej nomazgā rokas, Mark, — uz priekšu pa koridoru. Tagad bērni pārāk reti mazgā rokas. Ej vien! — Marks iestūma pēdējo maizes kumosu mutē un sekoja Ekslai uz vannasistabu.

Kad viņš atgriezās, Redžija sēdēja pie galda, šķirstīdama

vēstules. Maizes groziņā bija jauna porcija. Mammucīte Lova

atvēra cepeškrāsni un izvilka ar alumīnija foliju pārklātu

bļodu.

>

— Tā ir lasaņja, — Redžija paskaidroja ar cerībām balsī.

Mammucīte Lova, griezdama porcijas, sāka skaidrot šī

ēdiena izcelsmi un ar karoti lika lielus klunčus uz šķīvja. No pannas cēlās garaiņi. — Šī recepte manā dzimtā pazīstama jau gadsimtiem ilgi, — viņa stāstīja, skatīdamās uz Maiku tā, it kā viņu interesētu lasaņjas ciltskoks. Zēns šo ciltskoku vēlējās redzēt vienīgi uz šķīvja. — Tā nāca līdzi no vecās dzimtenes. Es to savam tētiņam pratu gatavot, kad man bija desmit gadi. — Redžija mazliet izbolīja acis un piemiedza Markam. — Tai ir četras kārtas — katrā cits siers. — Viņa uzlika abiem uz šķīvjiem precīzus kvadrātveida gabalus. Četri dažādie sieri bija sakusuši un sūcās laukā no biezās makaronu kārtas.

Iezvanījās telefons, un Redžija pacēla klausuli. — Sāc ēst, Mark, ja tu gribi, — mammucīte Lova teica, majestātiski novietojusi šķīvi viņam priekšā. Viņa norādīja uz Redžiju. — Viņa runās veselu mūžību. — Redžija klausījās un klusi atbildēja klausulē. Bija skaidrs, ka tas nav domāts viņu ausīm.

Marks ar dakšiņu noknieba milzīgu kumosu, lai nodzītu garaiņus, un uzmanīgi to pacēla pie mutes. Viņš lēnām košļāja, izgaršodams bagātīgo gaļas mērci, sieru un kas lai zina ko vēl. Pat spināti bija debešķīgi.

Mammucīte Lova vēroja un gaidīja. Viņa ielēja sev otru vīna glāzi un, pacēlusi pusceļā starp galdu un lūpām, gaidīja, kāda būs reakcija uz viņas vecvecmāmiņas noslēpumā turēto recepti.

— Tā ir lieliska, — Marks teica, gatavodamies nākamajam kumosam. — Vienkārši lieliska. — Vienīgais, ko viņš zināja par lasaņju, bija kāds ēdiens, ko pirms gada vai agrāk māte, izvilkusi no mikroviļņu krāsns, plastmasas trauciņā pasniedza pusdienās. Svensona saldētā pārtika vai kaut kas tamlīdzīgs. Viņš atcerējās gumijotu garšu, tā nemaz nelīdzinājās šai.

— Tev garšo, — mammucīte Lova konstatēja, malkodama vīnu.

Viņš, piestūmis pilnu muti, pamāja, un tas mammucīti iepriecināja. Viņa pagaršoja mazu kumosiņu.

Redžija, nolikusi klausuli, pagriezās pret galdu. — Man jāskrien uz centru. Policisti nupat kā saņēmuši ciet Rosu Skotu, atkal zādzība veikalā. Viņš ir cietumā un raud pēc mātes, bet viņa nekur nav atrodama.

— Cik ilgi tu būsi projām? — Marks jautāja, pārtraucis ēst

— Kādas pāris stundas. Kad tu beigsi, paciemojies ar mammucīti. Es tevi vēlāk aizvedīšu uz slimnīcu. — Viņa papliķēja Markam pa plecu un izgāja laukā pa durvīm.

Mammucīte Lova klusēja, kamēr Redžija iedarbināja mašīnu, un tad jautāja; — Ko gan jūs, zēni, tur redzējāt?

Marks nokoda kumosiņu, bezgala ilgi košļāja, kamēr viņa gaidīja, tad ilgi dzēra tēju. — Neko. Kā tu gatavo šo mērci? Tā ir lieliska.

— Tā ir sena recepte. — Viņa malkoja vīnu un desmit minūtes pļāpāja par mērci. Pēc tam par sieriem. Marks nedzirdēja ne vārda.

Viņš beidza ēst firziķu kobleru un saldējumu, kamēr mammucīte Lova nokopa galdu un piekrāva trauku mazgājamo mašīnu. Marks vēlreiz pateicās un jau kādu desmito reizi slavēja ēdienu, un piecēlās ar sāpošu vēderu. Viņš bija nosēdējis pie galda veselu stundu. Treilerā vakariņas ilga tikai desmit minūtes. Pārsvarā ēdienu pagatavoja mikroviļņu krāsnī un ēda no paplātēm pie televizora. Diāna bija pārāk nogurusi, lai gatavotu vakariņas.

Mammucīte Lova priecājās par tukšajiem traukiem un aizsūtīja viņu uz televizora stūrīti. Tur bija ģimenes portrets. Viņš piegāja tuvāk. Tā bija veca Lovu ģimenes fotogrāfija, ierāmēta biezā kokgriezuma rāmī. Misters un misis Lovi sēdēja uz neliela dīvāna kādā fotoateljē, un viņiem blakus stāvēja zēni. Mammucītei Lovai bija tumši mati un brīnišķīgs smaids. Misters Lovs bija kādu pēdu garāks un sēdēja stīvs, bez mazākās smaida atblāzmas sejā. Zēni izskatījās neveikli un sastinguši, acīmredzot neapmierināti ar to, ka jānēsā iestīvināti krekli un kaklasaites. Redžija stāvēja starp vecākiem, ģimenes portreta centrā. Viņas sejā rotājās jauks smī-niņš, acīmredzot viņa bija ģimenes lutekle, un viņai tas milzīgi patika. Redžijai bija desmit vai vienpadsmit gadu, apmēram Marka vecums, un šīs jaukās, mazās meitenes seja saistīja viņa uzmanību, un viņš aizturēja elpu, skatoties uz šo seju. Tā vien šķita, ka viņa smietos par Marku. Viņa izskatījās kā nerātnību iemiesojums.

— Skaisti bērni, vai ne? — Mammucīte Ieva klusi apstājās viņam blakus un apbrīnoja savu ģimeni.

— Kad tas uzņemts? — Marks, joprojām vērodams, ievaicājās.

— Pirms četrdesmit gadiem, — viņa lēnām, gandrīz skumji atbildēja. — Mēs visi toreiz bijām tik jauni un laimīgi. — Viņa stāvēja Markam tuvu klāt, un abu rokas saskārās.

— Kur tagad ir zēni?

— Džojs — pa labi — bija vecākais. Viņš bija gaisa spēku lidotājs — izmēģinātājs un gāja bojā 1964. gadā aviokatastrofā. Viņš ir varonis.

— Man ļoti žēl, — Marks nočukstēja.

— Benijs — pa kreisi — ir gadu jaunāks par Džoju. Viņš strādā par jūras biologu Vankuverā. Viņš nekad neapciemo savu māti. Viņš atbrauca tikai pirms pāris gadiem uz Ziemassvētkiem. Benijs nav precējies, bet, manuprāt, viņam klājas labi. No viņa man nav neviena mazbērna Vienīgi Rc-džijas bērni. — Viņa pastiepa roku, lai paņemtu no galdiņa ierāmētas fotogrāfijas, un pasniedza tās Markam. Divas izlaiduma bildes ar zilām cepurītēm un mantijām. Meitene bija jauka. Zēnam bija salipuši mati un pusaudža bārdiņa, un naids acīs.

— Tie ir Redžijas bērni, — mammucīte Lova paskaidroja, un viņas balsī nejuta ne sirsnību, ne lepnumu. — Zēns pēdējo reizi, kad mēs par viņu dzirdējām, bija apcietināts. Pārdevis narkotikas. Bērnībā viņš bija labs zēns, bet tad viņa tēvs viņu paņēma pie sevis un sabojāja. Tas notika pēc šķiršanās prāvas. Meitene dzīvo Kalifornijā un mēģina kļūt par aktrisi vai dziedātāju, vai kaut ko tamlīdzīgu, tā vismaz viņa saka. Bet ari viņa lieto narkotikas, un mēs neko daudz par viņu nezinām. Viņa arī bija mīļš bērns. Es viņu neesmu redzējusi kādus desmit gadus, vai tu spēj noticēt? Mana vienīgā mazmeita. Tas ir tik skumji.

Mammucīte Lova pašlaik malkoja trešo vīna glāzi, un mēle viņai bija atraisījusies. Ja viņa turpinās vēl ilgi runāt par savu ģimeni, tad varbūt nonāks arī līdz Marka ģimenei. Un, beiguši ģimeņu tēmu, viņi varbūt sāktu apspriest, ko gan zēni tur mežā redzējuši.

— Kāpēc jūs viiiu neesat redzējusi desmit gadus? — Marks jautāja tikai tāpēc, ka viņam kaut kas bija jāsaka. Tas patiešām bija muļķīgs jautājums, tāpēc ka viņš zināja, ka atbilde būs gara. Viņam no šī mielasta sāpēja vēders, un viņš vienkārši gribēja atgulties, lai viņu liktu mierā.

— Regīna, es gribēju teikt — Redžija, viņu zaudēja, kad meitai bija trīspadsmit. Toreiz nolika tā šausmīgā šķiršanās prāva, viņš skrēja pakaļ citām sievietēm, un visur pilsētā viņam bija draudzenes. Viņš pat lika pieķerts slimnīcā ar mazu, fifigu māsiņu, bet šķiršanās bija briesmīgs murgs, un Redžija vairs nespēja tikt ar sevi galā. Kad viņi apprecējās, Džo, viņas bijušais vīrs, bija jauks, bet tad viņš nopelnīja kādu žūksni naudas un kļuva citāds. Viņš domāja tikai par naudu. — Mammucīte apklusa un iedzēra malciņu. — Šausmīgi, cik šausmīgi... Man tomēr viņu pietrūkst Tie ir mani vienīgie mazbērniņi.

Viņi gan neizskatījās pēc mazbērniņiem, īpaši zēns ne. Viņš bija īsts bandīts.

— Kas ar viņu notika? — Marks pēc īsa klusuma brīža jautāja.

Mammucīte nopūtās tā, it kā negribētu stāstīt, bet tomēr jāstāsta vien būs. — Kad viņa tēvs viņu paņēma pie sevis, zēnam bija jau sešpadsmit. Viņa tēvs bija ginekologs, un viņam nekad neatlika laika bērniem. Zēnam nepieciešams tēvs, kā tev šķiet? Un Džefs — tāds ir viņa vārds — agri nogāja no ceļa. Tad viņa tēvs, kam bija nauda un advokāti, aizsūtīja Regīnu projām un pievāca bērnus, un, kad tas notika, Džefam tika dota brīva vaļa. Protams, ar tēva naudu kabatā. Viņš knapi pabeidza vidusskolu, un pēc sešiem mēnešiem viņu pieķēra ar narkotikām. — Mammucīte pēkšņi apklusa, un Markam šķita, ka viņa tūlīt sāks raudāt. Viņa iedzēra. — Pēdējo reizi es viņu apkampu, kad viņš beidza vidusskolu. Es redzēju Džcfa foto avīzē, kad viņu apcietināja, bet viņš nav ne zvanījis, ne rādījies. Ir pagājuši jau desmit gadi, Mark. Es zinu, ka nomiršu, viņus neredzējusi. — Večiņa aši izberzēja acis, un Marks meklēja, kur paslēpties.

Viņa paņēma zēnu pie rokas. — Nāc man līdzi. Iesim, pasēdēsim uz lieveņa.

Viņš gāja mammucītei līdzi cauri mazam vestibilam, ārā pa parādes durvīm un apsēdās šūpuļkrēslā uz lieveņa. Bija tumšs, un gaiss bija vēss. Viņi lēnām šūpojās. Mammucīte Lova malkoja vīnu.

Viņa nolēma turpināt savu stāstu. — Zini, Mark, kad Džo paņēma bērnus, viņš tos vienkārši sabojāja. Deva viņiem daudz naudas. Veda mājās savas netīrās draudzenes. Plivinājās bērniem gar acīm. Pirka viņiem mašīnas. Amanda vidusskolā palika stāvoklī, un viņš nokārtoja abortu.

— Kāpēc Redžija mainīja vārdu? — Marks pieklājīgi jautāja. Varbūt tagad viņa beigs savas dzimtas vēsturi?

— Viņa vairākus gadus ārstējās psihiatriskajās iestādēs. Tas notika pēc šķiršanās, un, lai Dievs viņai stāv klāt, viņa bija smagi slima, Mark. Es katru vakaru aizmigu ar asarām acīs un uztraucos par meitu. Viņa pārsvarā dzīvoja pie manis. Bija nepieciešams ilgs laiks, tomēr beidzot viņa izķepurojās. Pēc daudzkārtējas terapijas, milzum daudz naudas, daudz mīlestības. Un tad kādu dienu Redžija izlēma, ka šis murgs jābeidz, ka viņa sāks vākt visu pa gabaliņiem kopā un turpinās dzīvot, veidos jaunu dzīvi. Tāpēc viņa mainīja vārdu. Viņa to izdarīja tiesā, likumīgi. Virs garāžas viņa iekārtoja dzīvokli. Redžija visas fotogrāfijas atdeva man, jo nevēlas tās redzēt. Viņa iestājās juridiskajā fakultātē. Viņa kļuva cits cilvēks ar citu vārdu.

— Vai viņā saglabājies rūgtums?

— Redžija to cenšas pārvarēt. Viņa pazaudēja savus bērnus, un neviena māte to nevar pārdzīvot Bet viņa mēģina par tiem nedomāt Tēvs viņus pārvērta, tāpēc viņi vairs nav Rc-džijas bērni. Viņa, protams, ienīst savu bijušo vīru, un es domāju, ka tas ir veselīgi.

— Viiia ir ļoti laba advokāte, — Marks teica tā, it kā būtu pieņēmis un atlaidis daudzus advokātus.

Mammucīte Lova pavirzījās tuvāk — pārāk tuvu, un Markam tas nepatika. Viņa noglaudīja zēna ceļgalu, un viņš sadusmojās, bet viņa bija jauka večiņa un neko ļaunu nedomāja. Viņa bija apglabājusi dēlu un zaudējusi vienīgo mazdēlu, tāpēc Marks ļāva viņai vaļu. Mēnesi neredzēja. Maigs vējiņš čabināja milzīgo, melno ozolu lapas, kas auga starp lieveni un ielu. Marks nevēlējās atgriezties slimnīcā, un galu galā viņam te sāka patikt Viņš uzsmaidīja mammucītei Lovai, bet viņa, dziļi domās iegrimusi, tukšu skatienu vērās tumsā. Šūpuļkrēsls bija izklāts ar biezu, salocītu vatētu segu.

Viņš iedomājās, ka runa pamazām nonāks līdz Džeroma Kliforda pašnāvībai, un to nu Marks nevēlējās. — Kāpēc tik daudzi Redžijas klienti ir bērni?

Viņa joprojām glaudīja Marka ceļgalu. — Tāpēc, ka dažiem bērniem nepieciešams advokāts, lai gan viņi pārsvarā to nenojauš, un vairums advokātu ir pārāk aizņemti, pelnot naudu, lai uztrauktos par bērniem. Viņa vēlas palīdzēt. Redžija mūžam sev pārmetīs, ka zaudējusi savus bērnus, tāpēc viņa vienkārši grib palīdzēt citiem. Viņa savus mazos klientus ļoti sargā.

— Es viņai necik daudz nesamaksāju.

— Neuztraucies, Mark. Katru mēnesi Redžija uzņemas vismaz divas lietas par brfvu. To sauc pro bono, kas nozīmē, ka advokāts strādā bez maksas. Ja viņa negribētu tevi aizstāvēt, viņa nebūtu ņēmusi tavu lietu.

Viņš zināja par pro bono. Puse no advokātiem, ko rādīja televīzijā, nodarbojās ar lietām, par kurām tie nesaņems samaksu. Pārējie gulēja ar skaistām sievietēm un pusdienoja smalkos restorānos.

— Rcdžijai ir dvēsele, Mark, sirdsapziņa, — viņa turpināja, joprojām maigi glāstīdama Marku. Vīna glāze bija tukša, bet vārdus viņa izrunāja skaidri, un prāts viņai bija ass.

— Viņa ir gatava strādāt bez maksas, ja tic klientam. Un daži no viņas nabaga klientiem var sagādāt sirdssāpes, Mark. Es bieži raudu par dažiem no šiem mazajiem.

—Tu ar viņu ļoti lepojies, vai ne?

—Jā. Redžija bija par matu no nāves. Es viņu gandrīz vai zaudēju. Pēc tam gandrīz vai izputēju, mēģinot viņu dabūt uz kājām. Bet paskaties, kāda viņa ir tagad!

— Vai viņa vēl kādreiz apprecēsies?

— Varbūt. Viņai ir pāris draugu, bet nekas nopietns. Re-džijai mīlestības romāni nav galvenais. Viņai svarīgāks ir darbs. Tu šovakar redzēji. Pulkstenis ir jau gandrīz astoņi, un viņa pilsētas cietumā runā ar mazu huligānu, kas pieķerts veikalā zogot. Interesanti — ko rakstīs avīzes rīt no rīta?

Par sportu, par nāves gadījumiem, kā parasti. Marks nepacietīgi rosījās un gaidīja. Bija skaidrs, ka viņam jārunā.

— Kas to lai zina.

— Kā tu juties, ieraudzījis savu fotogrāfiju avīzes titullapā?

— Man tas nepatika.

— Kur viņi dabūja tās fotogrāfijas?

— Tas uzņemtas skolā.

Iestājās klusums, vienīgi krēsls čīkstēja, šūpojoties uz priekšu un atpakaļ. — Kāda tev bija sajūta, kad tu uzdūries tam mirušajam vīram, kurš bija tikko kā nošāvies?

— Diezgan draņķīga, bet, patiesību sakot, mans ārsts lūdza par to nerunāt, jo es kļūstu nervozs. Jūs taču zināt par manu mazo brāli. Tāpēc es labāk neko neteikšu.

Viņa papliķēja stiprāk. — Protams, protams. — Marks atgrūdās ar pirkstgaliem, un šūpuļkrēsls sāka šūpoties straujāk. Zēna vēders joprojām bija pilns, un viņam pēkšņi uznāca miegs. Mammucīte Lova kaut ko dungoja. Uzpūta viegls vējiņš, un Marks nodrebinājās.

Redžija viņus atrada šūpuļkrēslā uz tumšā lieveņa. Viņi mierīgi šūpojās šurpu turpu. Mammucīte Lova malkoja melnu kafiju un glaudīja Marka plecu. Marks bija saritinājies viņai blakus kamoliņā, galvu ielicis viņai klēpī, un uz kājām viņam bija uzsegta sega.

— Cik ilgi viņš jau gu]? — Redžija čukstēja.

— Apmēram stundu. Viņš nosala, pēc tam viņam uznāca miegs. Viņš ir jauks bērns.

— Protams. Es piezvanīšu zēna mātei uz slimnīcu un pajautāšu, vai viņš var šonakt pārnakšņot pie mums.

— Viņš labi paēda. Es viņam no rīta pagatavošu kārtīgas brokastis.

19

Tā bija Trumena brīnišķīgā un efektīvā ideja, tāpēc Fol-trigs to nekavējoties piesavinājās kā savējo. Darbs kopā ar cienījamo Roju nozīmēja daudz zagtu ideju, kā ari pateicības, ja viss gāja gludi, bet, ja neveicās, atbildība bija jāuzņemas Trumenam un viņa darbiniekiem kopā ar Foltriga padotajiem, presi, zvērinātajiem un korumpētajiem advokātiem — tikai ne pašam dižvīram.

Trumens jau agrāk bija paklusām mācījies manipulēt ar primadonnu egoismu, gan jau viņš tiks galā ari ar šo idiotu.

Bija vēls, un viņš knibināja garneļu salātus tumšā austeru bāra kaktā, kad viņam pēkšņi ienāca prātā kāda doma. Trumens uzgrieza Foltriga kabineta numuru. Tas neatbildēja. Viņš zvanīja uz bibliotēku, un Volijs Bokss pacēla klausuli. Bija pusdesmit, un Volijs skaidroja, ka abi ar bosu pašlaik ir ierakušies likumu krājumos kā divi darba zirgi, lai noskaidrotu detaļas, un paši par to priecājās. Trumens teica, ka pēc desmit minūtēm būs klāt.

Viņš pameta trokšņaino kafejnīcu un steidzās cauri pūlim Kenela ielā. Ņūorleānas septembris bija vēl viens karsts un sviedrējošs vasaras mēnesis. Nogājis divus kvartālus, viņš novilka žaketi un paātrināja soļus. Vēl pēc diviem kvartāliem krekls bija piesvīdis un pielipis pie muguras un krūtīm. Viņš ātrā gaitā devās cauri tūristu pūlim, kas bezgaumīgos sporta kreklos ar fotoaparātiem rokās kūla tukšus salmus. Viņš jau kuro reizi brīnījās, kāpēc cilvēki ierodas šajā pilsētā, lai iztērētu sūri, grūti pelnīto par lētām izpriecām un pārmērīgi dārgu ēdienu. Vidusmēra tūrists Kenela ielā valkāja melnas zeķītes un baltas sporta kurpes, tam bija četrdesmit mārciņu liekais svars, un Trumens iedomājās, kā šie cilvēki, mājās atgriezušies, lielīsies saviem mazāk veiksmīgajiem draugiem par garšīgajiem ēdieniem, kurus viņi vienīgie bija atklājuši un baudījuši Ņūorleānā.

Viņš saskrējās ar resnu sievieti, kura, piespiedusi pie sejas mazu, melnu kastīti, stāvēja uz ielas stūra un filmēja lēta suvenīru veikala fasādi, kura skatlogā pārdošanai bija izliktas jocīgas ceļazīmes. Kas gan tas varēja būt par cilvēku, kas video gribētu redzēt lipīgu suvenīru veikalu Franču kvartālā? Amerikāņi vairs neprot baudīt atvaļinājumus. Viņi vienkārši tos iefilmē Sony kamerās un pēc tam aizmirst visu atlikušo gadu.

Trumens bija piekritis pārcelšanai citā darbā. Viņam bija līdz kaklam tūristi, mitrums, noziegumi un Rojs Foltrigs. Viņš pagriezās gar Kubinstein Brothers un devās uz Poidrasa ielas pusi.

Foltrigs nebaidījās no grūta darba. Tas viņam šķita dabiski. Viņš jau juridiskajā fakultātē bija sapratis, ka nav nekāds ģēnijs un ka viņam daudz vairāk jāstrādā, lai gūtu panākumus. Viņš mācījās kā apsēstais un pabeidza vidusmēra studentu pulkā. Bet viņu ievēlēja par studentu apvienības prezidentu, un tagad uz viņa kabineta sienas ozolkoka rāmī rotājās apliecība, kas vēstīja par šo sasniegumu. Foltriga kā politiskas radības karjera bija sākusies tajā brīdī, kad biedri viņu ievēlēja par prezidentu. Vairums par šo posteni neko nezināja, pat to, ka tāds vispār pastāv, un neņēma to galvā. Jaunajam Rojam nebija gandrīz nekādu darba piedāvājumu, un pēdējā mirklī viņš izmēģināja veiksmi Ņūorlcānas pilsētas prokurora palīga amatā 1975. gadā ar piecpadsmit tūkstošu lielu algu gadā. Pēc diviem gadiem viņš spēja izskatīt vairāk lietu nekā visi pārējie pilsētas prokurori kopā. Rojs strādāja. Viņš ilgas stundas veltīja bezcerīgam darbam. Viņš bija zvaigzne, kuru neviens neievēroja.

Foltrigs kā diletants sāka nodarboties ar vietējās Republikāņu partijas politiku — tas bija viņa vienīgais vaļasprieks — un iemācījās spēlēt šo spēli. Viņš satika cilvēkus ar naudu un ķērienu un dabūja darbu advokātu firmā. Viņš apprecējās ar sievieti, kuru nemīlēja, tikai tāpēc, ka viņai bija pareizie radu raksti, un tāpēc, ka sieva dod nepieciešamo cienīgumu. Rojs vienmēr atradās kustībā. Viņš bija izstrādājis savu spēles plānu.

Rojs joprojām bija precējies, bet viņi ar sievu nakšņoja atsevišķās istabās. Bērniem bija divpadsmit un desmit gadi. Jauks ģimenes portrets.

Viņš deva priekšroku darba kabinetam, nevis mājai, un tas derēja arī viņa sievai, tāpēc ka viņai patika nevis viņš, bet gan viņa alga.

Roja konferenču galds atkal bija piekrauts likumu krājumiem un juristu blolcnotiem. Volijs sēdēja, noņēmis kaklasaiti, bez žaketes. Istabā mētājās tukšas kafijas krūzītes. Viņi abi jutās noguruši. Likums bija pavisam vienkāršs — katra pilsoņa pienākums pret sabiedrību ir sniegt liecību, lai palīdzētu izpildīt likumu. Liecinieks netiek atbrīvots no liecības došanas tādēļ, ka baidās no atmaksas draudiem viņam vai viņa ģimenei. Tas bija pamatlikums, ko cilvēlcu apziņā gadu gaitā iegravējuši simtiem tiesnešu un kārtības uzturētāju. Bez izņēmumiem, kas atbrīvotu no liecināšanas. Nekādas iespējas izvairīties maziem, iebiedētiem zēniem. Rojs un Volijs bija izlasījuši dučiem lietu. Daudzas no tām nokopētas, ar pasvīt-rojumiem mētājās uz galda. Bērns būs spiests runāt. Ja izgāzīsies gājiens ar nepilngadīgo tiesu Memfisā, Foltrigs plānoja izsūtīt pavēsti Markam Svejam ierasties Lielās zvērināto žūrijas priekšā Ņūorleānā. Tas mazo huligānu varētu nobiedēt līdz nāvei un atraisīt viņam mēli. Truinens, ienācis pa durvīm, konstatēja: — Jūs nu gan, zēni, ilgi strādājat.

Volijs Bokss atstūmās no galda un pamatīgi izstaipīja rokas. — Jā, daudz kas bija jāizskata, — viņš noguris, bet lepns teica, norādot uz grāmatu un pierakstu kaudzēm.

— Apsēdies! — Foltrigs norādīja uz krēslu. — Mēs beidzam. — Viņš arī izstaipījās un sāka knikšķināt pirkstu kauliņus. Prokuroram patika, ja viņu uzskatīja par darba zirgu.

Viņš bija svarīga persona, kas nevairās no ilgām darba stundām, — ģimenes galva, kuram aicinājums bija svarīgāks par sievu un bērniem. Darbs nozīmēja visu. Viņa klients bija Amerikas Savienotās Valstis.

Trumcns jau septiņus gadus astoņas stundas dienā bija spiests noklausīties šo muldēšanu. Tā bija Foltriga mīļākā sarunu tēma — viņš stāstīja par sevi un darbā pavadītajām stundām, un ķermeni, kam nav nepieciešams miegs. Juristi ar savu miega badu lepojas kā ar apbalvojumu.

— Man ir ideja, — Trumens teica, apsēzdamies galdam otrā pusē. — Jūs jau man teicāt par iepriekšējo tiesas sēdi rīt Mcmfisā nepilngadīgo tiesā.

— Mēs pašlaik gatavojam petīciju, — Rojs viņu izlaboja. — Es nezinu, kad notiks sēde, bet mēs lūgsim to noturēt ārpus kārtas.

—Jā, ko tu saki par šo lietu? Pirms es šopēcpusdien gāju projām, es aprunājos ar K. O. Lūisu, Voila pirmo vietnieku.

— Es pazīstu K. O., — Foltrigs pārtrauca. Trumens gaidīja, ka viņš to teiks. Viņš pat uz mirkli apklusa, lai lautu Follrigam sevi pārtraukt un pateikt, cik tas tuvu pazīstams ar K. O. Nevis misteru Lūisu, bet vienkārši K. O.

— Labi. Viņš pašlaik ir konferencē Scntluisā. Viņš interesējas par Bojeta lietu un Džeromu Klifordu, un to puiku. Es viņam izstāstīju, ko mēs zinām. Misters Uiiss apgalvoja, ka viņam var zvanīt jebkurā laikā, ja vien viņš var palīdzēt. Viņš teica, ka Voils vēloties atskaiti katru dienu.

— Es to visu zinu.

— Labi. Es vienkārši apsveru. Sentluisa ir stundas lidojuma attālumā no Memfisas. Ja nu rīt no paša rita, kad tiks iesniegta petīcija, misters Lūiss ierastos pie nepilngadīgo tiesas tiesneša? Kāpēc gan misters Lūiss nevarētu mazliet ar tiesnesi papļāpāt un izdarīt nelielu spiedienu? Ir runa par otro personu FIB. Viņš varētu tiesnesim izstāstīt mūsu domas par to, ko zēns zina

Foltrigs sāka piekrītoši māt, un, kad Volijs to ieraudzīja, viņš ari māja, tikai straujāk.

Tnimens turpināja: — Ir vēl viena lieta. Mēs zinām, ka Gronke ir Memlisā, un viņš tur noteikti neapmeklēs Elvisa kapu, vai ne? Gronki turp nosūtījis Muldano. Ja nu mēs konstatējam, ka bērnam draud briesmas un misters Lūiss var ieskaidrot nepilngadīgo tiesas tiesnesim, ka arests ir paša bērna interesēs? Viņa paša drošības dēļ.

— Man tas patīk, — Foltrigs klusi teica. Ari Volijam tas patika.

—Ja uz Marku Sveju tiks izdarīts spiediens, viņš sāks runāt. Pirmkārt, zēnu varētu ieslodzīt, pamatojoties uz nepilngadīgo tiesas pavēli, un viņš līdz nāvei nobītos. Tas pamodinātu ari viņa advokāti. Cerams, ka tiesnesis piespiedīs puiku runāt Es domāju, ka šādā situācijā viņš izpaudīs, ko zina, bet, ja ne, varbūt viņam varētu piemērot necieņu pret tiesu? Kā jūs domājat?

—Ja viņam tiks inkriminēta necieņa pret tiesu, mēs nevaram paredzēt, kā tādā gadījumā rīkosies tiesnesis.

— Pareizi. Tātad misters Lūiss izstāstīs tiesnesim par Gronki un viņa sakariem ar mafiju un to, ka, mūsuprāt viņš ieradies Memfisā, lai nodarītu pāri bērnam. Šā vai tā— mēs panākam zēna arestu un dabūjam viņu prom no tās kuces advokātes.

Foltrigs bija kā elektrizēts. Viņš kaut ko skribelēja jurista bloknotā. Volijs piecēlās un sāka domīgi staigāt pa bibliotēku, dziļi domās iegrimis, tā, it kā no viņa gaidītu nozīmīgu lēmumu.

Trumcns varēja Redžiju saukt par kuci šeit Ņūorleānas bibliotēkas noslēgtībā, taču viņš atcerējās kaseti. Viņš labprāt paliktu Ņūorleānā, tālāk no viņas, lai Maktūns tiek galā ar Redžiju Memfisā.

— Vai tu varētu sazvanīt K. O.? — Foltrigs jautāja.

— Domāju, ka jā. — Trumens, izvilcis no kabatas papīra lapiņu, sāka griezt numuru.

Foltrigs runāja ar Voliju attālā bibliotēkas stūrī. — Lieliska ideja, — Volijs teica. — Esmu pārliecināts, ka šis nepilngadīgo tiesas tiesnesis ir kārtējais provinciālis, kas klausīs K. O. un darīs visu, ko viņam liks, kā tev šķiet?

Trumens sazvanīja misteru Lūisu. Foltrigs viņu vēroja, klausoties Volija vārdos. — Varbūt, bet, neskatoties uz to, mēs zēnu ātri vien dabūsim līdz tiesai, un es domāju, ka viņš runās. Ja ne, viņš būs izrādījis necieņu pret tiesu, nokļūs mūsu pakļautībā un tiks nošķirts no advokātes. Man tas patīk.

Viņi kādu laiciņu sačukstējās, kamēr Trumens pa telefonu runāja ar misteru Lūisu. Trumens viņiem pamāja un ar zīmēm rādīja, ka viss kārtībā, un, plati smaidīdams, nolika klausuli. — Viņš piekrita, — Trumens lepni paziņoja. — Viņš lidos uz Memfisu agri no rita un tiksies ar Finku. Pēc tam abi dosies pie Džordža Orda un negaidīti apciemos tiesnesi. — Trumens par sevi bija augstās domās. — Vai jūs spējat iedomāties — ASV valsts prokurors no vienas puses, K. O. Lūiss no otras un Finks pa vidu — no paša agra rīta, kad tiesnesis ierodas darbā? Viņi ātri vien piespiedīs zēnu runāt.

Foltriga sejā pavīdēja viltīgs smīniņš. Viņš izbaudīja tos mirkļus, kad federālā vara sāka darboties ļoti aktīvi un piespieda pie zemes mazo cilvēku, kas neko nenojauta. Tikai pateicoties vienam telefona zvanam, uz skatuves parādījās FIB vadītājs numur divi.

—Tas varētu izdoties. Tam vienkārši jāizdodas.

Virs garāžas vienā no sava mazā dzīvoklīša kaktiņiem Redžija galda lampas gaismā šķirstīja biezu grāmatu. Bija pusnakts, bet viņa nespēja aizmigt Tāpēc, segā ietinusies, malkoja tēju un lasīja grāmatu, ko bija sameklējis Klints, — «Negribīgie liecinieki». Salīdzinot ar citām likumu grāmatām, šī bija pavisam plāna, bet tur bija skaidri rakstīts: «Katram lieciniekam ir pienākums atsaukties un palīdzēt varas pārstāvjiem nozieguma izmeklēšanā. Liecinieks nevar atteikties sniegt liecību, pamatojoties uz to, ka viņš vai viņa jātas apdraudēti.» Vairums grāmatā minēto lietu piemēru bija saistīti ar organizēto noziedzību. Šķiet, ka mafijas darbības vēsturē tā neiecietīgi izturējusies pret tiem no sava vidus, kas saošņājušies ar policiju, un tādos gadījumos draudi bijuši sievām un bērniem. Augstākā tiesa ne vienreiz vien apgalvojusi, ka, vienalga, lai ar sievām un bērniem notiek kas notikdams, lieciniekam ir jārunā.

Vistuvākajā nākotnē Marku piespiedīs runāt Iespējams, ka Foltrigs izdos tiesas pavēsti un liks Markam ierasties Ņūorleānā, Lielās zvērināto žūrijas priekšā. Ja Marks atteiksies sniegt liecību, ātri vien tiks noorganizēta iepriekšēja tiesas sēde un tiesnesis noteikti liks viņam atbildēt uz Fol-triga jautājumiem. Ja Marks atteiksies, tiesa viņu nesaudzēs. Neviens tiesnesis necietīs, ja viņam nepakļaujas, bet federālie tiesneši spēj būt īpaši draudīgi, kad uz viņu pavēlēm nereaģē.

Ir vietas, kur ieslodzīt vienpadsmitgadīgus bērnus, kas krituši sistēmas nežēlastībā. Pašlaik viņai bija ne mazāk kā divdesmit klientu, kas bija izkliedēti pa dažādām speciālajām mācību iestādēm Tenesijas štatā. Vecākajam bija sešpadsmit gadu. Visi atradās aiz žoga, gar kuru pastaigājās sargi. Vēl nesen tās sauca par labošanas skolām, bet tagad par reformu skolām.

Ja tiesa viņam liks runāt, Marks, bez šaubām, lūgs viņas palīdzību, un tādēļ viņai nenāca miegs. Ja viņa ieteiktu zēnam atklāt, kur atrodas senatora līļds, zēna dzīvība būtu briesmās. Riskam tiktu pakļauti ari viņa māte un brālis. Viņi uzreiz nevarētu pārvākties uz citu vietu. Rikijam varbūt slimnīcā būs jāpavada vairākas nedēļas. Jebkura liecinieku aizsardzības programma tiktu atlikta, kamēr viņš izveseļosies. Ja Muldano būtu noskaņots rīkoties, Diāna nokļūtu perētājas pīles lomā.

Saskaņā ar ētiku un morāli būtu pareizi ieteikt Markam sadarboties, un tas būtu pats vieglākais ceļš. Bet ja nu viņš tāpēc ciestu? Tad viņš vainotu Redžiju. Un, ja nu kaut kas notiek ar Rikiju vai Diānu, tad vainos viņu — advokāti.

Bērni ir nekam nederīgi klienti. Advokātam jābūt kaut kam vairāk nekā vienkārši advokātam. Pieaugušajiem tikai jāliek galdā visi par un pret katrā gadījumā, kur iespējama izvēle. Var pamācīt gan tā, gan citādi, jābūt nedaudz pareģim, bet nedrīkst pārspīlēt. Pēc tam tu saki pieaugušajam, ka laiks pieņemt lēmumu, un uz bridi atstāj viņu vienu. Kad tu atgriezies, lēmums ir gatavs, un tu rīkojies saskaņā ar to. Ar bērniem ir savādāk. Viņi nesaprot juridisku padomu. Viņi grib, lai kāds tos samīļotu, lai kāds cits pieņemtu lēmumu. Viņi baidās un meklē draugus.

Viņa bija tiesas zālēs turējusi daudzas mazas rociņas savējā. Viņa daudziem bija slaucījusi asaras.

Redžija iedomājās šādu ainu — milzīga, tukša federālās liesas zāle Ņūorleānā ar slēgtām durvīm un diviem bruņotiem sargiem pie tām. Marks liecinieka vietā, Foltrigs visā savā godībā cienīgi šurpu turpu pastaigājas savā teritorijā tā, lai viņu ievēro viņa sīkie palīgi un varbūt viens vai divi FIB aģenti. Tiesnesis melnā mantijā. Viņš visu to vada ļoti delikāti un, iespējams, jūt šausmīgu nepatiku pret Foltrigu, tāpēc ka spiests visu laiku uz viņu skatīties. Tiesnesis vaicā Markam, vai viņš atteicies atbildēt uz Lielās zvērināto žūrijas jautājumiem no rīta, turpat blakustelpā. Marks, skatīdamies augšup uz tiesnesi, atbild: «Jā». — «Kāds bija pirmais jautājums?» tiesnesis prasa Foltrigam, kurš, turēdams rokā jurista bloknotu, cienīgi pastaigājas tā, it kā zāle būtu pilna ar kamerām. «Es viņam, jūsu godība, jautāju, vai Džeroms Klifords pirms nāves kaut ko teica par senatora Boida Bojeta līķi. Un viņš atteicās atbildēt, jūsu godība. Pēc tam es viņam jautāju, vai Džeroms Klifords ir viņam faktiski teicis, kur aprakts līķis. Un viņš atteicās atbildēt ari uz šo jautājumu, jūsu godība.» Tiesnesis pieliecas tuvāk Markam. Viņš nesmaida. Marks cieši skatās uz savu advokāti. «Kāpēc tu neatbildēji uz šiem jautājumiem?» tiesnesis prasa. «Tāpēc, ka es nevēlos,» Marks atbild, un bis jau šķiet smieklīgi. Bet neviens nesmaida. «Labi,» saka tiesnesis, «es tev pavēlu atbildēt uz šiem jautājumiem Lielās zvērināto žūrijas priekšā tūlīt pat, atbildēt uz visiem mistera Foltriga jautājumiem, vai saprati?» Marks neko nesaka un nekustas ne no vietas. Viņš skatās uz savu advokāti, kam uzticējies. «Kas notiks, ja es neatbildēšu uz jautājumiem?» viņš beidzot izmoka, un tiesnesis kļūst nepacietīgs. «Tev, jaunais cilvēk, nav izvēles. Tev ir jāatbild, jo es pavēlu» — «Un ja es neatbildēšu?» Marks, šausmu pārņemts, jautā. «Tad es tevi par necieņu pret tiesu likšu turēt ieslodzījumā, kamēr tu darīsi, kā es saku.» Tiesnesis neapmierināts kādu bridi pukojas.

Eksla berzējās gar krēslu un nobiedēja Redžiju. Tiesas zāles aina pazuda. Viņa, aizvērusi grāmatu, piegāja pie loga. Labākais padoms Markam būtu, lai viņš vienkārši melo. Kārtīgi meli. Lai viņš kritiskā brīdī paskaidro, ka nelaiķis Džeroms Klifords neko nav teicis par Boidu Bojetu, ka Klifords bijis piedzēries un sajucis, apdullis no narkotikām un neko patiešām nav teicis. Kurš gan to varēja zināt? Marks prata aukstasinīgi melot.

Viņš pamodās svešā gultā uz mīksta matrača, zem smagas segu kaudzes. Blāva lampa no gaiteņa meta šauru gaismas strēli caur pavērtajām durvīm. Zēna novalkātās Nike sporta kurpes atradās uz krēsla pie durvīm, bet drēbes viņš nebija novilcis. Viņš nolidināja segas, un gulta iečīkstējās. Skatīdamies griestos, Marks kā pa miglu atcerējās, kā Redžija un mammucīte Lova viņu bija atvedušas uz šo istabu. Pēc tam zēns atcerējās šūpuļkrēslu uz lieveņa un lielo nogurumu.

Lēnām viņš izcēla kājas un apsēdās uz gultas malas. Marks atcerējās, kā viņu veda un stūma augšup pa kāpnēm. Prāts sāka noskaidroties. Viņš sēdēja krēslā un šņorēja savas krosa kurpes. Grīda bija no koka un, ejot uz durvīm, klusi čīkstēja. Viņš tās atvēra. Vestibilā bija kluss. Viņš ieraudzīja vēl trīs duivis, visas bija aizvērtas. Viņš lēnām uz pirkstgaliem sāka kāpt lejup pa kāpnēm.

Marka uzmanību piesaistīja gaisma virtuvē, un viņš paātrināja soļus. Pulkstenis pie sienas rādīja divdesmit pāri diviem. Tagad viņš atcerējās, ka Redžija šeit nedzīvo, ka viņas istaba ir virs garāžas. Mammucīte Lova droši vien augšstāvā vēl saldi gulēja, tāpēc viņš šķērsoja vestibilu, atslēdza parādes durvis un iekārtojās šūpuļkrēslā. Gaiss bija vēss un zālājs piķa mebrumā.

Kādu brīdi viņš jutās neapmierināts, ka aizmidzis un noguldīts šajā mājā. Viņa vieta bija slimnīcā kopā ar māti, un viņam vajadzēja gulēt tajā neērtajā gultā un gaidīt, kamēr Rikijs attapsies un viņi varēs doties mājās. Viņš iedomājās, ka Redžija sazvanījusi Diānu un varbūt māte neuztraucas.

Galu galā viņa, iespējams, bija apmierināta, ka viņš pašlaik atrodas šeit, ir labi paēdis un izgulējies. Mātes jau tādas ir.

Viņš jau divas dienas nebija gājis uz skolu. Šodien jābūt ceturtdienai. Vakar viņam liftā uzbruka tas vīrs ar nazi un

t

rādīja ģimenes fotogrāfiju. Aizvakar — otrdien — viņš bija atradis Redžiju. Šķita, ka tas noticis pirms mēneša Un vēl agrāk, pirmdien, viņš bija modies kā normāls bērns un gājis uz skolu, nemaz nenojaušot to, kas notiks. Memfisā droši vien dzīvoja kāds miljons bērnu, un viņš nekad nevarēs saprast, kā un kāpēc izvēle kritusi tieši uz viņu, kāpēc tieši viņam bija jāsatiek Džeroms Klifords dažas sekundes pirms tā pašnāvības.

Smēķēšana. Varbūt tā bija atbilde. Bīstama jūsu veselībai. To varētu atkārtot. Dievs viņu bija sodījis par smēķēšanu un par to, ka viņš kaitēja savai veselībai. Nolāpīts! Kas notiktu, ja viņš būtu pieķerts dzeram alu?

Uz trotuāra parādījās cilvēka siluets. Tas uz brīdi apstājās mammucītes Lovas mājas priekšā. Svešajam pie sejas kvēloja oranža cigaretes oglīte. Pēc tam viņš pavisam lēnām izzuda skatienam. Pārāk vēls vakara pastaigai, Marks nodomāja.

Pēc kādas minūtes siluets atgriezās. Tas pats vīrietis. Tikpat lēnām. Viņš tāpat kavējās zem kokiem, skatīdamies uz māju. Marks aizturēja elpu. Zēns sēdēja tumsā un zināja, ka viņu nevar redzēt. Bet šis vīrs nebija vienkārši ziņkārīgs kaimiņš...

Tieši četros no rīta parasts balts forda furgons ar noņemtām numura zīmēm iegriezās Takera Wheel Estates teritorijā Austrumu ielā. Treileri stāvēja tumši un klusi. Ielās nebija neviena gājēja. Mazais ciematiņš mierīgi dusēja un gulēs vēl divas stundas līdz rītausmai.

Furgons apstājās pie septiņpadsmitā numura. Gaismas un motors tika izslēgti, un neviens automobili pat nepamanīja. Pēc mirkļa formā ģērbies vīrietis izkāpa uz ielas. Viņa apģērbs līdzinājās Memfisas policista uniformai — tumši zilas bikses, tumši zils krekls, plata, melna josta ar melnu pistoles maksti pie gurna, melni zābaki. Tikai cepure bija savādāka.

Tīri pieklājīgs viltojums, īpaši četros no rīta, kad neviens tāpat neredzēja. Rokās viņš turēja kartona kasti divu kurpju kārbu lielumā. Apskatījies visapkārt, vīrietis uzmanīgi ieklausījās, vai no blakus treilera kaut ko nedzird. Ne skaņas. Pat suņi nerēja. Pie sevis pasmīnējis, viņš nevērigi devās uz septiņpadsmitā numura durvīm. Ja svešais būtu sajutis kādu kustību tuvākajā treilerā, viņš būtu viegli pieklauvējis un notēlojis nogurušu kurjeru, kas meklē Svejas kundzi. Bet tas nebija nepieciešams. Neviens no kaimiņiem neskatījās. Tāpēc viņš, atstājis kārbu pie durvīm, ātri iekāpa furgonā un aizbrauca. Viņš bija ieradies un pazudis bez pēdām, atstājot mazu brīdinājuma zīmi.

Tieši pēc pusstundas kaste eksplodēja. Tas bija kluss sprādziens. Zeme nenodrebēja, un lievenis neizkustējās. Durvis atsprāga vaļā, un treileru apņēma liesmas. Daudzas sarkanas un dzeltenas liesmiņas un melni dūmi, kas vēlās iekšā istabās. Sienas un grīdas kā sērkociņu kastīte bija labs iekurs ugunskuram.

Līdz tam laikam, kad kaimiņš Rufuss Bibs sāka zvanīt uz 911, viss Sveju treilers jau liesmoja un to vairs nevarēja glābt. Rufuss nolika klausuli un metās pēc dārza šļūtenes. Viņa sieva un bērni uztraukti skraidīja, cenzdamies apģērbties un izkļūt no treilera. Ielā atbalsojās kliedzieni un vaimanas, kaimiņi pidžamās un savādos apģērbos skrēja uz ugunsgrēka vietu. Daudzi vēroja, kā no dažādām pusēm tika vilktas dārza šļūtenes, lai aplaistītu tuvākos treilerus. Ugunij pieņemoties spēkā, pūlis palielinājās. Bibsu treileram izbira logi. Domino efekts. Vēl dažiem stikliem izbirstot, skanēja kliedzieni. Tad iekaucās sirēnas un nozibsnīja sarkanas gaismas.

Pūlis atkāpās, kad ugunsdzēsēji sāka pumpēt ūdeni. Pārējos treilerus izdevās izglābt, bet no Sveju mājas pāri palika tikai gružu kaudze. Jumts un gandrīz visa grīda bija izdegusi. Aizmugures siena ar vientuļu logu stāvēja neskarta

Kamēr ugunsdzēsēji apslacīja drupas, ieradās pārējie iedzīvotāji. Valters Dibls, balamute no Dienvidu ielas, sāka bļaustīties par to, cik lēti ir šie nolāpītie treileri ar alumīnija vadiem un visu pārējo. — Pie velna, mēs visi dzīvojam uguns lamatās, — viņš runāja ielu sludinātāja balsī. — Mums būtu jāiesūdz tiesā šis kucesdēls Takers un jāpiespiež rūpēties par mūsu mitekļu drošību. Būs jāparunā ar advokātu. Viņam pašam treilerā esot astoņi dūmu un karstuma detektori lēto alumīnija vadu un visa cita dēļ. Tāpēc viņš droši vien runās ar savu advokātu. — Pie Bibsa treilera bija sanācis neliels ļaužu pulciņš un pateicās Dievam, ka uguns nebija izplatījusies. Ak, šie nabaga Sveji! Kas vēl viņiem būs jā-pārdzīvo!

20

Pēc brokastu kanēļmaizītēm un šokolādes ar pienu viņi devās uz slimnīcu. Pulkstenis rādīja pusastoņi — Redžijai par agru, bet Diāna jau gaidīja. Rikijam klājās daudz labāk.

— Kā tev šķiet — kas šodien notiks? — Marks jautāja.

Nezin kāpēc Redžiju tas pēkšņi uzjautrināja. — Nabaga

bērns, — viņa teica, beigusi ķiķināt — Tev šonedēļ nācies daudz ko pieredzēt.

—Jā. Es ienīstu skolu, bet būtu jauki atkal turp doties. Man pagājušo nakti bija tik dīvains sapnis.

— Kas notika?

— Nekas. Es sapņoju, ka viss atkal ir normāli un es nodzīvoju veselu dienu un ar mani nekas nenotika. Tas bija brīnišķīgi.

— Zini, Mark, žēl, bet man ir sliktas ziņas.

— Es to jutu. Kādas?

— Pirms brīža piezvanīja Klints. Par tevi atkal ir raksts titullapā. Tur ir mūsu abu bildes, ko acīmredzot uzņēmis viens no tiem ākstiem slimnīcā, kad mēs vakar izkāpām no lifta.

— Lieliski.

— Laikrakstā Memphis Press ir viens reportieris, vārdā Sliks Mcllers. Visi viņu sauc par Kurmi. Kurmis Mellers.

Viņš raksta kriminālhronikas, un par viņu pilsētā klīst leģendas. Viņš pašlaik ļoti interesējas par šo lietu.

— Viņš ari vakar bija uzrakstījis to rakstu.

— Pareizi. Viņam ir labi kontakti ar policiju. No raksta var saprast, ka policisti domā, ka misters Klifords pirms nāves tev visu izstāstījis un tu tagad atsakies sadarboties.

— Diezgan precīzi, vai ne?

Viņa paskatījās sānu spogulītī. — Jā, tas ir dīvaini.

— Kā viņš visu to zina?

— Viņam pastāsta policisti — pa kluso, protams, un viņš rok un rok, kamēr savāc visas detaļas kopā. Un, ja tās pilnībā nesakrīt, Sliks vienkārši aizpilda tukšās vietas. Klints domā, ka raksts balstīts uz informācijas avotu Mcmfisas policijā. Tur viņiem radušās aizdomas par to, cik daudz tu zini. Viņi domā, ka tu droši vien kaut ko slēp, ja jau esi algojis advokātu.

— Apstāsimies un nopirksim avīzi.

— Mēs to dabūsim slimnīcā. Pēc brīža būsim klāt

— Kā tu domā — vai tie reportieri atkal mūs gaidīs?

— Iespējams. Es lūdzu, lai Klints atrod kādu rezerves ieeju un sagaida mūs stāvvietā.

— Kā man tas viss noriebies. Vienkārši līdz kaklam. Visi mani čaļi tagad skolā izklaidējas. Viņi ir normāli — starpbrīžos kaujas ar meitenēm, izjoko skolotājus, tu jau zini, kā tas notiek. Un es? Es skraidu pa pilsētu kopā ar advokāti, lasu avīzēs par saviem piedzīvojumiem, skatos uz savu seju titullapās, slēpjos no reportieriem, izvairos no slepkavām ar automātiskajiem nažiem — kā filmā. Sliktā filmā. Man tas viss apriebies. Nezinu, vai izturēšu. Pārāk grūti.

Viņa vēroja Marku, starplaikos uzmanot ielu un satiksmi. Zēns sēdēja, cieši sakniebis lūpas, un skatījās taisni uz priekšu.

— Man tevis žēl, Mark.

—Jā, man arī. Te nu bija jaukie sapņi!

— Šodien varētu būt ļoti gara diena.

— Kādi vēl jaunumi?

— Viņi pagājušo nakti novēroja māju, vai tu to zini?

— Ko tu teici?

— Jā, kāds novēroja māju. Es izgāju uz lieveņa ap pustrijiem nakti un redzēju kādu pastaigājamies pa trotuāru. Viņš neko īpašu nedarija, vienkārši smēķēja cigareti un vēroja māju.

— Varbūt kāds kaimiņš.

— Gaidi vien! Pustrijos no rīta.

— Varbūt kāds izgājis pastaigā?

— Kāpēc gan viņš piecpadsmit minūšu laikā trīsreiz pagāja garām mājai?

Redžija uzmeta zēnam skatienu un nospieda bremzes pedāli, lai nesaskrietos ar priekšējo automašīnu.

— Vai tu man uzticies, Mark? — viņa jautāja. Viņš paskatījās uz Redžiju tā, it kā jautājums viņu būtu pārsteidzis. — Protams, es tev, Redžij, ticu.

Viņa uzsmaidīja un noglaudīja Markam roku. — Tad turies pie manis!

Arhitektūras briesmonim, ko sauca par Svētā Pētera slimnīcu, bija viena priekšrocība — milzum daudz durvju un izeju, par kurām zināja tikai daži. Līdzīgi domām, kas ienāk prātā tikai tad, kad atbilde jau izteikta, slimnīcu papildināja dažādas piebūves un spārni. Laika gaitā uzradās mazi stūrīši un šauri gaiteņi, ko reti kāds izmantoja. Tos šad tad uzgāja kāds nomaldījies drošības sargs.

Pirms viņu ierašanās Klints jau kādu pusstundu bez panākumiem bija skraidījis pa slimnīcu. Viņš trīs reizes paspēja apmaldīties. Viņš bija nosvīdis un, satiekoties stāvvietā, atvainojās.

— Nāciet man līdzi, — Marks aicināja, un viņi metās pāri ielai, iekšā pa uzņemšanas nodaļas vārtiem. Izvairījušies no sastrēgumstundas ļaužu pūļa gaitenī, viņi atrada veclaicīgu liftu, kas brauca lejup.— Es ceru, ka tu zini, kurp ej, — Redžija šaubījās. Viņai bija brīžiem jāskrien, lai tiktu zēnam līdzi. Klints aizvien stiprāk svīda.

— Nekādu problēmu, — Marks teica, atvērdams durvis, kas veda uz virtuvi.

— Mēs esam virtuvē, Mark, — Redžija konstatēja, skatīdamās visapkārt

— Esi mierīga! Izturies tā, it kā šeit būtu tava vieta.

Viņš nospieda kalpotāju lifta pogu — un durvis tūlīt pat

atvērās. Iekšpusē viņš pieskārās citai pogai, un lifts drāzās augšup uz desmito stāvu. — Galvenajā ēkā ir astoņpadsmit stāvu, bet šis lifts pietur desmitajā un neapstājas devītajā. Domā pati. — Viņš skaidroja kā garlaikots gids, vērodams ciparus virs durvīm.

— Ko mēs darīsim desmitajā stāvā? — Klints aizelsies jautāja.

— Pagaidi!

Durvis atvērās, un viņi iegāja milzīgā drēbju skapī, kur plauktu rindās glabājās dvieļi un gultasveļa. Marks jau bija gabalā un spraucās cauri ejām starp plauktiem. Viņš atvēra smagas metāla durvis, un viņi pēkšņi atradās gaitenī, kur pa labi un kreisi bija palātas. Zēns norādīja pa kreisi, turpinot iet, un apstājās pie rezerves izejas ar sarkandzeltenu brīdinājuma uzrakstu. Marks sagrāba sviru, un Redžija ar Klintu sastinga.

Zēns atgrūda durvis, bet nekas nenotika. — Avārijas signāli nedarbojas, — viņš nevērīgi izmeta un palēkdamies metās lejup pa pakāpieniem uz devīto stāvu. Zēns atvēra nākamās durvis, un visi trīs pēkšņi stāvēja klusā gaitenī, kura grīdu klāja biezs, rūpnieciski austs paklājs. Te neviena nebija. Zēns atkal norādīja virzienu, un viņi devās garām palātām un medmāsas dežūrpostenim, no kura varēja redzēt nākamo gaiteni un dīkdieņus pie liftiem.

— Labrīt, Mark! — daiļā Kārena, viņiem garāmejot, uzsauca, bet nesmaidīja.

— Sveiki, Kāren! — Marks neapstādamies sveicināja.

Diāna sēdēja vestibilā saliekamajā krēslā, kāds Memfisas

policists bija viņai blakus. Diāna šņukstēja, bija redzams, ka viņa jau kādu laiku raudājusi. Abi drošības sargi stāvēja divdesmit pēdu attālumā. Marks ieraudzīja policistu un asaras mātes acīs un skrēja pie Diānas. Māte viņu saņēma rokās, un abi apkampās.

— Kas noticis, mamm? — viņš jautāja, un Diāna iešņukstējās skaļāk.

— Mark, pagājušo nakti nodega jūsu treilers, — teica policists. — Pirms dažām stundām.

Marks uz viņu nikni paskatījās, tad apķērās mātei ap kaklu. Diāna slaucīja asaras un pūlējās saņemties.

— Vai tas ir nopietni? — Marks jautāja.

— Pavisam nopietni, — policists skumji atbildēja, pieceldamies un turēdams cepuri abās rokās. — Viss sadedzis.

— Kā izcēlās ugunsgrēks? — Redžija interesējās.

— Vēl nav zināms. Ugunsdzēsēju inspektors no rīta dosies uz notikuma vietu. Iespējams, no bojātiem elektrības vadiem.

— Man jāparunā ar inspektoru, — Redžija pieprasīja, un policists viņu nopētīja. — Un kas jūs būtu?

— Redžija Lova, ģimenes advokāte.

— Ak, pareizi, es šorīt lasīju laikrakstus. — Viņa pasniedza policistam vizītkarti.

— Palūdziet, lai inspektors man piezvana.

— Protams, kundze. — Policists rūpīgi sakārtoja cepuri un vēlreiz pavērās lejup uz Diānu. Viņš atkal izskatījās noskumis. — Svejas kundze, man ļoti žēl.

— Paldies, — viņa teica, slaucīdama acis. Policists pamāja Redžijai un Klintām, atkāpās un steidzīgi aizgāja. Pienāca medmāsa un, drošs paliek drošs, nostājās blakus.

Diānai pēkšņi bija uzradusies sabiedrība. Viņa piecēlās, beidza raudāt un, pagriezusies pret Redžiju, izmocīja smaidu.

— Iepazīstieties — Klints van Hūsers. Viņš strādā pie manis, — Redžija paskaidroja. Diāna uzsmaidīja Klintām.

— Man ļoti žēl, — sekretārs teica.

— Paldies, — Diāna klusi pateicās. Sekoja īss neveikla klusuma bridis, kamēr viņa noslaucīja seju. Māte turēja Marku apkamptu, un zēns bija kā apdullis.

— Vai Marks labi uzvedās? — Diāna jautāja.

— Brīnišķīgi. Viņš noēda nelielas armijas pārtikas devu.

— Ļoti labi. Paldies, ka viņu uzaicinājāt.

— Kā klājas Rikijam? — Redžija jautāja.

— Viņš labi izgulējās. Dakteris Grīnvejs šorīt ienāca, kad Rikijs bija pamodies un runāja. Viņš izskatās daudz labāk.

— Vai viņš zina par ugunsgrēku? — Marks interesējās.

— Nē. Un mēs viņam neteiksim, labi?

— Labi, mamm. Vai mēs varētu ieiet iekšā un divatā aprunāties?

Diāna uzsmaidīja Redžijai un Klintām un ieveda Marku palātā. Durvis aizvērās, un mazā Sveju ģimene palika viena ar visu savu pasaulīgo mantu.

Godātais Harijs Rūzvelts vadīja Šelbijas apgabala nepilngadīgo tiesu jau divdesmit četrus gadus. Lai gan šis darbs bija drūms un nomācošs, Harijs ar cieņu noturēja tiesas sēdes. Viņš bija pirmais melnādainais nepilngadīgo tiesas tiesnesis Tenesijas štatā, un septiņdesmito gadu sākumā, ieceļot amatā, gubernators viņam pareģoja spožu nākotni augstākā līmeņa tiesās, kas viņam vēl jāiekaro.

Augstākās tiesas joprojām atradās savā vietā, un Harijs Rūzvelts ari joprojām bija savā vielā — tepat, šajā nolietotajā tiesas namā, ko sauca vienkārši par nepilngadīgo tiesu. Mcm-fisā bija daudz lepnāki tiesu nami. Meinstrītā — federālā tiesa, kā parasti, visjaunākā celtne pilsētā, ar elegantām un reprezentatīvām tiesas zālēm. Federaļi vienmēr dabūja to labāko — greznus paklājus, masīvus ādas krēslus, smagus ozolkoka galdus, milzum daudz gaismu, kārtīgus kondicio-nieras, veselu baru labi apmaksātu ierēdņu un palīgu. Dažus kvartālus tālāk — Šelbijas apgabaltiesas nams līdzinājās bišu stropam. Tūkstošiem juristu klīda pa flīzēm un marmora plāksnēm izklātajiem koridoriem un kāpa augšup pa karjeras kāp-nēm labi uzturētajās un tīri izberztajās tiesas zālēs. Šī ēka bija vecāka, bet tikpat skaista — gleznas pie sienām un šur tur novietotas skulptūras. Harijam tur piedāvāja tiesneša vietu, bet viņš bija atteicies. Turpat tuvumā atradās Šelbijas apgabala justīcijas centrs ar modemu tiesas zāļu labirintiem, spožām dienasgaismas lampām, skaņu sistēmu un mīkstiem sēdekļiem Harijs varētu dabūt vietu vienā no šīm tiesas zālēm, bet viņš noraidīja piedāvājumu. Viņš palika tepat, nepilngadīgo tiesas namā, kas bija tiesas vajadzībām pārveidota vidusskola un atradās vairāku kvartālu attālumā no pilsētas centra. Tiesai bija neliela autostāvvieta, daži šveicari un vairāk lietu, rēķinot uz vienu tiesnesi, nekā jebkur citur pasaulē.

Viņa tiesas namu varēja salīdzināt ar juridiskās sistēmas negribētu pabērnu. Vairums advokātu vairījās no nepilngadīgo tiesas kā no sliktas sabiedrības. Lielākā dala jurisprudences studentu sapņoja par grezniem kabinetiem augstceltnēs un bagātiem klientiem ar bieziem naudas makiem. Nekad viņi sevi nespēja iedomāties klīstam pa nepilngadīgo tiesas nama prusaku pilnajiem koridoriem.

Harijs bija četras reizes atteicies no amatiem tajos tiesas namos, kur ziemā darbojās apkures sistēmas. Viņa kandidatūra šiem amatiem tika izvirzīta tāpēc, ka viņš bija gudrs un pie tam vēl melnādainais, bet viņš no tiem atteicās tāpēc, ka bija nabags un pie tam vēl melnādainais. Viņam maksāja sešdesmit tūkstošus gadā, viszemāko tiesneša algu pilsētā. Harijs spēja uzturēt sievu un četrus pusaudžus un dzīvoja jaukā mājā, taču bērnībā viņš bija iepazinis badu. Tas vēl bija spilgtā atmiņā. Viņš nekad nepārstās sevi uzskatīt par nabadzīgu melnādaino zēnu.

Un tieši šī iemesla dēļ kādreiz tik daudzsološais Harijs Rūzvelts strādāja par vienkāršu tiesnesi nepilngadīgo tiesā. Viņam tas bija vissvarīgākais darbs pasaulē. Tiesneša statuss deva tiesības izņēmuma kārtā lemt par likumpārkāpējiem bērniem, par nevaldāmiem, aizbildnībā esošiem un vecāku novārtā atstātiem bērniem. Viņš noteica paternitāti ārlaulībā dzimušiem bērniem un izdeva rīkojumus viņu uzturēšanai un izglītībai. Šajā apgabalā, kur vairums bērnu dzima vientuļajām mātēm, lielākai daļai iztiesājamo lietu bija šāds raksturs. Viņš atņēma vecāku tiesības un atrada citas mājas vecāku varmācības upuriem. Harijs nesa smagu nastu.

Viņš svēra pāri par trīssimt mārciņām un katru dienu valkāja vienu un to pašu apģērbu — melnu uzvalku, baltu kokvilnas kreklu, tauriņu, kuru pats neveikli uzsēja. Neviens nezināja, vai Harijam pieder viens vai visi piecdesmit melni uzvalki. Viņa izskats vienmēr bija nemainīgs. Aiz tiesneša galda viņš izskatījās iespaidīgs, kad pāri brillēm caururbjoši skatījās uz izmocītiem tēviem, kuri atteicās uzturēt savus bērnus. Šie pārgurušie tēvi — gan melnādainie, gan baltie — no tiesneša Rūzvelta baidījās, jo zināja, ka viņš tos noteikti sameklēs un liks aizturēt Viņš atrada šo vīru darba devējus, lika pārtvert viņu algas čekus. Ja kāds iejaucās Harija tiesājamo lietās vai tā saucamo «Harija bērnu» lietās, tam draudēja nožēlojams stāvoklis: tam ar uzliktiem roku dzelžiem bija jāstājas tiesneša priekšā im tiesas izpildītāji mina tādam uz papēžiem.

Harijs Rūzvelts bija Memfisas leģenda Apgabala varasvīri uzskatīja, ka viņam jādod palīgos vēl divi tiesneši, kas varētu samazināt viņa slodzi, bet viņš turpināja strādāt saskaņā ar savu drakonisko darba grafiku. Tiesā viņš parasti ieradās pirms septiņiem un pats sev uzvārīja kafiju. Tiesas sēdes sākās precīzi deviņos, un lai Dievs pasarga to advokātu, kurš tās nokavēja. Gadu gaitā viņš jau vairākus bija ietupinājis aiz restēm.

Pusdeviņos sekretāre iestiepa kabinetā kasti ar korespondenci un informēja Hariju, ka ārpusē viņu gaida kāds bariņš vīriešu, kas izmisīgi vēlas tikt uz pieņemšanu.

— Kādi vēl jaunumi? — viņš jautāja, ēzdams pēdējo ābolkūkas kumosu.

—Jums droši vien vajadzētu tikties ar šiem džentlmeņiem.

— Patiešām. Kas viņi tādi ir?

— Viens no tiem ir Džordžs Ords, mūsu godātais ASV valsts prokurors.

— Es biju Džordža pasniedzējs juridiskajā fakultātē.

— Pareizi. To viņš pieminēja divas reizes. Tur ir ari kāds misters Tomass Finks. Un misters K. O. Lūiss, FIB direktora vietnieks, un pāris FIB aģentu.

Harijs pacēla acis no dokumentiem un pārdomāja. —Diezgan cienījamas personas. Ko viņi vēlas?

— Viņi nesaka.

— labi, laid viņus iekšā.

Sekretāre aizgāja, un pēc mirkļa Ords, Finks, Lūiss un Maktūns cits aiz cita zosu gājienā ienāca piekrautajā un pārblīvētajā kabinetā un stādījās priekšā godātajam tiesnesim. Harijs un viņa sekretāre novāca dokumentus no krēsliem, un ikviens sev atrada vietu. Viņi aši apmainījās laipnībām, un pēc dažām minūtēm Harijs, palūkojies pulkstenī, teica: — Džentlmeņi, man šodien pēc saraksta jāizskata septiņpadsmit lietas. Ar ko varu jums pakalpot?

Ords noklepojās pirmais. — Tiesnesi, es esmu pārliecināts, ka jūs esat lasījis divas pēdējās rīta avīzes, īpaši rakstus pirmajā lapā par zēnu, vārdā Marks Svejs.

— Ļoti interesanti.

— Misters Finks pašlaik iesniedzis apsūdzību tā vīra lietā, kurš tiek apsūdzēts senatora Bojeta slepkavībā, un šīs lietas izskatīšana notiks pēc dažām nedēļām Ņūorleānā.

— Esmu informēts. Lasīju šos rakstus.

— Mēs gandrīz esam pārliecināti, ka Marks Svejs zina vairāk, nekā viņš saka. Viņš vairākkārt melojis Mcmfisas policijai. Mēs domājam, ka viņš diezgan ilgi sarunājies ar Džeromu Klifordu pirms tā pašnāvības. Mēs noteikti zinām, ka Svejs bija mašīnā. Mēs mēģinājām ar zēnu runāt, bet viņš nevēlējās sadarboties. Pašlaik viņam ir advokāte, tā stāv kā mūris.

— Redžija Lova regulāri ir manā tiesas namā. Ļoti zinoša advokāte. Dažreiz izturas pārāk aizbildniecislci pret saviem klientiem, bet es tur neko sliktu neredzu.

— Jā, scr. Zēns tiek turēts aizdomās, un mēs jūtam, ka viņš neizpauž vērtīgu informāciju.

— Piemēram, kādu?

— Piemēram, senatora līķa atrašanās vietu.

— Kā jums tas ienāca prātā?

— Tas ir sarežģīts stāsts, jūsu godība, un paskaidrojumi tikai kavētu laiku.

Harijs raustīja savu tauriņu un apveltīja Ordu ar vienu no saviem standartsmaidiņa viepļiem. Tiesnesis domāja. — Tātad jūs gribat, lai es zēnu uzaicinu uz tiesu un uzdodu viņam jautājumus?

— Kaut ko tamlīdzīgu. Misters Finks ir atvedis petīciju, tā apsūdz zēnu likumpārkāpumā.

Tas nu Harijam nepatika. Viņa spīdīgā piere pēkšņi saraucās grumbās. — Diezgan nopietns apgalvojums. Kāds ir zēna nodarījums?

— Justīcijas obstrukcija.

— Vai jums ir likumisks pamatojums?

Finks jau bija atvēris dokumentu vākus un, kājās piecēlies, sniedza pāri galdam plānu mailīti. Harijs to sāka lēnām

lasīt Istabā iestājās klusums. K. O. Lūisam vēl bija kaut kas sakāms, un tas viņam nelika mieru. Viņš galu galā bija otrā persona Federālajā izlūkošanas birojā. Izskatījās, ka šis tiesnesis to neņem galvā.

Harijs pāršķīra lappusi un uzmeta acis pulkstenim. — Es klausos, — viņš vērsās pie Finka.

— Mūsu viedoklis, jūsu godība, ir šāds — sagrozot faktus, Marks Svejs radījis šķēršļus šīs lietas izmeklēšanai.

— Kādas lietas? Slepkavības vai pašnāvības?

Lieliski. Tiklīdz Finks izdzirdēja šo jautājumu, viņš saprata, ka Harijs Rūzvelts nebūs viegli pārliecināms. Viņi izmeklēja slepkavību, nevis pašnāvību. Nebija likuma, kas vērstos pret pašnāvību, un nebija likuma par pašnāvības novērošanu.

— Jūsu godība, mēs domājam, ka pašnāvībai ir ļoti tiešs sakars ar Bojeta slepkavību, un tāpēc ir svarīgi, lai bērns sadarbotos.

— Un ja nu bērns neko nezina?

— Mēs nevaram būt droši, kamēr neizjautājam viņu pašu. Pašlaik viņš kavē izmeklēšanas gaitu, un, kā jūs labi zināt, katra pilsoņa pienākums ir palīdzēt likuma pārstāvjiem.

— Es to apzinos. Man tikai šķiet, ka ir pārāk bargi apsūdzēt bērnu likumpārkāpumā bez pierādījumiem.

— Pierādījumi būs, jūsu godība, ja mēs dabūsim zēnu uz liecinieku krēsla un viņš dos zvērestu, ja tiesas sēde būs slēgta un ja mums atjaus uzdot dažus jautājumus. Tas ir viss, ko mēs cenšamies panākt.

Harijs ielidināja mapi citu dokumentu kaudzē un noņēma lasāmās brilles. Viņš košļāja briļļu kājiņu.

Ords, paliecies uz priekšu, svinīgi sacīja: — Zināt, tiesnesi, mēs varētu vispirms aizturēt zēnu un tad noturēt ātru tiesas sēdi, un tad, mūsuprāt, šī lieta atrisinātos. Ja viņš pēc nozvērināšanas paziņotu, ka neko nezina par Boidu Bojetu, tad petīcija tiek atsaukta, bērns dodas mājās un lieta ir izbeigta — tā parasti notiek. Ja nav nekādu pierādījumu, nav apsūdzības likumpārkāpumā, nevienam nav nodarīts pāri. Bet, ja viņš zina kaut ko saistībā ar līķa atrašanās vietu, tad mums ir tiesības to uzzināt, un mēs domājam, ka zēns tiesas sēdē to atklās.

— Pastāv divi veidi, kā piespiest viņu runāt, jūsu godība,— Finks piebilda. — Mēs varam iesniegt petīciju jūsu tiesā un noturēt sēdi, vai ari mēs varētu izsaukt zēnu uz Ņūorleānu, lai viņš stājas lielās zvērināto žūrijas priekšā. Šeit uz vietas tomēr būtu visātrāk un vislabāk, īpaši paša zēna interesēs.

— Es nevēlos, lai šis bērns tiktu izsaukts pie lielās zvērināto žūrijas, — Harijs bargi paziņoja. — Vai jums skaidrs?

Visi ātri pamāja, jo pārāk labi apzinājās, ka federālā Lielā zvērināto žūrija var izsaukt Marku Sveju, kad vien tā vēlas, neņemot vērā vietējā tiesnieša domas. Tāds nu Harijs bija — viņš nekavējoties katru bērnu, kas nonāca viņa jurisdikcijā, ietina sargājošā apmetnī. — Es labprātāk ar to nodarbojos savā tiesas zālē, — viņš teica it kā pats sev.

— Mēs piekrītam, jūsu godība, — Finks piebilda. Viņi visi piekrita.

Harijs paņēma savu darba kalendāru. Kā vienmēr, tur bija vairāk nelaimju, nekā iespējams vienas dienas laikā atrisināt Viņš to pētīja. — Šī apsūdzība obstrukcijā, manuprāt, ir diezgan šaubīga. Bet man nav tiesību jums neļaut iesniegt petīciju. Es iesaku noturēt sēdi šajā lietā pēc iespējas ātrāk. Ja bērns patiesi neko nezina — un, man šķiet, šis ir tas gadījums —, tad es gribu to ātrāk pabeigt un aizmirst.

Tas derēja visiem.

— Nodarīsim to šodien pusdienas laikā. Kur pašlaik atrodas tas bērns?

— Slimnīcā, — Ords paskaidroja. — Viņa brālim jāārstējas nenoteiktu laiku. Māte atrodas palātā pie viņa. Marks īstenībā klīst apkārt Pagājušo nakti viņš pavadīja savas advokātes mājās.

—Tas izskatās pēc Redžijas, — Harijs sirsnīgi noteica. — Es neredzu iemeslu, kāpēc puiku nepieciešams aizturēt.

Iepriekšējā aizturēšana bija ļoti svarīgs punkts Finka un Foltriga plānā. Viņi gribēja, lai bērnu saņem ciet, iegrūž policijas mašīnā, iemet aiz restēm un vispār nobiedē tā, lai viņš sāktu runāt.

—Jūsu godība, ja drikst, — K. O. beidzot ierunājās. —Mēs uzskatām, ka aizturēšana ir steidzami nepieciešama.

— Ak jūs tā domājat? Es klausos.

Maktūns pasniedza tiesnesim Rūzveltam gludu un spīdīgu fotogrāfiju. Lūiss turēja runu. — Tas vīrietis uzņēmumā ir Pols Gronke — malīozo no Ņūorlcānas, tuvs Berija Muldano palīgs. Kopš otrdienas vakara viņš uzturas Memfisā, un diemžēl mēs viņu pazaudējām, kad viņš pameta lidostu. — Maktūns izvilka divas mazāka izmēra fotogrāfijas. — Tas puisis ar tumšajām saulesbrillēm ir Maks Bono, tiesāts slepkava, kam ir cieši sakari ar Ņūorleānas mafiju. Tas puisis uzvalkā ir Gerijs Pinni, vēl viens mafiozo, kurš pārstāv Sulari ģimeni. Bono un Pinni ieradās Memfisā vakarvakarā. Viņi nav šurp braukuši, lai nogaršotu grilētas ribiņas. — Viņš ieturēja pauzi dramatiska efekta dēļ. — Bērnam draud nopietnas nepatikšanas, jūsu godība. Ģimene dzīvo pārvietojamā miteklī uz riteņiem Ziemeļmemfisā, vietā, ko sauc par Takera Wheel Estates.

— Es šo vietu labi pazīstu, — Harijs, berzēdams acis, teica

— Pirms kādām četrām stundām treilers nodega. Ugunsgrēks izskatās aizdomīgs. Mēs domājam, ka tā ir iebaidīšana. Bērns kopš pirmdienas vakara klīst apkārt, kur vien ienāk prātā. Tēva ģimenē nav, un māte nevar atstāt jaunāko dēlu. Skumji un ļoti bīstami.

—Tātad jūs viņu novērojat?

— Jā, ser. Viņa advokāte ir lūgusi slimnīcu norīkot drošības sargus pie viņa brāļa palātas.

— Un viņa man zvanīja, — Ords piebilda. — Viņa ir ļoti norūpējusies par bērna drošību un lūgusi, lai FIB nodrošina apsardzi slimnīcā.

— Mēs šo prasību ievērojām, — Maktūns ierunājās.— Pēdējo četrdesmit astoņu stundu laikā palātas tuvumā dežurē vismaz divi aģenti. Tie vīri ir slepkavas, jūsu godība. Viņi saņem pavēles no Muldano. Un zēns klīst apkārt, nenojaušot briesmas.

Harijs uzmanīgi klausījās. Tas bija labi samēģināts spiediens. Harijam bija iedzimts aizdomīgums pret policiju un tai līdzīgiem dienestiem, bet šis nebija parasts gadījums. — Mūsu likumi, protams, paredz, lai bērns tiktu aizturēts pēc tam, kad iesniegta petīcija. — Tiesnesis īpaši neuzrunāja nevienu. — Kas notiks ar bērnu, ja tiesas sēde nesniegs jums vēlamo rezultātu, ja faktiski bērnam nevarēs pārmest justīcijas obstrukciju?

Lūiss atbildēja: — Mēs to esam ņēmuši vērā, jūsu godība, un nevēlamies izjaukt jūsu sēdes konfidenciālo raksturu, bet mums ir paņēmieni, kā nogādāt ziņas šiem mafiozo par to, ka bērns nav informēts. Atklāti runājot, ja viņš ir tīrs un neko nezina, lieta tiek izbeigta un Muldano puišiem zūd par viņu interese. Kāpēc lai viņi zēnam draudētu, ja viņš neko nezina?

— Tas izklausās loģiski, — Harijs teica. — Bet ko jūs iesāksiet, ja bērns pastāstīs to, ko jūs gribat dzirdēt? Viņš pēc tam būs iezīmēts, vai jums tā nešķiet? Ja šie puiši ir tik bīstami, kā jūs sakāt, tad mūsu mazais zēns var nokļūt nopietnās nepatikšanās.

— Mēs pašlaik veicam iepriekšējus sagatavošanās darbus, lai viņus visus iekļautu liecinieku aizsardzības programmā — gan Marku, gan viņa māti un brāli.

— Vai jūs to esat pārrunājuši ar viņa advokāti?

— Nē, ser, — Finks atbildēja. — Kad mēs pēdējo reizi bijām viņas birojā, viņa nevēlējās ar mums tikties. Viņai ir sarežģīts raksturs.

— Parādiet petīciju!

Finks to ar slaidu žestu izvilka un pasniedza tiesnesim.

Harijs rūpīgi uzlika lasāmās brilles un pētīja dokumentu.

Pabeidzis viņš to atdeva Finkam.

>

— Man tā, džentlmeņi, nepatīk. Man vienkārši nepatīk, kā tā izskatās. Es esmu redzējis miljoniem lietu, bet nekad nevienu, kurā nepilngadīgais tiktu apvainots justīcijas obstrukcijā. Es jūtos neomulīgi.

— Mēs esam izmisumā, jūsu godība, — Lūiss kļuva atklāts. — Mums jāuzzina tas, ko zina bērns. Mēs rūpējamies par viņa drošību. Mēs liekam visu galdā, mēs neko neslēpjam, un mēs, velns parāvis, nekādā ziņā necenšamies jūs maldināt.

— Es noteikti ceru, ka ne. — Harijs nikni uz viņiem skatījās. Viņš kaut ko skribelēja uz piezīmju lapiņas. Aģenti gaidīja un vēroja katru tiesneša kustību. Viņš uzmeta skatienu pulkstenim. — Es parakstīšu šo tiesas rīkojumu. Es vēlos, lai zēnu vestu taisnā ceļā uz nepilngadīgo kamerām un novietotu atsevišķi. Viņš būs pārbijies līdz nāvei, un es vēlos, lai ar viņu apietos ļoti maigi. Es vēlāk pats piezvanīšu viņa advokātei.

Viņi visi sinhroni piecēlās un pateicās. Tiesnesis norādīja uz durvīm, un vīri bez atsveicināšanās frāzēm un sarokošanās aši pazuda.

21

Kārena viegli pieklauvēja un ienesa aptumšotajā istabā augļu groziņu. Tam bija piestiprināta vizītkarte ar laba vēlējumiem no Litlkrikas baptistu draudzes. Zaļā celolanā ietītie āboli, banāni un vīnogas izskatījās vilinoši, kad groziņu nolika blakus lielajai un dārgajai ziedu kompozīcijai, ko bija atsūtījuši draugi no Arklonas elektriskās apgaismošanas piederumu rūpnīcas.

Aizkari tika pacelti, televizors izslēgts, un, kad Kārena promejot aizvēra durvis, neviens no Svejiem pat nepakustējās. Rikijs bija mainījis pozu un pašlaik gulēja, uzlicis kājas uz spilveniem un galvu uz segām. Viņš bija nomodā, bet neteica ne vārda un visu laiku nekustīgi skatījās griestos. Tas bija kas jauns. Marks un Diāna tupēja viens otram blakus uz izvelkamā dīvāna un klusi sarunājās par apģērbiem, rotaļlietām, ēdieniem. Viņi bija apdrošināti pret ugunsnelaimi, bet Diāna neatcerējās, par kādu naudas summu. Viņi sačukstējās, lai Rikijs neuzzinātu par ugunsgrēku.

Aptuveni stundu pēc tam, kad bija aizgājuši Redžija un Klints un sākotnējais^ šoks par nepatīkamo ziņu bija pārgājis, Marks sāka domāt. Šeit, tumšajā istabā, domāt bija viegli, jo nebija nekā cita, ko darīt Televizoru drīkstēja ieslēgt tikai tad, kad to vēlējās Rikijs. Aizkari, viņam guļot, bija ciet un durvis aizvērtas.

Kādu brīdi sēdējis krēslā pie televizora, grauzdams sakaltušu maizi, Marks pēkšņi iedomājās, ka ugunsgrēks, iespējams, nemaz nebija nejaušība. Vīiietis ar nazi taču bija kaut kādā veidā iekļuvis treilerā jau agrāk un paņēmis viņa fotogrāfiju. Viņš bija draudējis un rādījis šo portretu, tātad viņa nolūks bija apklusināt mazo Sveju. Un viņam tas bija izdevies. Ja nu šis ugunsgrēks ir vēl viens atgādinājums par vīrieti ar automātisko nazi? Treilerus ir viegli nodedzināt četros no rīta, kad apkārt valda klusums. Viņš to zināja no pieredzes.

Šī doma nomāca zēnu, mute kļuva sausa. Diāna neko nenojauta — viņa pašlaik malkoja kafiju un apmīļoja Rikiju.

Kādu brīdi cīnījies ar šo domu, Marks devās pie medmāsas galda, Kārena viņam pasniedza rīta laikrakstu.

Šī doma šķita tik šausmīga, ka tā iespiedās smadzenēs, un pēc divām stundām viņš bija pārliecināts, ka tā bijusi dedzināšana.

— Cik mēs dabūsim par apdrošināšanu? — viņš jautāja.

— Es piezvanīšu aģentam. Ja pareizi atceros, mums ir divas polises. Vienu sedz misters Takers par treileru, jo tas pieder viņam, un otru apmaksājam mēs — pār mantām, kas atrodas treilerā. Ikmēneša īres maksā ir iekļauts apdrošināšanas procents. Tāda, manuprāt, ir šī sistēma.

Mātes stāstījums satrauca Marku. Viņam atmiņā bija šķiršanās prāva, un viņš atcerējās, ka māte nespēja liecināt par ģimenes finansiālo stāvokli. Viņa neko nezināja. Marka tēvs apmaksāja rēķinus un čeku grāmatiņu turēja pie sevis. Pagājušo divu gadu laikā pāris reižu tika atslēgts telefons, jo Diāna bija aizmirsusi samaksāt rēķinus. Vismaz tā viņa teica. Zēns tomēr nojauta, ka mātei vienkārši nebija naudas.

— Kādas mantas mums ir apdrošinātas? — viņš jautāja.

— Manuprāt, mēbeles, apģērbi, virtuves iekārta. Par šīm lietām parasti maksā.

Kāds klauvēja pie durvīm, bet vaļā nevēra. Viņi gaidīja. Vēl viens klauvējiens. Marks mazliet pavēra durvis un ieraudzīja divas sejas.

— Lūdzu, — viņš teica, nojauzdams nepatikšanas, jo medmāsas un drošības dienesta vīri tik tālu nevienu nelaida. Viņš vēl mazliet pavēra durvis.

— Mēs meklējam Diānu Sveju, — paskaidroja tuvāk stāvošais. Balss tonis bija tāds, ka Diāna devās uz durvju pusi.

— Kas jūs esat? — Marks jautāja, atvēris durvis, un izgāja ārā vestibilā. Abi drošībnieki stāvēja pa labi un trīs medmāsas bariņā pa kreisi. Visi bija kā sastinguši, it kā šeit notiktu kaut kas šausmīgs. Marks saskatījās ar Kārenu un uzreiz saprata, ka kaut kas nav kārtībā.

— Detektīvs Nasars no Memfisas policijas. Iepazīstieties — detektīvs Klikmans.

Nasars bija ģērbies mētelī, un varēja redzēt kaklasaiti, bet Klikmanam mugurā bija melns sporta tērps un kājās gluži jaunas kā no plaukta Nike Air Jordans sporta kurpes. Abi bija jauni, varbūt ap gadiem trīsdesmit, un Markam ienāca prātā seriāla «Starski un Hačs» atkārtojumi. Diāna atvēra durvis un nostājās dēlam aiz muguras.

— Vai jūs esat Diāna Sveja? — Nasars jautāja.

—Jā, — sekoja atbilde.

Nasars no mēteļa kabatas izvilka dokumentus un pasniedza tos pāri Marka galvai. — Šeit ir nepilngadīgo tiesas pavēste, jums ir jāierodas uz iepriekšēju tiesas sēdi šodien pulksten divpadsmitos dienā.

Diānai šausmīgi trīcēja rokas un papīri sajuka, kad viņa mēģināja kaut ko saprast

— Vai jūs neparādītu savas nozīmes? — Marks uzstāja, šajos apstākļos palikdams diezgan aukstasinīgs. Abi tās izvilka un pabāza Markam zem deguna. Viņš uzmanīgi nopētīja nozīmes un uzsmaidīja Nasaram.

—Jaukas kurpes! — viņš teica Klikmanam.

Nasars mēģināja pasmaidīt.

— Svcjas kundze, pamatojoties uz šiem dokumentiem, mums Marks Svejs tūlīt pat jāved uz ieslodzījuma vietu.

Sekoja smags klusuma brīdis, kamēr vārds «ieslodzījums» nonāca līdz sievietes apziņai.

— Ko! — Diāna uzkliedza Nasaram. Viņa nometa doku-

>

mentus, un šis «ko!» atbalsojās vestibilā. Viņas balsī bija dusmas, nevis bailes.

— Šeit viss pirmajā lapā skaidri uzrakstīts, — Nasars paskaidroja, paceldams pavēsti. — Tiesneša rīkojums.

— Ko jūs gribat? — viņa atkal kliedza, un viņas vārdi skanēja kā pletnes cirtiens. — Jums nav tiesību atņemt man dēlu! — Diānas seja bija piesarkusi un viņas ķermenis — saspringts.

Lieliski, nodomāja Marks. Vēl viens brauciens patruļas mašīnā.

Pēkšņi viņa māte iekliedzās: — Ak tu kucesdēls! — Un

I 7

Marks centās viņu nomierināt

— Mamm, nekliedz! Rikijs sadzirdēs.

— Pār manu līķi! — viņa uzbrēca Nasaram, kurš stāvēja pavisam tuvu. Klikmans soli atkāpās, gribēdams parādīt, ka ar šo mežonīgo sievieti jātiek galā Nasaram.

Bet Nasars bija profesionālis. Viņam bija nācies arestēt tūkstošiem cilvēku. — Paklausieties, Svejas kundze, es saprotu jūsu izjūtas, bet man jāpilda pavēle.

— Kāda pavēle?!

— Mamm, lūdzu, nekliedz!

—Tiesnesis Harijs Rūzvelts apmēram pirms stundas parakstīja pavēli. Mēs tikai izpildām savu pienākumu, Svejas kundze. Ar Marku nekas slikts nenotiks. Mēs parūpēsimies.

— Ko viņš ir izdarījis? Pasakiet tikai — ko viņš ir izdarījis? — Diāna pievērsās medmāsām. — Vai kāda no jums var man palīdzēt? — Un viņas balss izklausījās tik žēlīga. —Kā-ren, dariet taču kaut ko! Pasauciet dakteri Grīnvcju! Lūdzu, nestāviet šeit tā!

Bet Kārena un pārējās medmāsas nemaz nepakustējās. Policisti bija viņas jau brīdinājuši. Nasars centās smaidīt. —Ja jūs izlasītu tos dokumentus, Svejas kundze, jūs redzētu, ka nepilngadīgo tiesā ir iesniegta petīcija, kura pierāda Marka vainu, ja viņš atsakās sadarboties ar policiju un FIB. Tādēļ tiesnesis Rūzvelts šodien pusdienas laikā vēlas viņu izjautāt Tas ir viss.

—Tas ir viss! Ak tu! Tu te parādies ar saviem netīrajiem papīriem un gribi atņemt man dēlu, un saki: «Tas ir viss!»

— Ne tik skaļi, mamm, — Marks viņu mierināja. Viņš nebija dzirdējis māti tā runājam kopš šķiršanās prāvas.

Nasars vairs nemēģināja smaidīt, bet raustīja ūsas. Klikmans nez kāpēc nikni skatījās uz Marku, it kā zēns būtu supcrslepkava, kuru viņi tvarstījuši jau vairākus gadus. Sekoja ilgs klusuma bridis. Diāna abām rokām turēja Marka plecus. — Es jums viņu neatdošu!

Beidzot Klikmans teica savus pirmos vārdus: — Paklausieties, Svejas kundze, mums nav izvēles. Mums jāaizved jūsu dēls.

— Ejiet pie velna! — viņa atcirta. — Ja jūs viņam ķersieties klāt, jums vispirms būs darīšana ar mani.

Klikmans bija neaudzināts tukšpauris un uz īsu bridi saspringa, it kā pieņemtu izaicinājumu. Bet pēc tam, atviegloti uzelpojis, pasmaidīja.

— Viss kārtībā, mamm. Es iešu. Piezvani Rcdžijai un palūdz, lai viņa atnāk uz cietumu. Varbūt līdz pusdienas laikam viņa iesūdzēs šos ākstus tiesā un rit viņus atlaidīs no darba.

Policisti saskatījās un pasmīnēja — mazs, bet apķērīgs. Tomēr Nasars pieļāva kļūdu. Viņš mēģināja satvert Marka roku. Diāna metās viņam virsū kā kobra, cirta pliķi pa viņa kreiso vaigu un iespiedzās: — Neskarieties viņam klāt! Neaiztieciet viņu!

Nasars saķēra seju, bet šajā mirklī Klikmans satvēra sievietes roku. Viņa gribēja sist vēlreiz, bet pēkšņi viņas kājas aizķērās aiz Marka kājām un abi pakrita. — Ak tu ku-cesdēls! — Diāna turpināja kliegt. — Neaiztieciet viņu!

Nasars nezin kāpēc pieliecās, un Diāna iespēra viņam ar kāju. Bet, tā kā viņai bija basas kājas, spēriens neiznāca sāpīgs. Klikmans noliecās, un Marks mēģināja piecelties, bet Diāna spēra, vicināja dūres un kliedza: — Neaiztieciet viņu! — Medmāsas metās uz priekšu, un, kad Diāna piecēlās, ari drošības sargi bija klāt.

Klikmans izvilka Marku no šī ņudzekļa. Abi drošības sargi turēja Diānu. Viņa šņukstēja un mēģināja izrauties. Nasars berzēja seju. Medmāsas centās visus nomierināt un izšķirt.

Pēkšņi atvērās durvis, un uz sliekšņa stāvēja Rikijs, rokā turēdams sj)ēļu trusi. Viņš plati ieplestām acīm skatījās uz Marku, kura rokas turēja Klikmans. Rikijs paskatījās uz māti — viņas rokas turēja drošības sargi. Visi sastinga un vēroja Rikiju. Viņa seja bija palaga baltumā un mati izpū-ruši. Rikijs stāvēja, pavēris muti, taču neizdvesa ne skaņas.

Pēkšņi mazulis sāka sērīgi vaidēt — šīs skaņas Marks vienīgais jau bija dzirdējis. Diāna izrāvās no vīriešu tvēriena un paņēma Rikiju klēpī. Medmāsa sekoja viņai līdzi palātā un palīdzēja mazo apguldīt. Viņas glaudīja zēna rociņas un kājiņas, bet vaidēšana nestājās. Rikijs iebāza īkšķi mutē un aizvēra acis. Diāna apgūlās viņam blakus, klusi dziedāja par Vinniju Pūku un glaudīja mazuļa rociņu.

— Ejam, puis, — Klikmans sacīja.

— Vai jūs man uzliksiet rokudzelžus?

— Nē. Tas nav arests.

— Kas tad, velns parāvis?

— Pievaldi mēli, puis!

— Ej dirst, tu, zābaks tāds!

Klikmans sastinga un iznīcinošu skatienu urbās Markā.

— Apvaldies, puis! — brīdināja Nasars.

— Paskaties pats uz savu ģīmi. Tas jau metas zilgans. Mamma tev kārtīgi sadeva. Ha! Cerams, ka tev trūkst kāds zobs.

Klikmans noliecās un, rokas uz ceļgaliem uzlicis, cieši skatījās Markam acīs. — Vai tu pats nāksi mums līdzi, vai mums būs tevi jāaizved ar varu?

Marks pavīpsnāja un nikni raudzījās viņam sejā. — Tu domā, ka es nobijos? Zini, ko es tev teikšu, āmurgalva, — man ir pašam sava advokāte, kas mani desmit minūtēs dabūs no turienes laukā. Viņa ir tik laba advokāte, ka tev jau šopēcpusdicn būs jāmeklē cits darbs.

— Esmu nobijies līdz nāvei. Nu tad ejam!

Kad viņi gāja projām, Markam abās pusēs bija pa policistam.

— Uz kurieni mēs ejam?

— Uz nepilngadīgo aizturēšanas centru.

— Vai tas ir kaut kāds cietums?

—Tas varētu par tādu kļūt, ja tu neturēsi muti.

—Tu pagrūdi manu māti, un tu labi zini, ka tādēļ vari zaudēt darbu.

— Viņa var dabūt manu darbu, — Klikmans noņurdēja. — Tas ir nolādēts darbs, jo man nākas noņemties ar tādiem maziem nekauņām kā tu.

—Jā, bet tu taču nevari sameklēt citu darbu, vai ne? Tagad pēc idiotiem nav pieprasījuma.

Viņi pagāja garām nelielam sanitāru un medmāsu bariņam, un Marks pēkšņi nokļuva uzmanības centrā. Viņš bija nevainīgais, kuru ved prom, lai izrēķinātos. Viņš sāka dižoties. Viņi pagriezās ap stūri, un Marks atcerējās reportierus. Un reportieri atcerējās zēnu. Noplaiksnīja zibspuldzes, kad viņi devās uz liftiem, un divi slaisti ar zīmuļiem un bloknotiem rokās pēkšņi nostājās blakus Klikmanam. Viņi gaidīja liftu.

— Vai jūs esat policists? — kāds no žurnālistiem apjautājās, blenzdams uz uzkrītošajām Nike kurpēm.

— Bez komentāriem.

— Paklau, Mark, kurp tu dodies? — no mugurpuses jautāja otrs tm vēlreiz nozibsnīja fotoaparātu.

— Uz cietumu, — viņš skaļi noteica nepagriezdamies.

— Aizveries, puisi — Nasars dusmīgi sauca. Klikmans uzlika smagu roku Markam uz pleca. Fotogrāfs stāvēja viņiem blakus un gribēja iespraukties liftā, bet Nasars izstiepa roku, lai aizšķērsotu tam ceļu, un neapmierināts norūca: — Pazūdi!

— Vai tu esi arestēts, Mark? — kāds žurnālists sauca.

— Nē, — Klikmans atcirta. Lifta durvis atvērās. Nasars stūma Marku sev pa priekšu, un Klikmans aizšķērsoja ceļu, kamēr durvis sāka vērties ciet.

Viņi bija vieni paši liftā. — Tu sarunāji muļķības, zēn! — Klikmans neapmierināts grozīja galvu.

—Jūs mani varēsiet arestēt.

— Muļķīgi.

— Vai tas ir kāds likuma pārkāpums, ka es sarunājos ar presi?

— Labāk saturi savu mēli!

— Kādēļ gan tu mani neiekaustīji, āmurgalva?

— Es to gribētu.

—Jā, bet tu to nedrīksti, vai ne? Tāpēc, ka es esmu mazs zēns, bet tu esi liels, dumjš kruķis, un, ja tu man pieskartos, tevi atlaistu no darba un iesūdzētu tiesā. Tu pagrūdi manu māti — un viņa pakrita, bet es vēl neesmu šajā sakarā teicis savu pēdējo vārdu.

—Tava māte man iesita, — atbildēja Nasars.

— Pareizi izdarīja. Jūs, stulbeņi, nemaz nezināt, ko viņa izcietusi. Jūs pēkšņi uzrodaties un gribat mani aizvest, un izturaties tā, it kā tas būtu pats par sevi saprotams, tikai tāpēc, ka jūs esat pogainie un jums ir kaut kāda papīra lapele. Jums šķiet, ka manai mātei par to jābūt priecīgai un jāpavada mani ceļā ar skūpstu. Divi idioti. Jūs vienkārši esat lieli, truli āmurgalvas policisti.

Lifts apstājās, durvis atvērās, un iekāpa divi ārsti. Viņi pārtrauca sarunu un skatījās uz Marku. Durvis aiz viņiem aizvērās, un lifts turpināja savu gaitu lejup. — Vai jūs varat iedomāties, ka šie stulbeņi mani pašlaik ved uz cietumu?— Marks uzrunāja ienācējus.

Ārsti nosodoši paskatījās uz Nasaru un Klikmanu.

— Mazgadīgs noziedznieks, — paskaidroja Nasars. — Kāpēc tas mazais bandīts nevarētu klusēt?

Marks norādīja uz Klikmanu. — Šis te ar tām stilīgajām kurpēm pagrūda manu māti tā, ka viņa pakrita. Vai jūs tam spējat noticēt?

Abi ārsti apskatīja kurpes.

— Mark, aizveries! — Klikmans noskaldīja.

— Vai tavai mātei nekas nekaiš? — viens no ārstiem interesējās.

— Ak, ar viņu viss kārtībā. Tikai mans mazais brālītis ir psihiatriskajā nodaļā. Jāsaka ari, ka pirms dažām stundām nodega mūsu treilers. Un tad vēl šie rīkļurāvēji arestēja mani manas mātes acu priekšā. Un tas ar to lielo pēdu viņu pagrūda. Jā, protams, ar māti viss ir kārtībā.

Ārsti cieši skatījās uz policistiem. Nasars blenza grīdā, bet Klikmans aizvēra acis. Lifts apstājās, iekāpa neliels ļaužu pulciņš. Klikmans stāvēja Markam cieši blakus.

Kad visi apklusa un lifts sāka kustēties, Marks skaļi ierunājās: — Mana advokāte jūs, nejēgas, iesūdzēs tiesā, vai jums tas pielec? Rīt ap šo laiku jūs būsiet bez darba. — Astoņi acu pāri paskatījās lejup un pēc tam augšup — detektīva Klikmana sāpēs saviebtajā sejā. Klusums.

— Saturi mēli, Mark!

— Un kas tad būs, ja es runāšu? Vai tu ar mani apiesies tikpat rupji kā ar manu māti — nogrūdīsi zemē un pāris reižu iespersi? Tu esi tikai parasts āmurgalva policists, nekas vairāk. Tu pats to labi zini, Klikman. Vienkārši viens trekns pogainais ar šaujamo. Tev derētu novājēt par dažām mārciņām.

Klikmanam uz pieres izspiedās sviedru lāses. Viņš juta apkārtstāvošo skatienus. Lifts kustējās ļoti lēni. Šobrīd viņš vēlējās Marku nožņaugt.

Nasars bija iespiests lifta pretējā stūri, un ausīs viņam džinkstēja no saņemtā pliķa. Viņš nevarēja saskatīt Marku Sveju, bet dzirdēja viņa balsi.

— Vai ar tavu māti viss kārtībā? — jautāja kāda medmāsa blakus Markam. Viņa norūpējusies skatījās uz zēnu.

—Jā, viņai šodien patiešām lieliska diena. Protams, viņai klātos daudz labāk, ja šie kruķi viņu liktu mierā. Zināt, šitie te mani ved uz cietumu.

—Par ko?

— Es nezinu. Viņi man to negrib teikt. Es neko sliktu neesmu nodarījis. Vienkārši mierināju savu māti, jo mums šorīt nodedzis treilers ar visu mūsu mantību. Te pēkšņi uzrodas šitie divi, nevienu nebrīdinot, un te nu es esmu — ce]ā uz cietumu.

— Cik tev gadu?

—Tikai vienpadsmit. Bet šitiem tas nav svarīgi. Viņi gatavi arestēt pat četrgadīgu.

— Cik šausmīgi! — medmāsa teica.

—Jums vajadzēja redzēt to skatu, kad es un mana mamma bijām uz grīdas. Tas notika pirms neilga laika psihiatriskajā nodaļā. Lasiet vakara avīzēs. Šos idiotus rīt atlaidīs no darba, un pēc tam būs tiesa.

Lifts apstājās pirmajā slāvā, un visi izkāpa.

Marks uzstāja, ka grib sēdēt mašīnas aizmugurē kā īsts noziedznieks. Tas bija kreislers bez policijas atšķirības zīmēm, atstāts kādus simt jardus no stāvvietas, bet Marks to uzreiz ievēroja. Nasars un Klikmans baidījās zēnam kaut ko teikL Viņi brauca klusējot un cerēja, ka ari Marks nerunās. Bet policistiem nelaimējās.

—Jūs aizmirsāt nolasīt manas tiesības, — Marks atgādināja, kad Nasars pūlējās uzņemt maksimālo ātrumu.

Priekšējā sēdeklī neviens neatbildēja.

— Ei, jūs tur, jūs aizmirsāt paskaidrot manas tiesības!

Nekādas atbildes. Nasars brauca ātrāk.

— Vai tad jās nezināt, kā to dara?

Atbildes nebija.

— Paklau, tu, āmurgalva, tu, ar tām kurpēm, vai tu proti nolasīt man manas tiesības?

Klikmans smagi elpoja. Viņš bija nolēmis zēnu ignorēt Dīvainā kārtā Nasara sejā parādījās smīniņš, tik tikko pamanāms zem ūsām. Automašīna apstājās pie sarkanās gaismas, un viņš, novērtējis situāciju, uzspieda uz gāzes pedāļa.

— Dzirdi, āmurgalva? Es pats to protu. Man ir tiesības klusēt Vai tu saproti? Protams, ja es kaut ko teiktu, jūs, āksti, to varētu izmantot pret mani tiesā. Vai nu tev ir skaidrs, āmurgalva? Ja ari es kaut ko runāju — jums, nejēgām, to labāk aizmirst Vēl tur ir kaut kas teikts par tiesībām uz advokātu. Vai tu man to neatgādinātu, aitaspiere? Ei, aitaspiere! Kā tur bija par to advokātu? Es to miljonu reižu esmu redzējis televīzijā.

Aitaspiere Klikmans atrāva logu, viņam trūka gaisa. Nasars skatījās uz kurpēm un tik tikko valdīja smieklus. Noziedznieks bija atgāzies aizmugures sēdeklī un sakrustojis kājas.

— Nabaga āmurgalva! Tu pat neproti nolasīt tiesības. Šī mašīna smird. Kāpēc tu to neiztīri? Tā smird kā veci cigarešu dūmi.

— Esmu dzirdējis, ka tev patīk cigarešu dūmi, — Klikmans ierunājās, juzdamies labāk. Nasars iespurdzās, atbalstot draugu. Viņi pārāk ilgi bija mierīgi noklausījušies Marka tērgāšanā.

Pie kādas daudzstāvu ēkas Marks ieraudzīja pārpildītu automašīnu stāvvietu. Tur bija policijas patruļmašīnas. Nasars iegriezās stāvvietā un apturēja mašīnu uz iebraucamā ceļa.

Viņi ātri iebīdīja Marku pa durvīm un devās lejup pa garu gaiteni. Zēns beidzot bija apklusis. Tagad Marks atradās viņu teritorijā. Visur redzēja policistus. Uzraksti uz sienām norādīja virzienus — uz cietumu, uz apmeklētāju telpu, uz uzņemšanas kabinetu. Loti daudz uzrakstu un kabinetu.

y y

Viņi apstājās pie rakstāmgalda, aiz kura zibēja vesela monitoru rinda, un Nasars parakstīja kaut kādus papīrus. Marks vēroja apkārtni, un Klikmanam gandrīz vai kļuva zēna žēl. Viņš izskatījās tik mazs. Tad visi trīs atkal kaut kur gāja un uzbrauca ar liftu ceturtajā stāvā, un vēlreiz apstājās pie rakstāmgalda. Uzraksts pie sienas vēstīja, ka šeit ir nepilngadīgo nodaļa, un Marks saprata, ka ir jau klāt Viņus apturēja sieviete formas tērpā, ar kartona dokumentu paliktni rokā. Uz plastmasas kartītes Marks izburtoja viņas vārdu — «Do-rina». Sieviete pārbaudīja kaut kādus dokumentus un paskatījās uz paliktni. — Šeit teikts, ka tiesnesis Rūzvelts vēlas, lai Marku Sveju ievieto atsevišķā kamerā, — viņa teica.

— Man vienalga, kur jūs viņu liekat, — Nasars atbildēja

— Tikai pieņemiet puiku.

Dorīna, pieri saraukusi, pētīja paliktni. — Kā tad, Rūzvelts grib, lai visiem nepilngadīgajiem sagādā atsevišķas kameras. Viņš domā, ka šeit ir Hiltona viesnīca.

— Vai tad nav?

Dorīna uz šo piezīmi nereaģēja, bet lika Nasaram parakstīt kādu papīru. Viņš steidzīgi uzšņāpa savu vārdu un teica;

— Tagad viņš ir jūsu rīcībā. Lai Dievs jums stāv klāt!

Klikmans un Nasars klusu pazuda.

— Iztukšo kabatas, Mark, — sieviete teica un pasniedza zēnam lielu metāla kārbu. Viņš izvilka dolāra banknoti, sīknaudu un košļājamās gumijas paciņu. Viņa visu saskaitīja un, kaut ko pierakstījusi kartītē, piestiprināja to pie kārbas. Stūrī virs galda Marku vēroja divas kameras, un viņš sevi redzēja vienā no ekrāniem pie sienas. Kāda cita formā tērpusies sieviete zīmogoja dokumentus.

— Vai šis ir cietums? — Marks gribēja zināt, visu apskatījis.

— Mēs to saucam par aizturēšanas centru, — viņa atbildēja.

— Kāda starpība?

Šķita, ka šis jautājums viņu sakaitināja. — Paklau, Mark, mums šeit iznāk noklausīties visādas gudras runas. Būs labāk, ja tu turēsi muti ciet, labi? — Sieviete pieliecās zēnam tuvu klāt, un viņas elpa oda pēc cigaretēm un melnas kafijas.

—Atvainojiet! — Marks teica, viņam saskrēja asaras acīs. Pēkšņi viņš saprata. Viņu tūlīt ieslodzīs kādā telpā, tālu prom no mātes un Redžijas.

— Nāc man līdzi, — Dorina aicināja, apmierināta ar sevi, ka guvusi virsroku. Viņa gāja projām, atslēgu saišķis šūpojās viņai pie jostas un šķindēja. Atvēruši smagās koka durvis, viņi devās pa koridoru, kuram abās pusēs vienādos attālumos bija izvietotas pelēka metāla durvis. Tās bija numurētas. Dorīna apstājās pie sešpadsmitā numura un slēdza vaļā. — Šeit, iekšā! — viņa teica.

Marks lēnām iegāja kamerā. Telpa bija divpadsmit pēdas plata un divdesmit pēdas gara. Tā bija gaiša, un grīdu klāja tīrs paklājs. Pa labi atradās divstāvu gulta. Dorina norādīja uz augšējo. — Tu vari izvēlēties jebkuru no tām, — viņa kā mājasmāte teica. — Sienas ir no izdedžu plāksnēm un logi no neplīstoša stikla. Tāpēc nedomā kaut ko pasākt. — Telpai bija divi logi — viens iebūvēts durvīs un otrs — virs tualetes telpas, bet abi bija tik mazi, ka pa tiem nevarēja izbāzt pat galvu. — Klozets ir tur tālāk, no nerūsējoša tērauda. Mēs vairs neizmantojam fajansa podus. Kāds bērns reiz vienu no tiem sasita un sagrieza delnas locītavas. Bet tas notika vecajā ēkā. Šeit ir daudz jaukāk, kā tev šķiet?

Markam gandrīz paspruka: «Te ir grezni.» Bet viņš aizvien vairāk saduga. Zēns apsēdās uz apakšējās gultas un atbalstīja elkoņus pret ceļgaliem. Paklājs bija bāli zilā krāsā, tāds pats kā slimnīcā.

— Vai ar tevi viss kārtībā, Mark? — Dorina jautāja, bet viņas balsī nevarēja saklausīt līdzjūtību. Tāds bija viņas darbs.

— Vai varu piezvanīt mātei?

— Vēl ne. Tu varēsi to izdarit apmēram pēc stundas.

— Vai jūs varētu viņai piezvanīt un pateikt, ka ar mani viss kārtībā? Viņa būs uztraukusies.

Dorina pasmaidīja, un viņai ap acīm ieplaisāja grims. Viņa noglaudīja zēna galvu. — Es nedrīkstu. Tādi ir noteikumi. Bet māte zina, ka ar tevi viss kārtībā. Ak Dievs, tu jau pēc pāris stundām būsi tiesā!

— Cik ilgi bērni šeit uzturas?

— Neilgu laiku. Dažreiz vairākas nedēļas, bet šo te var uzskatīt par aizturēšanas vietu, kamēr beidzas tiesas process, un tad viņus vai nu aizsūta atpakaļ mājās, vai uz speciālo skolu. — Dorīna grabināja atslēgas. — Paklau, nu gan man jāiet Duivis automātiski aizcērtas, kad tās aizver, un, ja tās atver bez manas mazās atslēdziņas, tad atskan trauksmes signāls un var iznākt lielas nepatikšanas. Tāpēc nemēģini neko izgudrot sarunāts, Mark?

— Jā, kundze.

— Vai es tev nevarētu kaut ko atnest?

—Telefonu.

— Pēc maza brītiņa, labi?

Dorīna aizejot aizvēra durvis, noskanēja skaļš klikšķis, un pēc tam iestājās klusums.

Marks ilgu laiku blenza uz durvju rokturi. Te neizskatījās kā cietumā. Logiem nebija restu, grīda un gultas bija tīras, izdedžu plāksnes, kas klāja sienas, bija nokrāsotas patīkami dzeltenā krāsā. Marks filmās bija redzējis sliktākas vietas.

Viņam nebija par ko uztraukties. Rikijs atkal vaidēja. Ugunsgrēks. Diāna pamazām uzminēja patiesību. Kruķi un reportieri sekoja viņam pa pēdām. Viņš nezināja, ar ko lai sāk.

Marks izstiepās uz augšējās kojas un pētīja griestus. Diezin kur gan pašlaik varēja būt Redžija?

22

Kapličā bija auksts un mitrs. Tā bija apaļa celtne, kā vēžveidīgs izaugums pielipusi mauzolejam. Ārā lija, un divas televīzijas komandas no Ņūorleānas sarāvušās stāvēja pie furgoniem zem lietussargiem.

Pavadītāji bija cienījami ļaudis, it īpaši ja ņem vērā, ka nelaiķim nebija ģimenes. Viņa pīšļi bija gaumīgi noformēti— porcelāna urnā uz sarkankoka galdiņa. Kaut kur no augšas skanēja skumīgas bēru dziesmas, un tiesneši kopā ar nedaudzajiem klientiem ienāca un apsēdās pēdējās rindās. Pa eju uz priekšu cienīgā gaitā soļoja Berijs Žilete un viņam līdzi vilkās divi mafiozi. Berijs bija piemēroti ģērbies — melnā uzvalkā ar divrindu pogām, melnā kreklā ar melnu kaklasaiti. Kājās viņam bija melnas ļdrzakādas kurpes. Viņa mati bija sasieti nevainojamā astītē. Berijs ieradās vēlu un tīksminādamies tvēra bērinieku skatienus. Galu galā viņš Džeromu Klifordu bija pazinis ilgu laiku. Ceturtajā rindā sēdēja taisnīgais un cienījamais Rojs Foltrigs kopā ar Voliju Boksu, abi dusmīgi saviebās, ieraudzījuši zirgasti. Advokāti un tiesneši pētīja Muldano, pēc tam paskatījās uz Foltrigu un vēlreiz uz Muldano. Bija savādi redzēt viņus visus kopā vienā telpā.

Mūzika apklusa, un mazajā kancelē aiz urnas parādījās nenosakāmas konfesijas mācītājs. Viņš iesāka runu ar Valtera Džeroma Kliforda nekrologu, kurā pieminēja visu, varbūt vienīgi izņemot to dzīvnieku vārdus, kurus mazais Valters aprūpēja bērnībā. Tas bija prātīgi darīts — kad apbedīšanas runa beidzās, vairs nevienam nebija ko piebilst Dievkalpojums bija īss, Romijs pats tā bija lūdzis savā pirmsnāves vēstulē. Advokāti un tiesneši skatījās rokaspulksteņos. No augšienes atkal sāka skanēt sēru vaimanas, un garīdznieks beidza pildīt savu pienākumu.

Romija pēdējais izgājiens bija beidzies piecpadsmit minūšu laikā. Neviens neraudāja. Pat viņa sekretāre saglabāja savaldību. Meita nebija ieradusies. Ļoti skumji. Klifords bija nodzīvojis četrdesmit četrus gadus, un neviens viņa bērēs neraudāja.

Foltrigs palika sēžot un apveltīja ar drūmu skatienu Muldano, kad tas cienīgi soļoja viņam garām pa eju un ārā pa durvīm. Foltrigs nogaidīja, līdz kapela kļūst tukša, un tikai tad devās uz izeju. Volijs viņam sekoja. Televīzijas kameras vēl nebija novāktas, un tieši to viņš vēlējās. Pirms neilga laika Volijs žurnālistiem bija pametis apetīti īgu kumosiņu par to, ka slavenais Rojs Foltrigs piedalīsies bēru dievkalpojumā un ka, iespējams, atnāks arī Berijs Žilete. Ne Volijs, ne Rojs skaidri nezināja, vai Muldano ieradīsies, bet, tā kā šo ziņu varēja uzskatīt tikai par informācijas noplūdi, kāda tam nozīme, vai tā ir taisnība vai nav. Tomēr vēlamais bija noticis.

Reportieri uzdeva dažus jautājumus, un Foltrigs uzvedās kā vienmēr. Viņš paskatījās rokaspulkstenī un izskatījās ļoti sarūgtināts par šo traucējumu, un aizsūtīja Voliju pēc furgona. Tad viņš kā parasti teica; — Lai notiek, bet īsi. Man pēc piecpadsmit minūtēm jābūt tiesā. — Tiesā viņš nebija rādījies jau trīs nedēļas. Parasti Foltrigs tur ieradās vienreiz mēnesī, bet no viņa runām varēja spriest, ka viņš tiesas zālēs vien dzīvoja, cīnīdamies pret ļaundariem un aizstāvēdams Amerikas nodokļu maksātāju intereses.

Rojs palīda zem lietussarga un skatījās mazās televīzijas kameras acī. Reportieris vicināja mikrofonu viņam zem deguna. — Džeroms Klifords bija jūsu sāncensis. Kāpēc jūs ieradāties viņa bēru dievkalpojumā?

Viņš pēkšņi noskuma. — Džeroms bija labs advokāts un mans draugs. Mēs bieži stāvējām viens otram pretim, tomēr cienījām viens otru. Kāds cilvēks! Cēls, pat aizejot aizsaulē. — Viņš neieredzēja Džeromu Klifordu, un Džeroms Klifords bija viņu ienīdis, taču šobrīd kamera fiksēja tikai sērojoša kolēģa skumjas.

— Misters Muldano algo jaunu advokātu un iesniedzis priekšlikumu pirmstiesas izmeklēšanas termiņa pagarinājumam. Kāda būs jūsu reakcija?

— Kā zināms, tiesnesis Lamonds ir noteicis sēdi pagarinājuma prasības izskatīšanai rīt pulksten desmitos no rīta. Lēmums atkarīgs no viņa. Savienotās Valstis ir gatavas tiesai jebkurā laikā, kad tiesnesis to liks.

— Vai jūs cerat atrast senatora Bojeta mirstīgās atliekas pirms tiesas?

—Jā, mēs esam tuvu šim atrisinājumam.

— Vai tā ir taisnība, ka jūs ieradāties Memfisā tikai dažas stundas pēc tam, kad misters Klifords nošāvās?

— Jā. — Prokurors paraustīja plecus, it kā gribēdams parādīt, ka šādā rīcībā nav nekā sevišķa.

— Memfisas avīzes raksta, ka bērns, kurš bija kopā ar misteru Klifordu viņa nāves brīdī, iespējams, kaut ko zina par Bojeta lietu. Vai tā ir taisnība?

Foltriga sejā parādījās muļķīgs smaidiņš — kārtējais iestudējums. Kad atbildei vajadzēja būt «jā», bet prokurors to nevarēja teikt, taču tomēr gribēja dot mājienu, viņš tikai daudznozīmīgi smaidīja un teica reportieriem: «Bez komentāriem.»

— Šajā sakarā man nevar būt komentāru, — viņš atbildēja, izklaidīgi skatīdamies uz visām pusēm, it kā vairs nebūtu laika, jo jāsteidzas uz tiesas prāvu.

— Vai zēns zina, kur meklēt līķi?

— Bez komentāriem, — Rojs nepacietīgi teica. lietus sāka līt stiprāk un samērcēja viņa zeķes un kurpes. — Man laiks iet

Pēc cietumā pavadītas stundas Marks bija nobriedis bēgšanai. Viņš nopētīja abus logus — pie augšējā, virs tualetes, bija signalizācijas vadi, bet tas nekas. Viņu vienīgi uztrauca, ka viss, kas izkristu pa šo logu, tajā skaitā ari zēns, atsistos vismaz piecdesmit pēdas zemāk pret betona ietvi, kurai apkārt bija dzeloņstiepļu žogs. Abi logi bija no bieza stikla un pārāk mazi, lai pa tiem izsprauktos.

Viņš būs spiests bēgt, kad viņu kaut kur pārvietos. Varbūt derētu saņemt vienu vai divus ķīlniekus. Marks bija noskatījies vairākas lieliskas filmas par bēgšanu no cietuma. Vislabāk viņam patika «Escape from Alcatraz» ar Klintu Istvudu galvenajā lomā. Gan viņš kaut ko izdomās.

Pie durvīm pieklauvēja Dorīna. Nošķindinājusi atslēgas, viņa ienāca iekšā. Policistei rokās bija telefonu grāmata un melns telefona aparāts, kuru viņa pievienoja sienas kontaktam. — Tas ir tavā rīcībā desmit minūtes. Nekādas tālsarunas. — Un viņa bija prom. Duivis skaļi aizcirtās, un gaisā palika lētu smaržu aromāts, Markam iesūrstējās acis. Viņš atrada Svētā Pētera slimnīcas numuru un palūdza savienot ar 943. palātu, taču viņam pavēstīja, ka ar šo palātu nesavieno. Rikijs guļ, Marks domāja, laikam viņam ir slikti. Zēns uzgrieza Redžijas numuru un dzirdēja Klinta balsi automātiskajā atbildētājā. Piezvanījis uz Grīnveja kabinetu, viņš saņēma ziņu, ka ārsts aizgājis uz slimnīcu. Marks paskaidroja, kas zvana, un sekretāre teica, ka ārsts pašlaik ir pie Rikija. Marks vēlreiz piezvanīja Redžijai. Tas pats automātiskais atbildētājs. Marks atstāja steidzamu informāciju: «Izpestī mani no cietuma, Redžij!» Viņš piezvanīja advokātei uz mājām un dzirdēja vēl viena automātiskā atbildētāja balsi.

Marks blenza uz telefona aparātu. Kad bija palikušas vēl septiņas minūtes, viņš nolēma, ka jārikojas. Marks izšķirstīja telefonu grāmatu un atrada Memfisas policijas telefonus. Viņš izvēlējās ziemeļu iecirkni un uzgrieza numuru.

— Vai detektīvs Klikmans? — Marks jautāja.

— Mirklīti uzgaidiet! — atbildēja kāda balss. Viņš dažas sekundes pagaidīja, un kāda cita balss jautāja: — Ko jūs gaidāt?

Viņš noklepojās un centās runāt rupjā balsī: — Detektīvu Klikmanu.

— Viņš pašlaik ir dežūrā.

— Kad viņš būs atpakaļ?

— Ap pusdienas laiku.

— Paldies! — Marks aši nolika klausuli un iedomājās — diezin vai telefona sarunas šeit noklausās? Varbūt ne. Galu galā Šos telefonus noziedznieki un Markam līdzīgie izmanto, lai piezvanītu saviem advokātiem. Vajadzētu taču ievērot sarunu slepenību.

Viņš iegaumēja policijas iecirkņa telefonu un adresi, tad sāka šķirstīt Yellow Pages nodaļu, kur bija restorānu telefoni. Marks uzgrieza numuru, un patīkama balss atbildēja: — Domino Pica. Jūsu pasūtījumu, lūdzu?

Viņš noklepojās un mēģināja runāt aizsmakušā balsī: —Jā, es vēlētos pasūtīt četras lielās, augstākā labuma.

— Vai tas būtu viss?

— Jā, tās jāpiegādā divpadsmitos dienā.

— Jūsu vārds?

— Es tās pasūtu detektīvam Klikmanam ziemeļu policijas iecirknī.

— Kur tās jānogādā?

— Ziemeļu policijas iecirknī Allenroudā 3633. Jautājiet pēc Klikmana.

— Mēs zinām, kur tas ir. Telefona numurs?

—Tas ir 5558989. — Sekoja neliela pauze, kamēr skaitļotājs sarēķināja. — Jāmaksā četrdesmit astoņi dolāri un desmit centi.

— Labi. Mums tās nav nepieciešamas līdz pusdienas laikam.

Marks nolika klausuli, viņa sirds strauji pukstēja. Ja jau vienreiz tas bija izdarīts, viņš to varēja atkārtot. Zēns sameklēja picēriju telefonu numurus. Memfisā to bija septiņpadsmit, un viņš sāka pasūtīt. Trīs no tām atbildēja, ka atrodas pārāk tālu no centra. Kāda jauna meitene bija aizdomu pilna un teica, ka pēc balss pasūtītājs izklausoties pārāk jauns, un Marks nolika klausuli. Bet pārējos gadījumos sarunas bija līdzīgas — zvans, pasūtījums, viņš nosauca adresi un ļāva brīvajam tirgum parūpēties par pārējo.

Kad pēc divdesmit minūtēm Dorīna pieklauvēja pie durvīm, viņš tobrīd Klikmanam pasūtīja ķīniešu ēdienus no «Wong Boys» restorāna. Marks aši nolika klausuli un devās uz gultu. Viņa apmierināta paņēma telefonu, kā maziem nerātniem zēniem atņem viņu rotaļlietas. Bet bija jau par vēlu. Detektīvs Klikmans bija pasūtījis apmēram četrdesmit lielās augstākā labuma picas un kādu duci ķīniešu pusdienu, visas vajadzēja piegādāt ap divpadsmitiem dienā un par tām vajadzēja maksāt gandrīz piecsimt dolāru.

Paģiru mocīts, Gronke izdzēra jau ceturto apelsīnu sulas bundžu šajā rītā un aizskaloja ar sulu kārtējo galvassāpju pulveri. Viņš stāvēja pie loga savā viesnīcas numurā, novilcis kurpes, atsprādzējis jostu un atpogājis kreklu. Sāpēs saviebtu seju viņš noklausījās nepatīkamās ziņas, ko viņam stāstīja Džeks Nenss. — Tas notika pirms kādas pusstundas, — Nenss, sēdēdams uz tualetes galdiņa, paziņoja. Viņš blenza sienā, mēģinādams neievērot šo bandītu, kurš stāvēja pie loga ar muguru pret viņu. *

— Kāpēc? — norūca Gronke.

— Laikam vainīga nepilngadīgo tiesa. Viņi to aizveda pa taisno aiz restēm. Tik vienkārši taču, velns parāvis, nevar aizvest bērnu vai kādu citu un nogādāt taisnā ceļā uz cietumu! Tur jābūt kādam iesniegumam nepilngadīgo tiesā. Kels pašlaik ir tur un mēģina noskaidrot. Iespējams, ka drīz mums tas būs rokā, es nezinu. Manuprāt, nepilngadīgo tiesas arhīvi glabājas aiz atslēgas.

—Jums tie nolādētie dokumenti jādabū!

Nensam iekšā viss vārījās, bet viņš sakoda zobus. Viņš Gronki ienīda tāpat kā viņa mazo rīkļurāvēju bandu, un, lai gan viņam gribējās pelnīt simt dolāru stundā, viņam bija apnicis sēdēt šajā netīrajā, piesmēķētajā istabā un kuru katru bridi gaidīt, ka viņam var uzbrēkt kā sulainim. Viņam bija vēl citi klienti, un Kels bija kļuvis tik nervozs. — Mēs cenšamies.

— Pacentieties vēl! — Gronke sarunājās ar logu. — Tagad man jāpiezvana Berijam, lai pateiktu, ka puiku aizveduši un ka mēs viņam nekādi nevaram piekļūt Viņš droši vien ir kaut kur ietupināts, un varbūt kruķis sēž ārpusē pie durvīm. — Gronke izdzēra apelsīnu sulu un pa roku galam aizmeta bundžu uz papīrgroza pusi. Viņš netrāpīja, bundža grabēdama aizripoja un atsitās pret sienu. Gronke pārskaities uzbrēca Nensam: — Berijs gribēs zināt, kā to puiku var dabūt rokā. Ko tu iesaki?

— Es iesaku likt bērnu mierā. Šeit nav Ņūorleāna, un viņš nav kaut kāds mazs bandīts, kam tu varētu aizbāzt muti, — un viss būtu brīnišķīgi. Šim zēnam ir daudz astu. Viņš tiek novērots. Ja tu izdarīsi kaut ko muļķīgu, desmit lederāļi būs tev pakaļā. Tu nepaspēsi ne elpu ievilkt, kad jūs abi ar misteru Muldano tupēsiet aiz restēm. Te jums nav Ņūorleāna.

— Labi, labi, — Gronke nepatikā atgaiņājās un atgriezās pie loga. — Es gribētu, lai jūs, zēni, turpinātu viņu novērot Ja viņi puiku kaut kur pārvieto, man tas nekavējoties jāzina. Ja viņi puiku ved uz tiesu, es gribu zināt. Izsmadzeņo, kā to izdarīt, Nens. Šī ir tava pilsēta. Tu pazīsti ielas un alejas. Vismaz tev tās būtu jāpazīst Tev par to maksā labu piķi.

—Jā, ser, — Nenss skaļi piekrita un izgāja no istabas.

Katru ceturtdienas ritu uz divām stundām Redžija ieradās sava ilggadējā psihiatra — doktora Eliota Levina kabinetā. Levins bija turējis viņas roku jau desmit gadus. Viņš bija kā arhitekts, kurš no maziem gabaliņiem palīdzēja viņai no jauna salikt kopā attēlu. Viņu seansus nekad neviens netraucēja.

Klints nervozi pastaigājās Levina uzgaidāmajā telpā. Diāna bija zvanījusi jau divas reizes. Viņa Klintām pa telefonu nolasīja tiesas pavēsti un petīciju. Klints bija zvanījis tiesnesim Rūzvcltam un uz aizturēšanas centru, kā arī uz Levina kabinetu. Pašlaik viņš nepacietīgi gaidīja, kad pulkstenis būs vienpadsmit. Ārsta administratore centās viņu neievērot

Kad doktors Levins beidza seansu, Redžija smaidīja. Viņa viegli noskūpstīja dakteri uz vaiga, un abi roku rokā ienāca ārsta greznajā pieņemšanas telpā, kur gaidīja Klints. Smaids pazuda. — Kas noticis? — viņa jautāja, nojautusi, ka noticis kaut kas šausmīgs.

— Mums jāiet, — Klints paziņoja, paņēmis viņu pie rokas, un steidzīgi veda ārā pa durvīm. Viņa pamāja Levinam, kurš norūpējies visu to vēroja.

Klints un Redžija apstājās uz ietves netālu no mazās autostāvvietas. — Viņi ir aizveduši Marku. Viņš ir aiz restēm.

— Ko? Kurš?

— Policisti. Šorīt iesniegta petīcija, kurā apgalvots, ka Marks ir likumpārkāpējs, un Rūzvelts izdevis pavēli viņu aizturēt — Klints rādīja uz mašīnu. — Brauksim ar tavējo. Es sēdēšu pie stūres.

— Kurš iesniedza petīciju?

— Foltrigs. Diāna piezvanīja no slimnīcas, no turienes Marku aizveda. Viņa ir pamatīgi saķērusies ar policistiem, un Rikijs vēlreiz ir nobaidīts. Es mēģināju Diānu pārliecināt ka tu Marku izpestīsi.

Abi ielēca Redžijas automašīnā un lielā ātrumā izbrauca

no stāvvietas. — Rūzvelts noteicis iepriekšējo tiesas sēdi pulksten divpadsmitos dienā, — Klints paskaidroja.

— Pusdienas laikā! Tas nevar būt! Pēc piecdesmit sešām minūtēm.

— Tā ir paātrinātā sēde. Es ar viņu pirms stundas runāju, un viņš atteicās petīciju komentēt. Rūzveltam nebija gandrīz nekā, ko teikt. Kur mēs braucam?

Viņa kādu sekundi domāja. — Marks atrodas aizturēšanas centrā, un es viņu nevaru no turienes dabūt ārā. Braucam uz nepilngadīgo tiesas namu. Es gribu redzēt petīciju un vēlos satikt Hariju Rūzveltu. Kāds absurds — noteikt tiesas sēdi dažas stundas pēc tam, kad iesniegta petīcija! Likumā teikts — trīs līdz septiņu dienu laikā, nevis trīs vai septiņu stundu laikā.

— Vai tur nav kāds punkts par paātrinātu sēdi?

— Jā, bet tikai ārkārtas gadījumos. Viņi Harijam sapūtuši pilnu galvu. Likumpārkāpējs! Ko tas bērns ir izdarijis? Ārprāts! Viņi vienkārši mēģina piespiest Marku runāt, Klint. Tas ari viss!

— Vai tad tu to neparedzēji?

— Protams, ne. Ne jau šeit, nepilngadīgo tiesā. Es domāju par izsaukumu uz Lielo zvērināto žūriju Ņūorleānā, nevis par nepilngadīgo tiesu. Viņš nav izdarījis nekādu likumpārkāpumu. Nav pamata viņu aizturēt

—Jā, bet viņi to ir saņēmuši ciet.

Džeisons Maktūns aizvilka bikšu rāvējslēdzēju un trīs reizes nospieda kloķi, pirms veclaicīgajā tualetes podā nošalca ūdens. Pods bija izraibināts brūnām svītrām un grīda — slapja. Viņš pateicās Dievam, ka strādā Federālās tiesas ēkā, kur viss spīdēja un laistījās. Labāk viņš strādātu par ielu asfaltē-tāju, nevis nepilngadīgo tiesā.

Bet pašlaik viņš atradās te, vai nu tas viņam patika, vai ne, un tērēja laiku, nodarbojoties ar Bojeta lietu, tāpēc ka K. O. Lūiss vēlējās, lai viņš šeit būtu. Un K. 0. saņēma pavēles no mistera E Dentona Voila, kurš jau divus gadus ieņēma FIB direktora posteni. Viņa četrdesmit divu gadu ilgajā mūžā līdz šim vēl neviens kongresa loceklis vai ASV senators nebija noslepkavots, un nekaunīgā kārtā nelaiķis Boids Bojets bija tik kārtīgi paslēpts, ka misters Voils uztraucās nevis par pašu slepkavību, bet par to, ka FIB nespēja šo lietu atrisināt līdz galam.

Maktūnam bija spēcīga nojauta, ka drīzumā ieradīsies Redžija Lova, jo viņas klients bija aizvests bez advokātes piekrišanas. Maktūns iztēlojās viņas dusmas, kad viņiem būs jātiekas. Varbūt viņa sapratis, ka legālā stratēģija izperēta Nūorleānā, nevis Memfisā un ka tas noteikti nav noticis viņa kabinetā. Viņai jāsaprot, ka viņš — Maktūns — ir vienkāršs FIB aģents, kurš saņem pavēles no augšas un dara to, ko viņam liek darīt juristi. Varbūt varēs izvairīties no Redžijas, kamēr viņi visi sapulcēsies tiesas zālē.

Iespējams, ka ne. Līdzko Maktūns atvēra tualetes durvis un iznāca vestibilā, viņš pēkšņi atradās aci pret aci ar Re-džiju Lovu. Klints stāvēja advokātei tieši aiz muguras. Redžija viņu uzreiz ievēroja un vienā acumirklī piespieda pie sienas, advokāte skatījās tieši viņam sejā. Viņa bija satraukta. — Labrīt, Lovas kundze, — aģents teica, izmocījis mierīgu smaidiņu.

— Mani sauc Redžija, Maktūn.

— Labrīt, Redžij.

— Ar ko kopā jūs šeit esat ieradies? — viņa dusmīgi jautāja.

— Kā, lūdzu?

—Jūsu banda, jūsu mazā bandiņa, jūsu valdības konspiratoru grupa — kuri no viņiem ir šeit?

Tas nebija nekāds noslēpums. Viņš drīkstēja to viņai atklāt. — Džordžs Ords, Tomass Finks no Ņūorleānas, K. O. Lūiss.

— Kas ir K. 0. Lūiss?

— FIB direktora vietnieks no Kolumbijas administratīvā apgabala.

— Ko viņš šeit dara? — Redžija uzdeva ātrus un aprautus jautājumus, ar acīm durstot Maktūnu. Viņš bija piespiests pie sienas un baidījās pakustēties, tomēr centās izskatīties vienaldzīgs. Ja vestibilā parādītos Finks vai Ords, vai, nedod

Dievs, K. 0. Lūiss un ieraudzītu, ka viņš te slepeni apspriežas ar Redžiju, viņam to nepiedotu.

— Viņš, hm...

— Nelieciet man pieminēt ierakstu, Maktūn, — viņa atgādināja. — Sakiet patiesību!

Klints stāvēja aiz advokātes, turēdams rokā viņas diplomātu, vērodams ļaužu kustību. Šķita, ka viņš ir mazliet pārsteigts par šo konfrontāciju un ātrumu, kādā tā notika. Maktūns paraustīja plecus, it kā viņš būtu aizmirsis par ierakstu. Kāda velna pēc viņa to tagad atgādināja? — Es domāju, ka no Foltriga ofisa piezvanīja misteram Lūisam un palūdza viņu ierasties. Tas arī viss.

— Viss? Vai jums, zēni, šorīt nav notikusi neliela tikšanās ar tiesnesi Rūzveltu?

—Jā, mēs te bijām.

— Un jūs pat necentāties man piezvanīt?

—Tiesnesis teica, ka viņš jums piezvanīs pats.

— Ak tā. Vai jūs esat ieplānojuši šīs īsās sēdes laikā dot liecību? — Pēc šī jautājuma viņa kādu soli atkāpās, un Maktūns atviegloti uzelpoja.

— Es liecināšu, ja mani uzaicinās.

Viņa piegrūda pirkstu tuvu klāt Maktūna sejai. Nags bija garš, izliekts, rūpīgi kopts un nolakots sarkans, un Maktūns to bailīgi vēroja. — Turieties pie faktiem! Labi? Ja jūs kaut reizi melosiet, kaut vai mazus melus vai kaut vienu nelūgtu pašslavinošu frāzi tiesnesim, vai vienu lētu piebildi, kas varētu aizskart manu klientu, es jums pārduršu rīkli, Maktūn. Vai jūs sapratāt?

Viņš turpināja smaidīt, pamezdams skatienu uz gaiteņa vienu un otru galu, it kā Redžija būtu sena paziņa un viņiem tieši šobrīd radušās nelielas domstarpības. — Es saprotu, — viņš smīnēdams teica.

Redžija pagriezās un kopā ar Klintu devās prom. Maktūns ari pagriezās un iedrāzās atpakaļ tualetē, lai gan bija pārliecināts, ka advokāte nevilcinādamās sekotu, ja viņai kaut kas būtu vajadzīgs.

— Par ko jūs tur runājāt? — Klints jautāja.

— Vienkārši atgādināju viņam par godīgumu. — Viņi izspraucās cauri prāvinieku pūlim — tur bija atbildētāji paternitātes lietās, likumpārkāpēju tēvi, bērni, kas nokļuvuši grūtībās, un viņu advokāti, saspiedušies bariņos gar gaiteņa sienām.

— Kas tā par kaseti?

— Vai tad es tev neteicu?

— Nē.

— Es tev vēlāk uzlikšu. Ārkārtīgi smieklīgi. — Viņa atvēra durvis, uz kurām bija rakstīts — TIESNESIS HARIJS M. RŪZVELTS, un iegāja mazā, pārblīvētā telpā ar Četriem rakstāmgaldiem vidū un dokumentu skapjiem gar sienām. Redžija devās taisnā ceļā pie pirmā rakstāmgalda pa kreisi, kur uz rakstāmmašīnas drukāja jauka, melnādaina meitene. Plāksnīte vēstīja, ka viņu sauc Mārsija Rigla. Viņa pārtrauca drukāt un pasmaidīja. — Sveika, Redžij!

— Čau, Mārsij! Kur ir godātais?

Dzimšanas dienās Mārsija saņēma puķes no Redžijas Lo-vas advokātu biroja un Ziemassvētkos — šokolādes konfektes. Viņa bija Harija Rūzvelta labā roka, un viņš bija tik pārstrādājies, ka nespēja atminēties ne norunātās tikšanās, ne svinamās dienas. Bet Mārsija vienmēr atcerējās. Redžija viņai pirms diviem gadiem palīdzēja šķiršanās prāvā. Mammucīte Lova bija cienājusi Mārsiju ar lazanju.

— Viņš pašlaik sēž uz sava beņķa. Pēc pāris minūtēm sēde beigsies. Jūsu lietu izskatīs pusdienas laikā, vai jūs zināt?

— Esmu dzirdējusi.

— Viņš visu ritu mēģināja jūs sazvanīt

— Un neatrada mani. Es pagaidīšu viņa kabinetā.

— Protams. Vai gribat sviestmaizi? Es pašlaik pasūtu pusdienas.

— Nē, paldies! — Redžija paņēma diplomātu un palūdza Klintu uzkavēties gaitenī un sagaidīt Marku. Bija bez divdesmit minūtēm divpadsmit, viņam drīz jāierodas.

Mārsija pasniedza petīcijas kopiju, un Redžija devās iekšā tiesneša kabinetā tā, it kā tas būtu viņas personiskais, un aizvēra aiz sevis durvis.

Harijs iin Airīna Rūzvelti ari bija pusdienojuši pie mam-mucītes Lovas galda. Memfisā tikai daži advokāti — ja vispār vēl kāds, izņemot Redžiju, — pavadīja tik daudz laika nepilngadīgo tiesā, un pēdējo četru gadu laikā viņu — tiesneša un advokātes — attiecības bija attīstījušās no savstarpējas cieņas vienam pret otru līdz draudzībai. Gandrīz vienīgais kapitāls, ko Redžija bija ieguvusi no savas šķiršanās prāvas ar Džo Kardoni, bija četri abonementi uz Memilsas štata basketbola spēlēm. Viņu trijotne — Harijs, Airīna un Redžija — bija kopā noskatījušies daudz spēļu, dažreiz viņiem pievienojās Eliots Levins vai kāds no Redžijas draugiem. Basketbolam parasti sekoja siera kūka Café Expresse Pībodijā vai — atkarībā no Harija noskaņojuma — vēlas vakariņas Grisanti’s restorānā Vidusmemfisā. Harijs vienmēr bija izsalcis, vienmēr domāja par nākamo maltīti. Airīna uz viņu bārās par lieko svaru, un tāpēc viņš ēda vēl vairāk. Redžija šad tad viņu par to pavilka uz zoba, un katru reizi, kad viņa pieminēja mārciņas vai kalorijas, viņš tūlīt pat apjautājās par mammucīti Lovu un viņas makaroniem, sieriem un kobleriem.

Arī tiesneši ir cilvēki. Viņiem nepieciešami draugi. Viņš drīkstēja ar Redžiju Lovu kopā pusdienot un satikties tāpat kā ar jebkuru cilu advokātu un tai pašā laikā būt savā tiesneša darbā objektīvs un saglabāt diskrētumu. Viņa apbrīnoja sistematizētos krāmus Harija kabinetā. Uz grīdas bija vecmodīgs, izbalējis paklājs, kura lielāko daļu klāja kārtīgās kaudzītēs salikti tiesas sēžu protokoli. Dažādi gudri juridiski dokumenti kā par brīnumu turējās divpadsmit collu augstās grēdās. Divas sienas sedza pārblīvēti grāmatplaukti, bet grāmatas aizslēpa dokumentu mapes un protokolu čupas, un memorandi, kas, sabāzti grāmatām priekšā, bīstami kārās pāri plauktu malām. Visur bija sastumtas sarkanas un kaņepāju krāsas kartona dokumentu mapes. Pie rakstāmgalda stāvēja trīs veci, nožēlojami koka krēsli. Uz viena no tiem bija sakrautas dokumentu mapes. Zem otra arī bija pasviestas mapes. Viens krēsls šobrid stāvēja tukšs, bet līdz dienas beigām ari tas noteikti tiks izmantots kaut kādu papīru glabātavai. Redžija apsēdās uz krēsla un pētīja galdu.

Lai gan tas pavisam noteikti bija no koka, redzami bija tikai priekšējie paneļi. Virsma, iespējams, bija no ādas vai hromēta, to nevarēja pateikt Harijs pats nespēja atcerēties, kāda izskatījās viņa rakstāmgalda virspuse. Augšējā slānī uz tā bija kārtīgās kaudzītēs salikti juridiskie dokumenti, apgriezti astoņu collu garumā. Divpadsmitcollīgie atradās uz grīdas, astoņcollīgie uz rakstāmgalda. Apakšā bija nākamais slānis. Tur varēja atrast milzīgu darba kalendāru 1986. gadam, ko Harijs lietoja švīkāšanai tajā laikā, kad advokāti viņu nogurdināja ar saviem argumentiem. Zem kalendāra bija neapdzīvota teritorija. Pat Mārsija baidījās rakt dziļāk. Viņa bija pielīmējusi kādu duci dzelteno aprakstīto lapiņu pie krēsla atzveltnes. Acīmredzot šie bija paši steidzamākie rīta darbi.

Lai gan Harija Rūzvelta kabinetā valdīja haoss, viņš bija tiesnesis, kas spēja sakoncentrēties vislabāk no visiem, kurus Redžijai savā četrus gadus ilgajā karjerā nācies sastapt. Rūzveltam nebija jāpavada laiks, studējot likumus, jo viņš pats kādu daļu no tiem bija sastādījis. Harijs bija pazīstams ar savu mazrunību, tāpēc viņa rīkojumi un dekrēti pēc juridiskajiem standartiem bija plāni. Viņš necieta garus atreferējumus, ko sniedza advokāti, un strupi runāja ar tiem, kam patika klausīties savā balsī. Tiesnesis gudri sadalīja savu laiku, un Mārsija rūpējās par pārējo. Viņa rakstāmgalds un kabinets Memfisas juristu aprindās bija savā ziņā slaveni, un Redžija nojauta, ka viņš par to priecājas. Redžija Rūzveltu ārkārtīgi apbrīnoja ne vien par gudrību un taisnīgumu, bet arī par pieķeršanos savam amatam. Viņš pirms daudziem gadiem būtu varējis pārcelties uz solīdāku tiesas zāli ar greznu galdu, ierēdņiem un palīgiem, ar tīru paklāju un kārtīgu gaisa kondicionētāju.

Redžija izšķirstīja petīciju. Foltrigs un Finks bija norādīti kā petīcijas autori, viņu paraksti bija zem tās. Nekādu detaļu, vienkārši vispārējās frāzēs izteikta apsūdzība Markam Svejam, kurš kavē federālo izmeklēšanu, atsacīdamies sadarboties ar FIB un Luiziānas dienvidu apgabala ASV valsts prokurora pārstāvjiem. Katru reizi, kad Redžija sastapās ar Foltriga vārdu, viņa aizvien vairāk nicināja šo cilvēku.

Tomēr varēja būt arī sliktāk. Foltrigs varēja parakstīt Lie-

lās zvērināto žūrijas pavēsti, pieprasot Marka Sveja ierašanos Ņūorleānā. Tas būtu pilnīgi likumīgi, un viņa bija nedaudz pārsteigta, ka viņš savam forumam izvēlējies Mem-fisu. Ja šis gājiens neizdotos, Ņūorleānā notiktu nākamais.

Durvis atvērās, un iečāpoja masīvs, melns tērps, kuram pa pēdām sekoja Mārsija. Viņa turēja rokās sarakstu un atzīmēja darbus, kas bija jāveic nekavējoši. Tiesnesis klausījās, neskatīdamies uz Mārsiju, atvilka mantijas rāvējslēdzēju un nometa garo paltraku uz krēsla, zem kura bija dokumentu mapes.

— Labrīt, Redžij!— viņš smaidīdams sveicināja. Noglaudījis advokātes plecu, Harijs apstājās viņai aiz muguras.— Pietiks, — viņš mierīgi uzrunāja Mārsiju, meitene aizvēra durvis un aizgāja. Harijs neizlasījis novāca mazās, dzeltenās lapiņas no sava krēsla un iekrita tajā. — Kā klājas mammu-cītei Lovai?

— Labi, — un tev?

— Brīnišķīgi. Neesmu nemaz pārsteigts, ka tu esi šeit.

—Tev nevajadzēja parakstīt aizturēšanas pavēli. Es viņu

pati būtu šurp atvedusi, Harij, tu taču to zini. Viņš vakar vēlu vakarā aizmiga šūpuļkrēslā uz mammucītes Lovas lieveņa. Viņš nokļuvis gādīgās rokās.

Harijs smaidīdams berzēja acis. Tikai daži advokāti viņu darbā sauca par Hariju. Un viņam patika, kā šo vārdu izrunā Redžija.

— Redžij, Redžij, tu nekad nevari samierināties, ja tavus klientus arestē.

— Nav taisnība!

— Tu domā, ka viss ir kārtībā un tu vari viņus vest pie sevis un pabarot.

—Tas palīdz.

— Jā. Bet misters Ords un FIB domā, ka mazais Marks Svejs ir apdraudēts.

— Ko viņi tev teica?

—Tas būs dzirdams tiesas sēdē.

— Viņi droši vien prata tevi pārliecināt, Harij. Es par sēdi uzzināju tikai pirms stundas. Tas ir rekords.

/

— Es domāju, tev tas patiks. Mēs sēdi varam noturēt rit, ja vēlies. Man nav nekas pretim likt misteram Ordām pagaidīt

—Tikai Marks nedrīkst palikt ieslodzījumā. Atjauj man zēnu paņemt pie sevis, un mēs varam noturēt šo sēdi rit Man nepieciešams laiks pārdomām.

— Es baidos viņu atbrīvot pirms neesmu pārliecinājies par faktiem.

— Kāpēc?

— FIB apgalvo, ka pašlaik pilsētā uzturas daži ļoti bīstami elementi, kas varētu mēģināt zēnu apklusināt Vai tu pazīsti tādu misteru Gronki un viņa biedrus Bono un Pirini? Vai tu kādreiz esi par tiem dzirdējusi?

— Nē.

— Es arī nebiju līdz šodienai. Šķiet ka šie džentlmeņi ieradušies mūsu jaukajā pilsētiņā no Ņūorlcānas un ka viņi ir tuvu stāvošas personas misteram Berijam Muldano jeb Žiletei, kā viņu pazīst tur. Paldies Dievam, ka organizētā noziedzība nav sasniegusi Memfisu. Es tiešām, Redžij, baidos, patiešām. Šie vīri nespēlējas.

— Man arī ir bail.

— Vai viņam ir draudēts?

—Jā. Vakar slimnīcā. Viņš man visu izstāstīja, un kopš tā brīža zēns ir bijis ar mani kopā.

—Tātad tu tagad esi miesassargs?

— Nē. Neesmu. Bet es nedomāju, ka kodekss tevi pilnvaro izsniegt aizturēšanas orderi bērniem, kas varētu būt apdraudēti.

— Redžij, dārgā, es pats sastādīju šo kodeksu. Es drīkstu izsniegt aizturēšanas orderi jebkuram bērnam, kas tiek apsūdzēts likumpārkāpumā.

Taisnība. Viņš bija rakstījis likumus, un apelācijas tiesa jau sen vairs nekritizēja Hariju Rūzveltu par neapdomību.

— Foltriga un Finka vārdiem runājot, kādi tad ir Marka grēki?

Harijs no atvilktnes izvilka divas salvetes un nošņauca degunu. Viņš atkal Redžijai uzsmaidīja. — Marks nedrīkst

klusēt, Redžij. Ja viņš kaut ko zina, viņam tas jāizstāsta. Tu taču saproti.

— Tu uzskati, ka viņš kaut ko zina?

— Es neko neuzskatu. Petīcijā norādītas zināmas apsūdzības, un tās daļēji balstītas uz faktiem un daļēji uz pieņēmumu. Tā, es domāju, ir ar visām petīcijām. Vai tu tā nedomā? Mēs nekad nezinām patiesību, pirms nav nolikusi tiesas sēde.

— Vai tu tici Slika Mellera muļķībām?

— Es neticu nekam, Redžij, pirms tas man neliek izstāstīts, dodot zvērestu, manā tiesas zālē, un arī tad es ticu kādiem desmit procentiem no visa.

Sekoja ilgs klusuma bridis, kamēr tiesnesis apsvēra — uzdot jautājumu vai ne. — Tātad, Redžij, vai zēns zina?

—Tu taču saproti, Harij, ka tas ir konfidenciāli.

Viņš pasmaidīja. — Tātad viņš zina vairāk, nekā viņam vajadzētu?

— Var teikt ari tā.

—Ja tas ir būtiski izmeklēšanas procesam, Redžij, tad viņam ir jārunā.

— Kas notiks, ja viņš atteiksies?

— Nezinu. Mēs ar to nodarbosimies, kad līdz tam nonāks. Cik gudrs ir šis bērns?

— Ļoti. Nesaskaņas ģimenē, tēva nav, māte strādā, izaudzis uz ielas. Parastais variants. Es vakar runāju ar viņa klases audzinātāju. Viņam ir visas «A» atzīmes, izņemot matemātiku. Viņš ir ļoti apdāvināts un bez tam samācījies ielas gudrības.

— Agrāk nav tiesāts?

— Nekad. Viņš ir lielisks bērns, Harij. Patiešām vienreizējs.

— Lielākā daļa tavu klientu ir vienreizēji, Redžij.

— Viņš ir īpašs. Viņš šeit nav savas vainas dēļ.

— Es ceru, ka viņa advokāts būs viņam sniedzis izsmeļošus padomus. Tiesas sēde varētu būt smaga.

— Vairums manu klientu tiek kārtīgi instruēti.

— Es tam ticu.

Pie durvīm kāds īsi pieklauvēja — un parādījās Mārsija. — Jūsu klients, Redžij, ir ieradies. Liecinieku telpā.

— Paldies. — Viņa piecēlās un gāja uz durvīm. — Redzēsimies pēc dažām minūtēm, Harij.

—Jā. Zini, ko es teikšu — es kļūstu ļoti bargs, ja bērni mani neklausa.

— Es zinu.

Marks sēdēja krēslā, atspiedies pret sienu, rokas sakrustojis uz krūtīm, un viņa skatiens bija izmocīts. Pret viņu jau trīs stundas izturējās kā pret notiesāto, un zēns jau sāka pie tā pierast Viņš jutās drošībā — viņu neviens nebija piekāvis — ne policisti, ne kameras biedri.

Šī bija maza telpiņa bez logiem, ar sliktu apgaismojumu. Redžija ienāca iekšā un pievilka saliekamo krēslu Markam tuvāk. Viņa šajā telpā jau bija sēdējusi daudzreiz līdzīgos apstākļos. Marks viņai uzsmaidīja ar acīm redzamu atvieglojuma sajūtu.

— Nu, kāds tad ir cietums?

—Viņi vēl mani nav paēdinājuši. Vai mēs varam viņus iesūdzēt tiesā?

— Varbūt Kā klājas Dorinai, tai atslēgu glabātājai?

—Visīstākā puņķutapa. Tu viņu pazīsti?

— Es tur esmu daudzreiz bijusi, Mark. Tāds darbs. Viņas vīram jāsēž cietumā trīsdesmit gadi par bankas aplaupīšanu.

— Labi. Es viņai nākamreiz, ja satikšu, to pajautāšu. Vai man tur būs jāatgriežas, Redžij? Es gribētu zināt kas te notiek.

— Viss ir ļoti vienkārši. Tiesnesis Harijs Rūzvelts pēc brīža noturēs iepriekšējo tiesas sēdi savā liesas zālē, tā varētu ilgt kādas pāris stundas. ASV valsts prokurors un FIB apgalvo, ka tavā rīcībā ir svarīga informācija, un, manuprāt, viņi varētu lūgt tiesnesi, lai viņš tev liek to atklāt.

— Vai tiesnesis var mani piespiest izstāstīt?

Redžija skaidroja pavisam lēnām uz uzmanīgi. Marks bija vienpadsmitgadīgs bērns, gudrs, ar ielas zēna nojautu, bet viņa bija redzējusi daudzus tādus kā viņš un zināja, ka pašlaik Marks ir vienkārši nobijies mazs zēns. Viņš, iespējams, dzirdēja, ko viņa saka, bet varbūt arī ne. Vai varbūt viņš dzirdēja tikai to, ko gribēja dzirdēt, tāpēc viņai bija jābūt uzmanīgai.

— Neviens nevar tevi piespiest runāt

— Labi.

— Bet tiesnesis var likt tev atgriezties tavā mazajā kamerā, ja tu nerunāsi.

— Atpakaļ aiz restēm!

— Pareizi.

— Es nesaprotu. Nolāpīts, es neko sliktu neesmu izdarījis, bet atrodos ķurķī. Es patiešām nesaprotu.

— Tas ir ļoti vienkārši. Ja, un es uzsveru vārdiņu — ja, tiesnesis Rūzvelts liek tev atbildēt uz noteiktiem jautājumiem un ja tu atsakies, tad viņš var tevi apsūdzēt necieņā pret tiesu, ja tu neatbildi un viņa pavēlēm nepakļaujies. Es gan nekad neesmu. dzirdējusi, ka vienpadsmitgadīgs bērns būtu apsūdzēts šādā pārkāpumā, bet, ja tu būtu pieaugušais un atteiktos atbildēt uz tiesneša jautājumiem, tad tev šajā sakarā būtu jāiet aiz restēm.

— Bet es esmu bērns.

—Jā, tomēr es nedomāju, ka viņš tevi palaidīs brīvībā, ja tu atteiksies atbildēt uz jautājumiem. Redzi, Mark, likumā šai sakarā skaidri teikts — persona, kuras rīcībā ir informācija, kas var būt izšķiroša nozieguma izmeklēšanas procesā, nevar šo informāciju paturēt pie sevis, tāpēc ka jūtas apdraudēta. Citiem vārdiem sakot, tu nevari klusēt tāpēc, ka baidies no tā, kas varētu notikt ar tevi vai tavu ģimeni.

— Tas ir stulbs likums.

— Es arī tam īsti nepiekrītu, bet nav svarīgi — tas ir likums un tam nav izņēmumu, pat bērniem ne.

—Tātad mani iemetīs ķurķī par necieņu pret tiesu?

— Ļoti iespējams.

— Vai mēs varam iesūdzēt tiesā tiesnesi vai kaut kā citādi dabūt mani laukā?

— Nē, tu nevari iesūdzēt tiesā tiesnesi. Tiesnesis Rūzvelts

turklāt ir ļoti labs un taisnīgs cilvēks. /

— Es degu nepacietībā ar viņu satikties.

—Tev nebūs ilgi jāgaida.

Marks visu to pārdomāja, ritmiski šūpodams krēslu.— Cik ilgi man būs jāsēž cietumā?

— Pieņemot, protams, ka tevi uz turieni aizsūtīs, varbūt tik ilgi, kamēr tu izlemsi pakļauties tiesneša rīkojumiem. Kamēr tu sāksi runāt.

— Labi. Kas notiks, ja es izlemšu nerunāt? Cik ilgi man būs jāpaliek ķurķī? Mēnesi? Gadu? Desmit gadus?

— Es nevaru atbildēt uz šo jautājumu, Mark. Neviens nezina

—Tiesnesis ari nezina?

— Nē. Ja viņš tevi ieliek cietumā par necieņu pret tiesu, es šaubos, vai viņš pats zina, cik ilgi viņš tev tur liks uzturēties.

Vēl viena gara pauze. Marks bija trīs stundas pavadījis Dorīnas mazajā kamerā, un tā nemaz nebija tik slikta. Viņš filmās bija redzējis, kā cietumā cīnās un trako bandas, ka tur lieto paštaisītus ieročus, lai novāktu stukačus. Cietumsargi mocīja ieslodzītos. Cietumnieki uzbruka cits citam. Labākie Holivudas grāvēji. Bet šī vieta nemaz nebija tik slikta.

Kāda ir izvēle? Sveju ģimenei vairs nebija vietas, ko sauc par mājām, un viņi tagad dzīvoja 943. palātā Svētā Pētera žēlsirdības slimnīcā. Kad viņš iedomājās par Rikiju un māti — kā viņi tur divi vien, bez Marka, cīnās, viņš vairs nespēja izturēt.

— Vai tu runāji ar manu māti?

— Nē, vēl ne. Es to izdarīšu pēc tiesas sēdes.

— Esmu uztraucies par Rikiju.

— Vai tu vēlies, lai māte būtu klāt tiesas zālē sēdes laikā? Viņai te būtu jāierodas.

— Nē. Viņai tāpat diezgan rūpju. Mēs abi tiksim galā ar šīm nepatikšanām.

Viņa pieskārās Marka ceļgalam, un viņai nāca raudiens. Kāds pieklauvēja pie durvīm, un Redžija skaļi teica: — Mirklīti uzgaidiet!

—Tiesnesis gaida, — sekoja atbilde. Marks, dziļi ievilcis elpu, skatījās uz viņas roku. — Vai cs varu prasīt Konstitūcijas piekto pielikumu?[7]

— Nē. Tas neko nedos, Mark. Es jau par to domāju. Tev netiks uzdoti jautājumi, kas tevi apvainotu noziegumā. Jautājumus uzdos, lai iegūtu tavā ricībā esošu varbūtēju informāciju.

— Es nesaprotu.

—Tas nekas. Klausies uzmanīgi, Mark. Es tev mēģināšu izskaidrot Viņi vēlas uzzināt ko tev pirms nāves pastāstīja Džeroms Klifords. Viņi tev uzdos dažus īpašus jautājumus par to, kas notika tieši pirms pašnāvības. Viņi tev jautās, ko tieši, ja vispār kaut ko tev teicis Klifords par senatoru Bo-jetu. Tas, ko tu viņiem atbildēsi, nevar nekādā ziņā tevi apsūdzēt senatora Bojeta slepkavībā. Saprati? Tev ar to nav nekāda sakara. Tāpat kā tev nav nekāda sakara ar Džcroma Kliforda pašnāvību. Tu neesi pārkāpis likumu. Tu netiec turēts aizdomās nevienā noziegumā, nevienā likumpārkāpumā. Tavas atbildes nepierāda tavu vainu. Tāpēc tu nevari prasīt Konstitūcijas piekto pielikumu. — Viņa apklusa un cieši skatījās uz Marku. — Saprati?

— Nē. Ja es neko sliktu neesmu izdarījis, kāpēc kruķi mani savāca un aizstiepa uz cietumu? Kāpēc es te sēžu un gaidu tiesas sēdi?

—Tu te esi tāpēc, ka viņi domā, ka tu zini kaut ko vērtīgu, un tāpēc, ka, es jau minēju, katram pilsonim ir pienākums palīdzēt likuma pārstāvjiem izmeklēšanas gaitā.

— Es tomēr saku, ka tas ir stulbs likums.

— Varbūt, bet mēs šodien to neizmainīsim.

Viņš pašūpojās uz priekšu, un krēsls nokrita uz visām četrām kājām. — Man, Redžij, kaut kas jānoskaidro. Kāpēc es vienkārši nevaru teikt, ka mēs ar Romiju runājām par pašnāvību, par paradīzi un elli un tamlīdzīgas lietas?

— Melot? X

—Jā. Viss būs kārtībā, saproti? Neviens nezina patiesību, tikai Romijs, es un tu, pareizi? Un Romijs, lai Dievs viņu svētī, vairs nespēj parunāt

—Tu nevari tiesā melot, Mark. — Viņa to teica, cik vien patiesi spēja. Viņa bija pavadījusi ilgas bezmiega stundas, mēģinot noformulēt atbildi uz šo neizbēgamo jautājumu. Viņa tik ļoti vēlējās teikt: — Jā, Mark, dari tā. Melo, Mark, melo!

Redžijai sāpēja vēders un sāka trīcēt rokas, tomēr viņa savaldījās. — Es tev nevaru atļaut melot tiesai. Tu dosi zvērestu, tāpēc tev jārunā patiesība.

—Tad es, tevi izvēloties, esmu kļūdījies.

— Es tā nedomāju.

—Tā noteikti bija kļūda. Tu man liec teikt taisnību, un šajā gadījumā patiesība mani varētu nogalināt Ja tu nebūtu atnākusi, es iesoļotu iekšā un sāktu tā melot, ka ausis kustētos, un es un mamma, un Rikijs — mēs visi būtu drošībā.

—Tu mani vari atlaist, ja tev tā patīk. Tiesa iecels citu advokātu.

Marks piecēlās un aizgāja līdz telpas vistumšākajam stūrim, un sāka raudāt Viņa vēroja, kā Marka galva nokārās un pleci saduga. Viņš aizsedza acis ar labās rokas delnu un skaļi šņukstēja.

Lai gan Redžija to bija daudzreiz redzējusi, bērnu ciešanas viņa nespēja panest Viņa vairs nevarēja savaldīties un arī sāka raudāt

24

Divi policisti ieveda Marku tiesas zālē pa sānu durvīm, tālāk prom no galvenā vestibila, kur parasti snaikstījās ziņkārīgie, bet Sliks Mellers to bija paredzējis un, paslēpies aiz laikraksta, novēroja visu.

Redžija sekoja savam klientam un policistiem. Klints palika ārpusē gaidot Pulkstenis rādīja gandrīz piecpadsmit pāri divpadsmitiem — un nepilngadīgo tiesas nama džungļos kļuva klusāks, jo bija iestājies pusdienas pārtraukums. Marks nekad pa televizoru vēl nebija redzējis tādu tiesas zāli. Tā bija tik maza un tukša! Tur nebija ne solu, ne krēslu publikai. Tiesnesis sēdēja starp diviem karogiem uz paaugstinājuma, aiz viņa bija siena. Zāles centrā atradās divi pret tiesnesi pavērsti galdi. Pie viena jau sēdēja viri tumšos uzvalkos. Tiesnesim labajā pusē bija mazs galdiņš, pie kura kāda vecāka sieviete garlaikoti šļdrstīja lielu dokumentu grēdu, kamēr viņš ienāca zālē. Tieši pretī tiesneša vietai pie rakstāmmašīnas sēdēja krāšņa, jauna meitene, gatava stenografēt Viņai mugurā bija īsi svārciņi, un viņas kājas piesaistīja uzmanību. Meitenei nevarēja būt vairāk kā sešpadsmit gadu, Marks domāja, sekodams Redžijai pie viņu galda. Kārtības uzturētājs ar pistoli pie sāniem bija šīs lugas pēdējais aktieris.

Marks apsēdās un juta, ka visi cieši viņu vēro. Abi policisti izgāja ārā, un, kad durvis aiz viņiem aizvērās, tiesnesis paņēma dokumentus un tos lēnām šķirstīja. Visi bija gaidījuši nepilngadīgo un viņa advokāti, tagad bija pienācis laiks gaidīt tiesnesi. Tiesas zāles etiķete bija jāievēro.

Redžija no sava diplomāta izvilka jurista bloknotu un sāka rakstīt Vienā rokā viņai bija salvete, ar kuru viņa slaucīja asaras. Marks mitrām acīm skatījās uz galdu un bija apņēmies padevīgi panest visu un būt stiprs nepatīkamā pārbaudījuma laikā. Uz viņu skatījās. Finks un Ords blenza uz stenogrāfistes kājām. Svārki izbeidzās kaut kur pusceļā staip ceļgaliem un gurniem. Tie bija cieši pieguloši, un šķita, ka tie ik mirkli mazu gabaliņu paslīd uz augšu. Paliktnis, uz kura stāvēja viņas rakstāmmašīna, bija stingri iespiests viņai starp ceļiem. Harija tiesas zāles šaurībā stenogrāfiste sēdēja tikai kādu desmit pēdu attālumā no aģentiem, un pašlaik viņi nevarēja atļauties novērst uzmanību no lietas, tomēr nespēja atraut acis. Atkal! Svārciņi paslīdēja kādu collu augstāk.

Baksters L. Maklemors, jauns jurists, tikko kā beidzis studijas, nervozi dīdījās pie mistera Finīta un mistera Orda galda. Viņš bija viens no valsts prokurora zemākstāvošajiem palīgiem, un viņam bija šodien jāpiedalās nepilngadīgo tiesas sēdē. Tie nebija nekādi spožie panākumi, tomēr pati sēdēšana blakus Džordžam Ordām uzdzina trīsas. Viņš neko nezināja par Sveja lietu, un misters Ords tikai pirms mirkļa gaitenī bija paskaidrojis, ka jautājumus uzdos misters Finks, ar tiesneša atļauju, protams. Baksteram bija tikai jāsēž un jāskatās, un jātur mute ciet.

— Vai durvis ir aizslēgtas? — tiesnesis beidzot jautāja, skatīdamies kārtības uzturētāja virzienā.

—Jā, ser.

— Ļoti labi. Es esmu izskatījis petīciju un esmu gatavs sākt. Atzīmējiet protokolā, ka es konstatēju, ka bērns ir ieradies kopā ar savu padomdevēju un ka bērna māte, kurai šorīt tika pasniegta petīcijas kopija un tiesas pavēste, tomēr nav klāt tiesas zālē, un tas mani uztrauc. — Harijs uz brīdi apklusa, un šķita, ka viņš lasītu lietas materiālus.

Finks izlēma, ka pašreiz ir īstais laiks parādīt savu vietu šajā lietā, un, pogādams ciet žaketi, lēnām piecēlās un vērsās pie tiesneša. — Jūsu godība, ja atļauts, atzīmējiet protokolā — mani sauc Tomass Finks, Luiziānas dienvidu apgabala valsts prokurora palīgs.

Harija skatiens lēnām atrāvās no papīriem un apstājās pie Finka, kurš stāvēja, stīvi izslējies, gudri saraucis pieri, un raustīja žaketes augšējo pogu.

Finks turpināja: — Es esmu viens no petīcijas autoriem šajā lietā, un, ja man atļauts, es vēlētos pieskaities diskutējamam jautājumam par bērna mātes klātbūtni. — Harijs neko neteica, tikai, kā nespēdams noticēt, blenza uz Finku. Redžija nenoturējās un pasmaidīja. Viņa piemiedza ar aci Baksteram Maklemoram.

Harijs dusmīgi paskatījās pāri lasāmajām brillēm lejup, tieši uz Tomasu Finku. — Paklausieties, mister Fink, šī te nav nekāda smuka Ņūorleānas tiesas zāle un es neesmu viens no jūsu federālajiem tiesnešiem. Šī ir mana privātā zālīte, un noteikumus šeit, mister Fink, izdodu es. Pirmais noteikums — manā tiesas zālē drīkst runāt tikai tas, ko es esmu uzrunājis. Otrais noteikums — neveltīt viņa godībai nelūgtas runas, komentārus vai piebildes. Trešais noteikums — viņa godībai nepatīk klausīties advokātu balsīs. Viņa godība šīs balsis dzird jau divdesmit gadu, un viņa godība zina, ka advokātiem patīk klausīties savās balsīs.

Ceturtais noteikums — manā tiesas zālē neviens nestāv kājās, bet sēž pie galda un runā pēc iespējas mazāk. Vai jums skaidri šie noteikumi, mister Fink?

Finks blenza uz Hariju un centās piekrītoši māt.

Harijs vēl nebija beidzis. — Sī ir mazītiņa tiesas zālīte, mister Fink, kuru es pats iekārtoju pirms daudziem gadiem koftdenciālām sēdēm. Mēs šeit viens otru varam labi redzēt un dzirdēt, tāpēc vienkārši turiet muti ciet un pakaļu uz krēsla — un mēs varēsim labi sadzīvot.

Finks joprojām centās māt ar galvu. Viņš satvēra krēsla rokturi, nosolījies nekad vairs necelties kājās. Finkam aiz muguras juristu nīdējs Maktūns knapi apvaldīja smaidu.

— Mister Maklemor, cik es saprotu, misters Finks vēlas vadīt šo lietu. Vai mēs tam piekrītam?

— Man nav nekas pretī, jūsu godība.

— Labi, es piekrītu, bet mēģiniet viņu noturēt krēslā.

Marku pārņēma šausmas. Viņš bija cerējis, ka tiesnesis

būs laipns, sirsnīgs vecs vīrs, kas staros mīlestībā un līdzcietībā. Viņš paskatījās uz misteru Finku: aģenta kakls bija sasarcis spilgti sarkans, un tas smagi un skaļi elsa, zēns gandrīz vai juta viņam līdzi.

— Lovas kundze, — tiesnesis pēkšņi ļoti silti un sirsnīgi teica. — Es saprotu, ka jums varētu būt iebildumi bērna vārdā.

—Jā, jūsu godība. — Redžija paliecās uz priekšu un runāja tik skaļi, lai stenogrāfrste varētu dzirdēt. — Mums ir vairāki iebildumi, ko mēs šobrīd vēlētos izteikt, un vēlētos, lai tie tiktu ierakstīti protokolā.

— Protams, — Harijs teica, it kā Redžijai I^ovai pienāktos viss, ko vien sirds kāro. Finks iegrima dziļāk krēslā un jutās muļķīgi. Te nu bija viņa mēģinājums ietekmēt tiesu ar daiļrunības plūdiem! To apturēja pašā sākumā.

Redžija uzmeta acis savām piezīmēm. — Jūsu godība, es pieprasu, lai šī procesa kopija tiktu nodrukāta un sagatavota, cik vien ātri iespējams, lai es varētu iesniegt apelāciju, ja nepieciešams.

— Lai tā notiek.

— Es iebilstu pret šo sēdi, un man ir vairāki iemesli.

Pirmkārt — bērnam, viņa mātei un viņa advokātei nav ticis atbilstoši paziņots. Bērna mātei petīcija tika iesniegta aptuveni pirms trijām stundām, un, lai gan es esmu bērna pārstāve jau trīs dienas un visi klātesošie to zināja, mani par šo sēdi informēja pirms septiņdesmit piecām minūtēm. Tas ir negodīgi, absurdi un no tiesas puses — rīcības brīvības ierobežojums.

— Kad jūs vēlētos, lai tiesas sēde tiktu noturēta, Lovas kundze? — Harijs jautāja.

— Šodien ir ceturtdiena, — viņa teica. — Kā būtu ar otrdienu vai trešdienu nākamnedēļ?

— Labi. Teiksim, otrdien deviņos. — Harijs paskatījās uz Finku, kurš nebija pakustējies un baidījās reaģēt. — Protams, Lovas kundze, bērns līdz tam laikam paliek ieslodzījumā.

— Bērnam neder ieslodzījums, jūsu godība.

— Bet es esmu parakstījis pavēli un to neanulēšu, kamēr mēs sagaidīsim tiesas sēdi. Mūsu likumi, Lovas kundze, paredz nekavējošu arestu personai, kurai tiek piedēvēts likumpārkāpums, un ar jūsu klientu apietas tāpat kā ar citiem. Bez tam Marka Sveja sakarā ir citi apsvērumi, un es esmu pārliecināts, ka tie tiks drīzumā izskatīti.

— Es nevaru piekrist termiņa pagarinājumam, ja mans klients paliek ieslodzījumā.

— Ļoti labi, — viņa godība attiecīgi reaģēja. — Lai protokolā tiek atspoguļots, ka tiesa piedāvāja pagarinājumu un bērns no tā atteicās.

— Un lai protokolā ari tiek atspoguļots, ka bēras atteicās no pagarinājuma tāpēc, ka bērns nevēlas palikt nepilngadīgo aizturēšanas centrā ne ilgāk, kā nepieciešams.

— Es to ievērošu, — Harijs ar tikko manāmu smīniņu noteica. — Lūdzu, turpiniet, Lovas kundze.

— Mēs tāpat iebilstam pret šo sēdi, tāpēc ka klienta mātes nav klāt. Sakarā ar ārkārtējiem apstākļiem viņas klātbūtne pašlaik nav iespējama, un paturiet to prātā, jūsu godība, ka nabaga sievietei paziņots tikai pirms trijām stundām. Šis bēras ir vienpadsmit gadus vecs, un viņam pienākas mātes atbalsts. Kā jums tas zināms, jūsu godība, mūsu likumos uzsvērts, ka šādos gadījumos vēlama vecāku klātbūtne, tāpēc ir netaisnīgi turpināt bez Marka mātes.

— Kad Svejas kundzei ir iespējams ierasties?

— Neviens to nezina, jūsu godība. Viņas ārsts atļauj viņai iziet no palātas tikai uz dažām minūtēm. Viņa ir, burtiski, ieslodzīta tur kopā ar savu dēlu, kurš pārcietis posttrauma-tisko stresu. Var paiet nedēļas, pirms viņai būs iespējams ierasties.

—Tātad jūs vēlaties atlikt šo tiesas sēdi uz nenoteiktu laiku?

—Jā, ser.

— Labi, jūs to dabūsiet. Protams, bērns paliks ieslodzījumā līdz sēdei.

— Bērnam neder ieslodzījums. Bērns var ierasties jebkurā laikā, kad tiesa to vēlēsies. Paturot bērnu ieslodzījumā līdz tiesas sēdei, nekas netiek iegūts.

— Šajā lietā ir sarežģījumus veicinoši faktori, Lovas kundze, un es neesmu noskaņots šo bērnu atbrīvot pirms tiesas sēdes. Man vispirms jānoskaidro, cik daudz viņš zina. Tas ir pavisam vienkāršs iemesls. Es baidos viņu pašlaik atbrīvot Ja es to izdarīšu un ar viņu kaut kas notiks, man būs ar vainas apziņu jādzīvo līdz kapa malai. Vai jūs to saprotat, Lovas kundze?

Viiia saprata, lai gan to neatzina. — Diemžēl jūs šo lēmumu pieņemat balstoties uz pieņēmumiem, nevis uz pierādījumiem.

— Varbūt bet man šajās lietās ir dota rīcības brīvība, un, pirms es neesmu dzirdējis pierādījumus, es neesmu noskaņots bērnu atbrīvot

— Tas noderēs apelācijas gadījumā, — viņa atcirta, un Harijam tas nepatika.

— Lai protokolā tiek atzīmēts, ka bērnam tika piedāvāts pagarinājums, līdz viņa māte varētu piedalīties, un bērns pagarinājumu noraidīja.

Uz to Redžija ātri atbildēja: — Un lai protokolā ari tiek atzīmēts, ka bērns noraidīja pagarinājumu tāpēc, ka nevēlas ilgāk uzturēties nepilngadīgo aizturēšanas centrā.

—To es ievērošu, Lovas kundze. Lūdzu, turpiniet!

— Bērns iesniedz priekšlikumu tiesai atsaukt petīciju, kas iesniegta pret viņu, pamatojoties uz to, ka apsūdzības ir nepelnītas un petīcija ir iesniegta, lai mēģinātu iztaustīt to, ko bērns varētu zināt. Petīcijas autori Finks un Foltrigs izmanto šo tiesas sēdi kā makšķerēšanas izbraukumu, lai glābtu savu strupceļā nonākušo nozieguma izmeklēšanu. Viņu petīcija ir bezcerīgs «varbūt» un «kas būtu, ja» mistrojums, un tas viss ir sastādīts zem zvēresta, lai gan tur nav ne mazākā patiesības graudiņa. Viņi grib pieķerties pie salmiņa, jūsu godība, un viņi šeit mēģina šaudīt uz labu laimi, cerēdami kaut kur trāpīt. Petīciju vajadzētu noraidīt — un mums visiem doties mājās.

Harijs dusmīgi raudzījās uz Finku un teica: — Esmu noskaņots viņai piekrist, mister Fink. Kādas ir jūsu domas?

Finks bija ērti iekārtojies savā krēslā un priecājās, kad viņa godība noraidīja Redžijas divus pirmos iebildumus. Viņš elpoja jau gandrīz normāli, un viņa seja no spilgti sarkanas bija kļuvusi sārta, kad pēkšņi tiesnesis sāka atbalstīt advokāti un cieši skatījās uz Finku.

Finks virzījās uz krēsla malu un gandrīz jau piecēlās, bet, laikā savaldījies, sāka stostīties. — Uli, hm, jūsu godība, mēs, hm, varam pamatot mūsu apsūdzību, ja mums tiks dota iespēja. Mēs ticam tam, ko minējām petīcijā...

— Es, protams, ceru, — Harijs pavīpsnāja.

—Jā, ser, un mēs zinām, ka šis bērns kavē izmeklēšanas gaitu. Jā, ser, mēs esam pārliecināti, ka mēs varam pierādīt savu apsūdzību.

— Un ja jūs nevarēsiet?

— Es, hm, mēs jūtamies droši, ka...

— Vai jūs saprotat, mister Fink, ka, ja es šajā lietā gūšu pierādījumus un atklāšu, ka jūs te spēlējat teātri, es jūs varēšu apsūdzēt par necieņu pret tiesu? Un, labi pazīstot Lovas kundzi, esmu pārliecināts, ka no bērna puses tiks pieprasīts pelnīts sods.

— Mēs plānojam iesniegt apsūdzību no paša rīta, jūsu godība, — Redžija izpalīdzīgi iestarpināja. — Pret abiem — misteru Finku un Roju Foltrigu. Viņi ļaunprātīgi izmanto šo tiesu un Tenesijas štata nepilngadīgo likumus. Mans personāls pašlaik strādā pie apsūdzības sastādīšanas.

Viņas personāls pašlaik sēdēja ārpusē gaitenī, ēda Snic-kers tāfelīti un malkoja diētisko kolu. Bet tiesas zālē teiktais izskanēja draudīgi.

Finks uzmeta skatienu savam padomdevējam un sabiedrotajam Džordžam Ordām, kurš sēdēja viņam blakus un sastādīja šopēcpusdien veicamo darbu sarakstu, un nekas šai sarakstā neattiecās ne uz Marku Sveju, ne uz Roju Foltrigu. Orda pakļautībā strādāja divdesmit astoņi juristi, kam jānodarbojas ar tūkstošiem lietu, un viņam vienkārši nerūpēja ne Berijs Muldano, ne Boida Bojeta līlds. Tas nebija viņa kompetencē. Ords bija aizņemts vīrs, pārāk aizņemts, lai savu dārgo kiiku tērētu Roja Foltriga labā. Bet Finks arī nebija ar pliku roku ņemams. Viņam bija nācies pieredzēt gan nepatīkamas tiesas prāvas, gan naidīgus tiesnešus, gan skeptiskus zvērinātos. Viņš diezgan labi spēja attapties.

—Jūsu godība, petīcija ir ļoti līdzīga apsūdzības rakstam. Tās patiesīgumu nevar noteikt bez tiesas sēdes, un, ja mēs varētu to noturēt, mēs savas apsūdzības pierādītu.

Harijs pievērsās Redžijai. — Es šo priekšlikumu noraidu līdz rūpīgai izskatīšanai un noklausīšos petīcijas iesniedzēju pierādījumus. Ja tie būs nepamatoti, tad es piekritīšu šim priekšlikumam, un mēs turpināsim.

Redžija paraustīja plecus, it kā būtu to paredzējusi.

— Vai jums kas piebilstams, Lovas kundze?

— Pagaidām ne.

— Uzaiciniet pirmo liecinieku, mister Fink, — Harijs teica. — Un runājiet īsi, tikai par lietas būtību. Ja jūs velti tērēsiet laiku, es metīšos staipā un šo procesu paātrināšu.

—Jā, ser. Seržants Milo Hārdijs no Memfisas policijas ir mūsu pirmais liecinieks.

Marks visu šo sagatavošanās strīdu laikā pat nepakustējās. Viņš nevarēja saprast, vai Redžija ir viņus visus uzvarējusi vai viņiem zaudējusi. Nezin kāpēc viņam viss bija vienalga. Šajā sistēmā, kur mazu bērnu nogādā tiesas zālē juristu ielenkumā, kuri savā starpā strīdas un mēģina viens otru pārspēt tiesneša nicinošo skatienu pavadījumā, bija kaut kas netaisnīgs. Nezin kāda veidā šīs prāvošanās, šo kodeksa paragrāfa un priekšlikumu un juridisko terminu juceklī bērnam jāorientējas un jāsaprot, kas ar viņu notiek. Tā bija bezcerīga netaisnība.

Un tāpēc Marks vienkārši sēdēja un blenza grīdā pie stenogrāfistes kājām. Zēna acis joprojām bija mitras, un viņš nespēja savaldīties.

Kad ieveda seržantu Hārdiju, tiesas zālē iestājās klusums. Viņa godība ērti iekārtojās krēslā un noņēma lasāmās brilles.

— Es vēlos, lai protokolā tiek atzīmēts, — viņš teica, dusmīgi paskatījies uz Finku, — ka šī ir privāta un konfidenciāla sēde. Šī tiesas sēde ir slēgta zināma iemesla dēļ. Es aizliedzu ikvienam no klātesošajiem atkārtot kaut vārdu, kas izteikts šajā tiesas zālē šodien, kā arī apspriest jebkuru šī notikuma aspektu. Tātad, mister Fink, es apzinos, ka jums jāziņo ASV valsts prokuroram Ņūorleānā, un es arī saprotu, ka misters Foltrigs ir petīcijas autors un ka viņam ir tiesības uzzināt, kas šeit notiek. Kad jūs ar viņu runāsiet, lūdzu, izskaidrojiet, ka mani nepatīkami pārsteidz viņa prombūtne. Ja viņš parakstīja petīciju, viņam jābūt šeit. Jūs varat viņam — un vienīgi viņam — izstāstīt, kas šeit notiek, bet nevienam citam. Un jums viņš jābridina, lai viņš tur savu lielo muti ciet, vai sapratāt, mister Fink?

—Jā, jūsu godība.

— Vai jūs paskaidrosiet misteram Foltrigam, ka, ja es saņemšu ziņu, ka pārkāpta konfidencialitāte, es parakstīšu pavēli par necieņu pret tiesu un pacentīšos panākt viņa arestu.

—Jā, jūsu godība.

Tiesnesis cieši paskatījās uz Maktūnu im K. O. Lūisu. Abi sēdēja tieši Finkam un Ordām aiz muguras. — Mister Maktūn un mister Lūis, jūs tagad varat atstāt tiesas zāli, — Harijs strupi noteica. Viņi pieceļoties pieķērās krēslu rokturiem. Finks pagriezās un neatlaidīgi uz viņiem skatījās, pēc tam paraudzījās uz tiesnesi. — Hm, jūsu godība, vai ir iespējams, ka šie džentlmeņi paliek...

— Es viņiem liku aiziet, mister Fink, — Harijs skaļi teica.

— Ja viņiem jāliecina, mēs viņus vēlāk izsauksim. Ja viņi nav liecinieki, viņiem šeit nav nekāda iemesla uzturēties un viņi var uzgaidīt gaitenī kopā ar pārējo baru. Tagad kustieties, džentlmeņi!

Maktūns, burtiski, metās skriešus uz durvīm, neizrādīdams ne mazākās goda aizskaršanas pazīmes, bet K. O. Lūiss izskatījās kā apmīzts. Viņš aizpogāja žaketi un cieši skatījās viņa godībai acīs, bet tikai kādu sekundi, jo neviens nekad nebija varējis izturēt Harija Rūzvelta skatienu, nenolaižot acis, un K. O. Lūiss to nemaz nemēģināja, bet cienīgi aizpeldēja uz durvīm, kas bija palikušas vaļā, Maktūnam izdrāžoties ārā.

Pēc maza brītiņa ienāca seržants Hārdijs un apsēdās liecinieku vietā. Viņš bija ģērbies pilnā uniformā. Ērti iegrozījis savu plato pakaļu uz sēdekļa, viņš gaidīja. Finks sēdēja sastindzis, baidīdamies sākt bez uzaicinājuma.

Tiesnesis Rūzvelts piestūma savu krēslu pie paaugstinājuma malas un lūrēja lejup uz Hārdiju. Kaut kas pievērsa viņa uzmanību, un Hārdijs kā resns krupis tupēja uz ķebļa, kamēr pamanīja, ka viņa godība ir tikai dažu collu attālumā.

— Kāpēc jums klāt ir pistole? — tiesnesis jautāja.

Hārdijs pārsteigts palūkojās uz augšu, pēc tam pagrieza

galvu uz labo sānu tā, it kā pistole ari viņam būtu liels pārsteigums. Viņš blenza uz to, it kā tā nolāpītā lieta nezin kā pieķērusies viņa ķermenim. — Hm, es...

— Vai jūs esat dežūrā vai brīvs, seržant Hārdij?

— Hm, brīvs.

— Tad kāpēc jums mugurā ir uniforma un kāpēc jūs ierodaties ar pistoli manā tiesas zālē?

Marks pirmo reizi pa ilgiem laikiem pasmaidīja.

Kārtības uzturētājs reaģēja uz tiesneša vārdiem un ātrā solī tuvojās liecinieka krēslam, kad Hārdijs parāva aiz jostas un noņēma pistoles maksti. Kārtības uzturētājs ieroci aiznesa projām ar tādu sejas izteiksmi, it kā tas būtu īstais slepkavības rīks.

— Vai jūs kādreiz esat devis liecību tiesā? — Harijs jautāja.

Hārdijs pasmaidīja kā bērns un atbildēja; — Jā, ser, daudz reižu.

— Patiešām?

—Jā, ser, daudz reižu.

— Un cik reižu jūs esat liecinājis, nenoņēmis pistoli?

—Atvainojiet, jūsu godība.

Rūzvelts nomierinājās, paskatījās uz Finku un pamāja Hār-dijam tā, it kā tagad būtu atļauts sākt. Finks pēdējo divdesmit gadu laikā stundām ilgi bija sēdējis tiesas zālēs un ļoti lepojās ar savām profesionālajām iemaņām. Viņam bija iespaidīgi nopelni. Viņš spēja būt veikls un glums un ātri reaģēt, ja stāvēja kājās, bet, sēžot uz pakaļas, viņa reakcija kļuva lēna. Šī pārmaiņa bija tik radikāla — sēdoša liecinieka pratināšana, ka viņš nezināja, kā lai šādi atklāj patiesību. Finks gandrīz jau piecēlās, taču savaldījās un paķēra savu jurista bloknotu. Viņa izmisums bija acīm redzams. — Vai jūs neminētu savu vārdu protokolam? — viņš ātri un aprauti jautāja.

— Seržants Milo Hārdijs, Memfisas policija.

— Jūsu adrese?

Harijs pacēla roku, lai Hārdiju pārtrauktu. — Mister Fink, kāpēc jums jāzina, kur šis vīrs dzīvo?

Finks, nespēdams noticēt, muļķīgi blenza. — Es domāju, jūsu godība, ka tādi ir parastie jautājumi.

— Vai jūs zināt, ka es ienīstu parastos jautājumus, mister Fink?

— Es sāku to saprast.

— Parastie jautājumi mūs ne pie kā nenoved, mister Fink. Tie tērē tik ļoti vērtīgo laiku. Es nevēlos uzklausīt vairs nevienu parasto jautājumu.

— Jā, jūsu godība, es mēģināšu.

— Es zinu, cik tas ir grūti.

Finks paskatījās uz Hārdiju un izmisīgi centās izgudrot kādu spožu un oriģinālu jautājumu.

— Vai jūs, seržant, pagājušo otrdien tikāt nosūtīts uz notikuma vietu?

Harijs atkal pacēla roku, un Finks smagi atkrita krēslā. — Mister Fink, es nezinu, kā jūs tur Ņūorleānā rīkojaties, bet šeit Memfisā mēs liekam saviem lieciniekiem zvērēt, ka viņi teiks patiesību, pirms viņi sāk liecināt To sauc par no-zvērināšanu. Vai šī lieta jums šķiet pazīstama?

Finks berzēja deniņus un teica: — Jā, ser. Vai varētu, lūdzu, nozvērināt liecinieku? — Pēkšņi pie galda sēdošā pusmūža sieviete atdzīvojās. Viņa pielēca kājās un uzbļāva Hār-dijam, kas sēdēja kādas piecpadsmit pēdas no viņas. — Paceliet labo roku! — Hārdijs to izdarīja, un viņam lika zvērēt, ka viņš teiks patiesību. Sieviete atgriezās savā vietā un turpināja snaust.

—Tagad, mister Fink, jūs varat turpināt, — Harijs teica ar mazu, nejauku smīniņu, apmierināts, ka pārsteidzis Finku pilnīgi nesagatavotu. Viņš atlaidās masīvajā krēslā un uzmanīgi ieklausījās ātrajos jautājumos un atbildēs, kas sekoja.

Hārdijs daudz pļāpāja, gribēdams palīdzēt, un minēja nenozīmīgas detaļas. Viņš aprakstīja pašnāvības vietu, ķermeņa stāvokli, mašīnas izskatu. Seržantam līdzi bija fotogrāfijas, ja viņa godība vēlētos redzēt. Viņa godība atteicās. Fotogrāfijas pilnīgi neattiecoties uz lietu. Hārdijs izvilka nodiukātu telefona sarunas tekstu, kad Marks zvanīja pa 911, un piedāvāja atskaņot ierakstu, ja viņa godība to vēlētos noklausīties. — Nē, — teica viņa godība.

Tad Hārdijs priecīgs izstāstīja par mazā Marka notveršanu mežā, notikuma vietas tuvumā, kā ari viņu turpmākās sarunas mašīnā, Sveju treilerā, pa ceļam uz slimnīcu un pie vakariņu galda kafejnīcā. Viņš atklāja savas šaubas par to, ka mazais Marks nav teicis visu patiesību. Bērna stāsts esot bijis bez pamatojuma, un, meistarīgi iztaujājot, ar smailai piegājienu viņš, Hārdijs, esot atklājis tajā milzum daudz neprecīzu vietu.

Meli bijuši ļoti pārliecinoši. Bērns teicis, ka viņi ar brāli nejauši uzdūrušies mašīnai un līķim, ka viņi nav dzirdējuši šāvienu, ka tikai spēlējušies mežā un nodarbojušies ar savām lielām, un nezin kā atraduši šo mironi. Protams, Marka stāsts nemaz neesot bijis patiess, un Hārdijs to ātri vien atklājis.

Hārdijs ļoti sīki aprakstīja Marka izskatu, aizpampušo aci un pārsisto asiņaino lūpu. Bērns teicis, ka sakāvies skolā. Vēl vieni nožēlojami, sīki meli.

Pēc trīsdesmit minūtēm Harijs kļuva nemierīgs, un Finks saprata mājienu. Redžija jautājumu krustugunīs nepiedalījās, un, kad Hārdijs izgāja no zāles, nebija vairs nekādu šaubu, ka Marks Svejs ir melis, kas mēģinājis apmānīt policistus. Viss vērsās uz slikto pusi.

Kad viņa godība prasīja Redžijai, vai viņai ir kādi jautājumi seržantam Hārdijam, viņa vienkārši atbildēja: — Man nebija laika sagatavoties šim lieciniekam.

Nākamais liecinieks bija Maktūns. Viņš apzvērēja teikt patiesību un apsēdās liecinieku krēslā. Redžija lēnām iebāza roku diplomātā un izvilka kaseti. Viņa to turēja nevērīgi rokā un, kad Maktūns uz viņu paskatījās, ar to viegli paklau-vēja pa jurista bloknotu. Maktūns aizvēra acis.

Advokāte lēnām nolika kaseti uz bloknota un sāka ar rakstāmo vilkt kontūru gar tās malām.

Finks jautāja ātri par lietu un šobrīd jau prata izvairīties no ierastajiem jautājumiem. Viņš bija ieguvis jaunu pieredzi, kā iedarbīgi pielietot vārdus, un tas viņam aizvien vairāk iepatikās.

Maktūns bija lietišķs kā sausās brokastis. Viņš paskaidroja, ka mašīnā visur atrasti pirkstu nospiedumi, arī uz pistoles, pudeles un aizmugures bufera. Viņš izteica minējumus par bērnu darbošanos ar dārza šļūteni un parādīja Harijam Vir-ginia Slims cigarešu galus, kuri tika atrasti zem koka. Viņš nodemonstrēja ari pirmsnāves vēstuli, ko Klifords bija atstājis, un izteica savu viedokli par papildtekstu, kas rakstīts ar citu rakstāmo. Viņš parādīja Harijam BIC lodīšu pildspalvu, kas atrasta mašīnā, un teica, ka misters Klifords ar to uzšņāpis beidzamos vārdus. Viņš pastāstīja par asins traipu uz Kliforda rokas. Tās nav bijušas Kliforda asinis, bet tā pati asinsgrupa, kas Markam Svejam, kuram pēc šī gadījuma bijusi pārsista lūpa un radušies ari citi ievainojumi.

— jūs domājat, ka misters Klifords kādā bridi bērnam iesita? — Harijs jautāja.

— Es tā domāju, jūsu godība.

Maktūna domas, viedokli un pieņēmumus varētu apstrīdēt, taču Redžija klusēja. Viņa daudzkārt bija piedalījusies Harija sēdēs un zināja, ka tiesnesis sākumā noklausīsies visus un pēc tam izlems, kam lai tic. Iebildumi nenāktu par labu.

Harijs interesējās, kā FIB aģenti ieguvuši bērna pirkstu nospiedumus, lai varētu salīdzināt ar tiem, kas atrasti mašīnā.

Maktūns, dziļi ieelpojis, pastāstīja par limonādes bundžu slimnīcā, bet tūlīt arī uzsvēra, ka viņi nav pārbaudījuši bērnu kā aizdomās turēto, bet tikai kā liecinieku un tāpēc domājuši, ka nevar būt nekādu iebildumu pret pirkstu nospiedumu ņemšanu. Harijam tas nepatika, bet viņš neko neteica. Maktūns uzsvēra — ja bērns patiesi būtu turēts aizdomās, viņi nekādā gadījumā nebūtu varējuši pat iedomāties slepeni noņemt pirkstu nospiedumus. Nekad.

— Protams, nebūtu. — Harija balsī varēja saklausīt diezgan daudz sarkasma, un Maktūns nosarka.

Finks viņu vedināja izklāstīt otrdienas notikumus — tā bija diena pēc pašnāvības, kad Marks sameklēja advokātu. Aģenti bija izmisīgi mēģinājuši panākt sarunu ar zēnu, bet pēc tam ar viņa advokāti, taču tas nedeva nekādus rezultātus.

Maktūns savaldījās un minēja tikai faktus. Pēc tam viņš ātrā solī devās uz durvīm, atstādams virmojam gaisā nenoliedzamus pierādījumus, ka mazais Marks ir pamatīgs melis.

Laiku pa laikam, kamēr Hārdijs un Maktūns deva liecības, Harijs vēroja Marku. Bērns sēdēja apātisks, grūti izprotams un visu laiku skatījās neredzamā punktā uz grīdas. Acis zēnam bija mitras, tomēr viņš neraudāja. Viņš izskatījās noguris un skumjš un šad tad paskatījās uz lieciniekiem, kad tika pieminēti viņa meli.

Harijs daudzkārt bija redzējis Redžiju līdzīgos apstākļos: parasti viņa sēdēja ļoti tuvu blakus saviem klientiem un sēdes laikā čukstēja viņiem pie auss. Viņa glaudīja bērnus, spieda tiem rociņas, uzmundrināja, ja nepieciešams — pamācīja. Parasti advokāte nespēja mierīgi nosēdēt, sargājot savus klientus no pieaugušo juridiskās sistēmas drūmās īstenības. Šodien viņa izturējās savādāk. Viņa brīžiem uzmeta skatienu savam klientam, it kā gaidīdama mājienu, bet Marks Redžiju neievēroja.

— Pasauciet nākamo liecinieku! — Harijs teica Finkam, kurš atbalstījās uz elkoņiem, lai nepieceltos kājās. Viņš ar acīm meklēja Orda atbalstu, tad paskatījās uz viņa godību.

—Jūsu godība, varbūt tas izklausās dīvaini, bet es pats vēlētos sniegt nākamo liecību.

Harijs norāva savas lasāmās brilles un dusmīgi ar acīm urbās Finkā. — Jūs esat kaut ko sajaucis, mister Fink, jūs esat jurists, nevis liecinieks.

— Es to zinu, ser, bet es esmu ari petīcijas autors un, lai gan tas varbūt mazliet neatbilst sēdes kārtībai, tomēr uzskatu, ka mana liecība varētu būt svariga.

—Tomass Finks, petīcijas autors, prokurors, liecinieks. Vai jūs gribētu tēlot kārtības uzturētāju, mister Fink? Varbūt drusku pastcnografēt sēdi? Varbūt uz brītiņu uzvilkt manu mantiju? Te vairs nav liesas zāle, mister Fink, bet teātris. Kāpēc gan jums neizvēlēties jebkuru lomu, kas patīk?

Finks tukšu skatienu blenza uz paaugstinājumu, izvairīdamies no viņa godības acīm. — Es varu paskaidrot, ser, — viņš padevīgi teica.

—Jums nav jāpaskaidro, mister Fink. Es neesmu alds. Jūs, zēni, te esat atskrējuši pusgatavi. Misteram Foltrigam jābūt klāt, bet viņa nav, un tagad viņš jums ir nepieciešams. Jūs domājat, ka varēsiet sakombinēt petīciju, atvilkt šurp kādu no FIB autoritātēm, atvilināt misteru Ordu un mani tas tik ļoti iespaidos, ka es darīšu visu, ko man palūgs. Vai drīkstu jums ko teikt, mister Fink?

Finks pamāja.

— Uz mani tas nav atstājis gluži nekādu iespaidu. Esmu redzējis labāku darbu vidusskolā tiesas prāvu parodiju konkursā. Puse no Memfisas štata juridiskās fakultātes pirmkursniekiem jums izgrieztu pogas, un otra puse varētu tās izgriezt misteram Foltrigam.

Finks nepiekrita, taču nezin kāpēc tuipināja māt Ords aizstūma savu krēslu dažas collas tālāk no Finka.

— Kādas ir jūsu domas, Lovas kundze? — Harijs jautāja.

—Jūsu godība, mūsu procedūras un ētikas noteikumi ir

pavisam skaidri formulēti. Prokurors, kurš piedalās lietas iztiesāšanā, nevar tajā pašā tiesas sēdē piedalīties kā liecinieks. Pavisam vienkārši. — Viņa runāja tik garlaikoti, it kā būtu apnicis skaidrot to, kas visiem jāzina.

— Mister Fink?

Finks saņēmās. — Jūsu godība, es vēlētos tiesai izstāstīt, protams, ar zvērestu, dažus faktus, kas saistīti ar mistera Kli-forda rīcību pirms pašnāvības. Es atvainojos par šo lūgumu, bet pašreizējos apstākļos es neko citu nevaru darīt

Pie durvīm klauvēja, un kārtības uzturētājs tās nedaudz pavēra. Ienāca Mārsija, nesot šķīvi, ko klāja biezs rostbifa sendvičs, un slaidu plastmasas glāzi ar aukstu tēju. Viņa to visu novietoja tiesnesim priekšā. Viņš pateicās, un Mārsija nozuda.

Pulkstenis rādīja gandrīz viens, un pēkšņi visi juta izsalkumu. Gaisā virmoja rostbifa, mārrutku, marinētu dārzeņu un sīpolu garšīgais aromāts. Visu acis pievērsās sendvičam, un, kad Harijs to pacēla, lai nokostu pamatīgu kumosu, viņš ieraudzīja, ka mazais Marks Svejs vēro katru viņa kustību. Viņš apturēja sendviču pusceļā un pamanīja, ka Finks, Ords un Redžija, un pat kārtības uzturētājs kā sastinguši bezpalīdzīgi viņu vēro.

Harijs nolika sviestmaizi atpakaļ uz šķīvja un pabīdīja malā. — Mister Fink, — viņš teica, ar pirkstu bakstīdams Finka virzienā. — Palieciet uz vietas! Vai jūs apzvērat, ka teiksiet patiesību?

— Es zvēru.

— Ievērojiet, ka tagad jūs esat nozvērināts, jūsu rīcībā ir piecas minūtes, lai pastāstītu, kas jums neliek mieru.

—Jā, paldies, jūsu godība.

— Lūdzu, lūdzu.

— Redziet, mēs ar Džeromu Klifordu kopā mācījāmies jurisprudenci un ilgus gadus viens otru pazinām. Mēs kopā piedalījāmies daudzās prāvās, protams, vienmēr pretējās pusēs.

— Protams.

— Pēc tam kad apsūdzēja Beriju Muldano, uz Džeromu tika izdarīts spiediens, un viņš sāka uzvesties dīvaini. Atsaucot atmiņā visus notikumus, man šķiet, ka viņš palēnām juka prātā, bet toreiz es tam nepievērsu uzmanību. Es domāju, ka Džeroms vienmēr bijis savādnieks.

— Saprotu.

— Es katru dienu nodarbojos ar šo lietu daudzas stundas un vairākkārt nedēļas laikā runāju ar Džeromu Klifordu. Mēs pārspriedām pagaidu priekšlikumus un citas lietas, tāpēc es viņu šad tad satiku tiesas zālē. Viņš izskatījās šausmīgi — pieņēmies svarā un daudz dzēra. Viņš vienmēr nokavēja sēdes. Reti mazgājās. Viņš bieži neatbildēja uz telefona zvaniem, kas Džeromam nemaz nebija raksturīgi. Kādu nedēļu pirms nāves viņš man vakarā piezvanīja uz mājām galīgi piedzēries un kādu stundu muldēja. Viņš bija sajucis. Pēc tam no paša rīta viņš piezvanīja man uz darbu un atvainojās. Bet ar to viņa telefona zvani nebeidzās. Viņš mēģināja runāt aplinkus, it kā baidītos, ka iepriekšējā vakarā pateicis pārāk daudz. Vismaz divas reizes viņš pieminēja Bojeta līķi, un tas mani pārliecināja, ka Džeroms zina, kur to meklēt.

Finks apklusa, lai teiktais pamatīgāk iedarbotos uz pārējiem, bet Harijs nepacietīgi gaidīja.

— Viņš man zvanīja vēl vairākas reizes un runāja par līķi. Es vedināju viņu stāstīt vēl. Es ieminējos, ka viņš dzērumā par daudz izrunājies, un pastāstīju, ka mēs domājam pret viņu iesniegt apsūdzību justīcijas obstrukcijā.

— Šķiet, ka tas ir jūsu iecienītākais gājiens, — Harijs sausi konstatēja.

—Tik un tā Džeroms stipri dzēra un uzvedās dīvaini. Es teicu, ka FIB viņam dzen pēdas visas divdesmit četras stundas dienā, kas nebūt nebija patiesība, bet viņš, liekas, noticēja. Džeroms krita histērijā un sāka zvanīt man vairākas reizes dienā. Piedzēries viņš zvanīja arī vēlu naktī. Viņš gribēja aprunāties par līķi, bet baidījās visu atklāt. Mūsu pēdējās telefona sarunas laikā es ieteicu, ka varbūt mēs varētu noslēgt vienošanos: ja viņš mums pastāstītu, kur atrodas līķis, mēs viņu varētu atbrīvot no apsūdzības pret galvojumu. Džeroma klients bija viņu iebaidījis līdz nāvei, un viņš ne reizi nenoliedza, ka zina, kur meklējams līķis.

—Jūsu godība, — Redžija pārtrauca. — Tas viss, protams, ir tikai baumas un tiek stāstīts savtīgos nolūkos. Nav nekādas iespējas kaut daļu no tā pārbaudīt

—Jūs man neticat? — Finks atcirta.

— Neticu.

— Es arī neesmu pārliecināts, mister Fink, — Harijs-teica. — Es tāpat neesmu pārliecināts, ka šim stāstam ir kāds sakars ar pašreizējo tiesas sēdi.

— Es gribētu teikt, jūsu godība, ka Džeroms Klifords zināja par līķi, un viņš par to runāja. Bez tam viņš juka prātā.

— Es teiktu, ka viņš beidzot sajuka, mister Fink, un iebāza pistoli mutē. Man tas izskatās pēc vājprātīgā izdarībām.

Finks bija apjucis, atvērtu muti, nesaprotot, vai vēl kaut ko drīkst teikt.

— Vai ir vēl kādi liecinieki, mister Fink? — Harijs jautāja.

— Nē, ser. Mēs tomēr, jūsu godība, domājam, ka sakarā ar šīs lietas neparastajiem apstākļiem bērnam jāieņem liecinieka vieta un jāsniedz liecība.

Harijs vēlreiz norāva lasāmās brilles un paliecās uz priekšu, uz Finka pusi. Ja Harijs spētu viņu aizsniegt, viņš būtu ķēries tam pie rīkles.

— Kā jūs teicāt?

— Mēs, hm, domājam, ka...

— Mister Fink, vai jūs esat izstudējis nepilngadīgo likumus šajā sakarā?

— Esmu.

— Lieliski. Vai jūs, lūdzu, ser, man nepaskaidrotu, kurā kodeksa nodaļā petīcijas autoram ir tiesības piespiest bērnu liecināt?

— Es vienkārši konstatēju mūsu apsūdzību.

— Lieliski. Kādā kodeksa nodaļā petīcijas autoram ļauts izteikt šādu apsūdzību?

Finks nolieca galvu vēl zemāk un kaut ko pētīja savā jurista bloknotā.

— Šeit nav nekāda ķenguru tiesa, mister Fink. Mēs te nesaceram jaunus likumus. Bērnu nevar piespiest liecināt, tāpat kā tas notiek jebkurā citā tiesas procesā vai nepilngadīgo tiesas sēdē. Jās, protams, to saprotat?

Finks ļoti uzmanīgi pētīja jurista bloknotu.

— Desmit minūšu pārtraukums, — viņa godība norēja. — Visi ārā no tiesas zāles, izņemot Lovas kundzi! Kārtībniek, aizvediet Marku uz liecinieku telpu. — Harijs bija piecēlies.

Finks baidījās celties kājās un uzkavējās kādu sekundes desmitdaļu par ilgu, tas saniknoja tiesnesi. — Ārā no šejienes, mister Fink! — viņš nepieklājīgi uzkliedza, norādīdams uz durvīm.

Finks un Ords, viens otru grūstīdami, metās uz durvīm. Viņiem sekoja stenogrāliste un ierēdne. Kārtības uzturētājs aizveda Marku, un, kad durvis beidzot bija ciet, Harijs atrāva savas mantijas rāvējslēdzēju un nometa amattērpu uz galda. Viņš paņēma pusdienu šķīvi un novietoja to Redžijai priekšā. — Vai pusdienosim? — viņš jautāja, pārlauzdams sendviču uz pusēm un vienu pusi uzlikdams Redžijai uz salvetes. Harijs noslidināja sīpolu gredzenus blakus viņas jurista bloknotam. Viņa paņēma vienu un knibināja.

— Vai tu atļausi bērnam sniegt liecību? — viņš jautāja, piebāzis pilnu muti ar rostbifu.

— Es nezinu, Harij. Kā tu domā?

— Es domāju, ka Finks ir stulbenis, tā es domāju.

Redžija nokoda mazu sendviča kumosiņu un noslaucīja

muti.

—Ja tu viņam atļausi liecināt, — Harijs kraukšķinādams teica. — Finks viņam uzdos dažus ļoti tiešus jautājumus par to, kas notika Kliforda mašīnā.

— Es zinu, tas mani uztrauc.

— Kā šis bērns atbildēs uz jautājumiem?

— Godīgi sakot, nezinu. Es viņam esmu devusi izsmeļošus padomus. Mēs ilgi par to runājām. Un man nav ne jausmas, ko viņš darīs.

Harijs dziļi ieelpoja un atcerējās, ka aukstā lēja joprojām slāv uz paaugstinājuma. Viņš paņēma no Finka galda divas papīra glāzes un piepildīja tās. — Skaidrs, Redžij, ka viņš kaut ko zina. Kāpēc viņš tik daudz melojis?

— Viņš ir bērns, Harij. Viņš bija līdz nāvei nobijies. Viņš dzirdēja vairāk, nekā vajadzēja. Viņš redzēja, kā Klifords sev izšķaida smadzenes, un pārbijās līdz nāvei. Tu zini, kas notika ar viņa mazo brālīti. Viņi ieraudzīja kaut ko briesmīgu, un es uzskatu, ka Marks no paša sākuma saprata, ka var iekulties nepatikšanās. Tāpēc viņš meloja.

— Es patiešām zēnu nevainoju, — Harijs teica, paņemdams sīpola šķēli. Redžija apēda marinētu dārzeni.

— Ko tu pašlaik domā? — viņa jautāja.

Harijs noslaucīja muti un kādu laiku apsvēra. Šis bērns tagad piederēja viņam — bija viens no Harija bērniem, un turpmāk viņa lēmumi būs atkarīgi no tā, kas nāktu par labu Markam Svejam.

— Pieņemot, ka bērns zina kaut ko būtisku Ņūorleānas lietas sakarā, varētu notikt sekojošais — vispirms, ja tu viņam ļauj liecināt un viņš sniedz informāciju, ko vēlas Finks, tad šī lieta turpmāk vairs nav manā pakļautībā. Bērns iziet no šejienes ārā, bet viņam draud lielas briesmas. Otrkārt, ja tu viņam atļauj liecināt un viņš atsakās atbildēt uz Finka jautājumiem, tad es būšu spiests viņam likt atbildēt. Ja viņš atteiksies, tā būs necieņas izrādīšana pret tiesu. Viņš nevar klusēt, ja šī informācija ir izšķiroša. Jebkurā gadījumā, ja mēs šo sēdi šodien pabeidzam bez apmierinošām atbildēm no bērna puses, es paredzu, ka misters Foltrigs rīkosies ātri. Viņš Markam sagādās Lielās zvērināto žūrijas pavēsti — un aiziet uz Ņūorleānu. Ja Marks atteiksies atbildēt Lielajai žūrijai, federālais tiesnesis viņu, protams, apsūdzēs par necieņu pret tiesu, un es paredzu, ka viņš tiks ieslodzīts.

Redžija pamāja. Arī viņa domāja tāpat — Tātad — ko mēs darām, Harij?

—Ja bērnam jādodas uz Ņūorleānu, es zaudēju kontroli pār viņu. Es labāk paturētu viņu šeit, ja es būtu tavā vietā, es viņam ļautu liecināt un dotu padomu neatbildēt uz būtiskiem jautājumiem. Vismaz pagaidām ne. Viņš to vienmēr var paspēt vēlāk. Viņš to var izdarīt rit vai citu dienu. Es viņam ieteiktu izturēt tiesneša spiedienu un vismaz pagaidām neko neteikt. Viņam būs jāatgriežas mūsu nepilngadīgo

aizturēšanas centrā, kur varbūt ir daudz drošāk nekā Nūor-_ > leānā. Kamēr federāli noorganizēs kaut ko labāku, tu būsi

bērnu pasargājusi no Ņūorleānas slepkavām, kuri pat man

iedveš šausmas. Un tu iegūsi nedaudz laika, lai sagatavotos

Foltriga gājieniem Ņūorleānā.

—Tu domā, ka viņam draud lielas briesmas?

—Jā, un pat tad, ja tā nedomātu, es neriskētu. Ja viņš tagad visu izstāstītu, viņam varētu nodarīt pāri. Es nekādā ziņā neesmu noskaņots viņu šodien atlaist.

— Kas notiks, ja Marks atteiksies runāt un Foltrigs viņam iesniegs Lielās zvērināto žūrijas pavēsti?

— Es viņam neļaušu tuip braukt.

Redžija bija zaudējusi apetīti. Viņa iemalkoja tēju no glāzes un aizvēra acis. — Tas ir netaisnīgi pret zēnu, Harij. Viņš no šīs sistēmas pelnījis vairāk.

— Es piekritu. Gaidu tavus priekšlikumus.

—Ja nu es viņam neļauju liecināt?

— Es viņu nedomāju atbrīvot, Redžij. Vismaz šodien ne. Varbūt rit Varbūt parīt. Viss risinās pārlieku ātri, un es iesaku izvēlēties drošāku variantu, lai redzētu, kā rīkosies Ņūorleānā.

— Tu neatbildēji uz manu jautājumu. Kas būs, ja es viņam neļaušu liecināt?

— Pamatojoties uz pierādījumiem, ko esmu dzirdējis, man nav citas izejas kā viņu apsūdzēt likumpārkāpumā, un es viņu sūtīšu atpakaļ pie Dorīnas. Protams, rīt es varētu pārdomāt Vai parīt

— Viņš nav likumpārkāpējs.

— Iespējams, ka ne, bet ja viņš kaut ko zina un atsakās stāstīt tad viņu var apsūdzēt justīcijas obstrukcijā. — Sekoja ilga pauze. — Cik daudz viņš zina, Redžij? Ja tu man pateiksi, man būs vieglāk viņam palīdzēt

— Es tev, Harij, nevaru stāstīt. Tā ir konfidenciāla informācija.

— Protams, ka tā ir, — viņš smaidīdams piekrita. — Bet acīm redzami viņš zina daudz.

— Tā tas ir.

Harijs pieliecās un pieskārās viņas rokai. — Uzklausi mani, mīļā. Mūsu mazais puisēns ir nokļuvis nepatikšanās. Izpestīsim viņu. Kā būtu, ja mēs darītu to pa dienām? Turēsim viņu drošā vietā, kur mēs kontrolētu situāciju, un starplaikā mēs varētu uzsākt sarunas ar federāliem par liecinieku aizsardzības programmu. Ja tas tiek panākts bērna un ģimenes interesēs, tad viņš var izstāstīt šo briesmīgo noslēpumu un būt pasargāts.

— Es ar viņu aprunāšos.

Visi no jauna tika sapulcināti kārtības uzturētāja Graindera stingrā uzraudzībā un ieņēma savas vietas. Finks bailīgi raudzījās visapkārt, nezinādams, vai sēdēt, stāvēt, runāt vai palīst zem galda. Ords knibināja īkšķi. Baksters Maldcmors savu krēslu bija atbīdījis cik vien iespējams tālāk no Finka.

Viņa godība malkoja atlikušo tēju un gaidīja, kamēr visi apklust — Lai tas tiek atzīmēts protokolā, — viņš teica tiesas stenogrāfistes virzienā. — Lovas kundze, man jāzina, vai nepilngadīgais Marks dos liecību.

Viņa sēdēja kādu pēdu aiz sava klienta un vēroja viņa profilu. Markam joprojām bija mitras acis. — Šajos apstākļos, — viņa teica, — viņam nav nekādas izvēles.

— Vai tas nozīmē jā vai nē?

— Es viņam ļaušu liecināt, — viņa teica, — bet es nepieļaušu no Finka puses jautājumus, kas viņam varētu nodalīt pāri.

—Jūsu godība, lūdzu, — Finks ierunājās.

— Klusu, mister Fink! Atcerieties pirmo noteikumu — nerunāt, pirms jūs neuzrunā!

Finks dusmīgi urbās acīm Redžijā. — Lēts triks, — viņš nošņācās.

— Ātri pie darba, mister Fink! — Harijs teica. Visi apklusa.

Viņa godība pēkšņi atkal sirsnīgi smaidīja. — Mark, es vēlētos, lai tu paliec savā vietā blakus advokātei, kamēr es tev uzdošu dažus jautājumus.

Finks piemiedza Ordām. Beidzot bērns sāks runāt. Tas varētu būt nozīmīgs bridis.

— Pacel labo roku, Mark! — viņa godība teica, un Marks lēnām paklausīja. Viņam drebēja gan labā, gan kreisā roka. Paveca kundze nostājās Markam priekšā un pēc visiem priekšrakstiem viņu nozvērināja. Marks necēlās kājās, tikai pieliecās tuvāk Redžijai.

—Tagad, Mark, es tev uzdošu dažus jautājumus. Ja tu kaut ko nesaproti, lūdzu, vari brīvi aprunāties ar savu advokāti. Labi?

— Jā, ser.

— Es centīšos uzdot skaidrus un vienkāršus jautājumus. Ja tev nepieciešams pārtraukums, lai izietu ārā un aprunātos ar Redžiju, dodiet man ziņu, Lovas kundze. Labi?

— Jā, ser.

Finks pagriezās krēslā ar seju pret Marku un skatījās kā izsalcis kucēns, kas gaida barību. Ords, beidzis knibināt nagus, sagatavoja rakstāmo un jurista bloknotu.

Harijs kādu brīdi izskatīja savus pierakstus, tad uzsmaidīja lieciniekam lejā. — Mark, es vēlētos, lai tu man paskaidro, kā tieši tu un tavs brālis atradāt pirmdien misteru Klifordu.

Marks satvēra krēsla rokturus un noklepojās. To viņš nebija gaidījis. Viņš nekad filmās nebija redzējis tiesnesi, kas uzdod jautājumus. — Mēs pa kluso devāmies uz mežu aiz treileru parka, lai uzsmēķētu cigareti, — viņš sāka un lēnām nonāca līdz tai vietai, kad Romijs pirmo reizi piestiprināja dārza šļūteni izpūtējam un iekāpa mašīnā.

— Ko tu darīji pēc tam? — viņa godība satraukts jautāja.

— Es to noņēmu, — Marks teica un izstāstīja par savu ceļojumu cauri zālei, lai noņemtu Romija pašnāvības rīku. Lai gan viņš jau agrāk to vienu vai divas reizes bija stāstījis mātei un dakterim Grīnvejam, un Redžijai, šis stāsts viņam nebija licies uzjautrinošs. Taču, viņam runājot, tiesneša acis dzirkstīja un smaids kļuva platāks. Harijs klusi iespurdzās. Kārtības uzturētājs ari domāja, ka tas ir jautri. Stenogrāfiste, kas parasti bija neitrāla, priecājās, un pat vecā kundze pie sava galda klausoties pirmo reizi pasmaidīja.

Bet prieki pārvērtās bēdās, kad misters KJifords viņu satvēra, piekāva un iemeta mašīnā. Marks to visu izstāstīja ar nemainīgu sejas izteiksmi, skatīdamies uz stenogrāfistcs brūnajām lakādas kurpēm.

—Tātad tu biji mistera Kliforda mašīnā pirms viņa nāves? — viņa godība uzmanīgi jautāja, piepeši kļuvis pavisam nopietns.

— Jā, ser.

— Un ko viņš darīja, kad ievilka tevi mašīnā?

— Viņš vēlreiz mani iepļaukāja, vairākas reizes uzbļāva

un piedraudēja. — Un Marks izstāstīja visu, ko atcerējās par pistoli, viskija pudeli un tabletēm.

Mazajā tiesas zālē valdīja nāves klusums, un visi vairījās paskatīties cits citam acīs. Zēns runāja kā transā.

— Vai viņš izšāva? — jautāja tiesnesis Rūzvelts.

—Jā, ser, — Marks atbildēja un izstāstīja, kā tas notika.

Pabeidzis šo stāsta daļu, zēns gaidīja nākamo jautājumu. Harijs ilgi pārdomāja.

— Kur bija Rikijs?

— Slēpās krūmos. Es redzēju, kā viņš zagās cauri zālei, un nodomāju, ka viņš ir noņēmis šļūteni. Viņš to patiešām izdarīja, es vēlāk atklāju. Misters Klifords visu laiku teica, ka jūtot benzīna smaku, un prasīja, vai es ari jūtu. Es laikam divas reizes teicu, ka jā, bet zināju, ka Rikijs ir paspējis.

— Vai viņš nenojauta par Rikiju? — Šis jautājums bija nenozīmīgs, bet tiesnesis to uzdeva, jo neko labāku šobrid nevarēja izdomāt.

— Nē, ser.

Vēl viena gara pauze.

—Tātad tu, sēžot mašīnā, sarunājies ar misteru Klifordu?

Marks, tāpat kā visi tiesas zālē, zināja, ka šis jautājums sekos, tāpēc ātri reaģēja, mēģinādams izvairīties no tā.

—Jā, ser. Viņš bija sajucis, runāja par peldēšanu projām pie Ožas burvja uz la-la zemi. Pēc tam viņš mani sabāra par to, ka es raudāju, un vēlāk atvainojās par to, ka bija sitis.

Sekoja klusuma bridis, jo Harijs gaidīja, lai Marks beidz. — Vai tas ir viss, ko viņš teica?

Marks paskatījās uz Redžiju, kura viņu uzmanīgi vēroja. Finks pabīdījās tuvāk. Stenogrāfiste sastinga.

— Kā jūs to domājat? — Marks jautāja.

— Vai misters Klifords vēl kaut ko teica?

Marks, kādu mirkli apsvēris, izlēma, ka ienīst Redžiju. Viņš vienkārši varētu teikt «nē» — un bumbiņas spēle būtu beigusies. — Nē, ser, misters Klifords neko vairāk neteica. Viņš vienkārši kādas piecas minūtes muldēja kā idiots, tad aizmiga, un es laidos, ko kājas nes.

Ja viņš nekad nebūtu saticis Redžiju un noklausījies viņas lekciju par zvērestu un patiesības teikšanu, tad viņš vienkārši teiktu: «Nē, ser!» — un ietu mājās vai atpakaļ uz slimnīcu, vienalga, kur.

Vai viņš tā darītu? Reiz ceturtajā klasē policisti rādija filmu par policijas darbu un viens no viņiem demonstrēja melu detektoru. Viņš to pievienoja Džojam Makdermantam, vislielākajam melim klasē, un viņi vēroja, kā adata katru reizi, kad Džojs vēra vaļā muti, nekontrolēti raustījās. «Mums bieži iznāk pieķert noziedzniekus melos,» kruķis lielījās.

Ja viņu ielenkuši policisti un FIB aģenti, diezin vai melu detektors nav kaut kur tuvumā? Viņš bija tik daudz melojis, kopš Romijs nošāvās, ka patiešām jutās noguris.

— Mark, es tev jautāju — vai misters Klifords vēl kaut ko teica?

— Piemēram?

— Piemēram, vai viņš minēja kaut ko par senatoru Boidu Bojetu?

— Par ko?

Harija sejā parādījās mazs, mīļš smaidiņš, bet drīz tas nozuda. — Mark, vai misters Klifords minēja kaut ko par savu Ņūorleānas lietu, kas saistīta ar kādu misteru Beriju Muldano vai nelaiķi senatoru Boidu Bojetu?

Sīciņš zirneklītis rāpoja gar stenogrāfistes brūnajām lakādas kurpēm, un Marks vēroja kukainīti, kamēr tas izzuda zem paliktņa. Viņš atkal iedomājās to nolāpīto melu detektoru. Redžija teica, ka viņa cīnīsies, lai to neizmantotu, bet kas notiks, ja tiesnesis pavēlēs?

Ilgais klusuma bridis pirms šīs atbildes visu izteica. Finka sirds dauzījās un pulss bija trīsreiz paātrinājies. Ahā! Mazais nelietis zina.

— Es nevēlos atbildēt uz šo jautājumu, — liecinieks teica, skatīdamies gridā, gaidīdams atgriežamies zirneklīti.

Finks ar cerībām raudzījās uz tiesnesi. — Mark, paskaties uz mani, — Harijs mīlīgi kā jauks vectētiņš teica — Es gribu, lai tu atbildi uz šo jautājumu. Vai misters Klifords minēja Beriju Muldano vai Boidu Bojetu?

— Vai es varu atteikties atbildēt saskaņā ar Konstitūcijas piekto pielikumu?

— Nē.

— Kāpēc ne? Tas taču attiecas uz bērniem, vai ne?

—Jā, taču ne šajā situācijā. Tu netiec apsūdzēts senatora Bojeta nāvē. Tu netiec apsūdzēts nevienā noziegumā.

— Kāpēc tad jūs mani likāt cietumā?

— Es tevi aizsūtīšu uz turieni atpakaļ, ja tu neatbildēsi uz manu jautājumu.

— Es prasu piekto pielikumu!

Viņi viens uz otru nikni skatījās — liecinieks un tiesnesis, un liecinieks pamirkšķināja pirmais. Viņam saskrēja asaras acīs, un viņš divas reizes iešņukstējās. Marks iekoda lūpā, cenzdamies neraudāt Viņš tik stipri saspieda krēsla rokturus, ka pirkstu kauliņi kļuva balti. Asaras sāka ritēt pār vaigiem, bet zēns turpināja skatīties augšup tiesneša Harija Rūzvelta tumšajās acīs.

Maza nevainīga zēna asaras. Harijs novērsās un izvilka no atvilktnes salveti. Viņam arī bija mitras acis.

— Vai tu gribētu parunāt vienatnē ar savu advokāti? — viņš jautāja.

— Mēs jau runājām, — Marks tik tikko sadzirdami teica. Viņš noslaucīja piedurknē vaigus.

Finks bija tuvu infarktam. Viņam būtu tik daudz, ko teikt šim puišelim, tik daudz ieteikumu tiesai, kā ar šo lietu nodarboties. Puika, velns parāvis, zināja! Viņu jāpiespiež runāt!

— Mark, es to negribētu darīt, bet tev jāatbild uz maniem jautājumiem, un, ja tu atsakies, tu necienīgi izturies pret tiesu. Vai tu saproti?

—Jā, ser. Redžija man to izskaidroja.

— Vai viņa tev izskaidroja, ka šādā gadījumā es tevi varu aizsūtīt atpakaļ uz nepilngadīgo aizturēšanas centru?

—Jā, ser. Jūs to varat saukt par cietumu, ja vēlaties, man vienalga.

— Paldies! Vai tu gribi atgriezties cietumā?

— Tiešām ne, bet man nav nevienas citas vietas, kuip atgriezties. — Viņa balss bija kļuvusi spēcīgāka, un viņš neraudāja. Doma par cietumu vairs nelikās tik atbaidoša, kad viņš to bija iepazinis no iekšpuses. Viņš to varētu vēl dažas dienas izturēt. Būtībā viņš varētu to izturēt ilgāk nekā tiesnesis. Marks bija pārliecināts, ka viņa vārds vistuvākajā laikā parādīsies laikrakstos un reportieri noteikti uzzinās, ka Harijs Rūzvelts viņu ieslodzījis tāpēc, ka viņš nerunā. Un, protams, tiesnesis dabūs trūkties par to, ka aizturējis bērnu, kas nav izdarījis nekādu pārkāpumu.

Redžija viņam bija teikusi, ka viņš jebkuru bridi var pārdomāt, ja viņam cietums apniks.

— Es prasu piekto pielikumu!

—Vai misters Klifords tavā klātbūtnē minēja Boida Bojeta vārdu?

— Es prasu pieieto pielikumu!

— Vai misters Klifords kaut ko teica par Boida Bojeta noslepkavošanu?

— Es prasu piekto pielikumu!

— Vai misters Klifords minēja pašreizējo Boida Bojeta līķa atrašanās vietu?

— Es prasu piekto pielikumu!

Harijs noņēma savas lasāmās brilles jau kādu desmito reizi un berzēja seju. — Tu nevari atteikties saskaņā ar piekto pielikumu, Mark.

— Es jau to izdarīju.

— Es tev pavēlu atbildēt uz šiem jautājumiem!

— Es atvainojos, ser!

Harijs paņēma rakstāmo un sāka rakstīt.

—Jūsu godība, — Marks teica, — es cienu jūs un to, ko jūs cenšaties panākt, bet es nevaru atbildēt uz šiem jautājumiem tāpēc, ka baidos par to, kas varētu notikt ar mani vai manu ģimeni.

— Es saprotu, Mark, bet likums nejauj pilsonim nesniegt informāciju, kas varētu būt izšķiroša nozieguma izmeklēšanas gaitā. Es pieturos pie likuma, nevis piesienos tev. Es tevi apsūdzu par necieņas izrādīšanu pret tiesu. Es nedusmojos uz tevi, bet man nav citas izejas. Es tev pavēlu atgriezties nepilngadīgo aizturēšanas centrā, un tu varēsi tur palikt tik ilgi, kamēr spēkā būs šī apsūdzība.

— Cik ilgi tas būs?

— Viss ir tavās rokās, Mark.

— Kas notiks, ja es nolemšu nekad neatbildēt uz šiem jautājumiem?

— Es nezinu. Pagaidām mēs uzturēšanās laiku pagarināsim par vienu dienu. — Harijs šķirstīja savu kalendāru un, atradis tukšu vietu, atzīmēja. — Mēs vēlreiz tiksimies rīt pusdienas laikā, ja visi piekrīt.

Finks bija satriekts. Viņš piecēlās un bija gatavs kaut ko teikt, kad Ords saķēra viņu aiz rokas un novilka lejā. —Jūsu godība, rit es šeit nevarēšu būt, — viņš teica. — Kā jums zināms, mans darbs ir Ņūorleānā un...

—Jūs būsiet šeit, mister Fink. Jūs un misters Foltrigs, abi kopā. Jūs bijāt tie, kas izgudroja iesniegt šo petīciju šeit Memfisā, manā tiesā, un tagad jūs esat manā pakļautībā. Līdzko mēs beigsim, es jums iesaku piezvanīt misteram Foltrigam un pateikt, lai viņš šeit ierodas rīt pusdienas laikā. Es vēlos, lai abi petīcijas autori, Finks un Foltrigs, rit precīzi divpadsmitos būtu šeit, un, ja jūs nebūsiet, es jūs apsūdzēšu necieņas izrādīšanā tiesai, un rīt jūs un jūsu boss būs tie, kurus nogādās aiz restēm.

Finkam mute bija vaļā, bet no tās nenāca ne skaņa. Ords ierunājās pirmo reizi: — Jūsu godība, manuprāt, misteram Foltrigam no rita ir sēde federālajā liesā. Misters Muldano atradis jaunu advokātu, kurš pieprasa termiņa pagarinājumu, un tiesnesis ir nozīmējis sēdi rit no rīta.

— Vai tā ir taisnība, mister Fink?

— Jā, ser.

— Tad palūdziet misteru Foltrigu atsūtīt man pa faksu tiesneša pavēles kopiju, kurā teikts, ka noklausīšanās nozīmēta uz rītdienu. Es viņu atbrīvošu. Bet, kamēr Marks būs cietumā par necieņu pret tiesu, es aicināšu prokuroru šurp ik pēc dienas, lai pārliecinātos, vai viņš vēlas runāt. Es gaidu abus petīcijas autorus šeit

—Tas mums sagādās zināmas grūtības, jūsu godība.

—Tas būs nieks salīdzinājumā ar to, kas jūs sagaida neierašanās gadījumā. Jūs izvēlējāties šo forumu, mister Fink. Tagad jums būs pie tā jāpierod.

Finks pirms sešām stundām bija izlidojis uz Memfisu bez zobu sukas un rezerves ve]as pāra. Izskatījās, ka viņš būs spiests noīrēt dzīvokli ar guļamistabām sev un Foltrigam.

Kārtības uzturētājs bija pametis savu vietu pie sienas Re-džijai un Markam aiz muguras un pašlaik vēroja viņa godību, gaidīdams zīmi.

— Mark, es tevi tūlīt atlaidīšu, — Harijs teica, skribelē-dams uz oficiālas blankas, — un mēs atkal satiksimies rīt. Ja tev rodas kādas problēmas aizturēšanas centrā, tu man rīt pasaki, un es par to parūpēšos, labi?

Marks pamāja. Redžija saspieda viņa roku un teica: — Es parunāšu ar tavu māti un atnākšu tevi apraudzīt no rīta.

— Pasaki mammai, ka ar mani viss kārtībā, — viņš iečukstēja advokātei ausī. — Es mēģināšu viņai šovakar piezvanīt. — Zēns piecēlās un kopā ar kārtības uzturētāju izgāja ārā.

— Ievediet tos cilvēkus no FIB, — Harijs kārtības uzturētājam teica, kad tas vēra ciet durvis.

— Vai mēs esam brīvi, jūsu godība? — Finks jautāja. Viņa piere bija nosvīdusi. Viņš ļoti vēlējās atstāt šo zāli un paziņot Foltrigam briesmīgos jaunumus.

— Kur jums jāsteidzas, mister Fink?

— Hm, nekur, jūsu godība.

—Tad nomierinieties! Es gribu parunāt bez protokola ar jums, zēni, un ar FIB darbiniekiem. Mirklīti uzgaidiet! — Harijs atlaida stenogrāfisti un veco kundzi. Maktūns un Lūiss ienāca un apsēdās savās vietās aiz juristiem.

Harijs atrāva vaļā mantijas rāvējslēdzēju, bet nevilka to nost. Tiesnesis ar salveti noslaucīja seju un norija pēdējos tējas malkus. Visi gaidīja un vēroja.

— Es nevēlos šo bērnu turēt cietumā, — viņš teica, skatīdamies uz Redžiju. — Varbūt dažas dienas, bet ne ilgāk. Man skaidrs, ka viņa rīcībā ir būtiska informācija un ka viņa pienākums ir tajā dalīties.

Finks sāka piekrītoši māt

— Bērns ir nobijies, un mēs visi to, bez šaubām, saprotam. Varbūt mēs zēnu varētu pārliecināt, lai viņš izstāsta, ja mēs garantējam viņa un viņa mātes drošību. Es vēlētos, lai misters Lūiss mums palīdzētu šajā lietā. Gaidu jūsu priekšlikumus.

K. O. Lūiss bija sagatavojies. — Jūsu godība, mēs esam veikuši sagatavošanās pasākumus, lai viņu iekļautu mūsu liecinieku aizsardzības programmā.

— Es par to esmu dzirdējis, mister Lūis, bet nepārzinu detaļas.

—Tas ir pavisam vienkārši. Mēs pārvietojam ģimeni uz citu pilsētu. Mēs sagādājam jaunus personības dokumentus. Mēs atrodam mātei labu darbu un viņiem visiem jauku dzīves vietu. Nevis treileru vai dzīvokli, bet māju. Mēs nodrošinām zēnus ar labu skolu. Iesākumam mēs viņiem piešķiram zināmu naudas summu, un mēs viņus novērojam.

— Izklausās vilinoši, Lovas kundze, — Harijs teica.

Pašlaik Svejiem nebija māju, Diāna strādāja smagu darbu,

Memfisā viņiem nedzīvoja radinieki.

— Viņi šobrīd nav pārvietojami, — Redžija teica. — Ri-kijam jāguļ slimnīcā.

— Mēs jau esam atraduši bērnu psihiatrisko slimnīcu Portlandē, kas viņu tūlīt pat var uzņemt, — Lūiss skaidroja. — Tā ir privātldīnika, nevis žēlsirdības iestāde kā Svētā Pētera slimnīca, un tā ir viena no labākajām valstī. Viņi aiztransportēs Rikiju, kur vien mēs pieprasīsim, un, protams, mēs par to maksājam. Pēc tam kad viņu izlaidīs no slimnīcas, mēs pārcelsim ģimeni uz citu pilsētu.

— Cik ilgs laiks nepieciešams, lai visu ģimeni iekļautu programmā? — Harijs interesējās.

— Nepilna nedēļa, — Lūiss paskaidroja. — Direktors Voils ir tai atvēlējis galvenās priekšrocības. Dokumentu nokārtošana aizņems dažas dienas — jaunas autovadītāja tiesības, sociālās nodrošināšanas numurs, dzimšanas apliecības, kredītkartes un tamlīdzīgas lietas. Ģimenei ir jāizlemj, vai tā to vēlas, un, kad Svejas kundze mums paziņos, kurp viņa vēlas doties, no tā brīža mēs visu pārņemsim savā ziņā.

— Kā jūs domājat, Lovas kundze, — Harijs jautāja, — vai Svejas kundze piekritis?

— Es ar viņu parunāšu. Viņai pašlaik jāiztur milzīga nervu slodze. Viens bērns ir komas stāvoklī, otrs cietumā, un vakarnakts ugunsgrēkā viņa visu pazaudējusi. Doma par to, ka jābēg, ka jātraucas projām nakts vidū, varētu būt grūti iestāstāma, vismaz šobrīd.

— Bet jūs mēģināsiet?

— Paskatīsimies.

— Vai jūs domājat, ka viņa rit varētu būt tiesā? Es vēlētos ar viņu aprunāties.

— Es pajautāšu ārstam.

— Labi. Tiek paziņots, ka šī sēde ir slēgta. Es ar jums satiekos rīt, pusdienas laikā.

Kārtības uzturētājs atstāja Marku pie diviem Memfisas policistiem privātās drēbēs, un viņi zēnu pa sāndurvīm izveda uz automašīnu stāvvietu. Kad tie bija projām, kārtības uzturētājs uzkāpa pa kāpnēm otrajā stāvā un iedrāzās tukšā tualetē. Tur neviena, izņemot Sliku Melleru, nebija.

Viņi stāvēja plecu pie pleca pie pisuāriem un vēroja aprakstītās sienas.

— Vai mēs esam vieni? — kārtības uzturētājs jautāja.

—Jā. Kas tur notika? — Sliks bija atvilcis bikšu rāvējslēdzēju un abas rokas uzlicis uz vidukļa. — Saki ātri!

— Bērns negribēja runāt, tāpēc viņam jāatgriežas cietumā. Necieņa pret tiesu.

— Ko viņš zina?

— Es teiktu, ka viņš zina visu. Tas ir acīm redzams. Viņš teica, ka bijis mašīnā kopā ar Klifordu, viņi runājuši par šo un to. Kad Harijs minēja Ņūorleānas lietu, bērns atteicās atbildēt saskaņā ar piekto pielikumu. Stūrgalvīgs šis mazais blēdis!

— Bet viņš zina?

— Protams. Taču nestāsta. Tiesnesis grib, lai viņš atkal rīt ierodas pusdienas laikā, lai pārliecinātos, vai nakts aiz restēm ietekmējusi zēna lēmumu.

Sliks aizvilka rāvējslēdzēju un nogāja nost no pisuāra. Viņš izvilka no kabatas simt dolāru banknoti un pasniedza to kārtības uzturētājam.

—Jūs to no manis neesat dzirdējis.

—Jūs taču man uzticaties, vai ne?

— Protams. — Un viņš ticēja. Kurmis Mellers nekad neatklāja informācijas avotu.

Mellers bija nostādījis trīs fotogrāfus dažādās vietās pie nepilngadīgo tiesas nama. Viņš labāk par pašiem policistiem zināja parastās norises un izsecināja, ka viņi ies ārā pa sānu durvīm pie kravas platformas, lai varētu ātri pazust kopā ar zēnu. Tieši tā viņi rīkojās un gandrīz jau bija tikuši līdz mašīnai bez pazīšanās zīmēm, kad smagnēja sieviete militāra stila apģērbā izlēca no stāvvietā nolikta furgona un pienagloja viņus tiešā tēmējumā ar savu Nikon. Policisti viņai uzkliedza un mēģināja bērnu piesegt, bet bija jau par vēlu. Viņi steidzās uz mašīnu un iestūma zēnu aizmugures sēdeklī.

Vienreizēji, Marks domāja. Vēl nav divi pēcpusdienā, bet diena jau atnesusi ugunsgrēku treilerā, viņa arestu slimnīcā, jaunas mājas cietumā, tiesas sēdi pie tiesneša Rūzvelta un tagad vēl vienu nolādētu fotogrāfi, kas viņu noknipsēja kārtējam titullapas rakstam.

Kad mašīna, riepām kaucot, uzņēma ātrumu, Marks dziļi iegrima aizmugures sēdeklī. Viņam sāpēja vēders — nevis no izsalkuma, bet no bailēm. Viņš atkal bija viens.

26

Foltrigs vēroja satiksmi Poidrasa ielā un gaidīja telefona zvanu no Memfisas. Viņš, staigādams pa kabinetu un pārbaudīdams pulksteni, bija noguris. Prokurors mēģināja atbildēt uz telefona zvaniem un diktēt vēstules, bet nekas nesanāca. Viņš iztēlojās brīnišķīgu ainu, kā Marks Svejs kaut kur Memfisā sēž liecinieka krēslā un atklāj vienreizējus noslēpumus. Kopš tiesas sēdes sākuma jau bija pagājušas divas stundas, un tiesā noteikti jābūt kādam pārtraukumam, lai Finks varētu mesties pie telefona un viņam piezvanīt.

Lerijs Trumens bija tuvumā. Viņš arī gaidīja šo telefona zvanu, lai abi varētu sākt rīkoties kā līķu mednieku brigāde. Pēdējo astoņu mēnešu laikā viņi bija guvuši pamatīgu pieredzi miroņu meklēšanā — tikai nevienu nebija atraduši.

Bet šodien būs savādāk. Rojs uzklausīs telefona sarunu, ienāks Trumena kabinetā, un abi drāzīsies meklēt nelaiķi Boidu Bojctu. Foltrigs pats ar sevi sarunājās, nevis čukstus vai murminot, bet noturēja īstu runu, kurā preses pārstāvjiem pavēstīja satraucošu ziņu — jā, viņi patiešām atraduši senatoru un, jā, viņš miris no sešām lodēm galvā. Pistole bijusi 22. kalibra, un ložu fragmenti, bez šaubām, ir no tās pašas pistoles, kuru pēc rūpīgas pārmeklēšanas uzgāja pie apsūdzētā Berija Muldano. Kas par vienreizēju notikumu būs šī preses konference!

Kāds viegli pieklauvēja — un durvis atvērās, pirms Rojs paspēja apgriezties apkārt. Tas bija Volijs Bokss, vienīgais cilvēks, kas drīkstēja ierasties bez pieteikuma.

— Kas dzirdams? — Volijs jautāja, iedams pie loga, un apstājās savam bosam līdzās.

— Ne vārda. Es gribētu, kaut Finks tiktu pie telefona. Viņam doti īpaši norādījumi.

Abi klusējot stāvēja un vēroja ielu. — Ko dara Lielā zvērināto žūrija? — Rojs jautāja.

— Kā parasti. Rutīnas lietas.

— Kas tur ir iekšā?

— Hūvers. Viņš pabeidz darbu pie narkotiku lietas Gret-nā. Šopēcpusdien tā jāizskata.

— Vai viņiem paredzēts strādāt rīt?

— Nē. Viņiem bijusi smaga nedēļa. Vakar tika apsolīts, ka rīt viņi varēs paņemt brīvdienu. Ko tu pašlaik domā?

Foltrigs, mazliet pamīņājies, pakasīja zodu. Viņš skatījās kaut kur tālumā, it kā pētītu mašīnas uz ielas, tomēr tās neredzēja. Sasprindzināta domāšana viņam dažreiz sagādāja grūtības. — Padomā par šo. Ja kaut kāda iemesla dēļ bērns nerunās un ja Finks ar šo tiesas sēdi nebūs trāpījis uz āderes, ko tad mēs darīsim? Es iesaku doties pie lielās zvērināto žūrijas, izdot pavēstes gan uz bērna, gan viņa advokātes vārda un atvilkt viņus šurp. Puika droši vien paš-lailc ir pārbijies, lai gan atrodas Memfisā. Kad viņam būs jāierodas šeit, viņu noteikti pārņems šausmas.

— Kāpēc vajag izsūtīt pavēsti viņa advokātei?

— Lai iebaidītu. Vienkārši nedot mieru. Viņi abi jāsapurina. Mums pavēstes jādabū šodien, jātur tās aizzīmogotas, jānovilcina, kamēr rit, vēlu pēcpusdienā, kad viss pirms nedēļas nogales tiek slēgts, mēs varētu tās iesniegt Markam Svejam un viņa advokātei. Pavēstē tiks pieprasīta viņu ierašanās mūsu Lielās zvērināto žūrijas priekšā desmitos no rīta pirmdien. Viņiem nebūs iespējas aizskriet uz tiesu un tās anulēt, tāpēc ka ir nedēļas nogale, viss ir slēgts un visi tiesneši ir ārpus pilsētas. Viņi būs pārāk nobijušies, lai uzdrošinātos neierasties pirmdienas rītā mūsu teritorijā, Volij. Tieši šajā gaitenī mūsu ēkā.

— Kas notiek, ja bērns neko nezina?

Rojs izmisīgi kratīja galvu. Viņi jau desmitiem reižu pēdējo četrdesmit astoņu stundu laikā bija apsprieduši šo jautājumu.

— Es domāju, ka tas ir izlemts.

— Iespējams, bet varbūt zēns tieši pašlaik runā.

— Varbūt

Pa iekšējo telefonu iespiedzās sekretāres balss un paziņoja, ka misters Finks gaida pie aparāta. Foltrigs piegāja pie rakstāmgalda un satvēra klausuli: — Jā.

— Tiesas sēde beigusies, Roj, — Finks ziņoja. Viņa balss izklausījās nogurusi un atvieglota.

Foltrigs ieslēdza pastiprinātāju un atkrita krēslā. Volijs savu niecīgo pakaļiņu uzstutēja uz rakstāmgalda malas. — Pie manis ir Volijs, Tom, stāsti, kas noticis.

— Nekas sevišķs. Zēns ir atpakaļ cietumā. Viņš negribēja runāt, tāpēc tiesnesis viņu apsūdzēja necieņā pret tiesu.

— Kā tas saprotams — viņš negribēja runāt?

— Viņš negribēja runāt. Tiesnesis vadīja gan savas puses pārstāvja, gan pretējās puses izjautāšanu, un puika atzinās, ka bijis mašīnā un runājis ar Ktifordu. Bet, kad tiesnesis uzdeva jautājumus par Bojetu un Muldano, liecinieks atteicās atbildēt saskaņā ar piekto pielikumu.

— Piekto pielikumu?

—Jā. Viņš bija nelokāms. Teica, ka galu galā cietumā nemaz tik slikti neesot un ka viņam citur nav kurp doties.

— Bet viņš taču zina, vai ne, Tom? Mazais bandīts zina.

—Tur nav divu domu. Klifords viņam visu izstāstījis.

Foltrigs sasita plaukstas. — Es to zināju! Es zināju! Es

zināju! Es jums, zēni, visu laiku to teicu, jau trīs dienas. — Viņš pielēca kājās un saspieda kopā plaukstas. — Es zināju!

Finks turpināja: — Tiesnesis ir noteicis vēl vienu sēdi rit pusdienas laikā. Viņš vēlas zēnu vēlreiz redzēt, lai pārliecinātos, vai tas nebūs pārdomājis. Nejūtu nekādu optimismu.

— Es gribu, lai tu piedalies, Tom.

—Jā, un tiesnesis vēlas redzēt ari tevi. Es izskaidroju, ka tev no rīta ir sēde sakarā ar lietas pagarinājumu, un viņš uzstāja, lai tu viņam pa faksu nosūti pavēles kopiju. Viņš teica, ka šādā gadījumā viņš ļaus tev neierasties.

— Vai viņš ir ķerts?

— Nē, traks viņš nav. Viņš teica, ka plāno šīs mazās izklaušināšanas sēdes noturēt diezgan bieži nākamnedēļ un gaida mūs abus kā petīcijas autorus.

—Tad viņš ir traks.

Volijs bolīja acis un šūpoja galvu. Šie vietējie tiesneši bija īsti āksti.

— Pēc sēdes tiesnesis runāja par Marka Sveja un viņa ģimenes iekļaušanu liecinieku aizsardzības programmā. Viņš cer, ka varēs zēnu pārliecināt, lai tas izstāsta, ja mēs varam garantēt viņa drošību.

— Var paiet ilgs laiks.

— Es ari tā domāju, bet K. O. teica tiesnesim, ka to var paveikt dažu dienu laikā. Atklāti runājot, Roj, es neceru, ka bērns runās, kamēr mēs viņam nedodam garantijas.

— Un ko darija viņa advokāte?

—Viņa spēlēja aukstasinīgi un neko daudz nerunāja, bet viņi abi ar tiesnesi ir kā cimds ar roku. Man radās iespaids, ka puika saņēmis daudz padomu. Viņa nav nekāda marionete.

Volijam noteikti bija kaut kas jāpasaka. — Tom, te Volijs. Kā tu domā, kas notiks nedēļas nogalē?

— Kas to lai zina. Kā jau teicu, es nedomāju, ka bērns vienā nakti mainīs lēmumu, un es nedomāju, ka tiesnesis ieplānojis viņu atlaist Tiesnesis zina par Gronki un Muldano zēniem, un man radās iespaids, ka viņš grib Marku paturēt ieslodzījumā zēna paša drošības interesēs. Rīt ir piektdiena, un izskatās, ka puika tur pavadīs nedējas nogali. Un es esmu pārliecināts, ka tiesnesis mūs izsauks pirmdien uz vēl vienu papļāpāšanu.

— Vai tu brauksi šurp, Tom? — Rojs jautāja.

—Jā, es pēc pāris stundām sēžos lidmašīnā un lidošu atkal atpakaļ no rīta. — Pinka balss izklausījās ļoti nogurusi.

— Es tevi šovakar gaidu, Tom. Paldies par darbu.

-Jā.

Finka balss izzuda, un Rojs nospieda slēdzi. — Sagatavo Lielo zvērināto žūriju, — viņš noskaldīja Volijam, kurš, noripojis no galda, metās uz durvīm. — Pasaki, lai Hūvers ņem pārtraukumu. Tam būs nepieciešama kāda minūte. Atrodi Marka Sveja lietu. Pasaki ierēdnim, ka pavēste tiks turēta aizzīmogota un izsūtīta rīt vēlu.

Volijs bija prom. Foltrigs, pie sevis murminādams, atgriezās pie loga. — Es to zināju. Es taču to zināju.

Policists civilā parakstījās uz Dorīnas dokumentu paliktņa, un abi ar partneri aizgāja. — Nāc man līdzi, — viņa teica Markam tā, it kā tas atkal būtu nogrēkojies un viņas pacietība būtu galā. Viņš tai sekoja, vērodams, kā viņas platā pēcpuse līgojās uz vienu un otru pusi, iespīlēta šaurās, melnās biksēs. Dežurantes tievo vidukli sažņaudza bieza, spīdīga josta, pie kuras bija piekārta vesela kaudze atslēgu, divas melnas kastītes, kuras Marks uzskatīja par peidžeriem, un rokudželži. Pistoles nebija. Viņa bija uzvilkusi baltu formas kreklu ar zīmotnēm uz piedurknēm un zelta maliņu ap apkaklīti.

Gaitenis bija tukšs, kad Dorīna, durvis atvērusi, aicināja Marku iekšā mazajā kamerā. Viņa sekoja zēnam, apstaigājot sienas kā narkotiku meklētājs suns, kas ošņā lidostā.

— Esmu zināmā mērā pārsteigta par tavu atgriešanos, — viņa teica, pārbaudot tualeti.

Viņš nespēja izdomāt, ko lai atbild, un nebija ari nekāda noskaņojuma runāt. Vērodams, kā Dorina pieliecas un atliecas, viņš domāja par viņas viru, kuram jāsēž trīsdesmit gadi par bankas aplaupīšanu, un, ja viņa uzmāksies Markam ar savu pļāpāšanu, viņš to varētu atgādināt Tas dežuranti apklusinātu un liktu aizvākties.

—Tu laikam būsi sadusmojis tiesnesi Rūzveltu, — viņa teica, skatīdamās pa logu.

— Droši vien.

— Cik ilgi tevi te turēs?

— Viņš neteica. Man rit jāatgriežas.

Viņa piegāja pie gultas un sāka iztaustīt segu. — Es lasīju par tevi un tavu mazo brāli. Savāds gadījums. Kā viņam klājas?

Marks stāvēja pie durvīm, vēlēdamies, kaut viņa ietu projām. — Iespējams, ka viņš nomirs, — Marks skumji teica.

— Nē!

—Jā, tas ir briesmīgi. Viņš ir komā, ziniet, zīž pirkstu, vaid un laiku pa laikam siekalojas. Viņam ir pārgrieztas acis. Viņš atsakās ēst.

— Piedod, ka jautāju. — Viņas spilgti ēnotās acis bija plaši ieplestas, un viņa beidza aptaustīt priekšmetus.

Es deru, ka tu nožēlosi savu jautājumu, Marks domāja.

— Man vajag būt pie viņa, — Marks teica. — Tur ir mana mamma, bet viņa ir pāmervozējusies un dzer kaudzēm tablešu.

— Man žēl.

—Tas ir šausmīgi. Es pats jūtos apdullis. Kas lai zina, ar mani var notikt tas pats, kas ar brāli.

— Vai tev kaut ko atnest?

— Nē, man vienkārši gribas apgulties. — Viņš devās pie apakšējās guļvietas un atlaidās. Dorina, ļoti norūpējusies, nometās uz ceļiem viņam blakus. — Ja tu kaut ko vēlies, dārgumiņ, pasaki man, labi?

— Labi. Būtu jauki, ja jūs atnestu kādu picu.

Viņa piecēlās un kādu bridi pārdomāja. Marks aizvēra acis tā, it kā viņam ļoti sāpētu.

— Mēģināšu kaut ko lietas labā izdarīt

— Es neesmu ēdis pusdienas.

— Es tūlīt atgriezīšos, — viņa teica un aizgāja. Durvis skaļi aizcirtās. Marks pielēca kājās un klausījās.

27

Palāta bija tikpat tumša kā parasti, gaismas izslēgtas, durvis aizvērtas, aizkari aizvilkti. Vienīgais apgaismojums bija televīzijas ekrāns bez skaņas, augstu pie sienas. Diāna jutās garīgi iztukšota un fiziski salauzta, pēc tam kad astoņas stundas bija gulējusi Rikija gultā, glaudījusi viņu, apkampusi, mierinājusi, cenzdamās pati būt stipra šajā mitrajā, tumšajā, mazajā kamerā.

Redžija ieradās pirms divām stundām, un viņas sēdēja uz saliekamās gultas un pusstundu sarunājās. Redžija izstāstīja par tiesas sēdi, pārliecināja Diānu, ka Marks tiek paēdināts un viņam neviens nedara pāri. Aprakstījusi, kāda izskatās viņa kamera aizturēšanas centrā, jo viņa jau agrāk tādas bija redzējusi, advokāte pārliecināja, ka tur viņš atrodas lielākā drošībā nekā šeit, un stāstīja par tiesnesi Rūzveltu un FIB, un viņu liecinieku aizsardzības programmu. Sākumā šajos apstākļos šāda doma šķita pievilcīga — viņi vienkārši pārcelsies uz citu pilsētu, dabūs jaunus vārdus, jaunu darbu un pieklājīgu dzīves vietu. Viņi varētu aizbēgt no šīm nepatikšanām un sākt visu no sākuma. Viņi varētu izvēlēties lielpilsētu ar lielām skolām, kur zēni varētu paslēpties pūlī. Bet, jo ilgāk Diāna gulēja uz sāniem un skatījās uz sienu virs Rikija mazās galviņas, jo mazāk viņai šī doma patika. Cik šausmīgi dzīvot vienmēr kā bēgļiem, visu laiku baidīties no negaidīta klauvējiena pie duram, vienmēr uztraukties, ja kāds no zēniem ierodas mājās vēlu, vienmēr melot par pagātni.

Tas būtu lēmums uz visu mūžu. Viņa sev jautāja, kas notiks, ja kādu dienu pēc pieciem vai desmit gadiem, tad, kad Ņūorleānas tiesas prāva sen būs beigusies, kāds cilvēks, kuru viņa nekad agrāk nav redzējusi, izrunājas un to dzird tas, kam nevajag dzirdēt, un viņus sameklē. Un, kad Marks, piemēram, mācās vidusskolas pēdējās klasēs, kāds viņu sagaida pēc sporta spēles un piespiež pistoli pie deniņiem. Viņu vairs nesauks Marks, bet, vienalga, viņš būs miris.

Diāna jau gandrīz bija nolēmusi atteikties no domas par liecinieku aizsardzību, kad no cietuma piezvanīja Marks. Viņš teica, ka nupat apēdis milzīgu picu, jūtoties lieliski, ka šī vieta ir jauka, ka viņam te patīk labāk nekā slimnīcā. Ēdiens ir garšīgāks. Viņš pļāpāja tik pacilāti, un Diāna saprata, ka dēls melo. Viņš pastāstīja, ka plāno bēgšanu un drīz tiks laukā. Viņi aprunājās par Rikiju, treileru, šodienas tiesas sēdi, ritdienas sēdi, un viņš teica, ka uzticoties Redžijas padomiem. Diāna piekrita, ka tā ir vispareizāk. Marks atvainojās, ka nevar būt slimnīcā un palīdzēt viņai un Rikijam. Diāna valdīja asaras, klausoties, kā dēls centās izlikties pieaudzis. Marks vēlreiz atvainojās par visu, ko ievārījis.

Viņu saruna bija īsa. Diānai bija grūti sarunāties ar dēlu. Viņai trūka mātes padoma, un viņa jutās vainīga, ka viņas vienpadsmitgadīgais dēls sēdēja cietumā un viņa to nespēja izpestīt Viņa nevarēja aprunāties ar tiesnesi. Viņa nespēja ieteikt dēlam runāt vai klusēt tāpēc ka viņa arī baidījās. Diānai nekas cits neatlika kā vien sēdēt šeit, šajā neērtajā gultā, blenzt uz sienām un lūgt, lai šis murgs beigtos un

viņa varētu atmosties.

>

Bija seši pēcpusdienā — laiks vietējo ziņu programmai. Viņa vēroja mēmo diktora seju un cerēja, ka to neparādīs. Nepagāja necik ilgs laiks. Pēc tam kad parādīja, kā no zemes nogruvuma iznes divus līķus, uz ekrāna pēkšņi parādījās Marka un tā policista fotogrāfija, kuram Diāna no rīta bija iesitusi. Viņa uzgrieza skaņu.

Diktore ziņoja faktus par Marka Sveja aizvešanu, uzmanoties, lai to nenosauktu par arestu. Tad uz nepilngadīgo tiesas ēkas fona parādījās reportieris. Viņš, kampdams gaisu kā bērns, dažas sekundes tarkšķēja par tiesas sēdi, par kuru neko nezināja, un informēja, ka Marks Svejs aizvests atpakaļ uz nepilngadīgo aizturēšanas centru un ka rīt tiks noturēta vēl viena sēde tiesneša Rūzvelta tiesas zālē. Kamera atgriezās atpakaļ stadijā — diktore izstāstīja pēdējos jaunumus par m;izo Marku un Džeroma Kliforda traģisko pašnāvību. Parādīja īsu klipu ar sērotājiem, kas no rīta pameta kapliču Ņūorleānā, un Foltrigu, kurš vienu vai divas sekundes sarunājās ar reportieri, stāvēdams zem lietussarga. Atkal ātri parādījās diktore, kura sāka citēt Slika Mellera rakstus. Aizdomas pieauga. Nebija nekādu komentāru ne no Mem-lisas policijas, ne FIB, ne ASV valsts prokurora vai Šelbijas apgabala nepilngadīgo tiesas puses. Kad viņa ieslīdēja noslēpumainajā informācijas avotu pasaulē, kur trūka faktu, bet tika piedāvāti daudzvārdīgi prātojumi, ledus kļuva plānāks. Kad diktore bija laimīgi pabeigusi savu stāstu un pārtraukumā rādīja reldāmu, skatītājiem varēja rasties iespaids, ka mazais Marks Svejs nošāvis ne vien Džeromu Klifordu, bet ari Boidu Bojetu.

Diānai iesāpējās vēders, un viņa izslēdza televizoru. Palātā kļuva vēl tumšāks. Viņa nebija ēdusi vismaz desmit stundas. Rikijs raustījās un kunkstēja, un viņa sāka nervozēt. Diāna izkāpa no gultas sarūgtināta — par Rikiju, par Grinveju, par to, ka nav nekādu izmaiņu dēla stāvoklī. Viņai šī slimnīca ar apakšzemes cietumam līdzīgu interjeru un apgaismojumu bija apnikusi. Viņa šausminājās par sistēmu, kas pieļāva bērnu arestu. Diāna baidījās no ēnām, kas uzglūnēja, kas draudēja Markam, kas nodedzināja treileru un acīmredzot bija gatavas pasākt kaut ko vairāk. Aizvērusi aiz sevis vannas-istabas durvis, viņa apsēdās uz vannas malas un aizsmēķēja Virginia Slim cigareti. Rokas viņai drebēja, un domas bija neskaidras. Viņa juta migrēnas tuvošanos un zināja, ka ap pusnakti būs kā paralizēta. Varbūt tabletes palīdzēs. Diāna iemeta nosmēķētās cigaretes galu klozetā un, piegājusi pie Rikija gultas, apsēdās uz malas. Viņa bija zvērējusi izturēt ikdienas pārbaudījumus, bet jo dienas jo kļuva sliktāk. Viņa vairs nespēja izturēt

Berijs Žilete izvēlējās šo skumjo, mazo bāru tāpēc, ka tas bija kluss, tumšs, un viņš to atcerējās no pusaudža gadiem, kad bija jauns un daudzsološs debitants Ņūorleānas ielu bandās. Viņš to neapmeklēja regulāri, bet, tā kā tas atradās kvartāla vidū, viņš varēja nolikt automašīnu stāvvietā tālāk no Kenela ielas un izskriet cauri tūristu pūļiem Burbonu un Rojala ielās, kur federāļi nekādi viņu nespētu izsekot

Berijs atrada nelielu galdiņu zāles dziļumā un, gaidot Gronki, iemalkoja degvīnu.

Viņš gribēja pats būt Memfisā, taču, palaižot brīvībā pret parakstu par neizbraukšanu, viņam bija ierobežota pārvietošanās brīvība. Lai atstātu štatu, bija nepieciešama atļauja, un viņš neuzdrošinājās to prasīt. Sakari ar Gronki bija apgrūtināti. Berijs sāka pārmērīgi nervozēt. Jau astoņus mēnešus, tikko uz viņu paskatījās kāds ziņkārīgais, viņš to uzskatīja par kārtējo policistu, kas novēro katru viņa kustību. Ja pa trotuāru Berijam aiz muguras nāca kāds svešinieks — tas viņam šķita kārtējais fibītis, kas slēpās tumsā. Viņa telefona sarunas ierakstīja, viņa mašīnai un mājai bija pieslēgtas noklausīšanās ierīces. Berijs lielāko tiesu baidījās runāt, jo gandrīz vai fiziski juta sensorus un paslēptus mikrofonus.

Viņš iztukšoja glāzi vodkas un pasūtīja nākamo, dubulto. Gronke nokavēja divdesmit minūtes un savu masīvo rumpi iespīlēja stūra krēslā. Septiņas pēdas virs viņiem atradās griesti.

—Jauka vietiņa, — Gronke konstatēja. — Kā klājas?

— Labi. — Berijs uzsita knipi, un pie galdiņa pienāca oficiants.

— Grolsch alu, — Gronke pasūtīja.

— Vai viņi tevi izsekoja? — Berijs vaicāja.

— Nedomāju. Esmu izlīkumojis krustu šķērsu gandrīz pus-kvartālu.

— Kas tur darās?

— Memfisā?

— Nē, Milvokos, tu stulbeni, — Berijs smaidīdams teica. — Kas ar puiku?

— Viņš tup cietumā un negrib runāt Viņi šorīt to savāca un pusdienlaikā uzrīkoja kaut kādu tur noklausīšanos mazgadīgo tiesā, un pēc tam aiztransportēja atpakaļ uz cietumu.

Bārmenis ienesa smagu paplāti ar izdzertām alus krūzēm netīrā pārblīvētā virtuvē. Tur viņu apturēja divi džinsos tērpti FIB aģenti. Viens paspīdināja nozīmi, un otrs tikmēr paņēma paplāti.

— Pie velna, kas te notiek? — bārmenis, atkāpdamies līdz sienai, jautāja un blenza uz nozīmi dažu collu attālumā no sava platā deguna.

— FIB. Mums nepieciešams pakalpojums, — mierīgi teica īpašo uzdevumu aģents Šerfs. Otrs aģents spiedās tuvāk. Bārmenis bija divas reizes tiesāts par smagiem noziegumiem un brīvībā atradās nepilnus sešus mēnešus, tāpēc kļuva pakalpīgs. — Protams, ar ko varu palīdzēt?

— Kā tevi sauc? — Šerfs jautāja.

— Douls. Links Douls. — Viņš savā mūžā bija izmantojis tik daudz svešu vārdu, ka grūti nācās nemelot

Aģenti tuvojās, un Links sāka baidīties no uzbrukuma. — Labi, Link. Vai tu mums palīdzēsi?

Lini« aši pamāja. Pavārs katliņā apmaisīja rīsus, iespraudis cigareti zobos. Viņš vienu reizi paskatījās uz aģentu pusi, bet pavāra domas aizņēma citas lietas.

—Tur zālē attālākajā stūri sēž divi vīri un iedzer — tur pa labi, kur tie zemie griesti.

— Jā, labi, protams. Es taču neesmu iejaukts, vai ne?

— Nē, Link. Paklausies! — Šerfs izvilka no kabatas divus vienādus sāls un piparu trauciņus. — Noliec tos uz paplātes kopā ar kečupa pudeli. Aizej pie galda kā parasti, tu jau zini, un samaini šos ar tiem, kas tur atrodas. Pajautā zēniem, vai tie nevēlas pasūtīt kaut ko ēdamu vai vēl pa glāzei dzeramā. Saprati?

Links māja, bet nesaprata. — Hm, kas tur ir iekšā?

— Sāls un pipari, — Šerfs atbildēja. — Un maza blaktīte, lai mēs varētu dzirdēt, ko šie zēni saka. Viņi ir noziedznieki, zini, Link, un mēs viņus novērojam.

— Es tiešām neglābu tur iepīties, — Links teica, labi apzinādamies, ka aģentiem atliktu tikai piedraudēt — un viņš iepīsies līdz ausīm.

— Nesadusmo mani, — Šerfs teica, vicinādams trauciņus.

— Labi, labi.

Kāds oficiants ar kāju atgrūda durvis un sāka rosīties viņiem aiz muguras, nokopdams netīro šķīvju kaudzi. Links paņēma trauciņus. — Nevienam nestāstiet! — viņš trīcēdams lūdza.

— Sarunāts, Link. Tas būs mūsu^ mazais noslēpums. Vai te tuvumā ir kāds tukšs skapis? — Šerfs jautāja, skatīdamies visapkārt pārblīvētās virtuves šaurībā. Atbilde bija acīm redzama. Šajā ūķī jau piecdesmit gadus nebija nevienas brivas kvadrātpēdas.

Links kādu sekundi pārdomāja, no visas sirds gribēdams palīdzēt saviem jaunajiem draugiem. — Nē, bet tieši virs bāra ir neliels kabinets.

— Lieliski, Link! Ej samaini šos, un mēs tur uzstādīsim dažas ierīces.

Links uzmanīgi saņēma trauciņus, it kā tie varētu eksplodēt, un atgriezās bārā.

Oficiants nolika Grolsch pudeli Gronkem priekšā un pazuda

— Mazais nelietis kaut ko zina, vai ne? — Berijs Žilete teica.

— Protams. Citādi tas viss nenotiktu. Kāpēc viņam vajadzēja sameklēt advokāti? Kāpēc viņš atteicās runāt? — Izslāpušais Gronke vienā rāvienā iztukšoja puspudeli.

Links tuvojās viņiem ar paplāti, kura bija piekrauta ar kādu duci sāls un piparu trauciņiem, kečupa un sinepju pudelēm. — Vai jūs, zēni, vakariņosiet? — viņš jautāja, kā profesionālis apmainot trauciņus un pudeles uz galda.

Berijs atgaiņājās. Gronke teica: — Nē, ^— un Links pazuda. Nepilnu trīsdesmit pēdu attālumā Šerfs un vēl trīs aģenti, sapulcējušies ap mazu galdiņu, vēra vaļā smagus diplomātus. Viens no aģentiem paķēra un uzlika austiņas. Viņš pasmaidīja.

— Man no tā bērna ir bail, — Berijs teica. —Viņš ir izstāstījis advokātei, tātad tagad to zina vēl divi.

— Jā, bet viņš negrib runāt, Berij. Padomā par to. Mēs viņam piekļuvām. Es viņam parādīju fotogrāfiju. Mēs parūpējāmies par treileru. Sīkais ir līdz nāvei nobijies.

— Es nezinu. Vai ir kāds veids, kā viņam piekļūt?

— Pašlaik ne, jo kruķi ir viņu savākuši. Velns parāvis, viņš ir ietupināts!

— Zini, ir dažādi paņēmieni. Es šaubos, vai nepilngadīgo cietumos ir tik liela drošība.

— Jā, bet kruķi arī ir nobijušies. To ir pilna slimnīca. Sargi sēž koridorā, un visur skraida par ārstiem pārģērbušies fibiši. Viņi no mums Šausmīgi baidās.

— Tomēr viņi var zēnu piespiest atzīties. Viņi to var iekļaut liecinieku aizsardzības programmā, atmest mātei kādu naudas žūksni. Velns parāvis, nopirkt šiem jaunu, foršu trei-lermāju, varbūt divtik platu, vai ko tamlīdzīgu! Es šausmīgi nervozēju, Pol. Ja šis sīkais būtu tīrs, mēs par viņu neko nebūtu zinājuši.

— Mēs nevaram nogalināt bērnu, Berij.

— Kāpēc ne?

—Tāpēc, ka viņš ir bērns. Tāpēc, ka visi pašlaik viņu novēro. Tāpēc, ka, ja mēs to izdarītu, miljons kruķu būtu mums uz papēžiem līdz kapa malai. Tur nekas nevar iznākt

— Un kā ar viņa māti vai brāli?

Gronke vēlreiz iemalkoja alu un izmisis kratīja galvu. Viņš bija spītīgs mafiozo, kurš lieliski prata piedraudēt, bet — atšķirībā no sava drauga — viņš nebija slakteris. Gronkem šīs nejaušo upuru medības iedvesa šausmas. Viņš neko neatbildēja.

— Kā ar puikas advokāti? — Berijs jautāja.

— Kāpēc tu gribi viņu nobeigt?

— Varbūt es vispār ienīstu advokātus. Varbūt tas nobiedēs sīko tā, ka viņš dabūs komu — tāpat kā viņa brālis. Es nezinu.

— Varbūt nevainīgu cilvēku nogalināšana Memfisā nav nemaz tik laba doma. Bērns vienkārši dabūs citu advokātu.

— Mēs novāksim ari to. Padomā pats, kāda brīnumaina palīdzība likumsargu profesijai, — Berijs, skaļi smiedamies, teica. Pēc tam viņš pieliecās uz priekšu tā, it kā viņam pēkšņi prātā būtu ienākusi ļoti slepena doma. Viņa zods atradās dažu collu attālumā no sālstrauka. — Padomā par to, Pol! Ja mēs nozūmētu bērna advokāti, neviens saprātīgs advokāts to puiku negribētu pārstāvēt. Saprati?

—Tu zaudēsi, Berij. Tu sāc jukt prātā.

—Jā, es zinu. Tomēr tā ir ģeniāla doma, vai ne? Izkvēpināt viņu, un sīkais nerunās pat ar savu māti. Kā viņu sauc — Rollija vai Ralfija?

— Redžija. Redžija Lova.

— Kas tas, velns, par vārdu tādai pakaļai?

— Neprasi man!

Berijs iztukšoja glāzi un vēlreiz uzsita knipi oficiantam.

— Ko viņa runā pa telefonu? — viņš atkal, pieliecies tuvu klāt sālstraukam, jautāja.

— Nezinu. Mēs pagājušo nakti netikām iekšā.

Berijs Žilete pēkšņi sadusmojās. — Ko?! — Nežēlīgās acis durstīgi zibēja.

— Mūsu vīrs to izdarīs šonakt, ja paveiksies.

— Kur tad viņa strādā?

>

— Mazā birojā centrā, augstceltnē. Tas nav grūti izdarāms. Serfs piespieda austiņas pie galvas. Abi kolēģi darīja to

pašu. Vienīgā skaņa istabā bija klusi magnetofona klikšķi.

— Vai šie zēni kam der?

— Ncnss ir diezgan glums un vēss, ja viņu paspaida. Viņa partneris Kels Sisons gan ir neaprēķināms, baidās pats no savas ēnas.

— Es gribu, lai ar telefoniem šonakt būtu nokārtots.

—Tiks izdarīts.

Berijs aizsmēķēja Camel bez filtra un pūta dūmus griestos.

— Vai fibīši sargā advokāti? — viņš, piemiedzis acis, jautāja. Gronke skatījās uz citu pusi.

— Es nedomāju.

— Kur viņa dzīvo? Kādā mājā?

— Viņai ir mazs fifīgs dzīvoklītis aiz mātes mājas.

— Vai viņa dzīvo viena?

t

— Es tā domāju.

— Ar viņu būs viegli tikt galā, vai ne? Ielauzties, aizvest, pievākt dažas lietas — vienkārši parasta mājas aplaupīšana, kas nav izdevusies. Kā tu domā?

Gronke pakratīja galvu un pētīja jaunu blondīni pie bāra.

— Kā tu domā? — Berijs atkārtoja.

—Jā, būtu viegli.

—Tad darām to. Vai tu klausies, Pol?

Pols klausījās, bet vairījās no Žiletes ļaunajām acīm.

— Man nav noskaņojuma rīt kādu nogalināt, — viņš atbildēja, joprojām cieši vērodams blondīni.

— Labi. Es sarunāšu Pirini.

Pirms vairākiem gadiem kāds divpadsmitgadīgs aizturētais, kā viņus sauca nepilngadīgo aizturēšanas centrā, bija miris no epilepsijas lēkmes blakuskamerā. Pēc šī gadījuma prese publicēja tonnām kritiska materiāla, kam sekoja riebīga tiesas prāva. Lai gan tad, kad tas notika, Dorīna nedežurēja, šis gadījums viņu satrieca. Sekoja izmeklēšana. Divus uzraugus atlaida. Tilta sastādītas jaunas instrukcijas.

Dorīnas maiņa beidzās piecos, pirms aiziešanas viņa ienāca pārbaudīt Marku. Pēcpusdienā viņa garāmejot ienāca katru stundu un satraukta vēroja, ka zēna stāvoklis pasliktinās. Aizvien vairāk viņas acu priekšā Marks ierāvās sevī un runāja arvien mazāk, tikai gulēja un blenza griestos. Piecos viņa atveda sev līdzi kādu mediķi. Viņš Marku aši izmeklēja un paziņoja, ka zēns ir dzīvs un viss esot kārtībā. Dzīvības pazīmes esot stipras. Kad viņš bija prom, Dorina noglaudīja zēnam galvu kā maza, jauka vecmāmiņa un solīja atgriezties rit no paša agra rīta. Tā būs piektdiena. Un viņa atsūtīja vēl vienu picu.

Marks Dorinai teica, ka cer līdz rītam izdzīvot Viņš mēģināšot pārciest šo nakti. Acīmredzot viņa bija atstājusi instrukcijas, jo otra dežurante, maza auguma apaļīga sieviete, vārdā Telda, tūlīt pat pieklauvēja pie viņa durvīm un stādījās priekšā. Turpmākās stundas laikā Telda no jauna pieklauvēja un ienāca kamerā satraukta, skatīdamās viņam acīs, it kā viņš būtu sajucis.

Marks skatījās televizoru, kamēr desmitos sākās ziņas, tad iztīrīja zobus un izslēdza gaismu. Gulta bija diezgan ērta, un viņš iedomājās māti, kas mēģināja aizmigt uz ļodzīgas saliekamās gultiņas, ko māsiņas bija iestūmušas Rikija istabā.

Pica bija no «Domino» — ne jau kaut kāda sīksta siera plāksne, kas iestumta mikroviļņu krāsnī, bet īsta pica, par kuru Dorīna droši vien bija samaksājusi no savas kabatas. Gulta bija silta, pica īsta un durvis aizslēgtas. Viņš jutās pasargāts ne vien no pārējiem ieslodzītajiem un bandām, un vardarbības, kas droši vien uzglūnēja, bet it īpaši no vīrieša ar automātisko nazi, kurš zināja viņa vārdu un kuram bija viņa fotogrāfija. Vīrietis, kurš nodedzināja Sveju treileru. Marks par šo tipu bija domājis ik brīdi, ik stundu, kopš vakar agri no rīta bija izskrējis no lifta. Viņš par to bija domājis uz mammucītes Lovas lieveņa pagājušajā naktī un sēdēdams tiesas zālē pēcpusdienā, klausīdamies Hārdijā un Maktūnā. Zēns uztraucās, vai šis vīrs neklīst pa slimnīcu, kamēr Diāna neko nenojauš.

Sēdēšana stāvvietā novietotā mašīnā Memfisas centra Trešajā ielā pusnaktī Kelam Sisonam nelikās diezin kāda izprieca, bet durvis bija ciet un zem sēdekļa — pistole. Iepriekšējā sodāmība viņam aizliedza iegādāties vai nēsāt ieroci, bet šī bija Džeka Nensa mašīna. Tā stāvēja aiz furgona, pāris kvartālu no debesskrāpja. Viņa mašīna neizskatījās aizdomīga. Transporta plūsma samazinājās. Divi formās tērpti policisti lēnām pastaigājās pa ietvi un apstājās piecu pēdu attālumā no Kela. Viņi cieši viņu pētīja. Kels pameta skatienu spogulītī un ieraudzīja vēl vienu pāri. Četri kruķi! Viens no viņiem apsēdās uz bagāžnieka, un mašīna sašūpojās. Vai stāvvietas skaitītājs būtu nepareizi rādījis? Nē, viņš bija samaksājis par stundu, bet stāvēja mazāk par desmit minūtēm. Nenss bija teicis, ka tas ir pusstundas darbiņš. Vēl divi policisti pievienojās tiem, kas pastaigājās pa trotuāru, un Kels nosvīda. Viņu uztrauca šaujamais. Protams, labs advokāts varētu pārliecināt policistu, kas uzmanīja nosacīti atbrīvotos, ka tā nav viņa pistole. Viņš vienkārši bija Nensa šoferis.

Aiz viņa apstājās policijas mašīna bez atšķirības zīmēm, un divi policisti civilā pievienojās pārējiem. Astoņi kruķi! Viens no tiem, džinsos un sporta kreklā, pieliecies piespieda nozīmi pie Kela loga. Uz sēdekļa viņam pie kājām bija rācija, un viņam pirms trīsdesmit sekundēm vajadzēja nospiest gaišzilo pogu un brīdināt Nensu. Bet tagad bija jau par vēlu. Policisti uzradās kā no zila gaisa.

Viņš lēnām nolaida stiklu. Policists saliecās uz priekšu, un abu sejas atradās dažu collu attālumā. — Labvakar, Kcl! Mani sauc leitnants Bērds, esmu no Memfisas policijas.

Tas, ka policists viņu bija nosaucis par Kelu, uzdzina šer-muļus. — Ar ko varu pakalpot, leitnant?

— Kur ir Džeks?

Kela sirds stājās pukstēt, uz sejas izspiedās sviedri.

— Kāds Džeks?

Kāds Džeks? Bērds pameta skatienu pār plecu un uzsmaidīja savam partnerim. Policisti formās bija ielenkuši mašīnu.

— Džeks Nenss. Tavs labs draugs. Kur viņš ir?

— Es viņu neesmu redzējis.

— Kāda sagadīšanās! Es arī viņu neesmu redzējis. Vismaz pēdējo piecpadsmit minūšu laikā. Faktiski es Džeku pēdējo reizi manīju uz Juniona un Otrās ielas stūra apmēram pirms pusstundas, viņš tur izkāpa no šis mašīnas, tu aizbrauci, un— kāds pārsteigums! — te nu tu esi.

Kels smagi elpoja. — Es nesaprotu, par ko jūs runājat

Bērds atvēra durvis. — Kāp laukā, Kel! — viņš uzstāja, un Kels paklausīja. Berds aizcirta durvis un piespieda Kelu pie tām. Viņu ielenca četri policisti. Pārējie trīs skatījās debesskrāpja virzienā. Bērds cieši viņu uzlūkoja. — Paklausies, Kel! Par līdzdalību ielaušanās gadījumā var dabūt septiņus gadus. Tev bijušas tris iepriekšējas sodāmības, tātad tu dabūsi parasto. Un kā tu domā — cik gadu tev būs jāsēž?

Viņam klabēja zobi un ķermenis trīcēja. Kels noliedzoši māja, it kā nesaprastu un gribētu, lai Bērds viņam paskaidro.

—Trīsdesmit gadi bez apžēlošanas.

Kels, aizvēris acis, sabruka. Viņš smagi elpoja.

— Paklausies, — Bērds ļoti vēsi un nežēlīgi turpināja. — Mūs neuztrauc Džeks Nenss. Kad viņš pabeigs darboties ar Lovas kundzes telefoniem, daži no mūsu zēniem viņu sagaidīs ārā pie augstceltnes. Viņu arestēs, reģistrēs un noteiktā laikā aizvedīs, bet mēs neceram, ka viņš daudz ko pastāstīs. Vai tu saproti?

Kels aši pamāja.

— Bet, Kel, mēs ceram, ka tu gribēsi slēgt darījumu, lai mums nedaudz palīdzētu, saproti, ko es domāju?

Viņš joprojām māja, tikai ātrāk.

— Mēs domājam, ka tu mums pavēstīsi to, kas mums nepieciešams, un mēs tev ļausim iet

Kels izmisis skatījās uz policistu. Mute viņam bija pavērta un sirds dauzījās kā negudra.

Bērds norādīja uz trotuāru Medisona ielas otrā pusē. — Vai tu redzi to ietvi, Kel?

Kels ilgi ar cerībām vēroja tukšo trotuāru. — Jā, — viņš dedzīgi piekrita.

—Tas viss būs tavs. Izstāsti to, ko es vēlos uzzināt, un tu vari iet labi? Es tev piedāvāju trīsdesmit brīvības gadus, Kel. Neesi muļļds!

— Labi.

— Kad Gronke atgriežas no Ņūorleānas?

— Ap desmitiem no rīta.

— Kur viņš apmetīsies?

— Holiday Inn Crown Plaza.

— Kādā numurā?

— 782.

— Kur ir Bono un Pirini?

— Es nezinu.

— Izbeidz, Kel, mēs neesam idioti. Kur viņi ir?

— Viņi dzīvo 783. un 784. numurā.

— Kas vēl bez viņiem ir ieradies no Ņūorleānas?

—Tas ir viss. Vairāk es nezinu.

— Vai varētu vēl kādu gaidīt?

— Es zvēru, ka nezinu.

— Vai viņi plāno nogalināt zēnu, viņa ģimeni vai viņa advokāti?

— Viņi to apsprieda, bet nebija nekādu noteiktu plānu. Ziniet es tur nedomāju piedalīties.

— Es zinu, Kel. Vai bija vēl kādi plāni pieslēgt noklausīšanās ierīces citiem telefoniem?

— Nē. Es nedomāju. Tikai advokātes.

— Kā ar advokātes māju?

— Man nekas nav zināms.

— Nekādas citas «blaktis» vai vadi, vai noklausīšanās aparāti?

— Man nekas nav zināms.

— Nekādi citi slepkavību plāni?

— Nē.

— Ja tu būsi melojis, es tevi sameklēšu, Kel, un tu dabūsi trīsdesmit gadus.

— Es zvēru.

Pēkšņi Bērds cirta viņam pļauku pa kreiso vaigu, sagrāba aiz apkakles un sāka žņaugt Kela mute bija vaļā un acīs sastinga šausmu izteiksme. — Kurš nodedzināja treileru? — Bērds ierūcās un piespieda viņu pie mašīnas.

— Bono un Pirini, — viņš bez vilcināšanās paziņoja.

— Vai tu tur piedalījies, Kel?

— Nē, es zvēru.

— Vai ieplānoti vēl kādi ugunsgrēki?

— Man nekas nav zināms.

— Ko tad, pie velna, viņi šeit meklē, Kel?

— Viņi vienkārši nogaida, katram gadījumam klausās, varbūt viņi būs vajadzīgi. Atkarībā no tā, ko darīs tas zēns.

Bērds vēl stiprāk viņu piespieda. Viņš atņirdza zobus un sažņaudza Kela kaklu ar viņa krekla apkakli. — Pamēģini tikai melot, Kel! Es tev sadzīšu pēdas, saprati?

— Es zvēru, ka nemeloju, — Kels spalgā balsī atbildēja.

Bērds viiiu palaida vaļā un norādīja uz ietves pusi. — Ej

un vairs negrēko! — Policistu siena pašķīrās — un Kels gāja. Viņš ātrā tempā sasniedza trotuāru un pēdējo reizi bija redzams aizskrienam tumsā.

28

Piektdienas rīta pirmsausmas tumsā Redžija malkoja stipru melnu kafiju un kā Marka Sveja padomdevēja gaidīja jaunu dienu ar neparedzamiem notikumiem. Rīts bija vēss un skaidrs — pirmais septembra rīts un pirmais mājiens, ka karstās un lipīgās Memfisas vasaras dienas beigušās. Viņa sēdēja šūpuļkrēslā uz mazā balkona, kas bija kā pielipis sienai viņas dzīvokļa pagalma pusē. Redžija mēģināja atsaukt atmiņā savas dzīves pēdējās piecas stundas.

Policisti bija viņai piezvanījuši vienos trīsdesmit un teikuši, ka viņas birojā ir ārkārtas stāvoklis, un lūguši viņu ierasties. Viņa piezvanīja Klintām, un abi kopā devās uz biroju, kur sapulcējušies gaidīja kāds pusducis policistu. Policisti bija atļāvuši Džekam Nensam pabeigt netīro darbu un aiziet, pirms viņi to saņēma ciet Policisti parādīja Redžijai un Klintām trīs telefonus ar mikroskopiskiem raidītājiem, kas bija pielīmēti klausulēm, un teica, ka Nenss darbojies profesionāli.

Kamēr viņa visu apskatīja, policisti uzmanīgi noņēma raidītājus un paturēja tos kā lietiskos pierādījumus. Viņi paskaidroja, kādā veidā Nenss bija iekļuvis kabinetā, un vairākkārt atgādināja par nepietiekamu drošību. Viņa teica, ka īpaši par to neuztraucas. Birojā nebija nekādu vērtīgu lietu.

Redžija pārbaudīja lietu arhīvus — viss, šķiet, bija kārtībā. Marka Sveja dokumenti atradās viņas diplomātā mājās, kur viņa to glabāja pa nakti. Klints pārbaudīja savu galdu un konstatēja, ka, iespējams, Nenss ir izskatījis viņa papīrus. Bet Klintām rakstāmgaldā nebija īpašas kāitības, tāpēc viņš nejutās pārliecināts.

Kārtībnieki bija paskaidrojuši, ka policijai bijis zināms par Nensa apmeklējumu, taču neatklāja, ka ļāvuši Nensam brīvi iekļūt ēkā — durvis nebija aizslēgtas, drošības sargi nebija savās vietās utt. — un kāds ducis vīru viņu novērojuši. Pašlaik Nenss atradās ieslodzījumā, bet līdz šim neko nebija teicis. Viens no policistiem, paaicinājis advokāti malā, klusām izskaidroja Nensa sakarus ar Gronki, Bono un Pirini. Pēdējos divus viņi nebija varējuši atrast — viņu viesnīcas numuri bijuši pamesti. Gronke bija Ņūorlcānā un tika novērots.

Nenss dabūs pāris gadu, varbūt vairāk. Kādu brīdi viņa bija vēlējusies nāvessodu.

Policisti cits aiz cita devās prom. Ap trijiem viņi ar Klintu bija palikuši vieni tukšā kabinetā, nepatīkami pārsteigti, ka kāds profesionālis ticis iekšā un izlicis lamatas. Šeit bija iekļuvis vīrs, ko algoja slepkavas, lai savāktu informāciju un, ja nepieciešams, tiktu pastrādātas vēl kādas slepkavības. Viņa satraucās, un drīz pēc policistu aiziešanas viņi abi ar Klintu pameta biroju un atrada kādu kafejnīcu centrā. Tikai trīs stundas gulējusi, gaidīdama, ka drīz sāksies nervus kutinoša diena, viņa malkoja kafiju un vēroja, kā austrumu pamale krāsojas oranža. Redžija domāja par Marku, par to, kā viņš trešdien bija ieradies kabinetā, salijis slapjš un nobijies līdz nāvei — tas notika tikai pirms divām dienām —, un izstāstījis, ka viņam draudējis kāds vīrs ar automātisko nazi. Šis vīrs bijis liels un neglīts un vicinājis nazi, rādīdams Sveju ģimenes fotogrāfiju. Viņa, šausmu pārņemta, bija klausījusies, kā mazais, trīcošais zēns attēloja asmeni. Jau klausoties pārņēma bailes, bet ar kādu tas bija pa īstam noticis. Viņa nebija tieši iejaukta. Pret viņu šis nazis netika vērsts.

Tas notika trešdien, šodien bija piektdiena, un kaut kādi rīkļurāvēji tagad bija pārkāpuši viņas kabineta slieksni un viss kļuvis daudz bīstamāk. Viņas mazais klients atradās

f *

drošībā, paslēpts cietumā ar sargiem, kas gatavi mesties palīgā, kad viņš sauktu, bet viņa sēdēja viena tumsā, domādama par Bono un Pirini. Diezin kas vēl varēja būt tur ārā.

Lai gan no mammucīles Lovas mājas to nevarēja redzēt, netālu bija novietota mašīna bez atšķirības zīmēm. Divi FIB aģenti dežurēja — drošs paliek drošs. Redžija bija piekritusi.

Viņa iztēlojās viesnīcas numuru, cigarešu dūmu mākoni pie griestiem, tukšām alus pudelēm piemētātu grīdu, aizvilktus aizkarus un nelielu grupu slikti ģērbtu bandītu, kas pulcējās ap mazu galdiņu un klausījās magnetofonu. Tur bija ierakstīta viņas balss. Viņa pļāpāja ar klientiem, dakteri Levinu, mammucīti Divu, tāpat vien runāja, it kā neviens neklausītos. Pārsvarā šie mafiozo garlaikojās, bet palaikam kāds iespurdzās vai ierukšķējās.

Marks nezvanīja viņai uz biroju, un tāpēc noklausīšanās stratēģija bija smieklīga. Šie ļaudis acīmredzot domāja, ka Marks zina par Bojctu un ka viņš un viņa advokāte būs tādi muļķi, ka apspriedīs šīs lietas pa telefonu.

Virtuvē zvanīja telefons, un Redžija satrūkās. Viņa pārbaudīja pulksteni — seši un divdesmit minūtes. Laikam vēl kādas jaunas nepatikšanas, jo parasti šajā stundā neviens nezvanīja Viņa iegāja virtuvē un pacēla klausuli pēc ceturtā zvana — Hallo!

Zvanīja Harijs Rūzvelts. — Labrīt, Redžij, piedod, ka pamodināju.

— Es esmu pamodusies.

— Vai avīzi esi lasījusi?

Viņa norija siekalas. — Nē. Kas noticis?

—Titullapā ir divas lielas Marka bildes. Vienā viņš atstāj slimnīcu, kā te rakstīts — apcietināts, un otrā iet ārā no tiesas nama, katrā pusē pa policistam. To rakstījis Sliks Mel-lers, un viņš zina visu par tiesas sēdi. Pārmaiņas pēc viņš minējis faktus. Viņš raksta, ka Marks atteicies atbildēt uz maniem jautājumiem par to, ko viņš zina par Bojetu un tamlīdzīgi, un ka es bērnu esot apsūdzējis necieņā pret tiesu un aizsūtījis uz cietumu. Es esmu padarīts par Hitiem.

— Bet kā viņš to zina?

*

— Viņš citē anonīmu informācijas avotu.

Redžija pārskaitīja tiesas sēdē klātesošos. — Vai tas varētu būt Finks?

— Es šaubos. Finks neko neiegūst, izpauzdams šo informāciju, un risks ir pārāk liels. Tas būs kāds ne pārāk gudrs.

—Tāpēc jau es minēju Finku.

— Laba doma, taču es šaubos, ka vainīgs jurists. Es plānoju izdot pavēsti misteram Melleram, lai viņš ierastos manā tiesas zālē šodien pusdienas laikā. Es pieprasīšu atklāt informācijas avotu vai ari ietupināšu reportieri aiz restēm par necieņu pret tiesu.

— Brīnišķīga doma!

—Tas neprasīs daudz laika. Pēc tam mēs mazliet iztaujāsim Marku, labi?

— Protams, Harij, paklausies, tev kaut kas būtu jāzina. Šī bija smaga nakts.

— Es klausos. — Redžija ātri izstāstīja par noklausīšanās ierīču pieslēgšanu viņas biroja telefoniem, īpaši minēdama Bono un Pirini un to, ka viņi nav atrasti.

— Ak Dievs! — tiesnesis teica. Tie cilvēki ir traki.

— Un bīstami.

—Vai tu baidies?

— Protams, es baidos. Manā kabinetā ir notikusi ielaušanās, Harij, un mani šausmina tas, ka viņi ir novērojuši. Sekoja ilga pauze. — Redžij, es nekādā gadījumā nedomāju Marku atbrīvot, vismaz šodien ne. Paskatīsimies, kas notiks nedēļas nogalē. Viņš ir lielākā drošībā tur, kur pašlaik atrodas.

— Es piekritu.

— Vai tu runāji ar viņa māti?

— Vakar. Viņa diezgan vēsi uztvēra domu par liecinieku aizsardzības programmu. Vajadzīgs laiks. Nabadzīte ir viens vienīgs nervu kamols.

— Pacenties viņu ietekmēt. Vai viņa šodien var ierasties tiesā? Es vēlētos viņu redzēt.

— Es mēģināšu.

— Satiksimies pusdienas laikā.

Rcdžija ielēja vēl vienu kafijas lasi un atgriezās uz balkona Eksla gulēja zem šūpuļkrēsla. Pirmā rīta gaisma izlauzās cauri kokiem. Viņa abās rokās turēja silto krūzi un kailās pēdas pabāza zem smagā peldmēteļa. Redžija ieelpoja kafijas aromātu un domāja, cik ļoti viņa ienīst presi. Tātad tagad pasaule uzzinās par tiesas sēdi. Te nu bija konfidencialitāte. Viņas mazais klients pēkšņi bija kļuvis viegli ievainojams. Tagad bija acīm redzami, ka viņš zināja to, kas viņam nebūtu jāzina. Ja tā nebūtu, kāpēc viņš nerunā, kad tiesnesis viņam liek?

Šī spēle kļūst ar katru stundu bīstamāka. Un no viņas, advokātes un padomdevējas Redžijas Lovas, prasīja gatavas atbildes un ideālus padomus. Marks uz viņu atkal skatīsies ar bailēm zilajās acīs un jautās, ko lai viņš dara. Nolādēts, kā viņa to varēja zināt?

Tie taču medīja ari viņu.

Dorīna Marku pamodināja agri. Viņa bija sagādājusi zileņu smalkmaizītes un, vienu knibinādama, norūpējusies vēroja zēnu. Marks sēdēja krēslā, turēdams rokā maizīti, taču neēda, tikai tukšu skatienu raudzījās grīdā. Viņš lēnām pacēla pie mutes smalkmaizīti, nokoda mazu kumosiņu, tad nolaida maizīti klēpī. Dorīna vēroja katru kustību.

— Vai ar tevi viss kārtībā, dārgumiņ? — viņa jautāja.

Marks lēnām pamāja. — Alt, man ir labi, — viņš teica

dobjā, aizsmakušā balsī.

Dorīna noglaudīja zēna celi, pēc tam plecu. Viņa skatījās piemiegtām acīm, ļoti norūpējusies. — Es visu dienu dežurēju, — viņa pieceldamās teica un devās uz durvīm. — Es tevi apciemošu.

Marks viņu neievēroja un nokoda vēl vienu mazu kripatiņu. Durvis aizcirtās un noklikšķēja, un pēkšņi viņš iestūma pārpalikumu mutē un pastiepa roku pēc nākamās maizītes.

Viņš ieslēdza televizoru, bet, tā kā nebija kabeļpro-grammas, viņš bija spiests skatīties Bryant Gumbel. Nebija ne multfilmu, ne veco filmu. Tikai Villards, uzvilcis platmali, grauza kukurūzas vālīti un saldos kartupeļu salmiņus.

Dorīna atgriezās pēc divdesmit minūtēm. Ārpusē no-šķindēja atslēgas, slēdzene atsprāga vaļā, un durvis atvērās. — Mark, nāc man līdzi, — viņa teica. — Tev ir ciemiņš.

Zēns pēkšņi atkal izskatījās sastindzis, kā aizgājis citā pasaulē. Viņš kustējās lēnām. — Kas? — viņš savādā balsī jautāja.

— Tava advokāte.

Viņš piecēlās un sekoja Dorīnai gaitenī.

— Vai tu esi pārliecināts, ka ar tevi viss kārtībā? — uzraudze jautāja, pieliekusies klāt Viņš lēnām pamāja, un abi devās uz kāpnēm.

Redžija gaidīja mazā konferenču zālē vienu stāvu zemāk. Viņas abas laipni aprunājās kā vecas paziņas, un durvis tika aizslēgtas. Viņi sēdēja viens otram pretim pie maza, apaļa galdiņa.

— Vai mēs labi uzvedāmies? — viņa smaidīdama jautāja.

—Jā, atvaino par vakardienu.

—Tev nav jāatvainojas, Mark. Tici man, es saprotu. Vai tu labi gulēji?

—Jā, daudz labāk nekā slimnīcā.

— Dorīna saka, ka uztraucas par tevi.

— Es jūtos labi. Daudz labāk nekā Dorīna.

— Labi. — Redžija no diplomāta izvilka avīzi un uzlika titullapu uz galda. Viņš to ļoti lēnām izlasīja.

—Tu jau trīs dienas pēc kārtas esi redzams titullapā, — viņa teica, mēģinādama izmānīt smaidu.

— Man jau tas sāk apnikt. Es domāju, ka tiesas sēde bija konfidenciāla.

—Tā vajadzēja būt. Tiesnesis Rūzvelts man piezvanīja agri no rila. Viņš ir ļoti sarūgtināts par šo rakstu. Viņš plāno izsaukt reportieri un viņu pacepināt uz lēnas uguns.

— Par vēlu, Redžij. Raksts jau ir nodrukāts. Visi to redzēs. Un ir skaidri saprotams, ka es zinu pārāk daudz.

—Tā tas ir. — Viņa nogaidīja, kamēr Marks vēlreiz izlasa un nopēta savas fotogrāfijas. — Vai tu esi runājis ar savu māti? — viņa jautāja.

—Jā, kundze. Vakar ap pieciem pēcpusdienā. Viņas balss izklausījās nogurusi.

— Viņa ir nogurusi. Es viņu apciemoju pirms tava zvana, un viņa tur beidzās vai nost. Rikijam bija sliktāk.

—Jā. To stulbo kruķu dēļ. Iesūdzēsim viņus liesā.

— Varbūt vēlāk. Mums par kaut ko jāparunā. Pēc tam kad tu vakar atstāji zāli, tiesnesis Rūzvelts runāja ar juristiem un FIB. Viņš vēlas tevi, tavu māti un Rikiju iekļaut federālajā liecinieku aizsardzības programmā. Viņš uzskata, ka tas ir labākais veids, kā tevi aizsargāt, un es gribētu piekrist

— Kas tas ir?

— FIB tevi pārvietos un citu dzīves vietu, tālu prom no šejienes, kas tiks turēta slepenībā, un jums būs jauni vārdi, skola, viss. Tavai mātei būs jauns darbs, kur maksās vairāk, nevis tikai sešus dolārus stundā. Pēc dažiem gadiem viņi varētu jūs vēlreiz pārvietot, drošs paliek drošs. Viņi atrastu Rikijam daudz labāku slimnīcu, kamēr viņš izveseļojas.

— Vai es dabūšu jaunu divriteni?

— Protams.

— Es tikai jokoju. Es to vienreiz redzēju filmā, filmā par mafiju. Viens ziņu pienesējs nostučīja mafiju, un FIB palīdzēja viņam nozust. Viņam iztaisīja plastisko operāciju. Fibīši viņam atrada jaunu sievu, darbu un aizsūtīja uz Brazīliju vai kaut kur.

— Kas notika?

— Viņiem bija nepieciešams gads, lai to atrastu. Viņi nogalināja ari viņa sievu.

— Bet tā ir tikai filma, Mark. Tev patiešām nav citas izvēles. Tā būs drošāk.

— Protams. Man viņiem viss jāizstāsta, pirms viņi mums visas šīs brīnišķīgās lietas sagādā.

—Tā ir vienošanās sastāvdaļa.

— Mafija nekad neaizmirst, Redžij.

— Tu esi saskatījies par daudz filmu, Mark.

— Varbūt. Bet vai FIB nekad nav zaudējis lieciniekus šādās programmās?

Atbilde bija «jā», bet viņa nevarēja minēt konkrētu piemēru. — Es nezinu, bet mēs ar viņiem liksimies, un tu varēsi uzdot jebkuru jautājumu.

— Kas notiks, ja es negribēšu ar viņiem tikties? Kas būs, ja es gribēšu palikt savā mazajā kamerā šeit, kamēr man būs divdesmit gadu un tiesnesis Rūzvelts beidzot nomirs?

— Labi. Kas notiks ar tavu māti un Rikiju? Kas ar viņiem notiks, kad viņu izlaidīs no slimnīcas un viņiem nebūs kur iet?

— Viņi var apmesties pie manis. Dorīna par mums parūpēsies.

Nolāpīts, viņam bija neparasti ass prāts vienpadsmit gadu vecumā. Viņa kādu brīdi klusēja un uzsmaidīja Markam. Zēns nikni raudzījās uz advokāti.

— Paklau, Mark, vai tu man uzticies?

—Jā, Redžij. Es tev uzticos. Tu esi vienīgais cilvēks pasaulē, kam es pašlaik uzticos. Tāpēc, lūdzu, palīdzi man.

— Nav viegli izkulties.

— Es zinu.

— Es uztraucos tikai par tavu drošību, tavu un tavas ģimenes drošību. Tiesnesis Rūzvelts domā tāpat. Tagad es dažas dienas pastrādāšu pie liecinieku programmas detaļām. Tiesnesis vakar instruēja FIB, lai tie nekavējoties sāktu strādāt, un, manuprāt, tā ir labākā izeja.

— Vai tu par to runāji ar manu māti?

—Jā. Viņa vēl grib to apspriest Es domāju, ka viņai šī ideja iepatikās.

— Bet kā tu zini, ka tā izdosies, Redžij? Vai tas ir pilnīgi droši?

— Nekas nav pilnīgi drošs, Mark. Nav nekādu garantiju.

— Brīnišķīgi. Varbūt viņi mūs atrod un varbūt ne. Dzīve k]ūs aizraujoša, vai ne?

— Vai tev ir kāda labāka doma?

— Protams. Tā ir pavisam vienkārša. Mēs saņemsim apdrošināšanas naudu par treileru. Mēs atradīsim citu treileru un ievāksimies tajā. Es turēšu muti, un mēs visu mūžu dzīvosim laimīgi. Man nav nekādas daļas, vai viņi kādreiz atradīs šo līķi. Man ir gluži vienalga

— ALvaino, Mark, bet nekas neiznāks.

— Kāpēc ne?

— Tāpēc, ka tu esi liels neveiksminieks. Tu glabā svarīgu informāciju, un tu būsi apdraudēts, līdz to neizstāstīsi.

— Un pēc tam es būšu miris.

— Es tā nedomāju, Mark.

Viņš sakrustoja rokas uz krūtīm un aizvēra acis. Viņam uz kreisā vaiga bija neliels nobrāzums, un tas jau bija kļuvis brūns. Bija piektdiena. Klifords zēnam iesita pirmdien, un, lai gan šķita, ka pagājušas nedēļas, nobrāzums atgādināja, ka notikumi risinās ļoti strauji. Nabaga bērns joprojām nēsāja uzbrukuma zīmi.

— Kurp mēs dosimies? — viņš, aizvēris acis, klusām jautāja.

—Tālu. Misters Lūiss no FIB minēja bērnu psihiatrisko slimnīcu Portlendā, ko uzskata par vienu no labākajām. Viņi tur ievietos Rikiju, tur viņam būs vislabākā apmpe.

— Vai mafija varētu mūs izsekot?

— FIB spētu ar to tikt galā.

Viņš skatījās uz Redžiju. — Kāpēc tu pēkšņi uzticies FIB?

—Tāpēc, ka nav neviena cila, kam uzticēties.

— Cik ilgu laiku tas aizņems?

— Ir divas problēmas. Pirmā ir dokumentālā puse un sīkumi. Misters Lūiss teica, ka to varētu paveikt nedēļas laikā.

Otra ir Rrkijs. Dakteris Grinvejs varbūt atļaus viņu pārvietot tikai pēc dažām dienām.

—Tātad man jāpavada cietumā vēl viena nedēļa?

— Diemžēl tā izskatās.

— Nenožēlo, Rcdžij. Es te varu izturēt. īstenībā es te varētu palikt ilgi, ja vien viņi mani liktu mierā.

— Viņi tevi neliks mierā.

f

— Man jāparunā ar māti.

— Viņa varētu ierasties uz tiesas sēdi šodien. 'Tiesnesis

>

Rūzvelts tā vēlas. Es nojaušu, ka viņam būs konfidenciāla tikšanās ar FII3 cilvēkiem, lai apspriestu liecinieku aizsardzības programmu.

— Ja man jāpaliek cietumā, kāpēc jānotur tiesas sēde?

— Lietās, kas saistītas ar necieņas izrādīšanu pret tiesu, tiesnesim ir tevi periodiski jāuzaicina uz tiesas zāli, lai tu šajā sakarā varētu nožēlot grēkus, citiem vārdiem, lai tu darītu to, ko viņš vēlas.

— Likums smird, Redžij. Tas ir muļķīgs, vai ne?

— Bieži vien tā ir.

— Pagājušo nakti, kad es mēģināju iemigt, man ienāca prātā traka doma. Es domāju — kas būtu, ja līķis nav tajā vietā, par kurn stāstīja Klifords? Kas notiks, ja Klifords vienkārši fantazēja, jo bija sajucis? Vai tu par to esi domājusi, Redžij?

—Jā, bieži.

— Kas būs, ja tas viss ir liels joks?

— Mēs nevaram uz to paļauties, Mark.

Viņš izberzēja acis un atlaida krēslu atpakaļ. Zēns sāka pastaigāties pa nelielo telpu, sākdams pēkšņi nervozēt. — Tātad mēs vienkārši savācam mantiņas un pametam mūsu dzīvi šeit? Tev viegli runāt, Redžij. Tev nebūs jāmurgo. Tu turpināsi dzīvot, it kā nekas nebūtu noticis. Tu un Klints, mammucīte Lova, mazais, jaukais advokātu birojs. Daudz klientu. Bet mēs ne. Mēs visu atlikušo dzīvi pavadīsim bailēs.

— Es tā nedomāju.

— Bet tu to nezini, Redžij. Ir viegli šeit sēdēt un teikt, ka viss būs labi Tava galva nav apdraudēta.

—Tev nav izvēlēs, Mark.

— Man ir Es varētu melot

Tā bija vienkārša lietas izmeklēšanas termiņa pagarinājuma priekšlikuma izskatīšana, kas parasti ir diezgan garlaicīga juridiska rutīna. Tomēr nekas vairs nebija garlaicīgs, kad Berijs Žilete Muldano sēdās apsūdzēto krēslā un Villiss Apčērčs kļuva par viņa interešu paudēju. Ja tam vēl pievienoja milzīgo cienījamā Roja Foltriga ego un Volija Boksa prasmi manipulēt ar presi, tad šī nekaitīgā mazā tiesas sēde termiņa pagarinājuma lietā sāka izskatīties pēc sprieduma izpildīšanas. Godājamā Džeimsa Lamonda tiesas zāle bija pilna ar ziņkārīgajiem, presi un nelielu, greizsirdīgu juristu armiju, kam būtu darāmas svarīgākas lietas, bet kuri tikai nejaušības dēļ gadījušies tuvumā. Viņi bezmērķīgi pastaigājās un drūmi sarunājās, gaidu pilnām acīm raudzīdamies uz presi. Juristus pievelk fotoaparāti un reportieri, tāpat kā asinis pievilina haizivis.

Aiz barjeras, kas atdalīja spēlētājus no skatītājiem, palīgu pulciņa vidū stāvēja Rojs Foltrigs un čukstēja, saraucis pieri tā, it kā viņi plānotu uzbrukumu. Viņš bija uzposies savā labākajā tumšajā svētdienas uzvalkā — ar vesti, baltu kreklu, sarkanzilu zīda kaklasaiti, perfektu frizūru, līdz spīdumam nospodrinātās kuipēs. Viņš bija pagriezies pret auditoriju, bet, protams, pārāk aizņemts, lai kādu ievērotu. Ejas otrā pusē sēdēja Muldano ar muguru pret ziņkārigo pūli un izlikās, ka visus ignorētu. Viņš bija ģērbies melnā. Zirgastīte bija ideāli sasieta un izliecās līdz apkaklītes malai. Villiss Apčērčs sēdēja uz aizstāvības galda malas, ar skatienu pret presi, dzīvi sarunādamies ar kādu jurista palīgu. Apčērčam patika pievērst uzmanību vēl vairak par Foltrigu, ja tas vispār bija cilvēka spēkos.

Muldano vēl nezināja par Džeka Ncnsa arestu pirms astoņām stundām Memfisā. Viņš nezināja arī par Kela Sisona nodevību. Berijam nebija ziņu no Bono un Pinni, un viņš no rīta bija aizsūtījis Gronki atpakaļ uz Memfisu, neko nezinādams par nakts notikumiem.

\

Foltrigs savukārt jutās ļoti apmierināts. Pamatojoties uz ierakstītajām sarunām, ko pārraidīja sālstrauks, viņš pirmdien varēs dabūt gatavas apsūdzības pret Muldano un Gronki justīcijas obstrukcijā. To būs viegli panākt. Viņi tam bija rokā. Muldano draudēja pieci gadi. Taču Rojs nebija atradis līķi. Un Berija Žiletes notiesāšana par obstrukciju neradītu tik lielu popularitāti kā riebīgā tiesas prāva sakarā ar slepkavību, kur demonstrētu satrūdējuša līķa krāsainus uzņēmumus un patologu ziņojumus par ložu trajektorijām. Šāda prāva ilgtu nedēļām, un Rojs katru vakaru varētu spīdēt vakara ziņās. Viņš to jau redzēja acu priekšā.

Rojs bija aizsūtījis Finku atpakaļ uz Memfisu agri no rīta ar Lielās zvērināto žūrijas pavēstēm bērnam un viņa advokātei. Tas mazliet paātrinās procesu. Viņam jāpiespiež zēns atzīties līdz pirmdienas pēcpusdienai, un, ja paveiktos, Bojeta mirstīgās atliekas varētu dabūt līdz pirmdienas vakaram. Šī doma bija viņu noturējusi darbā līdz trijiem rītā. Viņš nezināma iemesla dēļ lepni aizsoļoja līdz tiesas ierēdņa galdam, tad tikpat cienīgi atpakaļ, nikni skatīdamies uz Muldano, kurš viņu neievēroja.

Tiesas zāles policists apstājās tiesneša vietas priekšā un izkliedza pavēli visiem apsēsties, jo tiesas sēde sākusies un godājamais Džeimss Lamonds būs tās priekšsēdis. Lamonds parādījās sāndurvīs, viņu uz tiesneša vietu pavadīja palīgs, nesdams smagu dokumentu kaudzi. Lamondam bija nedaudz pāri piecdesmit, un viņu varēja uzskatīt par zīdaini federālo tiesnešu vidū. Viens no neskaitāmajiem Reigana ieceltajiem amatvīriem, viņš bija tipisks piemērs — «tikai lietišķi, bez smaida, pietiek pļāpāt, mums jāizdara, pirms viņš paspēj». Lamonds bija ieņēmis ASV valsts prokurora amatu Luiziānas dienvidu apgabalā tieši pirms Roja Foltriga, un viņš, tāpat kā visi citi, ienīda savu pēcteci. Sešus mēnešus pēc stāšanās amatā Foltrigs bija devies ceļojumā, lai teiktu runas visā apgabalā. Viņš Rotari kluba biedriem un civitāņiem bija demonstrējis grafikus un shēmas un ar statistikas piemēru palīdzību deklarējis, ka pašlaik viņa darbinieki strādā daudz efektīvāk nekā iepriekšējos gadus, ka tiek izvirzītas apsūdzības, ka narkotiku tirgoņi ietupināti aiz restēm, ka sabied-īiskie pārstāvji rosās, jo ir iebiedēti. Noziedzības pasaulei draudot briesmas un sabiedrības intereses tiekot dedzīgi aizsargātas tāpēc, ka viņš — Rojs Foltrigs — tagad ir apgabala galvenais federālais prokurors.

Šis muļķīgais gājiens aizskāra Lamondu un pārējos tiesnešus, tāpēc viņiem cienījamais neizraisīja nekādas simpātijas.

Lamonds vēroja pūli tiesas zālē. Visi bija apsēdušies. — Ak Dievs! — tiesnesis ierunājās. — Kāds prieks par jūsu lielo interesi šodien, bet, atklāti runājot, tā ir tikai iepriekšējā tiesas sēde sakarā ar priekšlikumu. — Viņš dusmīgi paskatījās uz Foltrigu, kurš sēdēja sešu palīgu vidū. Apčēr-čam katrā pusē bija pa vietējam advokātam, un viņam aizmugurē sēdēja divi jurista palīgi.

— Tiesa ir gatava sākt izskatīt apsūdzētā Berija Muldano priekšlikumu lietas izmeklēšanas termiņa pagarinājuma jautājumā. Tiesa atzīmē, ka šī lieta ir nozīmēta izskatīšanai tiesā pēc trim nedēļām, sākot ar nākamo pirmdienu. Mister Apčērč, jūs iesniedzāt priekšlikumu, tātad jūs varat sākt. Lūdzu, īsi. Visiem par pārsteigumu Apčērčs patiešām runāja īsi. Viņš vienkārši konstatēja to, ko visi zināja par nelaiķi Džeromu Klifordu, un izskaidroja liesai, ka viņam paredzēta tiesas prāva federālajā tiesā Sentluisā pēc trim nedēļām, skaitot no nākošās pirmdienas. Viņš runāja veikli, atbrīvoti un jutās kā mājās šajā dīvainajā tiesas zālē. Bija nepieciešams pagarinājums, viņš prasmīgi paskaidroja, ka viņam tāpēc vajadzīgs laiks, lai sagatavotu aizstāvību prāvai, kura nenoliedzami būs ilgstoša. Viņš savu uzstāšanos pabeidza desmit minūtēs.

— Cik daudz laika jums nepieciešams? — Lamonds interesējās.

—Jūsu godība, man ir saspringts tiesas prāvu grafiks, un es priecātos, ja varētu to jums parādīt. Seši mēneši būtu taisnīgs un saprātīgs pagarinājums.

— Paldies. Vai jums vēl kas piebilstams?

— Nē, ser. Paldies jums, jūsu godība. — Kad Apčērčs apsēdās, Foltrigs cēlās kājās un devās uz paaugstinājumu tieši pretī tiesneša krēslam. Viņš iemeta skatienu savās piezīmēs un jau gatavojās sākt, kad Lamonds pasteidzās pirmais.

— Mister Foltrig, jūs, protams, nenoliegsiet, ka aizstāvībai nepieciešams vairāk laika sakarā ar jaunajiem apstākļiem.

— Nē, jūsu godība, es to nenoliedzu. Bet, manuprāt, seši mēneši ir pārāk ilgs laiks.

—Tātad — cik jūs ieteiktu?

— Mēnesi vai divus. Redziet, jūsu godība, es...

— Es te nedomāju sēdēt un uzklausīt jūsu kaulēšanos par diviem vai sešiem., vai trijiem, vai četriem mēnešiem, mister Foltrig. Ja jūs p> krītat, ka apsūdzētajam pienākas pirmstiesas izmeklēšanas termiņa pagarinājums, tad es to pieņemu izlemšanai un nosaku tiesas sēdi, kad manā kalendārā būs brīvs laiks.

Lamonds zināja, ka Foltrigam vairāk nekā Muldano nepieciešams termiņa pagarinājums. Viņš vienkārši nevarēja to pieprasīt. Taisnīgumam vienmēr jāuzbrūk. Prokurori nav spējīgi pieprasīt vairāk laika.

— Labi, jā, jūsu godība, — Foltrigs skaļi teica. — Bet mēs uzskatām, ka jāizvairās no nevajadzīgiem pagarinājumiem. Šī lieta jau tā ir pārāk ievilkusies.

— Vai jūs gribat teikt, ka tiesa knapi velk kājas, mister Foltrig?

— Nē, jūsu godība, bet to dara apsūdzētais. Viņš ir iesniedzis ļoti frivolu priekšlikumu, ko Amerikas jurisprudencē pazīst kā laika novilcināšanu. Viņš ir izmēģinājis visdažādākos taktiskos paņēmienus...

— Mister Foltrig, misters Klifords ir miris. Viņš vairs nevar iesniegt nevienu priekšlikumu, un pašlaik apsūdzētajam ir jauns advokāts, kurš, kā es redzu, ir iesniedzis tikai vienu priekšlikumu.

Foltrigs ieskatījās piezīmēs un juta, ka lēnām svilst Viņš nebija cerējis gūt virsroku tik sīkā lietā, bet viņš, protams, nebija gaidījis, ka dabūs pa zobiem.

— Vai jums ir kas būtisks sakāms? — viņa godība jautāja tā, it kā Foltrigs nemaz nevarētu pateikt kaut ko nozīmīgu.

Viņš paķēra jurista bloknotu un aizdrāzās atpakaļ uz savu vietu. Diezgan nožēlojama uzstāšanās. Vajadzēja sūtīt kādu no padotajiem.

— Vai jums ir kas piebilstams, mister Apčērč? — Lamonds jautāja.

— Nē, ser.

— Ļoti labi. Paldies visiem par ieinteresētību šajā lietā. Atvainojiet, ka viss risinājās tik ātri. Varbūt nākamreiz mēs padarīsim vairāk. Tiks izdota pavēle par jaunu tiesas prāvas laiku.

Lamonds piecēlās tikai dažas minūtes pēc tam, kad bija apsēdies, un nozuda. Reportieri devās ārā, '^m, protams, Fol-trigs un Apčērčs tiem sekoja, lai noturētu improvizētas preses konferences katrs savā gaiteņa galā.

29

Lai gan Sliks Mellers bija aprakstījis cietuma nemierus, izvarošanas un piekaušanas gadījumus un vienmēr atradās durvju un restu otrā pusē, kur bija droši, viņš nekad īstenībā fiziski nebija iegājis cietuma kamerā. Lai gan šī doma kā smagums nomāca viņa prātu, viņš izturējās aukstasinīgi un radīja stabila reportiera un Konstitūcijas pirmā pielikuma^8 piekritēja iespaidu. Reportierim pie katra sāna sēdēja pa advokātam. Tie bija labi apmaksāti bonzas no firmas, kurā strādāja simt darbinieku. ŠI firma jau gadu desmitiem pārstāvēja Memphis Press, un advokāti pēdējo divu stundu laikā neskaitāmas reizes bija viņu pārliecinājuši, ka Amerikas Savienoto Valstu Konstitūcija ir viņa draugs un šodien būs viņa vairogs. Sliks bija ģērbies kā pieredzējis ceļojošs reportieris — džinsos, safari žaketē un ceļotāja zābakos.

Hariju nespēja ietekmēt šī zebiekstes aura. Tiesnesi neiespaidoja ari zīda zeķēs tērpto zilasiņu republikāņu rupori, kurn ēnas nekad agrāk nebija aptumšojušas viņa tiesas zāles durvis. Viņš sēdēja savā krēslā un jau desmito reizi lasīja Slika rakstu rīta avīzē.

Viņš ātri atmiņā pārcilāja lietas par Konstitūcijas pirmā pielikuma izmantošanu, reportieru un viņu konfidenciālās informācijas avotu lietas. Harijs nesteidzās un jāva Slikam pasvīst

Durvis bija aizslēgtas. Kārtības uzturētājs Grainders, Slika draugs, diezgan nervozi mīņājās tiesneša krēsla tuvumā. Saskaņā ar tiesneša pavēli divi policisti uniformās sēdēja tieši Slikam un viņa advokātiem aiz muguras un bija gatavi rīkoties. Sliku un viņa advokātus tas satrauca, taču viņi centās neko neizrādīt

Tā pati stenogrāfiste — tikai svārciņi bija vēl īsāki — vīlēja nagus un gaidīja, kad sāks rindoties vārdi. Tā pati īgnā, vecā kundze sēdēja pie sava galda un šķirstīja National Enquirer. Viņiem bija jāgaida ilgi. Pulkstenis rādīja jau gandrīz pusviens. Kā parasti, iztiesājamo lietu grafiks bija pārblīvēts un viss kavējās. Mārsija sagatavoja Harijam sendviču, ko apēst sēžu starplaikā. Nākamā lieta bija Sveju noklausīšanās.

Tiesnesis paliecās uz priekšu, atbalstījies uz elkoņiem, un caururbjoši skatījās lejup uz Sliku, kurš ar savām simt trīsdesmit mārciņām droši vien bija trīsreiz vieglāks par Hariju. — Atzīmēt protokolā, — viņš norēja, un stenogrāfiste sāka klikšķināt

Lai gan Sliks bija aukstasinīgs, jau dzirdot Rūzvelta pirmos vārdus, viņš sarāvās un izslējās taisnāk.

— Mister Meller, es jums izsniedzu tiesas pavēsti tāpēc, ka jūs esat pārkāpis Tenesijas štata kodeksa nodaļu, kas nosaka manas tiesas procedūru konfidencialitāti. Tas ir ļoti nopietni, jo šeit ir runa par maza bērna drošību un labklājību. Diemžēl likums neparedz kriminālatbildību, vienīgi apsūdzību necieņas izrādīšanā pret tiesu.

Harijs noņēma savas lasāmās brilles un sāka tās slaucīt ar kabataslakatu. — Tātad, mister Meller, — viņš teica kā sarūgtināts vecaistēvs. — Lai gan mani satrauc jūsu raksts, es esmu vairāk norūpējies par to faktu, ka kāds ir šo informāciju jums izpaudis. Cilvēks, kurš bija šajā tiesas zālē vakar sēdes laikā. Mani ļoti satrauc jūsu informācijas avots.

Grainders atspiedās pret sienu, saspiedis kopā kājas, lai ceļi nedrebētu. Uz Sliku viņš neskatījās. Pirms sešiem gadiem viņš pārcieta pirmo infarktu, un, ja viņš nesavaldīsies, šoreiz varētu būt vēl viens, vēl pamatīgāks.

— Lūdzu, apsēdieties liecinieku krēslā, mister Meller! — Harijs norādīja ar rokas mājienu. — Esiet mans viesis! — Vecā īgņa Sliku nozvērināja. Viņš novietoja vienu tūrista zābakā ieauto kāju uz otras ceļgala, ar skatienu meklējot atbalstu pie saviem advokātiem. Tie neskatījās uz Sliku. Grainders pētīja griestu plāksnes.

— Jūs esat devis zvērestu, mister Meller, — Harijs atgādināja reportierim pēc dažām sekundēm.

—Jā, ser, — Sliks izdvesa un vārgi mēģināja uzsmaidīt šim milzīgajam vīram, kurš sēdēja augstu virs viņa un lūrēja pāri barjerai lejup.

— Vai jūs faktiski esat uzrakstījis rakstu šodienas avīzē, kurš parakstīts ar jūsu vārdu?

—Jā, ser.

— Vai jūs to uzrakstījāt pats vai kāds jums palīdzēja?

— Hm, jūsu godība, es pats uzrakstīju katru vārdu, ja tāda ir jūsu doma.

— Tā es domāju. Tātad, šī stāsta ceturtajā paragrāfā jūs rakstāt — es citēju: «Marks Svejs atteicās atbildēt uz jautājumiem par Bcriju Muldano vai Boidu Bojetu.» Vai jūs to uzrakstījāt, mister Meller?

—Jā, ser.

— Vai jūs vakar piedalījāties tiesas sēdē, kad bērns sniedza liecību?

— Nē, ser.

— Vai jūs atradāties šajā ēkā?

— Hm, jā, ser, es šeit biju. Tas taču nav aizliegts, vai ne?

— Klusu, mister Meller! — Šeit jautājumus uzdodu es un atbildat jūs. Vai jums ir skaidra sēdes kārtība?

—Jā, ser! — Sliks ar skatienu lūdzās savus advokātus, bet abi šobrīd bija dziļi iegrimuši dokumentu lasīšanā. Viņš jutās pamests.

—Tātad jūs nebijāt klāt Un tā, mister Meller, kā jūs uzzinājāt, ka bērns atteicies atbildēt uz maniem jautājumiem par Beriju Muldano vai Boidu Bojetu?

— Man bija informācijas avots.

Grainders par sevi nekad nebija domājis kā par informācijas avotu. Viņš vienkārši bija zemu apmaksāts kārtības uzturētājs tiesas zālē, formā, ar pistoli, un viņam bija jāmaksā ģimenes rēķini. Viņu jau reiz gandrīz iesūdzēja tiesā par sievas kredītkarti. Grainders gribēja noslaucīt sviedrus no pieres, taču baidījās pakustēties.

— Informācijas avots, — Harijs, izsmiedams Sliku, atkārtoja — Protams, ka jums bija informācijas avots, mister Meller. Tā es domāju. Jūs šeit nebijāt Kāds jums izstāstīja. Tas nozīmē, ka jums bija informācijas avots. Tātad — kurš bija jūsu informācijas avots?

Advokāts ar sirmākajiem matiem aši piecēlās un gribēja runāt Viņš bija ģērbies tāpat kā visi lielu firmu darbinieki — standarta drēbēs — ogļmelnā uzvalkā, baltā kreklā ar sarkanu kaklasaiti, ko rotāja izaicinoši dzeltena svītra, melnās kurpēs. Advokāta uzvārds bija Alifants. Viņš parasti izvairījās no tiesas zālēm. — Jūsu godība, ja drīkstu...

Harijs saviebās un lēnām novērsās no liecinieka. Tiesneša mute pavērās, it kā viņu šokētu šī pārdrošā iejaukšanās. Harijs nikni blenza un Alifantu, kurš atkārtoja: — Ja drīkstu, jūsu godība.

Harijs ļāva viņam stāvēt veselu mūžību un tad teica: — Jūs neesat agrāk redzēts manā tiesas zālē, vai ne, mister Alifant?

—Jā, ser, — viņš, joprojām stāvēdams, atbildēja

— Es tā ari domāju! Te nav jūsu parastie medību lauki. Cik juristu strādā jūsu firmā, mister Alifant?

— Pēc pēdējām ziņām simt septiņi.

Harijs iesvilpās un pašūpoja galvu. — Tas tik ir juristu bariņš! Vai kāds no tiem specializējas nepilngadīgo tiesas lietās?

— Hm, esmu pārliecināts, ka noteikti, jūsu godība.

— Kuri?

Alifants iebāza vienu roku kabatā, ar otras rokas pirkstu viņš berzēja jurista bloknota malu. Viņš šeit neiederējās. Advokāta juridiskā pasaule bija smailu mēbelēti kabineti un biezas dokumentu mapes, pamatīgas rokasnaudas un izsmalcinātas pusdienas. Viņš bija bagāts, jo pieprasīja trīssimt dolāra stundā, un viņa trīsdesmit kolēģi nodarbojās ar to pašu. Juridiskā firma zēla un plauka, jo tās septiņdesmit asociētajiem biedriem maksāja piecdesmit tūkstošus gadā, un no viņiem savukārt gaidīja, lai tie iekasētu piecreiz vairāk. Viņš šeit, domājams, atradās tikai tāpēc, ka skaitījās laikraksta galvenais juriskonsults, bet īstenībā tāpēc, ka neviens no firmas prāvu nodaļas nevarēja ierasties uz tiesas sēdi, ja pavēste pienāca divas stundas iepriekš.

Harijs nicināja viņu, viņa firmu un visu viņu sugu. Viņš neuzticējās juristiem, kas strādāja lielās firmās un nokāpa no saviem augstumiem, lai biedrotos ar zemāko šķiru, tikai tad, kad savādāk nevarēja. Šie juristi bija kašķīgi un baidījās sasmērēt rokas.

— Apsēdieties, mister Alifant, — viņš norādīja. — Manā tiesas zālē nestāv kājās. Apsēdieties!

Alifants, neveikli kāpdamies atpakaļ, apsēdās.

— Tātad — ko jūs gribējāt teikt, mister Alifant?

— Jūsu godība, mēs iebilstam pret šiem jautājumiem, un mēs iebilstam, ka tiesa izjautā misteru Melleni. Mēs pamatojamies uz to, ka viņa rakstu aizsargā tiesības uz vārda brīvību saskaņā ar Konstitūcijas pirmo pielikumu. Tātad...

— Mister Alifant, vai jūs esat lasījis kodeksa nodaļu, kur rakstīts par slēgtām tiesas sēdēm nepilngadīgo lietās? Jūs, protams, esat?

—Jā, ser, esmu. Un, atklāti runājot, jūsu godība, man patiešām radušās problēmas ar šo nodaļu.

— Ak tā? Turpiniet.

—Jā, ser. Mans viedoklis ir, ka šī kodeksa nodaļa tādā veidā, kā tā uzrakstīta, nav konstitucionāla. Man šeit ir dažas lietas no citiem...

— Nav konstitucionāla? — Harijs, saraucis uzacis, jautāja.

— Jā, ser, — Alifants pārliecināti atbildēja

— Vai jūs zināt, kurš sarakstījis šo kodeksa paragrāfu, mister Alifant?

Alifants pagriezās pret savu kolēģi, it kā tas zinātu visu. Viņš noliedzoši pašūpoja galvu.

— Es to sacerēju, mister Alifant, — Harijs skaļi teica. — Es, jūsu padevīgais kalps. Un, ja jūs Ieaut ko zinātu par nepilngadīgo likumiem šajā štatā, jums būtu jāzina, ka es esmu eksperts, tāpēc ka uzrakstīju šo likumu. Tagad turpināsim — ko jūs par to varat teikt?

Sliks iegrima krēslā. Viņš bija aprakstījis tūkstošiem prāvu. Viņš bija redzējis, kā dusmīgi tiesneši iedzen zemē advokātus, un zināja, ka tādā gadījumā cietēji parasti bija viņu klienti.

— Es pastāvu uz to, ka šī nodaļa nav konstitucionāla, jūsu godība, — Alifants drosmīgi teica.

— Vismazāk es, mister Alifant, vēlos iesaistīties garās, kaislīgās debatēs ar jums par Konstitūcijas pirmo pielikumu. Ja jums nepatīk šis likums, iesniedziet to apelācijai un panāciet izmaiņas. Man, godīgi sakot, ir vienalga. Bet pašlaik, tā kā es netieku pusdienās, es gribētu, lai jūsu klients atbildētu uz manu jautājumu. — Viņš atkal pievērsās Slikam, kurš, šausmu pārņemts, gaidīja. — Tātad, mister Mcller, kas bija jūsu informācijas avots?

Grainderam gribējās vemt Viņš pabāza īkšķus zem siksnas un spieda tos pie vēdera. Sliks vienmēr turēja doto vārdu — tāda bija viņa reputācija. Viņš vienmēr sargāja savus informācijas avotus.

— Es nevaru atklāt savus informācijas avotus, — Sliks teica pēc iespējas traģiskākā balsī, kā moceklis, kas gatavs doties nāvē. Grainders dziļi ieelpoja. Kādi saldi vārdi!

Harijs tūlīt pat pamāja abiem policistiem. — Es jūs apsūdzu necieņā pret tiesu, mister Meller, un pavēlu jūs arestēt — Policisti nostājās blakus Slikam, kurš izmisīgi meklēja atbalstu.

—Jūsu godība, — Alifants teica, nejuzdams, ka pieceļas kājās. — Mēs iebilstam. Jums nav tiesību...

Harijs Alifantam nepievērsa uzmanību. Viņš runāja ar policistiem. — Aizvediet viņu uz pilsētas cietumu. Nekādas īpašas privilēģijas! Nekādu pakalpojumu! Es viņu uzaicināšu atkal pirmdien, lai viņš pamēģina vēlreiz.

Viņi uzrāva Sliku kājās un uzlika rokudzelžus. — Dariet kaut ko! — viņš uzkliedza Alifantam, kurš teica; — Šeit tiek pārkāptas tiesības uz vārda brīvību, jūsu godība. Jūs to nedrīkstat darīt

— Es to daru, mister Alifant, — Harijs sauca. — Un, ja jūs tūlīt neapsēdīsieties, jūs nokļūsiet vienā kamerā ar savu klientu.

Alifants iekrita krēslā.

Policisti aizvilka Sliku līdz durvīm, un, kad tās vēra vaļā, Harijs teica galavārdu: — Mister Meller, ja es jūsu avīzē izlasīšu kaut rindiņu, kas būs uzrakstīta, kamēr jūs esat cietumā, jūs tur sēdēsiet mēnesi, pirms es jūs uzaicināšu uz šejieni atpakaļ. Skaidrs?

Sliks nespēja parunāt — Mēs iesniegsim apelāciju, Slik, — Alifants apsolīja, kamēr policisti izstūma ārā reportieri un aizvēra durvis. — Mēs iesniegsim apelācijas sūdzību.

Diāna Sveja sēdēja masīvā koka krēslā un turēja savu vecāko dēlu, vērodama, kā caur liecinieku telpas putekļainajiem un salauztajiem slēģiem iespiežas saule. Asaras bija izsīkušas, un viņai trūka vārdu.

Pēc tam kad Diāna piecas dienas un četras naktis bija piespiedu kārtā uzturējusies psihiatriskajā nodaļā, viņa sākumā nopriecājās, ka var doties projām. Bet prieks bija īslaicīgs, un pašlaik viņa ilgojās atgriezties pie Rikija gultas. Tagad, kad viņa bija satikusi Marku, apkampusi un raudājusi kopā ar viņu, māte zināja, ka dēls ir drošībā. Šajos apstākļos viņai ar to bija jāsamierinās.

Viņa vairs neuzticējās ne savai intuīcijai, ne prāta spējām. Ja piecas dienas tiek pavadītas alā, zūd jebkura realitātes izjūta. Nepārtrauktais šoka stāvoklis sievieti bija iztukšojis un apstulbinājis. Viņas prātu notrulināja zāles — miega tabletes un tabletes, lai pamostos, un tabletes, lai izturētu. Viņas dzīve kļuva līdzīga fotouzņēmumu sērijai, kad tos pa vienam liek galdā. Smadzenes darbojās ar lēniem apgriezieniem.

— Viņi vēlas, lai mēs brauktu uz Portlandi, — Diāna teica, glaudīdama Marka roku.

— Redžija ar tevi par to runāja?

—Jā. Mums vakar bija gara saruna. Tur Rikijam atrasta laba vieta, un mēs varētu sākt visu no jauna.

— Izklausās jau jauki, bet es baidos.

— Es ari baidos, Mark. Es negribu turpmākos četrdesmit gadus dzīvot, visu laiku atskatoties. Reiz kādā žurnālā es izlasīju stāstu par mafijas ziņu pienesēju, kurš palīdzēja FIB, un viņi piekrita to paslēpt. Tāpat kā ar mums. Man šķiet, pagāja kādi divi gadi, kamēr mafija viņu atrada un uzspridzināja personiskajā mašīnā.

— Manuprāt, es redzēju šo filmu.

— Es tā nespēšu dzīvot, Mark.

— Vai mēs varētu dabūt citu treileru?

— Domāju, ka jā. Es šorīt runāju ar misteru Takeru, un viņš saka, ka treilers bijis labi apdrošināts. Viņš teica, ka atradīs mums citu. Un man vēl ir mans darbs. Šorīt man atnesa algas čeku uz slimnīcu. — Marks pasmaidīja, iedomādamies, kā atgriezīsies treilerparkā un satiks citus bērnus. Viņš pat nožēloja, ka netiek uz skolu...

—Tie cilvēki ir šausmīgi, Mark.

— Es zinu. Es viņus esmu saticis.

Diāna kādu bridi pārdomāja un tad jautāja: — Ko tu teici?

— Laikam es tev to aizmirsu izstāstīt.

— Es gribētu dzirdēt.

—Tas notika pirms pāris dienām slimnīcā. Es neatceros dienu. Viss saplūdis kopā. — Marks dziļi ieelpoja. Viņš stāstīja par tikšanos ar vīrieti, par automātisko nazi un viņu ģimenes fotogrāfiju. Parastos apstākļos viņa, tāpat kā jebkura māte, būtu pārsteigta, bet Diāna to uztvēra tikai kā kārtējo atgadījumu šajā briesmīgajā nedēļā. — Kāpēc tu man neizstāstīji?

— Es negribēju tevi uztraukt.

—Tu zini, ka mēs nebūtu iekūlušies šajās nepatikšanās, ja tu būtu man visu uzreiz izstāstījis.

— Nedusmojies, mamm. Es to nevaru izturēt.

Viņa arī nevarēja izturēt, tāpēc neturpināja. Pieklauvēja Redžija — un durvis atvērās. — Mums jāiet, — viņa teica. — Tiesnesis gaida.

Virai lai sekoja pa gaiteni un tālāk ap stūri. Divi tiesas zāles policisti vilkās aizmugurē. — Vai tu nervozē? — Diāna čukstēja.

— Nē. Tas nav nekas sevišķs, mamm.

Kad viņi ienāca tiesas zālē, Harijs košļāja sendviču un šķirstīja lietu. Finlcs, Ords, Balesters Maklemors un nepilngadīgo tiesas dežurējošais prokurors klusi un nomākti sēdēja cits citam blakus pie galda un gaidīdami garlaikojās. Finku un Ordu bija savaldzinājušas slenogrāfistes kājas un tas, ko sedza svārki. Viņas figūra šķita piedauzīga — tievs viduklis, stingras krūtis, slaidas kājas. Meitene bija vienīgā glābēja šajā nenozīmīgajā un niecīgajā tiesas zālītē, un Finkam nācās atzīt, ka tā nodarbinājusi viņa prātus, atgriežoties Memfisā. Viņš nebija vīlies. Svārki sniedzās līdz pusgurnam un vēl slīdēja augšup.

Harijs paskatījās uz Diānu un dāvāja viņai savu jaukāko smaidu. Viņa paprāvie zobi izskatījās ideāli, un skatiens bija silts. — Labdien, Svejas kundze, — tiesnesis mīļi sveicināja. Viņa pamāja un centās pasmaidīt

— Man prieks jūs redzēt, un atvainojos, ka tas notiek šādos apstākļos.

— Paldies, jūsu godība, — viņa klusi atbildēja cilvēkam, kurš bija licis arestēt viņas dēlu.

Harijs ar nicinājumu skatījās uz Finku. — Es ceru, ka visi lasījuši šīrīta Memphis Press. Tur ir aizraujošs stāsts par mūsu vakardienas sēdi, un vīrs, kurš uzrakstīja šo rakstu, pašlaik sēž cietumā. Esmu apņēmies šo lietu izmeklēt tālāk un esmu pārliecināts, ka atradīšu informācijas noplūdi.

Graindcram pie durvīm atkal kļuva slikti.

— Kad es viņu atradīšu, viņš dabūs sodu par necieņas izrādīšanu pret tiesu. Tātad, dāmas un kungi, turiet mutes ciet! Nevienam ne vārda. — Viņš paņēma lietu. — Un tā, mister Fink, kur ir misters Foltrigs?

Sēdēdams kārtīgi savā vietā, Finks atbildēja: — Viņš ir Ņūorleānā, jūsu godība. Man ir tiesas pavēles kopija, kuru jūs pieprasījāt.

— labi. Es jums uzticos. Klerkas^9 kundze, nozvēriniet liecinieku.

Klerkas kundze pasvieda roku gaisā un uzrēja Markam: — Pacel labo roku! — Marks neveikli piecēlās un tika nozvērināts.

—Tu vari palikt savā vietā, — Harijs teica. Redžija atradās zēnam labajā, Diāna — kreisajā pusē.

— Mark, es tev uzdošu dažus jautājumus, labi?

—Jā, ser.

— Vai misters Klifords pirms nāves kaut ko tev teica par misteru Beriju Muldano?

— Es neatbildēšu.

— Vai misters Klifords minēja Boida Bojeta vārdu?

— Es neatbildēšu.

— Vai misters Klifords kaut ko teica par Boida Bojeta slepkavību?

— Es neatbildēšu.

— Vai misters Klifords izstāstīja, kur pašlaik atrodas Boida Bojeta mirstīgās atliekas?

— Es neatbildēšu.

Harijs apklusa un pētīja savus pierakstus. Diāna, aizturējusi elpu, samulsusi skatījās uz Marku. — Viss kārtībā, mamm,— viņš čukstēja

— Jūsu godība, — zēns skaļi un pārliecinoši teica, — es vēlos, lai jūs saprastu, ka es neatbildu to pašu iemeslu dēļ, ko minēju vakar. Es vienkārši esmu nobijies, tas arī viss.

Harijs pamāja, bet neko neizrādīja. Viņš nebija ne dusmīgs, ne apmierināts. — Mister kārtībniek, aizvediet Marku atpakaļ uz liecinieku telpu un atstājiet viņu tur, kamēr mēs beidzam. Viņš varēs parunāt ar māti, pirms viņu aizved uz aizturēšanas centru.

Graindera ceļgali bija kā salipuši, bet viņš saņēmās un izveda Marku no tiesas zāles.

Harijs atvilka mantijas rāvējslēdzēju. — Parunāsim bez protokola. Klerkas kundze un Gregas jaunkundze, jūs varat iet pusdienās. — Tas nebija priekšlikums, bet prasība. Harijs vēlējās mazāk klausītāju tiesas zālē.

Gregas jaunkundze pameta kājas uz Finka pusi, un aģenta sirds apstājās. Viņi abi ar Ordu pavērtām mutēm vēroja, kā meitene piecēlās, paņēma savu somiņu un lepni izsoļoja no tiesas zāles.

— Uzaiciniet FIB, mister Fink! — Harijs pavēlēja Tika ievesti Maktūns un izmocītais K. O. Lūiss un ieņēma savas vietas Ordām aiz muguras. Lūiss bija aizņemts vīrs, tūkstošiem svarīgu lietu viņu gaidīja Vašingtonā, un viņš pagājušo divdesmit četru stundu laikā sev simtiem reižu bija jautājis, kāpēc viņš ieradies Memfisā. Protams, tāpēc, ka to vēlējās direktors Voils, un no tā vien varēja redzēt, kas te ir priekšnieks.

—-Mister Fink, jūs pirms tiesas sēdes minējāt, ka ir kāda steidzama lieta, par kum man būtu jāzina.

— Jā, scr. Misters baiss par to gribētu pastāstīt.

— Mister Lūis, lūdzu, bet īsi.

—Jā, jūsu godība. Mēs jau vairākus mēnešus novērojam Beriju Muldano un vakar ieguvām Muldano un Pola Gron-kes sarunas ierakstu. Viņi tikās bārā Franču kvailālā, un, manuprāt, jums to vajadzētu noklausīties.

— Vai jums ir kasete?

—Jā, ser.

—Tad klausīsimies. — Harijs pēkšņi vairs nedomāja par laiku. Maktūns aši sakārtoja atskaņotāju un pastiprinātāju uz galda Finkam priekšā, un Lūiss ielika mikrokaseti. — Pirmā balss, ko jūs dzirdēsiet, pieder Muldano, — viņš skaidroja kā ķīmiķis, kurš gatavojas demonstrēt eksperimentu. — Pēc tam runā Gronke.

Tiesas zālē viss bija kluss un mierīgs, tikai čērkstošas, bet skaidri ierakstītas balsis spalgi skanēja no pastiprinātāja. Bija ierakstīta visa saruna — Muldano ieteikums nogalināt bērnu un Gronkes šaubas par to, vai viņi piekļūs Markam, doma par bērna mātes vai brāļa slepkavību un Gronkes protesti pret nevainīgu cilvēku nogalināšanu. Muldano plāni novākt advokāti un ņirgāšanās par to, ka tas nāks par labu jurisprudencei, Gronkes lielība par treilera nodedzināšanu un beidzot — plāni pieslēgt noklausīšanās ierīces advokātes telefoniem.

Šī saruna stindzināja. Finks ar Ordu to bija dzirdējuši vismaz desmit reižu, tāpēc viņu attieksme bija neitrāla. Re-džija aizvēra acis, kad tik nevērīgi tika pļāpāts par viņas dzīvību. Diāna bija pārbijusies. Harijs cieši skatījās uz pastiprinātāju, it kā spētu tur ieraudzīt mafiozu sejas. Kad ieraksts beidzās un Lūiss nospieda pogu, tiesnesis vienkārši teica: — Atskaņojiet vēlreiz!

Viņi noklausījās otro reizi, un visi sāka attapties no pirmā šoka. Diāna drebēja. Redžija saņēma viņas roku un mēģināja izlikties drosmīga, bet rotaļīgā saruna par zēna advokātes nogalināšanu viņai stindzināja asinis dzīslās. Diānai uzmetās zosāda un acīs sariesās asaras. Viņa domāja par Rikiju, kuru pašlaik uzmanīja dakteris Grīnvejs un medmāsa, un lūdza Dievu par mazā drošību.

— Man pietiek, — Harijs teica, kad kasete beidzās. Lūiss apsēdās, un visi gaidīja viņa godības norādījumus. Viņš ar kabataslakatu izslaucīja acis, iedzēra lielu malku atdzesētas tējas un, uzsmaidījis Diānai, teica: — Vai tagad, Svejas kundze, jūs saprotat, kāpēc mēs Marku ievietojām aizturēšanas centrā?

— Domāju, ka jā.

—Te ir divi iemesli — pirmais — tas, ka viņš atteicās atbildēt uz maniem jautājumiem, bet pašlaik tas nav tik svarīgs kā otrs iemesls. Viņam draud lielas briesmas, kā jūs nupat dzirdējāt. Kā jūs gribētu, lai es rīkojos tālāk?

Ir netaisnīgi uzdot jautājumus izbiedētai, nomocītai un nesaprātīgai sievietei, un viņai šāda tiesneša rīcība nepatika. Diāna tikai pašūpoja galvu un nomurmināja: — Es nezinu.

Harijs runāja lēnām, nebija šaubu, ka viņš zināja, kā turpmāk rikoties. — Redžija man teica, ka jūs esat apspriedušas liecinieku aizsardzības programmu. Sakiet — ko jūs domājat par to?

Diāna pacēla galvu un iekoda lūpā. Viņa dažas sekundes pārdomāja un mēģināja koncentrēties tikai uz ierakstu. — Es nevēlos, lai šie cilvēki, — viņa apņēmīgi teica, norādīdama uz atskaņotājierīces pusi, — sekotu man un maniem bērniem visu mūsu atlikušo dzīvi. Man bail, ka tas varētu notikt, ja Marks jums pateiks to, ko jūs vēlaties.

—Jūs sargās FIB un, ja nepieciešams, jebkura ASV valdības iestāde.

— Bet neviens nevar mums garantēt pilnīgu drošību. Šie ir mani bērni, jūsu godība, un viņiem ir tikai māte. Mums nav neviena, un, ja es kļūdīšos, es varu zaudēt, es pat to nespēju iedomāties.

— Es domāju, ka jūs būsiet drošībā, Svejas kundze. Pašlaik tiek aizsargāti tūkstošiem valdības liecinieku.

—Tomēr dažus atrod, vai ne?

Šis klusais jautājums trāpīja mērķī. Ne Malctūns, ne Lūiss nespēja noliegt, ka lieciniekus nācies zaudēt. Sekoja ilgs klusuma bridis.

— Labi, Svejas kundze, — Harijs beidzot līdzjūtīgi teica. — Kāda būtu alternatīva?

— Kāpēc jūs nevarat arestēt šos ļaudis? Ieslogiet viņus kaut kur! Es gribēju teikt — šķiet, ka viņi gluži vienkārši klīst brīvībā un terorizē mani un manu ģimeni, un arī Redži-ju. Ko dara tie nolāpītie policisti?

— Cik es saprotu, Svejas kundze, vakarnakt viens tika arestēts. Policija pašlaik meklē tos divus, kuri nodedzināja jūsu treileru — mafiozus no Ņūorleānas, vārdā Bono un Pirini, bet viņi pagaidām nav atrasti. Vai taisnība, mister Lūis?

—Jā, ser. Mēs domājam, ka viņi joprojām ir pilsētā. Un, ja drīkst piebilst, jūsu godība, ASV valsts prokurors Ņūor-leānā ir ieplānojis nākamās nedēļas sākumā izvirzīt apsūdzību pret Muldano un Gronki par justīcijas obstrukciju. Tātad pavisam drīz viņi būs cietumā.

— Bet tā taču ir mafija, vai ne? — Diāna jautāja.

Katrs idiots, kurš lasīja avīzes, zināja, ka tā ir mafija. Tā

bija mafijas slepkavība, un to bija izdarījis mafijas slepkava, kura ģimene ir Ņūorleānas mafiozi jau četrus gadu desmitus. Viņas jautājums bija tik vienkāršs, tomēr tajā varēja nojaust acīm redzamu patiesību — mafija ir neredzama armija, kuras rindās ir milzum daudz karavīru.

Lūiss negribēja atbildēt uz šo jautājumu, tāpēc viņš gaidīja, ko teiks viņa godība, kurš tāpat cerēja, ka tas atrisināsies pats no sevis. Sekoja ilgs neveikla klusuma bridis. Diāna noklepojās un ierunājās skaļākā balsī: — Jūsu godība, kad jūs man varēsiet piedāvāt tādu variantu, kur pilnīgi būtu pasargāti mani bērni, tad es jums palīdzēšu. Bet līdz tam laikam ne.

—Tātad jūs vēlaties, lai viņš paliek cietumā? — Finks neizturēja.

Viņa pagriezās, ar skatienu ieurbjoties Finkā, kurš sēdēja tikai desmit pēdu attālumā. — Ser, labāk lai viņš ir aizturēšanas centrā, nevis kapos. — Finks smagi atkrita krēslā un blenza grīdā. Sekundes tikšķēja. Harijs paskatījās savā pulkstenī un aizvilka mantijas rāvējslēdzēju. — Mans priekšlikums ir satikties vēlreiz — pirmdien, pusdienas laikā.

30

Pols Gronke savu ārkārtas ceļojumu uz Mineapoli pabeidza, ziemeļrietumu reisam 727 paceļoties no skrejceļa un uzņemot kursu uz Atlantu. No Atlantas viņš cerēja paspēt uz tiešo Ņūorleānas reisu un, nokļuvis mājās, vairs neplānoja nekur doties ilgu laiku. Varbūt pat daudzus gadus. Lai gan viņu ar Muldano saistīja draudzība, Gronke bija noguris no šīm jukām. Viņš, ja nepieciešams, varēja kādam salauzt īkšķi vai kāju un bija spējīgs iebiedēt gandrīz jebkuru cilvēku. Bet viņam nekādu prieku nesagādāja pielavīšanās maziem bērniem un draudēšana ar naža asmeni. Gronke tīri labi nopelnīja savos klubos un alus bāros, un, ja Berijam Žiletei bija nepieciešama palīdzība, lai viņš to meklē ģimenē. Gronke nebija ģimenei piederīgs. Viņš nebija no mafijas. Un viņš nedomāja nevienu nogalināt Berija Muldano dēļ.

Torīt, tiklīdz lidmašīna bija nosēdusies Memfisas lidostā, viņš zvanīja uz divām vietām. Pirmais zvans Gronki uztrauca, jo neviens neatbildēja. Pēc tam viņš uzgrieza rezerves numuru, lai noklausītos ierakstītu informāciju, bet atbilde nesekoja. Gronke ātri devās uz Ziemeļrietumu biļešu kasi un nopirka vienvirziena biļeti uz Mineapoli. Pēc tam viņš sameklēja aviosabiedrības Delta kasi un samaksāja par vienvirziena biļeti uz Dalasu — Fortvortu. Viņš nopirka biļeti arī uz Čikāgu United kasē. Kādu stundu Gronke klīda pa uzgaidāmajām telpām, vērodams, vai viņam neseko un, nevienu nemanījis, metās uz ziemeļrietumu reisu.

Stjuarte atnesa divus alus. Bija mazliet pāri vieniem, pārāk agrs, lai dzertu, bet Gronke bija satraukts, un, pie velna, kaut kur uz zemeslodes taču pašlaik bija pieci pēcpusdienā. Muldano sāks šaudīties apkārt un svaidīt visu, kas pie rokas. Viņš aizdrāzīs pie sava krusttēva un palūgs vēl kādus rīkļurāvējus. Viņi ieradīsies Memfisā un sāks aizskart cilvēkus. Berijam nebija veikla diplomāta spēju.

Viņu draudzība bija sākusies vidusskolā desmitajā klasē, pēdējā mācību gadā, pirms izstāšanās no skolas un pirms viņi sāka aktīvi rīkoties Ņūorleānas ielās. Ģimene bija jau ievirzījusi Beriju noziegumu ceļā. Ar Gronki bija sarežģītāk. Viņu pirmais pasākums — zagtu mantu uzpirkšana — guva milzīgus panākumus, tomēr peļņu nosūca Berijs, aizsūtīdams naudu ģimenei. Viņi nodarbojās arī ar narkotiku transportu, atvēra meitu māju, un visi pasākumi ienesa labu žūksni skaidras naudas. Bet Gronke šo naudu gandrīz nemaz neredzēja. Pēc desmit gadu ilgām visai greizām partnerattiecībām Gronke paziņoja Berijam, ka vēlas atrast pats savu vietu. Berijs viņam palīdzēja nopirkt striptīzbāru un pēc tam porno-māju. Gronke nopelnīja un varēja šo naudu paturēt sev. Aptuveni šajā pašā laikā Berijs sāka slepkavot, un Gronke no viņa aizvien vairāk attālinājās.

Tomēr viņi palika draugi. Kādu mēnesi pēc tam, kad pazuda Bojets, abi pavadīja gani nedēļas nogali Džonija Sulari mājā Akapulko kopā ar pāris striptīza dejotājām. Kādu nakti, kad meičas nogurušas aizmiga, viņi devās pastaigā pa pludmali. Berijs dzēra tekilu un bija pļāpīgāks nekā parasti. Viņa vārds nupat bija uzpeldējis aizdomās turēto sarakstā. Berijs draugam plātījās par šo slepkavību.

Atkritumu izgāztuves vērtību Lafuršē draudzē Sulari ģimene rēķināja miljonos. Džonija plāns bija pakāpeniski visus atkritumus no Ņūorleānas pārcelt uz turieni. Senators Bojets bija negaidīti kļuvis par ienaidnieku. Viņa neparastie gājieni sabiedrībā radīja negatīvu attieksmi pret atkritumu izgāztuvi, un, jo vairāk tintes tika tērēts par Bojetu presē, jo nevaldāmāks viņš kļuva. Senators bija uzsācis federālo izmeklēšanu. Viņš bija saaicinājis dučiem birokrātu, kuri sagatavoja biezus pētījumu sējumus. Tajos pārsvarā izgāztuve tika nosodīta.

Viņš Vašingtonā bija vajājis Tieslietu departamentu, līdz tas uzsāka izmeklēšanu mafijas sakaru lietā. Senators bija kļuvis par galveno šķērsli ceļā uz Džonija zelta raktuvēm.

Tika pieņemts lēmums nogalināt Bojetu.

Malkodams Cuervo Gold no pudeles, Berijs ņirgājās par šo slepkavību. Viņš bija sešus mēnešus izsekojis Bojetu un bija patīkami pārsteigts, uzzinot, ka senatoram, kurš bija šķīries no sievas, parādījusies tieksme uz jaunām meitenēm — lētām meičām, kuras bordelī varēja dabūt par piecdesmit zaļajiem. Viņš bija iecienījis kādu ceļmalas iestādi izgāztuves robežās pusceļā starp Ņūorleānu un Houmu. la atradās naftas rajonā, un to bieži apmeklēja naftinieki un šarmantas mazas mauciņas, kurām tie šķita pievilcīgi. Acīmredzot senators pazina īpašnieku, un viņiem bija speciāla noruna. Bojets vienmēr savu mašīnu novietoja aiz atkritumu konteinera, tālāk no grantētās stāvvietas, kuru pārpildīja briesmīga paskata pikapi un Harleys. Viņš vienmēr izmantoja sētas durvis blakus virtuvei.

Senatora ceļojumi uz Houmu kļuva biežāki. Viņš pilsētas sapulcēs gānījās un katru nedēļu noturēja preses konferences, un viņam patika braucieni atpakaļ un Ņūorleānu kopā ar mazajām ceļmalmājas draiskulēm.

Bojetu bija viegli novākt, tā Berijs bija teicis, kad viņi, putojoša sālsūdens apskaloti, sēdēja liedagā. Pēc trokšņainas sapulces Houmā Berijs senatoram bija sekojis divdesmit jūdzes un pacietīgi gaidījis tumsā aiz ceļmalas mājas. Kad Bojets parādījies pēc īsā randiņa, viņš senatoram iesitis pa galvu un ātri iemetis aizmugures sēdeklī. Dažas jūdzes tālāk viņš bija apstājies un iešāvis tam galvā četras lodes. Līķi viņš iebāzis atkritumu maisos un iestūmis bagāžniekā. Vai tu vari iedomāties, Berijs bija priecājies, ka var tumsā pārsteigt ASV senatoru pie noplukuša bordeļa? Bojets bija nokalpojis divdesmit vienu gadu, vadījis varenas komisijas, pusdienojis Baltajā namā, skraidījis pa pasauli, tērēdams nodokļu maksātāju naudu, un viņa labā bija pūlējušies astoņpadsmit palīgi, un pēkšņi šis svarīgais cilvēks tiek pārsteigts tāpat vien, bez biksēm. Berijs jutās pacilāts. Tas bija viens no vieglākajiem darbiņiem, viņš teica tā, it kā tādu būtu simtiem.

Desmit jūdzes no Ņūorleānas štata policijas patru|a bija Beriju apturējusi par ātruma pārsniegšanu. Iedomājies tikai, es pļāpāju ar policistu, kamēr neatdzisis līķis gulēja manā bagāžniekā. Berijs bija sarunājis visādas muļķības un izvairījies no soda naudas. Taču pēc tam viņš sācis nervozēt un nolēmis paslēpt līķi citur. Gronke gandrīz ļāvās kārdinājumam un gribēja pajautāt — kur, tomēr pārdomāja.

Pret viņu izvirzītajai apsūdzībai nebija droša pamata. Patruļnieka ziņojums Berija personu saistīja ar atrašanos notikuma vietas tuvumā senatora pazušanas laikā. Bet, tā kā nebija līķa, nebija iespējams pierādīt nāves iestāšanās bridi. Viena no prostitūtām bija ēnainajā stāvvietā manījusi vīrieti, kas līdzinājās Berijam, tajā laikā, kamēr senators izklaidējās. Pašlaik viņa bija iekļauta valdības liecinieku aizsardzības programmā, bet netika uzskatīta par vērtīgu liecinieci. Berijs mašīnu iztīrīja un dezinficēja. Nekādu asins paraugu, nekādu šķiedru vai matu. Valdības galvenais liecinieks bija mafijas ziņu pienesējs, kurš divdesmit no četrdesmit saviem mūža gadiem bija pavadījis cietumā, un neviens nedomāja, ka viņš būs dzīvotājs līdz liecināšanas brīdim. Kādas Berija mīļākās dzīvoklī bija atrasta 22. kalibra pistole, tomēr bez līķa nebija iespējams noteikt nāves cēloni. Uz pistoles bija Berija pirkstu nospiedumi. Zvērinātie vilcinājās, jo nebija pārliecināti, ka upuris patiešām vairs nav dzīvs. Un senators Bojets bija tik ekscentrisks, ka tika izplatītas visfantastiskākās baumas par viņa nozušanu. Kāda publikācija detalizēti aprakstīja Bojeta pēdējā laika emocionālās problēmas un bija izvirzījusi teoriju, ka senators sajucis un aizlaidies ar vieglas uzvedības pusaudzi. Bojets pārāk daudz dzēra. Bijusī sieva bija viņu iesūdzējusi tiesā par krāpšanu šķiršanās prāvā.

Bojetam bija neskaitāmi iemesli, lai nozustu. Un tagad vienpadsmitgadīgs bērns Memfisā zināja, kur senators aprakts.

Dorina turēja Marka roku savējā un veda viņu uz kameru. Viņš uzmanīgi spēra soļus un skatījās grīdā tā, it kā nupat pārpildītā tirgus laukumā būtu redzējis bumbu, kas uzspridzina automobili.

— Vai ar tevi viss kārtībā, mazais? — Dorīna jautāja, un ap viņas acīm parādījās rūpju grumbas.

Viņš pamāja un vilkās tālāk. Dorīna ātri atslēdza durvis un palīdzēja Markam apsēsties uz apakšējās guļvietas. — Atgulies, • dārgumiņ, — viņa teica, ieceldama zēna kājas gultā, notupās viņam blakus un ielūkojās viņam acīs, it kā lai redzētu atbildes uz jautājumiem. — Vai tu esi pārliecināts, ka jūties labi?

Viņš pamāja, taču neatbildēja.

— Vai tu gribi, lai es izsaucu ārstu?

— Nē, — zēns izmocīja dobjā balsī. — Es jūtos labi.

— Es domāju, ka ataicināšu ārstu, — Dorīna teica. Marks satvēra viņas roku un cieši saspieda.

— Man vienkārši jāatpūšas, — viņš nomurmināja. — Tas ir viss.

Dorīna atslēdza durvis un lēnām izslīdēja ārā, skatīdamās uz Marku. Kad durvis aizvērās un atslēga noklikšķēja, viņš nocēla kājas uz gridas.

Pulksten trijos piektdienas pēcpusdienā Harija Rūzvelta leģendārā pacietība bija galā. Nedēļas nogali viņš pavadīs Ozarkos, makšķerēdams kopā ar saviem dēliem. Sēdēdams tiesneša krēslā, viņš vēroja tiesas zāli, kas bija pārpildīta ar savu pienākumu nepildītajiem — tētiņiem, kuri gaidīja spriedumu par izvairīšanos no maksājumiem. Viņa prāts aizklīda miegainos rītos, pie vēsiem kalnu strautiem. Kādi divi duči vīriešu pildīja galvenās liesas zāles krēslus, un vairumam no tiem blakus sēdēja vai nu pašreizējās sievas, vai mīļākās. Daži bija atveduši savus advokātus, lai gan šobrīd viņi nevarēja cerēt uz atbrīvošanu no soda.^ Drīz viņiem visiem būs jāatstrādā sods nedēļas nogalē Selbijas apgabala soda saimniecībā par to, ka nav devuši naudu savu bērnu uzturēšanai

Harijs gribēja pabeigt līdz četriem, bet šaubījās, vai bis izdosies. Abi viņa dēli sēdēja pēdējā rindā un gaidīja. Ārā stāvēja piekrauts džips, un, kad beidzot tiesneša āmurs noklaudzēs pēdējo reizi, dēli izstums viņa godību laukā no šīs ēkas un trauksies visi kopā uz Bufalo upi. Tāds bija viņu plāns. Dēli garlaikojās, lai gan daudzkārt jau bija šeit sēdējuši.

Par spīti haosam tiesas zāles ārpusē — tur ierēdņi stiepa dokumentu saiņus iekšā un āra, advokāti gaidot sačukstējās, dežurēja tiesas zāles policisti un apsūdzētos veda iekšā tiesas zālē un ārā no tās — Harija paredzētais sēžu saraksts prasmīgi un nepielūdzami virzījās uz priekšu. Viņš vispirms nikni paskatījās uz katru no nemaksātājiem, mazliet sabāra, dažreiz nolasīja īsu lekciju, tad parakstīja pavēli un pievērsās nākamajam.

Redžija ienāca tiesas zālē un devās pie ierēdnes, kas sēdēja blakus tiesneša krēslam. Viņas vismaz minūti sačukstējās, un Redžija rādīja kādu dokumentu, ko bija atnesusi līdzi. Viņa par kaut ko smējās, kas varbūt nemaz nebija tik smieklīgs, bet Harijs, sadzirdējis viņas balsi, aicināja to pie sevis.

— Vai kaut kas noticis? — viņš jautāja, ar roku aizsedzis mikrofonu.

— Nē, šķiet, ka ar Marku viss kārtībā. Man nepieciešams pakalpojums. Te ir vēl viena lieta.

Harijs pasmaidījis izslēdza mikrofonu. Tas izskatījās pēc Redžijas. Viņas lietas vienmēr bija vissvarīgākās un tām nekavējoši bija jāpievērš uzmanība. — Kas tur ir? — viņš jautāja. Ierēdne iedeva Harijam dokumentus, un Redžija viņam pasniedza pavēli.

—Tas ir kārtējais Labklājības departamenta «paņem un skrien šurp» gājiens, —viņa klusi paskaidroja. Neviens neklausījās. Nevienam tas nerūpēja.

— Kas tas par bērnu? — viņš jautāja, šķirstīdams lietu.

— Ronalds Alans Tomass Trešais, pazīstams arī kā Trips Tomass. Viņu vakarvakarā lika aizturēt Labklājības departaments un ievietoja bāreņu namā. Viņa māte mani atrada pirms stundas.

— Šeit teikts, ka viņš ticis pamests un par viņu nav rūpējušies.

— Nav taisnība, Harij. Tas ir garš stāsts, bet es tev garantēju, ka bērnam ir labi vecāki un tīra māja.

— Un tu gribi, lai bērnu atbrīvo?

— Nekavējoši. Es pati viņu izņemšu un aizvedīšu uz mājām pie mammucītes Lovas, ja vajadzēs.

— Un pabarosi viņu ar lazanju?

— Protams.

Harijs izskatīja pavēli un parakstījās. — Man būs tev jātic, Redžij.

—Tu vienmēr man uzticies. Es tur satiku tavus puikas Damonu un Elu. Viņi garlaikojās.

Harijs pasniedza pavēli ierēdnei, kura to apzīmogoja. — Man arī ir garlaicīgi. Tad, kad es iztīrīšu savu tiesas zāli no šīm sabiedrības padibenēm, mēs brauksim makšķerēt.

— Novēlu tev veiksmi! Tiksimies pirmdien!

— Lai tev jauka nedēļas nogale, Redžij! Tu taču pārbaudīsi, kā iet Markam?

— Protams.

— Mēģini parunāt ar viņa māti. Jo vairāk es par to domāju, jo vairāk pārliecinos, ka viņiem vajag sadarboties ar federāliem un piekrist liecinieku programmai. Pie velna, viņiem nav nekā, ko zaudēt, sākot visu no jauna! Pārliecini Svejas kundzi, ka viņi tiks aizsargāti.

— Es pacentīšos. Nedēļas nogalē kādu laiciņu pavadīšu kopā ar viņu. Varbūt pirmdien mēs varētu satīt makšķeres.

— Redzēsimies pirmdien!

Redžija viņam piemiedza ar aci un atkāpās no paaugstinājuma. Tiesas kalpotāja pasniedza advokātei pavēles kopiju, un Redžija atstāja tiesas zāli.

31

Taisnā ceļā no vēl viena satraucoša Memfisas ceļojuma Foltriga kabinetā puspiecos piektdienas pēcpusdienā ienāca Tomass Finks. Volijs Bokss kā uzticams klēpja sunītis sēdēja uz dīvāna, kaut ko rakstīdams. Finks nojauta, ka tā ir bosa kārtējā runa vai varbūt informācija presei par turpmākajām apsūdzībām. Rojs noautās kājas bija saslējis uz rakstāmgalda un uz pleca auklēja telefonu. Viņš klausījās aizvērtām acīm. Šī diena bija katastrofāla. Lamonds viņu bija apkaunojis pārpildītā tiesas zālē. Rūzvelts nespēja piespiest bērnu runāt. Tiesneši viņam bija līdz kaklam.

Finks novilka žaketi un apsēdās. Foltrigs, beidzis pļāpāt pa telefonu, nolika klausuli. — Kur ir Lielās zvērināto žūrijas pavēstes?

— Es tās personīgi aiznesu ASV valsts tiesas ierēdnim Memfisā un stingri pieteicu tās neiesniegt pirms tava telefona zvana.

Bokss, pametis dīvānu, apsēdās Finkam blakus. Kā viņu drīkstēja aizmirst un nepieaicināt sarunā?

Rojs berzēja acis un ar pirkstiem izbrauca caur matiem. Kāds sarūgtinājums, kāda šausmīga bezcerība! — Tātad — ko zēns domā darīt, Tomas? Tu tur biji. Un satiki bērna māti. Tu dzirdēji viņu ninājam. Kas notiks?

— Es nezinu. Ir skaidrs, ka zēns tuvākajā laikā nedomā runāt. Viņi abi ar māti ir pārbijušies. Viņi pārāk daudz skatījušies televīziju, redzējuši, kā mafijas ziņotājus saspridzina gabalos. Māte domā, ka liecinieku aizsardzība nedos viņiem drošību. Viņa patiešām baidās. Šonedēļ šai sievietei klājies ellišķīgi.

— Patiešām aizkustinoši, — Bokss murmināja.

— Man nav citas izvēles kā izmantot pavēstes, — Foltrigs drūmi paziņoja, izlikdamies, ka viņu šī doma nomāc. — Man nekas cits neatliek. Mēs rīkojāmies godīgi un saprātīgi. Mēs lūdzām nepilngadīgo tiesu Memfisā palīdzēt mums šī bērna lietā, un tas vienkārši nav īstenojies. Laiks viņus atgādāt šuip mūsu teritorijā, mūsu tiesas zālē, pie mūsu ļaudīm un piespiest runāt Vai tu piekrīti, Tomas?

Finks pilnībā nepiekrita. — Mani uztrauc juridiskā puse. Bērns ir nepilngadīgo tiesas pakļautībā, un es nezinu, kas notiks, kad viņš saņems pavēsti.

Rojs smaidīja. — Pareizi, bet pirms brīvdienām tiesa tiek slēgta. Mēs veicām izpēti, un es šajā sakarā domāju, ka pirmajā vietā ir federālie likumi, nevis štata jurisdikcija, vai ne, Volij?

— Manuprāt, jā, — teica Volijs.

— Un es runāju ar Valsis tiesas ierēdņiem šeit Es viņiem teicu, ka vēlos, lai zēni rit savāc puiku Memfisā un atved viņu šurp, lai pirmdien viņš varētu stāties Lielās zvērināto žūrijas priekšā. Es nedomāju, ka Memfisas vietējie pārstāvji traucēs Valsts tiesas ierēdņiem. Mēs esam veikuši iepriekšējus sagatavošanās pasākumus, lai viņu ievietotu pilsētas cietuma nepilngadīgo nodaļā. Tas būs viegli panākams.

— Un ko mēs darīsim ar advokāti? — Finks jautāja. — Tu nevari viņu piespiest sniegt liecību. Ja viņa kaut ko zina, viņa to dabūjusi zināt, pārstāvot bērnu. Tas ir konfidenciāli.

— Viņa man ir īsts miera traucējums. — Foltrigs smaidīdams piekrita. — Pirmdien viņa un bērns būs līdz nāvei pārbijušies, un mēs kontrolēsim situāciju.

— Runājot par pirmdienu — tiesnesis Rūzvelts vēlas mūs redzēt savā tiesas zālē ap pusdienas laiku.

Rojs ar Voliju gardi iesmējās. — Viņš būs vientuļš tiesnesis, vai ne? — Foltrigs ķiķināja. — Tu, es, puika un viņa advokāte — mēs visi būsim šeit. Ak, šis āksts!

Finks nepievienojās viņu jautrībai.

Piecos Dorina pieklauvēja pie durvīm un, vaļā verot, grabināja atslēgas. Marks pats ar sevi uz grīdas spēlēja dambreti un pēkšņi pārvērtās par zombiju. Viņš tupēja un sastingušu skatienu kā transā raudzījās uz dambretes dēlīti.

— Vai tu jūties labi, Mark?

Marks neatbildēja.

— Mark, dārgumiņ, es esmu patiesi uztraukusies par tevi. Es domāju, ka jāizsauc ārsts. Tu varbūt esi šoka stāvoklī — tāpat kā tavs mazais brālis.

Viņš lēnām šūpoja galvu un skumjām acīm skatījās uz sievieti. — Nē, ar mani viss kārtībā. Man tikai mazliet jāatpūšas.

— Vai tu gribi kaut ko ēst?

— Varbūt picu.

— Protams, mazulīt Es kādu pasūtīšu. Paklau, dārgumiņ, man pēc piecām minūtēm beigsies dežūra, bet es palūgšu, lai Telda tevi kārtīgi uzmana, labi? Vai ar tevi viss būs kārtībā, kad es no rīta atgriezīšos?

— Varbūt, — viņš vaidēja.

— Nabaga bērns! Tev šeit nevajadzētu atrasties.

— Es pacietīšos.

Telda tik ļoti uztraucās. Viņa divas reizes Marku pārbaudīja. Trešajā reizē, ap pulksten astoņiem, viņa atveda apmeklētājus. Pieklauvējusi uzraudze lēnām atvēra durvis, im Marks jau gatavojās demonstrēt pierasto transa stāvokli, kad ieraudzīja divus milzīga auguma vīrus uzvalkos.

— Mark, šie cilvēki ir ASV Valsts tiesas ierēdņi, — Telda nervozi iepazīstināja. Marks stāvēja pie tualetes. Kamera pēkšņi bija sarāvusies mazāka.

— Sveiks, Mark! — pirmais teica. — Mans vārds ir Vems Duboskis, ASV Valsts tiesas ierēdņa pilnvarotais, — viņš noskaldīja precīzi un asi. Jeņķis — tas bija vienīgais, ko Marks ievēroja Viņam rokās bija kaut kādi papīri. — Vai tu esi Marks Svejs?

Zēns pamāja, nespēdams parunāt

— Nebaidies, Mark! Mums tikai tev jāiesniedz šie dokumenti.

Marks ar acīm lūdza Teldu palīdzēt bet uzraudzes skatiens neko neizteica. — Kas tie par dokumentiem? — viņš satraukts jautāja.

—Tā ir lielās zvērināto žūrijas pavēste, un tas nozīmē, ka tev jāierodas pie federālās zvērināto žūrijas Ņūorleānā pirmdien. Neuztraucies, mēs rīt pēc tevis pēcpusdienā atnāksim un aizvedīsim ar automašīnu.

Viņam pēkšņi iesāpējās vēders un kļuva nelabi. Mute bija izžuvusi. — Kāpēc? — viņš jautāja.

— Mēs nevaram uz to atbildēt, Mark. Mums ar to nav nekāda sakara. Mēs tikai izpildām pavēles.

Marks blenza uz dokumentiem, laims Verns vicināja rokā. — Uz Ņūorleānu! Vai jūs paziņojāt manai mātei?

— Redzi, Mark. Mums viņai jāiedod šo dokumentu kopija Mēs viņai visu paskaidrosim un izstāstīsim, ka tev tur klāsies labi. Īstenībā viņa var braukt ar tevi kopā, ja vēlas.

— Viņa nevar braukt kopā ar mani. Viņa nevar pamest Rikiju.

Ierēdņi saskatījās. — Vienalga, mēs viņai visu paskaidrosim.

— Ziniet, man ir advokāte. Vai jūs viņai esat teikuši?

— Nē, mums nav jāziņo advokātiem, bet tu vari viņai piezvanīt, ja vēlies.

— Vai viņš var dabūt telefonu? — otrs ierēdnis jautāja Teldai.

—Tikai tādā gadījumā, ja es to atnesu, — viņa teica.

—Jūs taču varat pagaidīt pusstundu, vai ne?

—Ja jūs tā sakāt, — Telda piekrita.

—Tātad, Mark, apmēram pēc trīsdesmit minūtēm tu vari piezvanīt savai advokātei. — Duboskis apklusa un paskatījās uz savu partneri. — Lai tev veicas, Mark! Piedod, ja tevi sabaidījām.

Viņi atstāja Marku stāvam pie tualetes, atspiedušos pret sienu, lai būtu drošāk, tik apjukušu kā vēl nekad, nobijušos līdz nāvei. Un dusmīgu. Šī bija satrunējusi sistēma. Viņam metās nelabi no likumiem un juristiem, tiesām un policistiem, aģentiem, tiesu ierēdņiem, reportieriem, tiesnešiem un cietumsargiem. Nolāpīts!

Viņš noplēsa gabalu no papīra dvieļa un noslaucīja acis, tad apsēdās uz klozeta. Marks zvērēja sienām, ka nebrauks uz Ņūorleānu.

Diviem citiem ASV Valsts tiesas ierēdņu pilnvarotajiem pārstāvjiem tika uzdots šos dokumentus iesniegt Diānai un vēl diviem — Redžijai Lovas kundzei mājās. Visa šī pavēstu iesniegšana bija rūpīgi saskaņota, lai notiktu aptuveni vienā laikā. Īstenībā viens pilnvarotais vai, pareizāk sakot, viens bezdarbnieks varētu pasniegt visas trīs pavēstes, lēnā gaitā pārvietojoties, un tiktu ar darbu galā stundas laikā. Taču aizraujošāk izskatās, ja seši vīri trīs automašīnās ar rācijām un telefoniem, un pistolēm kā speciāla triecicnvienība ātri uzbrūk tumsas aizsegā.

Viņi pieklauvēja pie mammucītes Lovas virtuves durvīm un gaidīja, līdz lievenī iedegās gaisma un viņa parādījās aiz bīdāmajām durvīm. Viņa tūlīt pat saprata, ka šī ierašanās vēsta nepatikšanas. Laikā, kad notika Redžijas šķiršanās murgs un viņas ieslodzījums, tad, kad viņa cīnījās ar Džo Kardoni, uz mammucītes Lovas durvju sliekšņa dažādi pilnvarotie un vīrieši tumšos uzvalkos bija stāvējuši visneparastākajos diennakts laikos. — Vai varu jums palīdzēt? — viņa jautāja, izmocījusi smaidu.

—Jā, kundze. Mēs meklējam kādu Redžiju Lovu. — Viņi pat runāja kā policisti.

— Un kas jūs būtu? — mammucīte Lova vaicāja.

— Es esmu Maiks Hedlijs, un šis ir Terijs Flegs. Mēs esam ASV Valsts tiesas ierēdņi.

— Valsts tiesas ierēdņi vai ierēdņu pilnvarotie? Vai varu apskatīt jūsu personas apliecības?

Vīri bija šokēti un sinhroni iebāza rokas kabatās un izvilka nozīmes. — Mēs esam ASV Valsts tiesas ierēdņu pilnvarotie.

—Tā jūs neteicāt. — Viņa pārbaudīja nozīmes, paceldama tās pret aizbīdāmajām durvīm.

Redžija malkoja kafiju uz sava mazā balkoniņa, kad dzirdēja aizcērtamies mašīnas durvis, un, palūrējusi ap stūri, lejā lampas gaismā ieraudzīja divus vīriešus. Redžija dzirdēja viņu balsis, bet nesaprata, ko tie saka.

— Atvainojiet, kundze! — Hedlijs teica.

— Kāpēc jums vajadzīga kāda Redžija Lova? — jautāja mammucīte Lova, aizdomās saraukusi pieri.

— Vai viņa šeit dzīvo?

— Varbūt jā, varbūt nē. Ko jūs gribat?

Hedlijs un Flegs saskatījās. — Mums viņai jāiesniedz pavēste.

— Pavēste... uz kurieni?

— Vai drīkst jautāt, kas jūs esat? — Flegs interesējās.

— Es esmu viņas māte. Tātad — kas tā par pavēsti?

— lielās zvērināto žūrijas pavēste. Viņai jāierodas pie lielās zvērināto žūrijas Ņūorleānā pirmdien. Mēs to varētu atstāt jums, ja jūs esat ar mieru.

— Es to nepieņemu, — večiņa teica tā, it kā katru nedēļu cīnītos ar šādu pavēstu iesniedzējiem. — Jums, ja nekļūdos, tā īstenībā jāpasniedz viņai.

— Kur viņa ir?

— Viņa šeit nedzīvo.

Atbilde viņus nokaitināja. — Tā ir viņas mašīna, — Hed-lijs teica, norādīdams uz Redžijas mazdas pusi.

— Viņa šeit nedzīvo, — mammucīte Lova atkārtoja.

— Labi, bet vai viņa pašlaik ir šeit?

— Nē.

— Vai jūs zināt, kur viņa ir?

— Vai jūs viņu mēģinājāt meklēt birojā? Viņa visu laiku strādā.

— Bet kāpēc viņas mašīna ir šeit?

— Dažreiz viņa brauc ar savu sekretāru Klintu. Varbūt viņi kaut kur ēd vakariņas vai tamlīdzīgi.

Ierēdņi izmisuši saskatījās. — Es domāju, ka viņa ir šeit,— Hedlijs pēkšņi kļuva agresīvs.

—Tev nemaksā, lai tu domātu, dēls. Tev maksā, lai tu pasniegtu tos nolādētos papīrus, un es tev saku, ka viņas šeit nav, — mammucīte Lova pacēla balsi, un Redžija to dzirdēja.

— Vai drīkst pārmeklēt māju? — Flegs jautāja.

—Ja jums ir kratīšanas orderis, jūs varat pārbaudīt Ja jums tā nav, tad nu gan ir laiks vākties prom no mana īpašuma

Abi ierēdņi, soli atkāpušies, apstājās. — Es ceru, ka jūs neliekat šķēršļus federālās pavēstes iesniegšanai, — Hedlijs drūmi teica. Viņš centās izklausīties draudīgs un šausminošs, bet drīzāk bija nožēlojams.

— Un es savukārt ceru, ka jūs nemēģināt draudēt vecai sievietei. — Viņa bija iespiedusi rokas sānos, gatava cīnīties.

Federāļi padevās un atkāpās. — Mēs atgriezīsimies! — Hedlijs apsolīja, atvērdams mašīnas durvis.

— Es te būšu! — mammucīte dusmīgi sauca, atvērdama parādes durvis. Viņa stāvēja uz mazā lieveņa un vēroja, kā tie aizbrauc. Piecas minūtes nogaidījusi un pārliecinājusies, ka svešie ir prom, viņa devās uz Redžijas dzīvokli virs garāžas.

Diāna saņēma pavēsti bez komentāriem no pieklājīga džentlmeņa, kurš atvainojās. Viņa to izlasīja matētās lampas gaismā pie Rikija gultas. Pavēstē nebija instrukciju — tikai pavēle Markam ierasties Lielās zvērināto žūrijas priekšā desmitos no rīta un norādītā adrese. Nebija paskaidrots, kā tur nokļūt, nekādu ziņu par atgriešanās laiku, nekādu brīdinājumu par neierašanās sekām vai par to, kas sagaida zēnu, ja viņš atsakās runāt Diāna zvanīja Redžijai, taču neviens neatbildēja.

Lai gan Klinta dzīvoklis bija tikai piecpadsmit minūšu attālumā, brauciens aizņēma gandrīz stundu. Viņa izlīkumoja pa centru, pēc tam aizdrāzās pa starpštatu šoseju bez īpaša mērķa un, pārliecinājusies, ka neviens neseko, novietoja mašīnu ielā, kur bija pilns ar atstātām automašīnām. Četrus kvartālus līdz Klinta dzīvoklim viņa nogāja kājām.

Klintām pēkšņi pulksten deviņos nācās atcelt satikšanos, un tas bija daudzsološs randiņš.

— Piedod, — Redžija teica, atvērusi durvis.

— Viss kārtībā! Vai tu jūties labi? — Klints paņēma viņas somu un norādīja uz dīvānu. — Apsēdies!

Tā Redžijai nebija pirmā reize viņa dzīvoklī. Viņa ledusskapī sameklēja diētisko kolu un apsēdās uz bāra ķebļa. — No ASV Valsts tiesas ierēdņiem bija ieradušies pilnvarotie, lai man iesniegtu pavēsti uz Lielo zvērināto žūriju desmitos pirmdienas rītā Ņūorleānā.

— Viņi taču tev to nepasniedza?

— Nē, mammucīte Lova viņus aizdzina.

— Tātad tu neesi uzķērusies.

— Neesmu, ja vien viņi mani neatrod. Nav likuma par izvairīšanos no pavēstēm. Man jāpiezvana Diānai.

Klints pasniedza advokātei telefonu, un viņa pēc atmiņas nospieda numuru. — Atslābinies, Redžij! — viņš teica un maigi noskūpstīja viņu uz vaiga. Klints pacēla izkaisītos žurnālus un ieslēdza atskaņotāju. Diāna pacēla klausuli, un Redžija paspēja pateikt tikai trīs vārdus, bet pēc tam bija spiesta Mausities. Visur bija pavēstes. Viena — Redžijai, viena — Diānai un viena — Markam. Redžija centās viņu nomierināt. Diāna bija zvanījusi uz aizturēšanas centru, bet nav varējusi dabūt savienojumu ar Marku. Viņai teikuši, ka pašlaik nav pieejami telefoni. Viņas runāja piecas minūtes. Redžija, pati galīgi satriekta, mēģināja Diānu pārliecināt, ka viss kārtībā, ka viņa, Redžija, tur visu savās rokās. Viņa apsolīja piezvanīt no rīta un nolika klausuli.

—Viņi nevar aizvest Marku, — Klints teica. — Viņš ir mūsu nepilngadīgo tiesas pakļautībā.

— Man jāparunā ar Hariju. Bet viņa nav pilsētā.

— Kur viņš ir?

— Kaut kur ar dēliem makšķerē.

—Tas ir svarīgāk par makšķerēšanu, Redžij. Sameklēsim viņu! Viņš taču to var atcelt, vai ne?

Viņa domāja par simt lietām vienlaicīgi. — Sī ir diezgan slidena lieta, Klint. Padomā pats. Foltrigs nogaida līdz piektdienai, lai iesniegtu pavēstes, kas domātas pirmdienas rītam.

— Kā viņam tas izdevās?

— Tas ir viegli. Viņš to vienkārši izdarīja. Tādā lietā kā šī federālā lielā zvērināto žūrija var izsūtīt pavēsti jebkuram lieciniekam, vienalga, kur viņš atrastos, neņemot vērā ne laiku, ne attālumu, un lieciniekam jāierodas, ja vien viņš vai viņa advokāts pirmie nepaspēj anulēt pavēsti.

— Ļauj padomāt. Federālā tiesa Ņūorlcānā.

— Pareizi! Mēs būsim spiesti sameklēt tiesnesi pirmdien agri no rīta Ņūorleānā un lūgt, lai viņš notur ārpuskārtas tiesas sēdi, lai pavēsti anulētu.

—Tur nekas nevar iznākt, Redžij.

— Protams, ka neiznāks. Tāpēc jau Foltrigs to ir izplānojis. — Viņa kāri dzēra kolu. — Vai tev ir kafija?

— Protams, — viņš sāka vērt vaļā atvilktnes.

Redžija skaļi domāja. — Ja es varētu izvairīties no pavēstes līdz pirmdienai, Foltrigs būs spiests izrakstīt jaunu. Tad varbūt man pietiks laika to anulēt Galvenā problēma ir Marks. Es viņiem neesmu vajadzīga, tāpēc ka viņi zina, ka mani nevar piespiest runāt

— Vai tu zini, kur ir tas nolāpītais līķis, Redžij?

— Nē.

—Vai Marks zina?

—Jā

Viņš uz mirkli sastinga, tad ielēja kafijas kannā ūdeni.

— Mums jāizdomā, kā Marku paturēt šeit, Klint. Mēs nedrīkstam viņu laist uz Ņūorleānu.

— Piezvani Harijam.

— Harijs makšķerē.

—Tad piezvani Harija sievai, uzzini, kur viņš makšķerē. Es viņu atvedīšu, ja nepieciešams.

— Tev taisnība. — Viņa paķēra telefonu un sāka zvanīt.

32

Pēdējā kameru pārbaude nepilngadīgo aizturēšanas centrā notika desmitos vakarā, lai pārliecinātos, vai izslēgtas visas gaismas un televizori. Marks dzirdēja, kā Telda grabina atslēgas un gaitenī dod komandas. Krekls viņam bija atpogāts un sviedros izmircis. Sviedri tecēja līdz nabai un sakrājās pie džinsu rāvējslēdzēja. Televizors bija izslēgts. Marks smagi elpoja. Viņa biezie mati bija slapji, un sviedru urdziņas tecēja līdz uzacīm un pilēja no deguna. Telda iegāja blakuskamerā Marka seja bija sasarkusi un karsta.

Telda pieklauvēja, tad atslēdza Marka kameras durvis. Gaisma bija ieslēgta, un tas viņu sadusmoja. Viņa ienāca iekšā, pameta skatienu uz gultām, bet zēnu neredzēja. Tad Telda ieraudzīja viņa kājas pie klozeta. Viņš bija sarāvies čokurā, ceļus piespiedis pie krūtīm un nekustējās, tikai ātri un smagi elpoja. Viņam bija aizvērtas acis un kreisās rokas īkšķis — mutē.

— Mark! — viņa, pēkšņi nobijusies, iesaucās. — Mark! Ak Dievs! — Viņa aizdrāzās pēc palīdzības un pēc dažām sekundēm atgriezās kopā ar Deniju, savu kolēģi, kurš ātri apskatīja Marku.

— Dorina paredzēja, ka tas var notikt, — Denijs teica, sajuzdams sviedrus Markam uz vēdera. — Nolādēts, viņš ir izmircis slapjš!

Telda taustīja pulsu. — Viņam ir ārprātīgs pulss. Paskaties, kā viņš elpo! Izsauc ātro palīdzību!

— Nabaga bērnam ir šoks, vai ne?

— Ej izsauc ātro palīdzību!

Denijs klupdams izskrēja no kameras tā, ka grīda nolīgojās. Telda pacēla Marku un uzmanīgi novietoja uz apakšējās guļvietas, tur zēns atkal sarāvās čokurā un pievilka ceļgalus pie krūtīm, īkšķi no mutes neizņēmis. Denijs atgriezās ar dokumentu paliktni. — Tas laikam ir Dorīnas rokraksts. Te teikts, ka zēns jāpārbauda katras trīsdesmit minūtes un, ja ir kādas šaubas, jātransportē uz Svētā Pētera slimnīcu un jāpiezvana dakterim Grīnvejam.

—Tā ir mana vaina, — Telda teica. — Man nevajadzēja ielaist tos nolādētos tiesas ierēdņus. Nobaidījuši nabaga zēnu līdz nāvei.

Denijs neveikli nometās ceļos viņai blakus un ar lielo īkšķi pacēla Marka labo plakstiņu. — Nolādēts! Viņam ir pārgrieztas acis. Stāvoklis ir nopietns, — viņš runāja tik drūmi kā neiroķirurgs.

— Atnes lupatu, — Telda teica, un Denijs darīja, kā lika.

— Dorīna man teica, ka tas pats noticis ar viņa mazo brāli. Puikas pirmdien redzējuši to šaušanu abi divi, un mazais kopš tā brīža ir šoka stāvoklī. — Denijs pasniedza lupatu, un Telda noslaucīja Markam pieri.

— Pie velna, viņam sirds eksplodēs! — Denijs konstatēja, no jauna nometies uz ceļiem blakus Teldai. — Viņam ir briesmīga elpošana.

— Nabaga bērns! Man vajadzēja tos tiesas ierēdņus aizraidīt, — Telda teica.

— Es tā būtu darijis. Viņiem nav tiesību te nākt — Denijs ar otru īkšķi iedūra kreisajā acī, un Marks ievaidējās un noraustījās. Tad viņš sāka vaidēt tāpat kā Rikijs, un tas viņus vēl vairāk nobaidīja. Ta bija zema, vienmuļa, dobja skaņa kaut kur dziļi rīklē. Viņš spēcīgi sūca īkšķi.

Kamerā ieskrēja sanitārs no galvenās cietuma ēkas, kas atradās trīs stāvus zemāk, un viņam sekoja vēl viens uzraugs.

— Kas noticis? — viņš jautāja Teldai un Denijam.

— Manuprāt to sauc par traumatisko šoku vai stresu, vai tamlīdzīgi, — Telda teica. — Viņš visu dienu uzvedās savādi, un tad pirms kādas stundas šeit ieradās divi ASV Valsts tiesas ierēdņi, lai pasniegtu viņam pavēsti. — Sanitārs neklausījās. Viņš satvēra Marka roku un uztaustīja pulsu. Telda turpināja čalot. — Viņi zēnu līdz nāvei nobiedēja, un, man šķiet, no tā viņam ir šoks. Man viņu vajadzēja novērot, bet es biju aizņemta.

— Es būtu tos nolādētos ierēdņus patriecis. — Viņi abi stāvēja blakus, sanitāram aiz muguras.

—Tas pats noticis ar viņa mazo brāli, par kuru visu nedēļu raksta avīzēs. Par to šaušanu un visu pārējo.

— Viņam jābrauc, — sanitārs pieceldamies teica un, pieri saraucis, sāka runāt pa rāciju. — Pasteidzieties ar nestuvēm uz ceturto stāvu! — viņš norēja. — Bērns ir smagā stāvoklī.

Denijs pabāza dokumentu paliktni sanitāram zem deguna. — Te teikts, ka viņš jāved uz Svētā Pētera slimnīcu pie daktera Grinveja.

—Tur ir viņa brālis, — Telda piebilda. — Man to teica Dorīna. Dorīna baidījās, ka tas varētu notikt Viņa teica, ka gandrīz jau izsaukusi ātro palīdzību šopēcpusdien, jo zēns visu dienu bijis savāds. Man viņu vajadzēja uzmanīt

Kopā ar nestuvēm ieradās vēl divi sanitāri.

Marku aši uz tām novietoja un apsedza ar segu. Zēnam ap gurniem un krūtīm aplika siksnas. Viņš nevēra vaļā acis, un īkšķi viņam izdevās paturēt mutē. Zēns monotoni, sāpīgi vaidēja, tas nobiedēja sanitārus, un viņi paātrināja soli. Nestuves aizstūma garām galvenajam dežūrpostenim iekšā liftā.

— Vai tu agrāk kaut ko tādu esi redzējis? — viens sanitārs aizelsies uzrunāja otru.

— Nevaru atcerēties.

— Viņš deg kā ugunīs.

— Parasti šoka stāvoklī āda ir auksta un mitra. Es neko tamlīdzīgu neesmu redzējis.

—Jā. Varbūt traumatiskais šoks ir savādāks. Paskaties uz īkški.

t

— Vai šis ir tas bērns, ko vajā mafija?

— Man šķiet, ka viņam nav izturējuši nervi.

Lifts apstājās, un viņi steidzīgi izstūma nestuves cauri nc-lieliem gaiteņiem, kuros valdīja parastais piektdienas vakara ārprāts pilsētas cietumā. Vajā atsprāga vairākas dubultdurvis, un viņi nokļuva ātrās palīdzības mašīnā.

Brauciens līdz Svētā Pētera slimnīcai ilga nepilnas divas minūtes — mazāk nekā gaidīšana pēc tam, kad viņi ieradās. Pašlaik pieveda slimniekus vēl trīs ātrās palīdzības. Svētā Pētera slimnīca lielākoties uzņēma pacientus ar durtām brūcēm, šāvienu upurus, piekautas sievas un nedējas nogales autokatastrofās sakropjotos no Memfisas. Divdesmit četras stundas diennaktī te valdīja drudžaina steiga, bet no piektdienas saulrieta laika līdz svētdienas vakaram slimnīcā bija īsts haoss.

Viņi uzstūma Marku pa uzbraucamo tiltu un apstājās uz baltu flīzīšu grīdas, kur sanitāri gaidīja un izpildīja anketas. Neliela medmāsu un ārstu armija rosījās ap jaunpienākušu pacientu, un visi vienlaicīgi bjaustījās. Cilvēki skraidīja visos virzienos. Pa vidu maisījās kāds ducis policistu. Platajā gaitenī, kā pagadās, bija novietotas vēl trīs nestuves. Kāda medmāsa garāmejot uz mirkli apstājās un jautāja sanitāriem: — Kas tur ir? — Sanitārs pasniedza viņai anketu.

—Tātad viņam nav asiņošanas? — medmāsa vaicāja tā, it kā nekam citam šeit nebūtu nozīmes kā vien plūstošām asinīm.

— Nē, izskatās pēc šoka vai kaut kā tamlīdzīga. Šeit atrodas viņa ģimene.

— Viņš var pagaidīt Iestumiet nestuves blakustelpā. Es pēc mirkļa atgriezīšos. — Un viņa pazuda.

Sanitāri izlīkumoja nestuves cauri transporta plūsmai un apstājās nelielā telpā blakus galvenajam gaitenim. Anketas tika pasniegtas citai medmāsai, tā kaut ko uzšņāpa, uz Marku pat nepaskatīdamās. — Kur ir ārsts Grīnvejs? — viņa sanitāriem jautāja.

Viņi viens uz otru paskatījās un neziņā raustīja plecus.

—Jūs viņam neesat zvanījuši? — māsa jautāja.

— Nē.

— Nē, — viņa pie sevis atkārtoja un nobolīja acis. Kas tie par muļķiem? — Ziniet, šeit ir karalauks — asinis un iekšas. Mēs jau pagājušās pusstundas laikā esam zaudējuši divus cilvēkus tepat gaiteni. Psihiatrijas nodaļas pacientiem šeit netiek dotas priekšrocības.

— Vai jūs gribat, lai mēs viņu sašaujam? — sanitārs jautāja, pamādams uz Marku, un tas māsai bija pēdējais piliens.

— Nē. Es vēlos, lai jūs ejat prom. Es par viņu parūpēšos — bet jūs, zēni, vācieties!

—Jūs, kundze, parakstījāt anketas. Viņš ir jūsu ricibā. — Uzsmaidījuši medmāsai, viņi devās uz durvīm.

— Vai puiku pavadīja policists? — viņa jautāja.

— Nē. Viņš ir nepilngadīgais. — Un viņi bija prom.

Markam izdevās pagriezties uz kreisajiem sāniem un

pievilkt ceļgalus pie krūtīm. Siksnas nebija stingri nostieptas. Viņš mazliet pavēra acis. Vienā istabas kaktā viņam pretī uz trim sabīdītiem krēsliem gulēja nēģeris. Pie zaļām durvīm mētājās tukšas nestuves ar asiņainiem palagiem. Medmāsa atbildēja uz telefona zvaniem, pateica dažus vārdus un izgāja. Marks ātri atāķēja siksnas un nolēca uz grīdas. Pastaigāšanās nebija nekāds noziegums. Viņš tagad bija trakais, un tas nekas, ja viņu pieķertu piecēlušos.

Anketas mētājās uz letes. Viņš tās paķēra un izstūma nestuves pa zaļajām durvīm, kuras veda uz šauru koridoru ar nelielām telpām abās pusēs. Marks pameta nestuves un iesvieda anketas atkritumu urnā. Uzraksts «Izeja» norādīja uz stiklotām durvīm. Aiz tām bija uzņemšanas nodaļas trakomāja.

Marks pie sevis pasmaidīja. Šo vietu viņš pazina. Zēns pa logu vēroja šo haosu un izvēlējās to vietu, kur viņi ar Hārdiju bija stāvējuši pēc tam, kad Grīnvejs un Diāna devās līdzi Rikijam. Viņš izspraucās pa durvīm un nevērīgi izgāja cauri slimo un ievainoto pūlim, kas satraukti centās panākt, lai viņus uzņem slimnīcā.

Skriešana varētu pievērst uzmanību, tāpēc viņš saglabāja aukstasinību. Ar iemīļoto liftu viņš nobrauca pagrabā un pie kāpnēm sameklēja tukšus invalīdu ratiņus. Tie bija pieaugušo ratiņi, bet viņš iekustināja riteņus un aizstūmās garām kafejnīcai uz morgu.

Klints bija aizmidzis uz dīvāna. Kad iezvanījās telefons, televīzijas programma «Letterman» bija jau gandrīz beigusies. Redžija paķēra klausuli. — Hallo!

— Čau, Redžij, te Marks!

— Mark! Kā tev klājas, dārgais?

— Lieliski, Redžij! Vienkārši brīnišķīgi!

— Kā tu mani sameklēji? — viņa jautāja, izslēgdama televizoru.

— Es piezvanīju mammucītei Lovai un pamodināju. Viņa man iedeva šo numuru. Tas ir Klinta dzīvoklis, vai ne?

— Pareizi. Kā tu tiki pie telefona? Ir taču šausmīgi vēls.

— Es vairs neesmu cietumā.

Viņa piecēlās un piegāja pie letes. — Kur tu esi, dārgais?

— Svētā Pētera slimnīcā.

— Skaidrs. Un kā tu tur nokļuvi?

— Viņi mani atveda ar ātro palīdzību.

— Vai tu jūties labi?

— Lieliski.

— Kāpēc viņi tevi atveda ar ātro palīdzību?

— Man bija pēctraumatiskais stresa sindroms, un viņi mani atrāva šurp.

— Vai man vajadzētu iet tevi apciemot?

— Varbūt Kas tur ir ar to Lielo zvērināto žūriju?

— Nekas, vienkārši mēģinājums tevi iebaidīt, lai tu sāktu runāt

—Tas izdevās. Esmu nobijies kā vēl nekad.

— Izklausās, ka tev iet labi.

— Psihiskā enerģija, Redžij. Esmu līdz nāvei pārbijies.

— Es gribu teikt, ka tu neizklausies pēc tāda, kam ir šoks vai kaut kas tamlīdzīgs.

— Es ļoti ātri attapos. Es viņus piemānīju, Redžij. Es pusstundu skraidīju pa savu mazo kameru, un, kad viņi mani atrada, es biju izmircis slapjš un, kā viņi teica, bezcerīgā stāvoklī.

Klints pamodies apsēdās uz dīvāna un uzmanīgi klausījās.

— Vai tu esi saticis ārstu? — viņa jautāja, dusmīgi paskatījusies uz Klintu.

— Ne gluži.

— Ko tas nozīmē?

— Tas nozīmē, ka cs izgāju ārā no uzņemšanas nodaļas. Tas nozīmē, ka es esmu izbēdzis, Redžij. Tas bija tik viegli.

— Ak Dievs!

— Nenervozē! Ar mani viss kārtībā. Es neatgriezīšos cietumā, Redžij. Un es netaisos braukt uz Ņūorleānu un tikties ar Lielo zvērināto žūriju. Viņi taču mani tur ietupinās, vai ne?

— Paklausies, Mark, tā tu nedrīksti rīkoties! Tu nevari izbēgt Tev vajag...

— Es jau esmu izbēdzis, Redžij. Un vai tu zini?

— Ko?

— Droši vien to neviens nav atklājis. Slimnīcā valda tāds neprāts, ka es šaubos, vai viņi mani meklē.

— Un kā ar policistiem?

— Kādiem policistiem?

— Vai tad tevi uz slimnīcu nepavadīja policists?

— Nē. Es taču esmu tikai bērns, Redžij. Mani atveda divi lieli sanitāri, bet es taču esmu mazs bērniņš, Redžij, un tobrīd man bija koma, es sūkāju īkšķi, vaidēju un stenēju kā Rikijs. Tu vari lepoties. Tas bija kā filmā. Tikko cs te nokļuvu un viņi pagrieza muguru, es tāpat vien aizgāju.

—Tu nedrīksti tā rīkoties, Mark!

— Ir jau izdarīts, un es nedomāju atgriezties.

— Ko teiks tava māte?

— Ak, es jau pirms stundas ar viņu runāju, protams, pa telefonu. Viņa pārbijās, bet es viņu pārliecināju, ka jūtos labi. Viņai tas nepatika, un viņa man lika nākt uz Rikija palātu. Mēs pa telefonu ilgi cīkstējāmies, tomēr viņa nomierinājās. Man šķiet, viņa atkal sadzērusies zāles.

— Bet tu taču esi slimnīcā?

— Pareizi.

— Kur? Kādā palātā?

— Vai tu vēl esi mana advokāte?

— Protams, ka esmu tava advokāte.

— Labi. Ja es tev kaut ko izstāstu, tu nedrīksti to atstāstīt, pareizi?

— Pareizi.

— Vai tu esi mans draugs, Redžij?

— Protams, ka es esmu tavs draugs.

— Labi, tāpēc ka pašlaik tu esi mans vienīgais draugs, vai tu man, Redžij, palīdzēsi? Es patiešām baidos.

— Es izdarīšu, ko vien tu gribi, Mark. Kur tu esi?

— Morgā. Te stūrī ir mazs kabinets, un es slēpjos zem galda. Gaisma ir izslēgta. Ja es ātri nometu klausuli, tad tev jāsaprot, ka kāds ienācis iekšā. Viņi ieveda divus līķus, kamēr es te esmu, bet pagaidām neviens nav ienācis kabinetā.

— Morgā?

Klints pielēca kājās un nostājās blakus.

— Jā. Es jau agrāk te esmu bijis. Es šo vietu gluži labi pazīstu, atceries?

— Protams.

— Kurš ir morgā? — IGints čukstēja. Viņa sarauca pieri un pašūpoja galvu.

— Mamma teica, ka viņiem arī tev ir pavēste. Vai tā ir taisnība?

— Jā, bet viņi man to nav iesnieguši. Tāpēc es esmu pie Klinta. Ja viņi man to neiedos, man nebūs jābrauc.

—Tātad tu arī slēpies?

— Laikam.

Pēkšņi klausulē kaut kas noklikšķēja, un sekoja signāls. Redžija skatījās uz klausuli un tad ātri nolika to uz telefona. — Atvienojās, — viņa teica.

— Kas, pie velna, te notiek? — Klints jautāja.

—Tas bija Marks. Viņš izbēdzis no cietuma.

— Ko viņš izdarījis?

— Viņš slēpjas Svētā Pētera slimnīcas morgā, — Redžija to teica tā, it kā neticētu šai ziņai. Telefons zvanīja, un Redžija paķēra klausuli. — Hallo!

— Atvaino. Morga durvis atvērās un aizvērās. Es domāju, ka viņi nes vēl vienu līķi.

— Vai tu esi drošībā, Mark?

— Nē, es neesmu drošībā. Bet es esmu bērns, vai ne? Un pašlaik es esmu ķertais. Ja viņi mani dabūs rokā, es atkal būšu šokā un viņi mani ieliks palātā. Tad es varbūt izdomāšu citu bēgšanas variantu.

—Tu nevari mūžīgi slēpties.

—Tu ari ne.

Viņa atkal brīnījās par Marka ātrajām atbildēm. — Tev taisnība, Mark. Ko lai mēs darām?

— Es nezinu. Es gribētu pamest Memfisu. Man noriebušies policisti un cietumi.

— Kuri) tu gribi doties?

— Vai drīkst tev kaut ko palūgt? Ja tu atbrauktu un mani savāktu, un mēs kopā dotos projām, tad tu varētu nokļūt nepatikšanās par to, ka palīdzēji man izbēgt, vai ne tā?

—Jā, es būtu līdzzinātāja.

— Ko viņi ar tevi izdarītu?

— Mēs par to padomāsim vēlāk. Es esmu darījusi arī trakākas lietas.

—Tātad tu man palīdzēsi?

—Jā, Mark, es tev palīdzēšu.

— Un tu nevienam neteiksi?

— Mums būs nepieciešams Klints.

— Labi, tu vari pateikt Klintām, bet nevienam citam, labi?

— Mans godavārds.

— Un tu mani nemēģināsi pierunāt atgriezties cietumā?

— Es apsolu.

Sekoja ilgs klusuma brīdis. Klints vairs nevarēja izturēt

— Labi, Redžij. Vai tu zini, kur ir galvenā stāvvieta — blakus lielajai, zaļajai ēkai?

-Jā.

— Riņķo pa to, it ka tu meklētu vietu. Dari to pavisam lēnām. Es slēpšos starp mašīnām.

—Tā vieta ir tumša un bīstama, Mark.

— Ir piektdienas nakts, Redžij. Te viss apkārt ir tumšs un bīstams.

— Bet pie stāvvietas izejas dežurē sargs.

—Tas sargs pārsvarā guļ. Tas ir sargs, nevis policists. Es zinu, ko daru, labi?

— Vai tu esi pārliecināts?

— Nē. Bet tu teici, ka man palīdzēsi.

— Es palīdzēšu. Kad man tur jābūt?

— Cik ātri vien vari.

— Es būšu Klinta mašīnā. Tas ir melns Honda Accord.

— Labi. Pasteidzies!

— Es jau esmu ce|ā. Uzmanies, Mark!

— Nenervozē, Redžij. Tas ir kinofilmā.

Viņa nolika klausuli un dziļi ievilka elpu.

— Manā mašīnā? — Klints brīnījās.

— Viņi arī mani meklē.

—Tu esi traka, Redžij. Tas ir āiprāts. Tu nevari drāzties prom ar bēgli! Vienalga, kas arī viņš būtu. Viņi tevi arestēs par līdzdalību. Pret tevi izvirzīs apsūdzību. Tu zaudēsi licenci.

— Kur ir mana soma?

— Guļamistabā.

— Man vajag tavas atslēgas un tavas kredītkartes.

— Manas kredītkartes! Paklau, Redžij, es tevi mīlu, dārgumiņ, — bet mana mašīna un mana karte?

— Cik tev ir skaidras naudas?

— Četrdesmit dolāri.

— Dod tos šurp. Es tev atdošu. — Viņa gāja uz guļamistabu.

—Tu esi zaudējusi prātu!

— Es jau iepriekš to zaudēju, atceries?

— Beidz, Redžij!

— Nomierinies, Klint! Mēs netaisāmies nekur ielauzties. Man Markam jāpalīdz. Viņš tup tumšā kabinetā morgā Svētā Pētera slimnīcā un lūdz palīdzību. Kas man būtu jādara?

— Pie velna! Es domāju, ka tev vajadzētu mesties uzbrukumā ar šaujamo un visus izšķaidīt! Vienalga, ko, Marka Sveja dēļ.

— Iedod man kredītkartes un naudu, Klint! Es steidzos.

Viņš iebāza roku kabatā. — Tu esi jukusi. Tas ir vienkārši

smieklīgi.

— Paliec pie telefona. Nepamet šo vietu, labi? Es tev vēlāk piezvanīšu. — Viņa paņēma Klinta atslēgas, naudu un divas kredītkartes — Visa un Texaco.

Viņš pavadīja Redžiju līdz durvīm. — Neuztraucies par Visa karti. Tā jau gandrīz notērēta.

Viņa noskūpstīja Klintu uz vaiga. — Paldies, Klintī Parūpējies par mammucīti Lovu!

— Piezvani man, — viņš, galīgi satriekts, teica.

Redžija izslīdēja pa durvīm un pazuda tumsā.

33

Kopš tā brīža, kad Marks, ielēcis mašīnā, noslēpās uz grīdas, Redžija kļuva par bēgšanas līdzzinātāju. Bet, ja vien viņš kādu nenogalinās, pirms viņu notver, diez vai zēna noziegumu varēs sodīt ar brīvības atņemšanu. Drīzāk tiks sodīta Redžija, varbūt viņai būs jāsamaksā kompensācija un viņu atbrīvos ar pārbaudes laiku uz četrdesmit gadiem. Pie velna, viņa atstrādās tik ilgu pārbaudes laiku, kādu viņi gribēs! Tas būs Redžijas pirmais pārkāpums. Viņa un viņas advokāts varētu savākt spēcīgu argumentāciju — kā bērnu vajāja mafija un viņš bija pilnīgi viens, un kādam bija jāpalīdz! Advokātei nebija laika domāt par juridisko noformējumu, kad viņas klients lūdza palīdzību. Varbūt viņa varētu sameklēt sakarus un paturēt advokāta prakses licenci.

Redžija stāvvietas sargam, acīs neskatīdamās, samaksāja piecdesmit centus. Viņa bija apbraukusi apkārt stāvvietai vienu reizi. Sargs atradās citā pasaulē. Marks bija saritinājies kamoliņā kaut kur tumsā zem priekšējā paneļa un tur tupēja, kad Redžija pagriezās uz Juniona avēniju un devās upes virzienā.

— Vai mēs esam drošībā? — zēns satraukts jautāja.

— Es tā domāju.

Viņš iekārtojās sēdeklī un apskatīja apkārtni. Elektroniskais pulkstenis rādīja bez desmit minūtēm viens. Juniona avēnijas sešas joslas bija tukšas. Viņa nobrauca trīs kvartālus, katru reizi apstādamās pie sarkanās gaismas un gaidīdama, kad Marks sāks runāt.

—Tātad — kurp mēs braucam? — Redžija beidzot jautāja.

— Uz Alamo.

— Alamo? — viņa bez smaida jautāja.

Marks pašūpoja galvu. Pieaugušie reizēm var būt tik neapķērīgi. — Es jokojos, Redžij.

—Atvaino.

—Tu droši vien neesi redzējusi «Pee-Wee’s Big Adven-ture».

— Vai tā ir filma?

— Nerunāsim par to! Vienkārši nerunāsim — un viss. — Viņi atkal apstājās pie sarkanās gaismas. — Man tava mašīna patīk labāk, — viņš teica, berzēdams Accord konsoli, un pēkšņi ar interesi sāka pētīt radio.

— Labi, Mark. Šī iela beidzas pie upes, un, manuprāt, mums jāapspriežas, kurp īsti tu gribi braukt.

— Labi, pašreiz es tikai gribu tikt projām no Memfisas. Man patiešām vienalga, kurp mēs braucam. Es tikai gribu tikt projām.

— Un, kad mēs būsim ārpus Memfisas, kurp mēs varētu doties? Būtu jauki uzzināt, kāds ir galamērķis.

— Pārbrauksim pāri tillam pie Piramīdas, labi?

— Klausos. Tu vēlies doties uz Arkanzasu?

— Kāpēc ne? Jā, protams, brauksim uz Arkanzasu.

—Tieši tā.

Pieņēmis šo lēmumu, Marks paliecās uz priekšu un uzmanīgi nopētīja radio. Viņš pagrieza pogu, nospieda slēdzi, un Redžija sagatavojās skaļai repa un smagā metāla šaltij. Viņš grozīja pogas ar abām rokām kā bērns, kas dabūjis jaunu rotaļlietu. Zēnam vajadzētu gulēt mājās, siltā gultā, un celties vēlu, jo bija sestdiena, un vēl gultā viņš varētu skatīties multfilmas un pēc tam, ģērbies pidžamā, spēlēt kompjūler-spēles, raustīdams visas tās pogas un ierīces — tā, kā viņš tagad darbojās ap radio. Pašlaik beidzās dziesma.

-—Tu klausies vecmodīgās? — viņa jautāja, patiesi pārsteigta.

— Dažreiz. Es iedomājos, ka tev varētu patikt. Pašlaik ir gandrīz viens naktī, ne pārāk piemērots laiks skaļumam.

— Kāpēc tu domā, ka man patīk vecmodīgās?

— Zini, Redžij, atklāti sakot, es tevi nevaru iedomāties repa koncertā. Un bez tam radio tavā mašīnā bija uzstādīts uz šo raidstaciju, kad es pēdējo reizi braucu.

Avēnija izbeidzās pie upes, un viņi gaidīja, kad nodzisīs sarkanā gaisma. Viņiem blakus apstājās policijas mašīna, un policists pie stūres dusmīgi paskatījās uz Marku.

— Neskaties uz viņu! — Redžija bārās. Gaismas mainījās, un viņa pagriezās pa labi Riversaiddraivā. Policists sekoja.

— Neskaties atpakaļ! — viņa čukstēja. — Izturies normāli

— Nolāpīts, Redžij, kāpēc viņš mums seko?

— Nav ne jausmas. Paliec mierīgs!

— Viņš mani pazina. Mana seja šonedēļ rēgojās visās avīzēs, un kruķis mani pazina. Vienreizēji, Redžij! Mēs organizējam lielo bēgšanu, un pēc desmit minūtēm policisti mūs nopeilē.

— Apklusti, Mark! Es mēģinu braukt un vienlaicīgi viņu vērot.

Marks noliecās uz priekšu un lēnām noslīdēja tik zemu, līdz viņa dibens atradās uz sēdekļa malas un galva nedaudz virs durvju roktura. — Ko viņš dara? — Marks čukstēja.

Viņas acis šaudījās turp un atpakaļ — no spogulīša uz ielu. — Vienkārši seko. Nē, pagaidi, viņš tuvojas.

Policijas mašīna samazināja ātrumu un tad aizdrāzās garām.

— Viņš ir projām, — Redžija teica, un Marks uzelpoja.

Viņi nogriezās uz 1-40 ceļa un uzbrauca uz tilta pāri

Misisipi upei. Zēns vēroja spoži izgaismoto Piramīdu pa kreisi, pēc tam pagriezās un apbrīnoja Memfisas panorāmu, kas izzuda tālumā. Marks skatījās apbrīnas pilns tā, it kā nekad agrāk nebūtu to redzējis. Redžija minēja, vai nabaga bērns jebkad bijis ārpus Memfisas.

Ieskanējās Elvisa dziesma. — Tev patīk Elviss? — viņš jautāja.

— Mark, tici vai ne, kad es biju padsmitniece, mēs, Memfisas meiteņu bariņš, svētdienās devāmies uz Elvisa māju un skatījāmies, kā viņš spēlēja mājas futbolu. Tas notika, pirms vēl viņš kļuva pa īstam slavens. Viņš dzīvoja kopā ar saviem vecākiem mazā, jaukā namiņā un mācījās Hjūmas vidusskolā, kas tagad ir ziemeļu rajonā.

— Es dzīvoju Ziemeļmemfisā. Vismaz kādreiz tā bija. Tagad es nezinu, kur dzīvoju.

— Mēs gājām uz viņa koncertiem un redzējām, kā viņš klīda pa pilsētu. Elviss sākumā bija tāds pats kā visi zēni, bet tad viss mainījās. Viņš kļuva tik slavens, ka nevarēja vairs dzīvot parastu dzīvi.

—Tāpat kā es, Redžij, — Marks, pēkšņi pasmaidījis, teica. — Padomā par to — es un Elviss! Fotogrāfijas pirmajās lappusēs, visapkārt fotogrāfi. Dažādi cilvēki, kas mani grib atrast Slavenam būt ir grūti.

—Jā, pagaidi līdz rītam, līdz svētdienas laikrakstam. Es jau tagad redzu virsrakstus milzīgiem, trekniem burtiem — SVEJS IZBĒDZIS!

— Lieliski! Un mana smaidīgā seja atkal būs pirmajā lappusē — policistu ielenkumā, it kā es būtu nez kāds su-perslepkava. Un tie paši policisti stulbi izrunāsies, mēģinot izskaidrot, kā vienpadsmitgadīgs bērns var izbēgt no cietuma. Nez vai es esmu visjaunākais ieslodzītais, kurš jebkad izbēdzis no cietuma?

— Iespējams.

— Man patiešām žēl Dorīnas. Kā tev šķiet, vai viņai draud nepatikšanas?

— Vai viņai bija dežūra?

— Nē, Teklai un Denijam. Es nenožēlotu, ja viņus atlaistu.

— Dorīnai droši vien nekas nenotiks. Viņa tur ilgi nostrādājusi.

— Es viņu piemujķoju. Es izlikos, ka man sākas šoks, ka es dodos uz la-la zemi, kā Romijs teica. Katru reizi, kad viņa mani pārbaudīja, es izturējos aizvien neparastāk. Es nerunāju, tikai blenzu griestos un vaidēju. Viņa zina visu par Rikiju un noticēja, ka ar mani arī atgadījies tas pats. Vakar viņa atveda cietuma ārstu, un tas mani apskatīja. Teica, ka esmu vesels. Bet Dorīna uztraucās. Es laikam slikti izmantoju viņas uzticību.

— Kā tu tiki ārā?

— Es notēloju šoku. Es kārtīgi sasvīdu, skriedams uz riņķi savā mazajā kamerā, pēc tam saritinājos kamoliņā un sūkāju īkšķi. Tas viņus tik ļoti pārbiedēja, ka viņi izsauca ātro palīdzību. Es zināju: ja tikšu līdz Svētā Pētera slimnīcai, tad būšu brīvs. Tur ir īsts zooloģiskais dārzs.

— Un tu tur vienkārši nozudi?

— Mani atstāja uz nestuvēm, un, kad viņi pagrieza muguru, es piecēlos un vienkārši nozudu. Zini, Redžij, tur pa labi un pa kreisi mira cilvēki, tāpēc es nevienam nebiju vajadzīgs. Izbēgt bija tik viegli.

Viņi bija pārbraukuši pāri tiltam Arkanzasas štatā. Šoseja bija plata, un abās pusēs rindojās kravas auto stāvvietas un moteļi. Viņš pagriezās, lai vēlreiz papriecātos par Memfisas panorāmu, bet tā bija izgaisusi.

— Ko tu meklē? — Redžija vaicāja.

— Memfisu. Man patīk skatīties uz centra augstceltnēm. Reiz kāda skolotāja man teica, ka tajās celtnēs dzīvojot cilvēki. Neticami.

— Kāpēc neticami?

— Es reiz redzēju filmu par mazu bērniņu, kurš dzīvoja daudzstāvu namā pilsētā un klaiņoja pa ielām, lieliski pavadot laiku. Viņš pazina policistus un sauca tos vārdos. Kad kaut kur gribēja braukt, bērnelis apstādināja taksometrus. Un naktī viņš sēdēja uz balkona un vēroja ielu lejā. Es vienmēr esmu domājis, cik brīnišķīgi būtu dzīvot tā, nevis lētā treilermājā. Tad nebūtu nekādu stulbu kaimiņu un mājas priekšā nestāvētu pikapi.

—Tu to vari dabūt, Mark. Ja vien gribi.

Viņš ilgi skatījās uz Redžiju. — Kādā veidā?

— FIB tev nekavējoties sagādās, ko vien tu vēlies. Varēsi dzīvot augstceltnē lielpilsētā vai kalnu mājiņā. Vari izvēlēties.

— Es par to jau kādu laiku domāju.

—Tu varēsi dzīvot un draiskoties pie okeāna vai Orlan-do un katru dienu doties uz Disnejlendu.

— Tas derētu Rikijam. Es esmu par vecu. Esmu dzirdējis, ka biļetes ir pārmērīgi dārgas.

— Var būt, ka tu dabūsi mūža abonementu, ja prasīsi. Pašlaik, Mark, tu un tava mamma varat dabūt, ko vien sirds kāro.

—Jā, Redžij, bet ko tas dod, ja jābaidās no savas ēnas? Jau trīs naktis es murgoju par tiem vīriem, Redžij. Es negribu dzīvot bailēs visu atlikušo mūžu. Viņi mani kādu dienu sameklēs, es zinu.

— Bet ko tu domā darīt, Mark?

— Nezinu, bet es esmu ilgi un nopietni apsvēris kādu lietu.

— Es klausos.

— Cietums vienā ziņā ir labs, jo tur var daudz domāt — Viņš novietoja pēdu uz ceļgala un aptvēra to rokām. — Padomā, Redžij, par tādu lietu. Ja nu Romijs man sameloja? Viņš bija piedzēries, rija tabletes, bija sajucis. Varbūt viņš runāja, lai dzirdētu savu balsi. Atceries — es tur biju. Tas vīrs bija traks. Runāja visādas savādas lietas, un es sākumā tam visam noticēju. Es biju līdz nāvei pārbijies un nespēju skaidri domāt. Man sāpēja galva tajā vietā, kur viņš man iesita. Bet tagad es nezinu. Visu šo nedēļu es mēģināju atcerēties tās muļķības, ko viņš teica un darīja, un varbūt es lētticīgi noticēju tam visam.

Redžija brauca ar ātrumu piecdesmit piecas jūdzes stundā un kāri tvēra katru vārdu. Viņai nebija ne jausmas, ko Marks domā un uz kurieni dodas mašīna.

— Bet es nevaru riskēt, vai ne tā? Es domāju — ja nu es būtu visu izstāstījis policistiem un viņi būtu atraduši līķi vietā, ko minēja Romijs? Visi būtu laimīgi, izņemot mafiju, un Dievs vien zina, kas būtu noticis ar mani. Un ja nu es visu izstāstītu policistiem, bet Romijs būtu melojis un viņi mironi neatrastu? Man vairs briesmas nedraud, jo patiesībā neko nezinu. Tas Romijs bija viens liels jokupēteris. Risks tomēr ir pārāk liels. — Viņš kādu pusjūdzi klusēja. «Beach Boys» dziedāja «California Girls». — Tā nu es kļuvu par ideju ģeneratoru.

Šobrīd Redžija gandrīz vai sajuta viņa ideju. Viņai kļuva slikti ar sirdi, un viņa tikai ar milzu piepūli noturēja mašīnas riteņus starp labās puses joslas baltajām svītrām. — Ko tu domā darīt? — Redžija satraukta jautāja

— Manuprāt, mums vajadzētu pārbaudīt, vai Romijs meloja vai ne.

Viņa ieklepojās. — Tu domā braukt un sameklēt līķi?

— Pareizi.

Viņai nāca smiekli par šo nevainīgo joku, ko izgudrojis pārmērīgi aktīvs prāts, bet šobrīd Redžijai nebija spēka. — Tu joko.

— Labi. Parunāsim par to. Mūs abus gaida Ņūorleānā pirmdien no rīta, vai ne?

— Es tā domāju. Neesmu redzējusi pavēsti.

— Bet es esmu tavs klients, un man ir pavēste. Tātad, pat ja viņi tev to neiesniedz, tev tomēr jābrauc kopā ar mani, vai tā ir?

—Taisnība.

— Un pašlaik mēs bēgam, vai ne tā? Tu un es kā Bonija un Klaids bēgam no kruķiem.

— Varētu teikt ari tā.

— Kur viņi mūs vismazāk meklēs? Padomā, Redžij. Kur būtu tā vieta pasaulē, kur viņiem neienāktu prātā mūs meklēt?

— Ņūorleānā.

— Pareizi. Es neko nezinu par slēpšanos, bet, tā kā tu izvairies no pavēstes un esi advokāte, tin tev visu laiku ir sakars ar noziedzniekiem, es domāju, ka tu mūs varētu aizvest uz Ņūorleānu un neviens to nezinātu, kā tev šķiet?

— Iespējams. — Redžija sāka Markam piekrist, un viņu šokēja pašas vārdi.

—Ja tu vari mūs aizvest uz Ņūorleānu, tad mēs sameklēsim Romija māju.

— Kāpēc Romija māju?

—Tur vajadzētu būt līķim.

To nu viņa nemaz nebija vēlējusies uzzināt. Redžija lēnām noņēma brilles un izberzēja acis. Deniņos juta nelielu spiedienu, un tas droši vien pastiprināsies.

Romija māja? Nelaiķa Džeroma Kliforda māja? Marks to bija izrunājis ļoti lēni, un viņa to bija sadzirdējusi ļoti labi. Redžija cieši vēroja priekšējo mašīnu aizmugures signālugu-nis, bet viss saplūda sarkanā miglā. Romija māja? Noslepkavotais bija apglabāts slepkavībā apsūdzētās personas advokāta mājā. Tas bija pārāk dīvaini. Viņas prāts darbojās nekontrolēti, uzdodams simtiem jautājumu, un ne uz vienu no tiem nebija atbildes. Viņa paskatījās spogulītī un pēkšņi juta, ka skatās uz sevi ar ziņkārīgu smaidu.

—Tagad tu, Redžij, zini, — viņš teica.

— Bet kādā veidā, kāpēc?...

— Nejautā — tāpēc, ka es nezinu. Tas taču ir ārprāts! Tāpēc es domāju, ka Romijs visu sacerējis. Slimīgs prāts izdomājis šo savādo stāstu par to, ka līķis atrodas viņa mājā.

— Tātad tu netici, ka tas patiešām tur ir? — viņa jautāja, meklēdama apstiprinājumu.

— Mēs to neuzzināsim, kamēr nepaskatīsimies. Ja tā tur nav, tad man vairs briesmas nedraud un dzīve atgriežas normālās sliedēs.

— Bet ja tas tur ir?

— Domāsim par to, kad atradīsim.

— Man nepatīk tava ideju ģenerēšana.

— Kāpēc ne?

— Paklau, Mark, dēls, klient, draugs, ja tu domā, ka es braukšu uz Ņūorleānu, lai izraktu līķi, tad tu esi ķerts.

— Protams, ka es esmu ķerts. Mēs ar Rikiju esam divi no psihenes.

— Es to nedalīšu.

— Kāpēc ne, Redžii?

—Tas ir pārāk bīstami, Mark. Tas ir neprāts, un mūs var nogalināt Es nebraukšu un arī tev neļaušu to darīt

— Kāpēc tas ir bīstami?

— Vienkārši bīstami. Es nezinu.

— Padomā, Redžij. Mēs pārbaudīsim, vai līķis tur ir. Tad, ja tas nebūs tur, kur Romijs teica, es atgriezīšos mājās brīvs. Mēs izstāstīsim policistiem, lai viņi atsauc apsūdzību pret mums, un es savukārt viņiem izstāstīšu, ko zinu. Un, tā kā es nezinu, kur līķis īstenībā atrodas, mafija vairs par mani neinteresēsies — un mēs būsim brīvi.

Mēs būsim brīvi. Kā televīzijā. — Un ja mēs atrodam līķi?

— Labs jautājums. Domā lēnām, Redžij. Pamēģini domāt kā bērns. Ja mēs atrodam līķi un tu piezvani uz FIB un izstāsti, kur tieši tas atrodas, tāpēc ka tu pati to esi redzējusi, tad viņi mums sagādās visu, ko mēs vēlamies.

— Un ko tieši tu vēlies?

—Varbūt Austrāliju. Jauku māju, daudz naudas mātei.

Jaunu mašīnu. Varbūt plastisko operāciju. Es to vienreiz redzēju filmā. Viņi pilnīgi pārtaisīja tā cilvēka seju. Viņš sākumā bija neglīts kā suns, bet, tā kā bija pienesis ziņas par dažiem narkotiku tirgoņiem, — dabūja jaunu seju. Beigās izskatījās pēc fdmu zvaigznes. Pēc diviem gadiem narkotiku pārdevēji viņam sagādāja citu seju.

—Tu nejoko?

— Par filmu?

— Par Austrāliju.

— Varbūt. — Viņš apklusa un paskatījās ārā pa logu. — Varbūt.

Viņi klausījās radio un vairākas jūdzes klusēja. Braucēju bija maz. Viņi aizvien vairāk attālinājās no Memfisas.

— Noslēgsim derības, — viņš teica, skatīdamies pa logu.

— Varbūt

— Brauksim uz Ņūorleānu.

— Es nerakšu līķi ārā.

— Labi, labi. Bet aizbrauksim! Neviens mūs negaidīs. Mēs parunāsim par mironi, kad būsim galā.

— Mēs jau par to runājām.

— Brauc tikai uz Ņūorleānu, labi?

Šoseja sadalījās, un viņi atradās uz augšējās pārbrauktuves. Redžija norādīja pa labi. Desmit jūdžu attālumā pusmēness gaismā mirdzēja un laistījās Memfisas panorāma. — O! — zēns sajūsmā izsaucās. — Cik tā ir skaista!

Neviens no viņiem nespēja iedomāties, ka Marks pēdējoreiz skatās uz šo pilsētu.

Viņi apstājās Forestsitijā, Arkanzasas štatā, lai nopirktu degvielu un ēdamo. Redžija iegādājās kūkas, lielu tasi kafijas un limonādi, bet Marks slēpās uz mašīnas grīdas. Pēc mirkļa viņi atgriezās uz starpštatu maģistrāles un devās uz Litlroku.

No papīra krūzītes cēlās garaiņi, un Redžija vēroja, kā Marka mutē pazūd četras kūkas. Viņš ēda kā jau bēras — nodrupinājis bikses un sēdekli. Zēns laizīja ar krēma pildījumu noziestos pirkstus, it kā nebūtu ēdis veselu mēnesi. Pulkstenis rādīja gandrīz pustris. Ceļš bija tukšs, varēja sastapt tikai traktorus un treilerplatformas. Viņa ieregulēja ātruma kontroli uz sešdesmit piecām jūdzēm.

— Kā tev šķiet, vai viņi mūs jau meklē? — Marks jautāja, apēzdams pēdējo kūku, un atvēra limonādes kārbu. Viņa balsi bija saklausāms satraukums.

— Es šaubos. Esmu pārliecināta, ka policija pārmeklē slimnīcu, bet kāpēc lai viņi domātu, ka mēs esam kopā?

— Es baidos par mammu. Es viņai zvanīju pirms tevis un izstāstīju par bēgšanu un par to, ka slēpjos slimnīcā. Viņa šausmīgi sadusmojās. Bet, manuprāt, es viņu pārliecināju, ka esmu drošībā. Cerams, ka viņi liks mammu mierā.

— Viņu neaiztiks. Bet viņa no uztraukuma var saslimt.

— Es zinu. Es negribu būt nežēlīgs, bet, manuprāt, viņa izturēs. Iedomājies, cik viņa jau ir izturējusi. Mamma ir stipra.

— Es pateikšu Klintām, lai viņai vēlāk piezvana

— Vai tu teiksi Klintām, kurp mēs braucam?

— Es neesmu pārliecināta, ka zinu, kurp mēs braucam.

Viņš to pārdomāja, kamēr garām rēkdamas pabrauca divas kravas automašīnas un pa labi aiztraucās honda.

— Ko tu, Redžij, darīsi?

— Sāksim ar to, ka es nebūtu bēgusi.

—Tu melo.

— Atvaino!

— Protams, jo tu taču izvairies no pavēstes. Es daru to pašu. Kāda starpība? Tu negribi tikties ar Lielo zvērināto žūriju, tāpēc mēs bēgam. Mēs esam vienā laivā, Redžij.

— Ir tikai viena atšķirība. Tu biji cietumā un izbēgi. Tas ir noziegums.

— Es biju nepilngadīgo cietumā, un nepilngadīgie nav noziedznieki. Vai tad tu man tā neteici? Nepilngadīgie ir huligāni vai sīki pārkāpēji, vai ari viņiem nepieciešams aizbildnis, bet nepilngadīgie nepastrādā noziegumus. Vai tā nav?

—Ja tu tā saki. Bet bēgt nav pareizi.

—Tas ir izdarīts. Es to nevaru mainīt. Izvairīties no pavēstes ari nav pareizi, vai ne?

— Nepavisam ne. Izvadīšanās no pavēstes nav noziegums. Ar mani viss būtu kārtībā, pirms es tevi savācu mašīnā.

—Tad apturi mašīnu un izlaid mani ārā.

— Lūdzu, runā nopietni, Mark!

— Es runāju nopietni.

— Labi. Un ko tu darīsi, kad izkāpsi?

— Ak, es nezinu. Es iešu, cik tālu tikšu, un pēc tam, kad mani saķers, es vienkārši dabūšu šoku, un viņi mani nosūtīs atpakaļ uz Memfisu. Es teikšu, ka esmu traks, un viņi nekad neuzzinās, ka tu biji iejaukta. Ņem un apstājies, kur tu gribi, es izkāpšu. — Viņš paliecās uz priekšu un ieslēdza radio. Kādas četras jūdzes viņi klausījās Conway Twitty un Tammy Wynette.

— Man riebjas kantrī mūzika, — viņa teica un nogrieza radio. — Vai drīkstu tev ko jautāt?

— Protams.

— Pieņemsim, ka mēs braucam uz Ņūorleānu sameklēt līķi. Un saskaņā ar tavu plānu mēs noslēdzam vienošanos ar FIB un tu nokļūsti viņu liecinieku aizsardzības programmā. Tu, Diāna un Rikijs. Pēc tam jūs saulrietam pretim lidojat uz Austrāliju vai, vienalga, kur. Tā taču ir?

— Es tā domāju.

—Tad kāpēc gan tūlīt pat nenoslēgt vienošanos un viņiem neizstāstīt?

— Beidzot tu sāc domāt, Redžij, — viņš aizbildnieciski teica, it kā viņa beidzot būtu pamodusies un ieraudzījusi gaismu.

— Liels paldies, — viņa atbildēja.

— Es apsvēru diezgan ilgi. Atbilde ir vienkārša. Es pilnībā neuzticos FIB. Un tu?

— Pilnībā ne.

— Un es nevēlos viņiem sniegt to, ko viņi grib, pirms es, mana māte un mans brālis neesam tālu prom. Tu esi laba advokāte, Redžij, un neļausi savam klientam riskēt, vai ne?

—Turpini.

— Pirms es šiem ķēmiem kaut ko saku, es gribētu pārliecināties, ka mēs esam drošībā. Lai Rikiju pārvietotu, vajadzīgs laiks. Ja es viņiem tūlīt izstāstītu, sliktie puiši varētu to uzzināt, pirms mēs pazūdam. Tas ir pārāk riskanti.

— Bet kas būtu, ja tu tagad pateiktu un viņi neatrastu līķi? Ja nu Klifords, kā tu saki, vienkārši jokoja?

— Es to neuzzinātu, vai ne? Es būtu kaut kur slepenībā, ar citu vārdu, piemēram, Tomijs vai tamlīdzīgi, un tas viss būtu bez jēgas. Prātīgāk, Redžij, ir tagad uzzināt, vai Romijs man teica taisnību.

Viņa apmulsusi grozīja galvu. — Neesmu pārliecināta, vai es tevi saprotu.

— Es neesmu pārliecināts, vai pats saprotu savas domas, bet vienu es zinu noteikti — es nebraukšu uz Ņūorleānu ar ASV Valsts tiesas ierēdņiem. Es netaisos stāties Lielās zvērināto žūrijas priekšā pirmdien un atteikties atbildēt uz jautājumiem, lai viņi mani tur ietupinātu cietumā.

— Labs arguments. Kā tad mēs pavadīsim šo nedējas nogali?

— Cik ilgi jābrauc līdz Ņūorleānai?

— Piecas vai sešas stundas.

— Braucam! Mēs varam kuru katru mirkli laisties ļekās, kad tiksim līdz turienei.

—Vai būs grūti atrast līķi?

— Varbūt ne pārāk.

— Vai drīkst jautāt, kur tas Kliforda mājā atrodas?

—Tas, protams, nekarājas kokā un nemētājas krūmos. Būs mazliet jāpastrādā.

—Tas ir pilnīgs neprāts, Mark.

— Es zinu. Šī nedēja bijusi smaga.

34

Te nu bija klusais sestdienas rīts kopā ar bērniem. Džei-sons Maktūns pētīja kāju pēdas uz paklājiņa pie gultas un mēģināja fiksēt skatienu uz sienas pulksteni pie vannasistabas durvīm. Tas rādīja gandrīz seši, ārā joprojām bija tumšs, un viņa acis bija aizmiglotas no vēlās vakara vīna pudeles. Sieva pagriezās uz otriem sāniem un kaut ko nesaprotamu nomurmināja.

Pēc divdesmit minūtēm viņš to atrada ietinušos segās un uz atvadām noskūpstīja. Viņš teica, ka nedēļu varētu nebūt mājās, bet diezin vai viņa sadzirdēja. Darbā pavadītas sestdienas un komandējumi bija parasta parādība, nekas sevišķs.

Bet šodiena gan izskatījās kā izņēmuma gadījums. Viņš atvēra durvis, un suns izskrēja pagalmā. Kā gan vienpa-dsmitgadīgs bērns varēja tik vienkārši nozust? Memfisas policija nezināja. Viņš ņēmis un izkūpējis, leitnants teica

Pirmsausmas stundā, braucot uz federālo ēku, transporta plūsma nebija liela. Maktūns sāka zvanīt no automašīnas telefona Tika pamodināti aģenti Brenners Lačī un Dērstons un doti norādījumi nekavējoties ierasties uz sapulci. Viņš izšķirstīja savu melno piezīmju grāmatu un atrada K. O. Lūisa telefona numuru.

K. O. negulēja, taču nebija ari tādā noskaņojumā, lai viņu varētu traucēt Viņš ēda auzu pārslu brokastis un, pļāpādams ar sievu, baudīja rīta kafiju. Kā, pie velna, vienpadsmitgadīgs bērns var pazust no ieslodzījuma vietas, viņš šķendējās. Maktūns izstāstīja, ko zināja, — tātad neko, — un lūdza viņu sagatavoties braucienam uz Memfisu. Nedēļas nogale solījās būt gara. K. O. teica, ka viņš piezvanīs uz pāris vietām, uzzinās par lidmašīnu un vēlreiz piezvanīs viņam uz darbu.

Darbā Maktūns sazvanīja Lcriju Trumenu Ņūorleānā un nopriecājās, kad Trumens miegainā balsī atbildēja. Varēja just, ka viņš ir mēģinājis aizmigt. Tā bija Trumena lieta, lai gan Maktūns ar to bija nodarbojies visu nedēļu. Un tāpat vien, prieka pēc, viņš piezvanīja Džordžam Ordām un palūdza to ierasties kopā ar pārējo komandu. Maktūns paskaidroja, ka viņš ir izsalcis, un lūdza Džordžu atvest dažas smalkmaizītes.

Septiņos Brenners, Lačī un Dērstons Maktūna kabinetā malkoja kafiju un izteica visfantastiskākās versijas. Ords ieradās vēlāk, bez ēdamā. Pēc tam divi formās tērpti Memfisas policisti pieklauvēja pie durvīm. Kopā ar tiem ienāca Rejs Trembls, policijas priekšnieka vietnieks, — leģendārs cilvēks Memfisas likumsargu aprindās.

Viņi sapulcējās Maktūna kabinetā, un Trembls ašā policijas žargonā ķērās tieši pie lietas. — Subjekts ticis transportēts no aizturēšanas centra ar ātro palīdzību uz Svētā Pētera slimnīcu pagājušajā naktī ap pusvienpadsmitiem. Subjektu uzņemšanas nodaļā nogādāja sanitāri, kas pēc tam devās prom. Subjektu nepavadīja ne Memfisas policija, ne cietuma personāls. Sanitāri apgalvo, ka medmāsa, vārdā Glorija Votsa, pieņēmusi subjektu, bet nekādi dokumentāli pierādījumi nav atrasti. Votsas kundze apgalvo, ka subjekts ievietots uzņemšanas nodaļas jaunatvesto palātā un ka viņa no turienes kaut kāda iemesla dēļ uz brīdi tikusi izsaukta. Viņa bijusi prombūtnē ne ilgāk kā desmit minūtes, un, viņai atgriežoties, subjekts bijis pazudis. Dokumenti arī nav bijuši atrodami, un Votsas kundze domājusi, ka subjekts aizvests uz pārbaudi un ārstēšanu. — Trembls uz brīdi apklusa un noklepojās tā, it kā viņš justos neērti. — Aptuveni piecos no rīta Votsas kundze gatavojās beigt maiņu un pārbaudīja uzņemto sarakstus. Viņa atcerējās subjektu un sāka par to interesēties. Uzņemšanas nodaļā subjektu nevarēja atrast Nekur nebija ziņu par viņa uzņemšanu. Tika izsaukts slimnīcas drošības dienests un pēc tam ziņots Memfisas policijai. Šajā laikā jau bija sākusies rūpīga slimnīcas pārbaude.

— Sešas stundas! — Maktūns neticēdams iekliedzās.

— Kā, lūdzu? — Trembls atsaucās.

— Bija vajadzīgas sešas stundas, lai atklātu, ka bērns pazudis?

—Jā, ser, bet mēs neesam slimnīcas vadītāji.

— Kāpēc bērnu nosūtīja uz slimnīcu bez policijas?

— Uz to es nevaru atbildēt. Notiks izmeklēšana. liekas, pārskatīšanās dēļ.

— Kāpēc bērnu aizveda uz slimnīcu?

Trembls no diplomāta izvilka dokumentu mapi un pasniedza Maktūnam Teldas ziņojuma kopiju. Viņš to rūpīgi izlasīja. — Te teikts, ka zēns bijis šoka stāvoklī pēc tam, kad aizgājuši ASV Valsts tiesas ierēdņi. Ko, velns parāvis, tur meklēja tiesas ierēdņi?

Trembls atkal atvēra dokumentu mapi un pasniedza Maktūnam pavēsti. Viņš to uzmanīgi izlasīja, tad pasniedza tālāk Džordžam Ordām.

— Vai vēl kaut kas, šei? — viņš jautāja Tremblam, kurš pa šo laiku nebija ne reizes apsēdies, bet pastaigājās pa kabinetu. Viņš pēc iespējas ātrāk gribēja tikt projām.

— Nē, ser. Mēs pabeigsim meklējumus un, ja kaut ko atradīsim, nekavējoties jums piezvanīsim. Slimnīcā pašlaik kādi četri duči vīru jau veselu stundu meklē.

— Vai jūs runājāt ar bērna māti?

— Nē, ser, vēl ne. Viņa vēl guļ. Mēs novērojām palātu, ja zēns gadījumā mēģinātu iekļūt pie viņas.

— Es pats vispirms ar viņu parunāšu, šef. Es tur būšu pēc stundas. Lai neviens ar viņu netiekas pirms manis!

— Nekādu problēmu.

— Paldies, šef! — Trembls sasita papēžus, un kādu brīdi likās, it kā viņš vēlētos salutēt Policists kopā ar padotajiem aizgāja.

Maklūns paskatījās uz Brenneru un Lačī. — Jūs, zēni, atrodiet brīvus aģentus, lai viņi ierodas tūlīt pat šeit Nekavējoties! — Abi izšāvās no kabineta.

— Kas tā par pavēsti? — viņš jautāja Ordām, kurš to joprojām turēja rokā.

— Es nespēju noticēt Foltrigs sajucis prātā.

— Vai tad tu neko nezināji?

— Protams, ka ne. Šis bērns ir nepilngadīgo tiesas pakļautībā. Es nemaz nemēģinātu viņam ķerties klāt Vai tu gribi nokaitināt Hariju Rūzveltu?

— Negribu gan. Mums viņš jāsazvana. Atstāj to manā ziņā un piezvani Redžijai Lovai. Es ar viņu negribu runāt

Ords izgāja no kabineta meklēt telefonu. — Piezvaniet ASV Valsts tiesas ierēdnim! — Maktūns noskaldīja Dēr-stonam. — Un uzziniet jaunākās ziņas par šīm pavēstēm! Man jāzina viss par to.

Dērstons devās prom, un pēkšņi Maktūns bija palicis viens. Viņš šķirstīja telefonu grāmatu, kamēr atrada Rūzveltu uzvārdus, bet Harija tur nebija. Ja viņam bija telefons, tas sarakstā nebija uzrādīts. To varēja saprast, jo vismaz piecdes-mittūkstoš vientuļās mātes cīnījās par nesamaksātiem bērnu pabalstiem. Maktūns ātri piezvanīja trim pazīstamiem advokātiem, un trešais no tiem teica, ka Harijs dzīvo Kensingtona ielā. Viņš aizsūtīs aģentu, kad kāds būs brīvs.

Astoņos Maktūns izkāpa no lifta Svētā Pētera slimnīcas devītajā stāvā, un viņam cieši aiz muguras sekoja Brenners un Dērstons. Vēl tris aģenti, tērpušies slimnīcas darbinieku drēbēs, kopā ar viņu devās uz 943. palātu Pie durvīm stāvēja resnie drošības sargi. Maktūns viegli pieklauvēja un pavēlēja savai nelielajai brigādei atkāpties. Viņš nevēlējās nobiedēt nabaga sievieti.

Durvis nedaudz pavērās. — Jā, — no tumsas atskanēja vārga balss.

— Svejas kundze, mani sauc Džeisons Maktūns, FIB īpašo uzdevumu aģents. Mēs vakar tikāmies tiesā.

Durvis pavērās platāk, un Diāna aizšķērsoja ceļu. Viņa neko neteica, tikai gaidīja, ko vīrietis sacīs.

— Vai varu ar jums parunāt divatā?

Viņa paskatījās pa kreisi — trīs drošības sargi, divi aģenti un trīs vīri apkopēju un laborantu ķiteļos. — Divatā? — viņa jautāja.

— Mēs varam aiziet uz turieni, — viņš teica, norādīdams uz gaiteņa galu.

— Vai kaut kas noticis? — Diāna jautāja tā, it kā nekas vairs nevarētu noiet šķērsām.

— Jā, kundze.

Viņa dziļi ievilka elpu un nozuda. Pēc mirkļa Diāna iznāca ar cigaretēm un klusām aizvēra durvis aiz sevis. Viņi lēnām devās pa tukšo gaiteņa vidu uz priekšu.

—Jūs droši vien neesat runājusi ar Marku.

— Viņš man piezvanīja vakar pēcpusdienā no cietuma, — viiia teica, iesprauzdama cigareti starp lūpām. Diāna nemeloja Marks patiešām bija zvanījis no cietuma

— Un kopš tās reizes?

— Nē, — viņa meloja. — Kāpēc jūs jautājat?

— Viņš ir pazudis.

Diāna uz brīdi apstājās, tad turpināja: — Kā jūs to domājat — viņš ir pazudis? — Viņa bija pārsteidzoši mierīga. Varbūt viņa vienkārši kļuvusi nejūtīga pret visu, Maktūns domāja Viņš Diānai ātri izstāstīja savu versiju par Marka nozušanu. Viņi apstājās pie loga un skatījās uz centru.

—Ak Dievs, kā jums šķiet, vai viņu savākusi mafija? —

Diāna jautāja, un viņai saskrēja asaras acis. Sieviete drebošā rokā turēja cigareti, taču nespēja aizsmēķēt

Maktūns pašpārliecināti grozīja galvu. — Nē. Viņi to pat nezina. Mēs to turam slepenībā. Es domāju, ka viņš vienkārši devies projām un atrodas tepat slimnīcā. Mēs domājam, ka viņš mēģinās sazināties ar jums.

— Vai jūs esat pārmeklējuši šo ēku? Viņš to pārzina ļoti labi.

— Policija meklē jau trīs stundas, bet es šaubos. Kurp viņš varētu doties?

Diāna beidzot aizsmēķēja cigareti un, dziļi ievilkusi dūmus, izpūta mazu mākonīti. — Man nav ne jausmas.

— Labi, vai drīkstu jums kaut ko jautāt? Ko jūs zināt par Redžiju Lovu? Vai viņa šajā nedēļas nogalē ir pilsētā? Vai viņa plānoja kaut kur doties?

— Kāpēc jūs to jautājat?

— Mēs viņu nevaram atrast Viņa nav mājās. Viņas māte neko nesaka. Jūs vakarvakarā saņēmāt pavēsti, vai ne?

—Taisnība.

— Redziet, Marks arī saņēma, un viņi mēģināja pavēsti iesniegt Redžijai Lovai, bet līdz šim advokāti nav sameklējuši. Vai iespējams, ka Marks ir kopā ar viņu?

Es ceru, Diāna domāja. Tas viņai nebija ienācis prātā Kopš Marka zvana Diāna nebija gulējusi ne piecpadsmit minūtes, lai gan dzēra zāles. Marks kopā ar Redžiju brīvībā — tas bija kaut kas jauns.

— Es nezinu. Iespējams.

— Kuri) viņi varētu doties abi kopā?

— Kā, pie velna, es to varu zināt? Jūs esat no FIB. Man tas ienāca prātā tikai pirms piecām sekundēm, un tagad jūs man jautājat, kur viņi ir. Ļaujiet man apdomāt!

Maktūns jutās kā muļķis. Viņa jautājumu nevarēja uzskatīt par gudru, un sieviete nemaz nebija tik vāja, kā viņš bija iedomājies.

Diāna kūpināja cigareti un vēroja, kā lejā pa ielām rāpo mašīnas. Pazīstot Marku, viņa domāja, ka zēns, iespējams, uzturas zīdaiņu nodaļā un palīdz nomainīt autiņus vai asistē ķirurgam ortopēdam, vai varbūt virtuvē palīdz gatavot olu kulteni. Svētā Pētera slimnīca bija štata lielākā ārstniecības iestāde. Tas dažādajās celtnēs uzturējās tūkstošiem cilvēku. Marks bija klaiņojis pa koridoriem un sadraudzējies ar daudziem. Varētu paiet ilgs laiks, kamēr viņu atrod. Viņa cerēja, ka dēls kuru katru bridi piezvanīs.

— Man jāiet atpakaļ, — Diāna teica, nospiedusi cigaretes galu pelnu traukā.

—Ja viņš jums piezvana, man tas jāzina

— Protams.

— Un, ja jūs kaut ko uzzināsiet par Redžiju Lovu, es vēlētos, lai jūs man piezvanāt Es šajā stāvā atstāšu divus vīrus, ja gadījumā jums tie būs nepieciešami.

Viņa aizgāja.

Pusdeviņos Foltrigs savā kabinetā bija sapulcinājis parasto komandu — Voliju Boksu, Tomasu Finku un Leriju Trume-nu, tas ieradās pēdējais ar vēl slapjiem matiem no dušas.

Foltrigs bija saģērbies kā kādas brālības biedrs — izgludinātās biksēs, iestīvinālu kokvilnas kreklu mugurā un spožām kurpēm kājās. Trumens bija sporta tērpā.

— Advokāte arī pazudusi, — viņš paziņoja, ieliedams no termosa kafiju.

— Kad tu to uzzināji? — Foltrigs jautāja.

— Pirms piecām minūtēm man automašīnā piezvanīja Mak-tūns. Viņi bijuši advokātes mājā ap astoņiem, lai iesniegtu pavēsti, bet nav varējuši viņu atrast Viņa ir pazudusi.

— Ko vēl Maktūns teica?

— Viņi joprojām pārmeklē slimnīcu. Marks Svejs tur pavadījis trīs dienas un labi pārzina telpas.

— Es šaubos, vai viņš tur vēl atrodas, — Foltrigs teica, kā parasti pārliecināts par vēl nezināmiem faktiem.

— Vai Maktūns domā, ka puika ir kopā ar advokāti? — Bokss jautāja.

— Kas lai, pie velna, to zina? Viņai jābūt trakai, lai palīdzētu zēnam bēgt

— Viņa nav tik apķērīga, — Foltrigs izsmejoši konstatēja. Tu ari ne, Trumens pie sevis nodomāja. Tu esi idiots, izdodams pavēstes, kas izraisījušas šos pēdējos notikumus.

— Maktūns šorīt divas reizes runājis ar K. O. Lūisu. Viņš nogaida. Viņi plāno pārmeklēt slimnīcu līdz pusdienas laikam un tad pārtraukt. Ja līdz tam laikam bērns netiks atrasts, Lūiss trauksies uz Memfisu.

— Vai tu domā, ka šeit iejaukts Muldano? — Finks jautāja

— Šaubos. Izskatās, ka puika viņus apmuļķojis, lai tiktu līdz slimnīcai, un tur viņš jutās kā mājās. Es varu galvot, ka viņš sazvanījis advokāti un tagad abi slēpjas kaut kur Memfisā.

— Diezin vai Muldano ir informēts, — Finks, skatīdamies uz Foltrigu, teica.

— Viņa puiši joprojām ir Memfisā, — Trumens paskaidroja. — Gronke ir šeit, bet mēs neesam redzējuši ne Bono, ne Pirini. Velns parāvis, šobrīd te varbūt ir kāds ducis mafiozu!

— Vai Maktūns ir meklējis ar suņiem? — Foltrigs jautāja.

— Jā, viņa iestādē ar šo lietu nodarbojas visi. Viņi novēro advokātes māju, viņas sekretāra dzīvokli. Viņi aizsūtījuši divus vīius pēc Harija Rūzvella, kurš kaut kur kalnu strautos makšķerē. Memfisas policija ir pārpildījusi slimnīcu.

— Kā ar telefoniem?

— Kādiem telefoniem?

— Palātā. Viņš ir bērns, Lcrij, viņš mēģinās sazvanīt māti.

— Nepieciešama slimnīcas atļauja. Maktūns teica, ka viņi pie tā strādā. Bet šodien ir sestdiena un vajadzīgie cilvēki nav darbā.

Foltrigs, pastāvējis pie sava rakstāmgalda, devās pie loga.

— Marka rīcībā bija sešas stundas, pirms kāds pamanīja, ka viņš pazudis, vai ne?

—Tā viņi teica.

— Vai viņi atraduši advokātes mašīnu?

— Nē, viņi joprojām meklē.

— Es deru, ka viņi to Memfisā neatradīs. Es deru, ka viņš ir kopā ar Lovas kundzi viņas mašīnā.

— Patiešām?

—Jā. Bēguļo.

— Un kuiļi viņi varētu bēgt?

— Kaut kur tālu projām.

Pusdesmitos kāds Memfisas policists paziņoja nepareizi novietotas mazdas numuru. Mašīna piederēja kādai Redžijai Lovai. Ziņa nekavējoties tika nodota Džeisonam Maktūnam viņa kabinetā.

Pēc desmit minūtēm divi FIB aģenti pieklauvēja pie divdesmit astotā dzīvokļa durvīm Bellevjū Gārdenā. Pagaidījuši viņi pieklauvēja vēlreiz. Klints slēpās guļamistabā. Ja viņi izlauztu durvis, viņš šajā jaukajā, mierīgajā sestdienas rītā vienkārši gulētu Viņi pieklauvēja trešo reizi, un iezvanījās telefons. Klints satrūkās un gandrīz vai metās tam virsū, bet ieslēdzās automātiskais atbildētājs. Ja policisti ir atnākuši uz viņa dzīvokli, viņi noteikti mēģinās arī zvanīt Pēc signāla atskanēja Redžijas balss. Klints pacēla klausuli un ātri iečukstēja: — Redžij, piezvani vēlreiz tūlīt pat. — Klints nolika klausuli. Viņi pieklauvēja ceturto reizi un aizgāja Gaismas bija izslēgtas, un visiem logiem bija aizvilieti aizkari. Viņš piecas minūtes cieši raudzījās uz telefonu, un beidzot tas iezvanījās. Automātiskais atbildētājs ierunājās, un noskanēja signāls. Tā atkal bija Redžija

— Hallo! — viņš aši atbildēja.

— Labrīt, Klinti — viņa uzmundrinoši teica. — Kā iet pa Memfisu?

— Kā parasti. Zini, kruķi novēro manu dzīvokli un dauzās pie durvīm. Parasta sestdiena

— Kruķi?

—Jā. Pēdējo stundu es sēžu savā drēbju skapī un skatos savu mazo televizoriņu. Tikai ziņas. Viņi nav vēl tevi pieminējuši, bet Marku rāda visās programmās. Pašlaik viņi lo sauc par pazušanu, nevis bēgšanu.

— Vai tu runāji ar Diānu?

— Es viņai zvanīju apmēram pirms stundas. FIB aģenti viņai tikko bija pavēstījuši, ka Marks pazudis. Es paskaidroju, ka viņš ir kopā ar tevi, un viņa nedaudz nomierinājās. Atklāti sakot, viņa dabūjusi tik daudz triecienu, ka, manuprāt, viņai īsti nepielēca. Kur tu esi?

— Mēs iebraucām motelī Meterī.

— Piedod. Vai tu teici — Meteri? Luiziānā? Pie pašas Ņūorleānas?

—Jā, tā ir tā vieta. Mēs braucām cauru nakti.

— Kāpēc, pie velna, jūs tur esat, Redžij? Lai paslēptos, jūs izvēlaties Ņūorleānas nomali? Kāpēc ne Aļasku?

—Tāpēc, ka šeit mūs vismazāk gaida. Mēs esam drošībā, Klint Es samaksāju skaidrā naudā un piereģistrējos ar citu vārdu. Mēs mazliet pagulēsim un tad apskatīsim pilsētu.

— Apskatīsiet pilsētu? Izbeidz, Redžij, — kas notiek?

— Es tev paskaidrošu vēlāk. Vai tu runāji ar mammucīti Lovu?

— Nē. Es viņai tūlīt piezvanīšu.

— Izdari to! Es vēlreiz zvanīšu pēcpusdienā.

—Tu esi traka, Redžij! Vai tu pati to zini? Tu esi zaudējusi prātu!

— Es zinu. Bet es ari agrāk esmu bijusi traka. Pagaidām uz redzēšanos!

Klints novietoja telefonu uz galdiņa un izstaipījās uz ne-saklātās gultas. Viņa tiešām agrāk bija bijusi traka.

35

Berijs Žilete viens pats iegāja noliktavā. Viņš vairs neso-ļoja lepnā gaitā un dižodamies. No viņa sejas bija izzudis vīpsnājošais lecīga ielu gaiļa smīniņš. Mugurā vairs nebija acīs krītošā uzvalka un itāļu kurpju. Auskari bija kabatā. Zirg-astīte aizbāzta aiz apkakles. Pirms stundas Berijs bija noskuvies.

Viņš uzkāpa pa sarūsējušiem pakāpieniem nākamajā stāvā un atcerējās, kā bērnībā bija spēlējies uz šīm trepēm. Toreiz dzīvs bija viņa tēvs, un pēc stundām viņš līdz tumsai uzkavējās noliktavā, vērodams, kā piegādā un aizved konteinerus. Ieklausīdamies krāvēju valodā, Berijs mācījās viņu žargonu, smēķēja viņu cigaretes, pētīja viņu žurnālus. Šī bija jauka vieta, kur kļūt pieaugušam, īpaši tad, ja zēns gribēja būt tikai un vienīgi gangsteris.

Tagad noliktava bija tukša. Viņš gāja pa pievedceļu gar netīriem, aizkrāsotiem logiem upes pusē. Apkārt mētājās noputējuši konteineri, kuri gadiem ilgi netika kustināti.

Viņa tēvoča melnie kadiļjaki bija novietoti pie dokiem. Uzticamais šoferis Tīto spodrināja automašīnas spārnu un, izdzirdējis soļus, paskatījās uz augšu un pamāja Berijam.

Berijs bija diezgan nobažījies, tādēļ gāja piesardzīgi, cenzdamies neizskatīties lepns. Abas rokas viņš bija iebāzis dziļi kabatās. Caur veclaicīgiem logiem Muldano vēroja upi. Laiva veda tūristus lejup pa upi aizraujošā ceļojumā apskatīt noliktavas un varbūt kādu vienu vai divas liellaivas. Pievedceļš izbeidzās pie metāla durvīm. Viņš nospieda pogu un ieskatījās TV kamerā virs galvas. Skaļš klikšķis, un durvis atvērās. Mo, kādreizējais krāvējs, kurš viņu bija uzcienājis ar pirmo alu divpadsmit gadu vecumā, stāvēja uz sliekšņa, ģērbies atbaidošā uzvalkā. Mo bija apbruņojies vismaz ar četriem šaujamajiem, un pāris no tiem bija rokas attālumā. Viņš Berijam pamāja un norādīja iet tālāk. Mo bija draudzīgs puisis, pirms sāka nēsāt uzvalkus, un tas notika aptuveni tad, kad viņš noskatījās «Krusttēvu». Kopš tā laika viņš vairs nesmaidīja.

Berijs izgāja cauri telpai, kurā bija divi rakstāmgaldi, un pieklauvēja pie durvīm. Viņš dziļi ievilka elpu. — Iekšā! — kāda balss Idusi aicināja, un viņš iegāja sava tēvoča kabinetā.

Džonijs Sulari skaisti novecoja. Savos septiņdesmit gados viņš bija liela, auguma vīrs, stalts, ar ātrām kustībām. Viņa mati bija mirdzoši sirmi un nemaz nebija kļuvuši retāki. Piere viņam bija šaura un mati sāka augt pāris collu virs uzacīm, tie bija viļņaini un gludi noķemmēti atpakaļ. Kā vienmēr, tēvocim mugurā bija tumšs uzvalks un žakete uzkārta uz pakaramā pie loga Viņš valkāja garlaicīgu jūraszilu kaklasaiti. Viņa firmas zīme bija sarkanie bikšturi. Tēvocis Berijam uzsmaidīja un norādīja uz izsēdētu ādas krēslu — to pašu, ko Berijs atcerējās no bērnības.

Džonijs bija džentlmenis, viens no pēdējiem šajā brūkošā biznesa jomā. Viņu ātri vien pārspēja jaunāki vīri, kuri bija mantrausīgi un nežēlīgi, lādi kā viņa brāļadēls šeit

Smaids bija izmocīts. Tā nebija pieklājības vizīte. Viņi

pēdējo trīs dienu laikā bija runājuši vairāk nekā pēdējo trīs gadu laikā.

— Sliktas ziņas, Berij? — Džonijs jautāja, zinādams atbildi.

— Tā varētu teikt Puika Memfisā ir nozudis.

Džonijs ar ledainu skatienu cieši raudzījās Berijā, kurš vienu no retajām reizēm savā mūžā nepacēla acis. Viņa acis viņam vienkārši neklausīja. Nāvīgās, leģendārās Berija Žiletes Muldano acis mirkšķinādamas vēroja grīdu.

— Kā tu varēji būt tik stulbs? — Džonijs mierīgi jautāja. — Tik stulbs, ka pameti līķi tepat Tik stulbs, ka izstāstīji savam advokātam. Stulbenis! Stulbenis! Stulbenis! — Bcrijs sāka ātrāk mirkšķināt acis un dīdījās krēslā. Viņš piekrizdams pamāja un izskatījās nožēlas pilns. — Man nepieciešama palīdzība.

— Protams, tev nepieciešama palīdzība. Tu esi pastrādājis muļķības, un tagad tev vajadzīgs glābējs.

— Tas skar visus mūs, man šķiet

Džonija acis dusmīgi nozibsnīja, bet viņš savaldījās. Viņš vienmēr bija savaldīgs.

— Ak patiešām? Vai tie būtu draudi, Berij? Tu ierodies manā kabinetā, lai lūgtu palīdzību, un vēl man draudi? Vai tu gribi aprunāties? Sāc, manu zēn! Ja tava vaina tiks pierādīta, tu to paņemsi līdzi kapā.

— Taisnība, bet es negribētu, ka mani atzīst par vainīgu. Vēl ir laiks.

— Tu esi idiots, Berij. Vai es tev to esmu teicis?

— Domāju, ka jā.

—Tu tam vīram mēģināji pielavīties nedēļām ilgi. Tu viņu noķēri izlienam no mazas, netīras maukumājas. Tev tikai vajadzēja viņu apdullināt, iešaut pāris ložu, iztīrīt kabatas un atstāt ķermeni maukām, un kruķi teiktu, ka tā ir kārtējā parastā slepkavība. Viņi nevienu neturētu aizdomās. Bet nē, Berij, tu esi pārāk dumjš, lai to izdarītu vienkārši.

Berijs atkal sāka dīdīties un blenza grīdā.

Džonijs nikni viņā raudzījās, iztīdams cigāru no iesaiņojuma. — Atbildi lēnām uz maniem jautājumiem — labi? Es negribu pārāk daudz zināt, saprati?

-Jā.

— Vai līķis ir pilsētā?

—Jā.

Džonijs noknieba cigārā galu un lēnām to nolaizīja. Viņš riebumā kratīja galvu. — Kāds stulbums! Vai pie tā var viegli piekļūt? Vai federāli ir bijuši tuvumā?

— Es nedomāju.

— Vai tas ir aprakts?

-Jā.

— Cik ilgs laiks nepieciešams, lai to izraktu?

— Stunda, varbūt divas.

—Tātad tas nav zemē?

— Betonā.

Džonijs ar sērkociņu aizdedzināja cigāru un paberzēja grumbas ap acīm. — Betonā, — viņš atkārtoja. Varbūt zēns nebija tāds muļķis, kā viņš domāja. Diezgan. Viņš bija īsts stulbenis. — Cik vīru nepieciešams?

— Divi vai trīs. Es to nevaru izdarīt. Viņi novēro katru manu kustību. Ja es tuvošos šai vietai, es viņus vienkārši uz turieni aizvedīšu.

Patiešām īsts idiots! Džonijs izpūta dūmu gredzenu. — Stāvvietā? Zem trotuāra?

— Zem garāžas. — Berijs atkal sāka dīdīties, acis no grīdas nepaceldams.

Džonijs izpūta nākamo dūmu gredzenu. — Garāžā. Stāvvietu garāžā?

— Garāžā aiz mājas.

Tēvocis pētīja smalko pelnu kārtiņu cigāra galā, tad lēnām ievietoja cigāru zobos. Berijs bija nevis stulbs, bet truls. Viņš divreiz ievilka dūmu. — Ja tu saki — māja, vai tu domā māju ielā, kur tuvumā ir citas mājas?

—Jā.

Pinns aprakšanas Boids Bojets viņa mašīnas bagāžniekā bija nogulējis divdesmit piecas stundas. Nebija lielas izvēles. Berijs jau bija tuvu histērijai un baidījās izbraukt no pilsētas. Un tobrīd tā nešķita pārāk .slikta doma.

— Un citās mājās dzīvo cilvēki, vai ne? Cilvēki ar acīm un ausīm?

— Es viņus, zini, neesmu saticis, bet varu iedomāties.

— Nejoko ar mani!

Berijs mainīja stāvokli krēslā. — Piedod! — viņš teica.

Džonijs piecēlās un lēni piegāja pie logiem tieši virs upes. Viņš neticīgi grozīja galvu un sarūgtināts pukšķināja cigāru. Pagriezies tēvocis nāca atpakaļ uz savu vietu. Viņš nolika cigāru pelnutraukā un, atbalstījies uz elkoņiem, paliecās uz priekšu. — Kam tā māja pieder? — viņš jautāja pārakmeņotu seju, gatavs eksplodēt

Berijs norija siekalas un pārvietoja kājas. — Džeromam Klifordam.

Izvirduma nebija. Par Džoniju runāja, ka viņam vēnās tek ledains ūdens, un viņš lepojās ar savu aukstasinību. Savā profesijā viņš bija rets eksemplārs, tieši viņa savaldība tam bija atnesusi daudz naudas. Un saglabājusi dzīvību. Viņš kā neticēdams ar kreiso plaukstu aizsedza muti. — Džeroma Kliforda māja, — viņš atkārtoja.

Berijs pamāja. Toreiz Klifords Kolorado slēpoja, un Berijs to zināja, jo Klifords bija viņu aicinājis līdzi. Advokāts dzīvoja viens lielā mājā ar ēnainu dārzu. Garāža bija atsevišķa celtne pagalmā. Šī vieta bija ideāla, viņš domāja, tā nevienam nevarēja radīt aizdomas.

Un viņam bija taisnība — tā bija ideāla vieta. Federāli tai netuvojās. Viņš nebija kļūdījies. Viņš plānoja līķi vēlāk pārvietot. Tā bija kļūda, ka viņš pastāstīja Klifordam.

— Un tu vēlies, lai es aizsūtu trīs vīrus, lai viņi to izrok bez trokšņa un vispār tiek ar to galā?

—Jā, ser. Tas glābtu manu pakaļu.

— Kāpēc tu tā saki?

— Esmu uztraucies, ka zēns zina, kur tas ir, un viņš ir pazudis. Kas lai zina, ko viņš domā darīt? Pārak liels risks. Mums jāpārvieto līķis, Džonij. Es. tevi ļoti lūdzu.

— Es ienīstu diedelēšanu, Berij. Ja nu mūs noķer? Ja nu kāds kaimiņš kaut ko dzird tur izsauc policistus, un tie ierodas medībās, un — kāds pārsteigums! — trīs zēni rok laukā mironi?

— Viņus nenoķers.

— Kā tu zini?! Kā tu to izdarīsi? Kā tu varēji viņu iemūrēt betonā un tevi nepieķēra?

— Es to jau agrāk esmu darījis.

— Es gribu zināt!

Berijs nedaudz iztaisnojās un atkal sakrustoja kājas. — Dienu pēc tam, kad es viņu nobeidzu, es uz garāžu aizvedu sešus maisus ar gatavu cementa maisījumu. Es atbraucu smagajā mašīnā ar viltotiem dokumentiem, apģērbies kā celtnieks. Neviens, šķiet, to neredzēja. Tuvākā māja ir trīsdesmit jardu attālumā, un visapkārt aug koki. Es atgriezos pusnaktī tajā pašā smagajā mašīnā un izkrāvu līķi garāžā. Tad es aizbraucu. Aiz garāžas ir grāvis un otrpus tā parks. Es vienkārši izgāju tam cauri, pārkāpu pāri grāvim un iezagos garāžā. Man vajadzēja kādas trīsdesmit minūtes, lai izraktu seklu kapu, ievietotu tajā ķermeni un sagatavotu betona maisījumu. Garāžā ir grantēta grīda ar baltām akmens šķembām. Es atgriezos nākamajā naktī, pēc tam kad betons bija nožuvis, un visu pārklāju ar granti. Klifordam bija veca laiva, es to uzvēlu tai vietai virsū. Kad gāju projām, viss izskatījās nevainojami. Klifords pat neko nenojauta.

— Kamēr tu, protams, viņam neizstāstīji.

—Jā, kamēr es viņam neizstāstīju. Es atzīstu — tā bija kļūda.

— Šķiet, ka šis darbiņš varētu būt pasmags.

— Es jau agrāk to esmu darījis, nekā sarežģīta. Es gribēju pats aizvākt līķi, bet iejaucās federāli. Viņi mani izseko jau astoņus mēnešus.

Džonijs sāka nervozēt. Viņš no jauna aidedzināja cigāru un atgriezās pie loga. — Zini, Berij, — viņš teica, skatīdamies ūdenī, — tev, manu zēn, ir talants, bet, kad jānovāc pierādījumi, tu kļūsti par idiotu. Mēs vienmēr esam izmantojuši līci. Vai kādreiz mūs pievīlušas mucas, ķēdes vai svaru bumbas?

— Es apsolu, ka tas vairs neatkārtosies. Tikai palīdziet man, un es vairs nākamreiz nekļūdīšos.

— Nākamās reizes var nebūt, Berij. Ja tu kaut kā pārdzīvosi šo, es tev uz laiku uzticēšu smagās mašīnas šofera darbu, tad varbūt tu varēsi kādu gadu vai divus nodarboties ar zagtajām mantām. Es nezinu. Varbūt tu varētu doties uz Vegasu un kādu laiku pavadīt kopā ar Roku.

Berijs blenza uz sirmo pakausi. Viņš pašlaik bija gatavs melot, bet zināja, ka nekad nebrauks ar smago mašīnu, ar zagtām mantām neķēpāsies un Rokam pakaļu nelaizīs. — Vienalga, ko tu teiksi, Džonij. Tikai palīdzi man!

Džonijs atgriezās savā vietā pie rakstāmgalda. Viņš knaibīja degunu. — Man šķiet, ka jāpasteidzas.

— Šonakt. Tas zeņķis ir brīvībā. Viņš ir iebiedēts, un tas ir tikai laika jautājums, pirms viņš kādam izstāsta.

Džonijs aizvēra acis un pašūpoja galvu.

Berijs turpināja: — Dod man trīs vīrus. Es izstāstīšu, kā rīkoties, un apsolu, ka viņus nepieķers. Tas būs viegli.

Džonijs lēnām pamāja. Viņa seja bija sāpēs saviebta. Tēvocis caururbjoši paskatījās uz Beriju. — Un tagad vācies projām no šejienes, velns parāvis!

Pēc septiņu stundu ilgiem meklējumiem šefs Trembls paziņoja, ka Svētā Pētera slimnīcā Marka Sveja nav. Trembls ar saviem virsniekiem vestibilā noturēja sapulci netālu no uzņemšanas nodaļas un paziņoja, ka meklējumi pabeigti. Policisti turpinās dežurēt tuneļos un koridoros un stāvēs sardzē pie liftiem un kāpņu telpās, bet viņi visi bija pārliecināti, ka zēns viņiem ir izsprucis. Trembls piezvanīja Maktūnam uz kabinetu, lai pavēstītu jaunumus.

Maktūns par to nebija pārsteigts. Viņš visu rītu bija saņēmis regulāru informāciju par meklējumu gaitu. Arī Redžija nebija manīta. Divas reizes aģenti apciemoja mammucīti Lovu, un tagad viņa vairs neatvēra durvis. Viņa bija likusi vai nu uzradīt kratīšanas orderi, vai pazust no viņas īpašuma. Kratīšanas ordera izdošanai nebija iemesla, un Maktūns nojauta, ka mammucīte Lova to zina. Slimnīcas vadība bija piekritusi, ka 943. palātas telefonam pieslēdz noklausīšanās ierīci Pirms kādas pusstundas divi aģenti, pārģērbušies par apkopējiem, iegāja palātā, kamēr Diāna vestibilā sarunājās ar Memfisas policiju. Viņi nevis pievienoja ierīci, bet samainīja telefona aparātus. Palātā viņi uzturējās tikai nepilnu minūti. Bērns, kā aģenti ziņoja, bijis aizmidzis un nav pat sakustējies. Pievienotais telefons bija tiešā līnija. Lai pieslēgtos slimnīcas centrālei, būtu nepieciešamas vismaz divas stundas un tiktu iejaukti daudzi cilvēki.

Klints nebija atrodams, bet nebija arī pamata izdot kratīšanas orderi viņa dzīvoklim, tāpēc viņi vienkārši novēroja māju.

Hariju Rūzveltu atrada īrētā laivā kādā vietā Bufalo upē Arkanzasā. Maktūns ar tiesnesi runāja ap vienpadsmitiem, un Harija seja, tēlaini izsakoties, kļuva līķa bāla. Pašlaik viņš bija ceļā uz pilsētu.

Ords divas reizes no rīta zvanīja Foltrigam, taču dižvīram šoreiz bija neparasti maz, ko teikt. Bija izgāzusies uzbrukuma stratēģija no slēpņa ar tiesas pavēstes palīdzību, un viņš kala plānus, lai glābtu savu reputāciju.

K. O. Lūiss jau sēdēja direktora Voila lidmašīnā, un divi aģenti tika nosūtīti sagaidīt viņu lidostā. Viņš ieradīsies ap diviem.

Visiem posteņiem valstī bija nosūtīts ziņojums par Marka Sveja meklēšanu, un valsts radio par to vēstīja jau no paša rīta. Maktūns nevēlējās minēt Redžijas Lovas vārdu. Lai gan policists ienīda advokātus, viņš tomēr neticēja, ka kāds no tiem varētu palīdzēt zēnam bēgt Bet, tā kā visu rītu no viņas nebija nekādu ziņu, viņš sāka ticēt, ka advokātes nozušana nav nejauša. Vienpadsmitos Maktūns pievienoja Redžijas vārdu policijas meklējamo sarakstam ar viņas izskata aprakstu un komentāru, ka viņa, iespējams, ceļo kopā ar Marku Sveju. Ja viņi bija kopā un šķērsojuši štata robežu, tad tas jau ir federāls pārkāpums un viņš ar patiesu prieku varēs Redžijai atriebties.

Neatlika nekas cits kā gaidīt Viņi abi ar Džodžu Ordu pusdienās iekoda aukstas sviestmaizes un uzdzēra kafiju. Vēl viens telefona zvans. Vēl viens reportieris uzdeva jautājumus. Nekādu komentāru.

Telefons zvanīja vēlreiz, un kabinetā ienāca aģents Dērstons, izstiepis trīs pirkstus. — Trešā līnija, — viņš paziņoja. — Bren-ners no slimnīcas. — Maktūns nospieda pogu. — Jā! — viņš ierējās klausulē.

Brenners sēdēja 945. telpā, blakus Rildja palātai. Viņš runāja klusu. — Džeison, paklau, mēs nupat dzirdējām Klinta van Hūscra un Diānas Svejas telefona sarunu. Sekretārs viņai teica, ka nupat runājis ar Redžiju, viņi abi ar Marku esot Ņūorleānā un viss esot kārtībā.

— Ņūorleānā?

— Tā viņš teica. Viņš nepaskaidroja, kur tieši. Vienkārši Ņūorleānā. Diāna gandrīz neko nerunāja, un saruna ilga mazāk nekā divas minūtes. Klints teica, ka zvana no draudzenes dzīvokļa Memfisas austrumu daļā, un apsolīja piezvanīt vēlreiz.

— Kurā vietā Memfisas austrumu daļā?

>

— Mēs nevarējām noteikt. Nākamreiz mēģināsim nopeilēt Viņš pārāk ātri beidza runāt. Es aizsūtīšu kaseti.

— Dari to! — Maktūns nospieda citu pogu. Brenners aizgāja. Maktūns tūlīt pat piezvanīja Lerijam Trumenam uz Ņūorleānu.

36

Māja atradās vecas, ēnainas ielas līkumā. Tai tuvojoties, Marks instinktīvi iegrima dziļāk sēdeklī, pa logu bija redzamas vairs tikai viņa acis un matu cekuls. Zēnam galvā bija melna, ar zeltu izšūta Saints cepure ar nagu, Redžija to viņam bija nopirkusi kopā ar jauniem džinsiem un diviem sporta krekliem. Blakus rokas bremzei mētājās nevīžīgi salocīta pilsētas karte.

—Tā ir liela māja, — viņš no cepures apakšas teica, kad viņi, nesamazinot ātrumu, pagriezās. Redžija nepaspēja ievērot daudz, viņai vajadzēja stūrēt pa nepazīstamu ielu, mēģinot neradīt aizdomas. Pulkstenis rādīja tiis pēcpusdienā, līdz tumsai vēl bija tālu, un viņi, ja vēlējās, varēja visu atlikušo pēcpusdienu braukāt un skatīties. Arī Redžijai galvā bija Saints cepure, pilnīgi melna, tā apsedza viņas īsos, sirmos matus. Acis viņa bija paslēpusi aiz tumšām saulesbrillēm.

Redžija aizturēja elpu, braucot garām pastkastītei ar Kliforda vārdu, tas bija uzrakstīts maziem zelta burtiem. Tā patiešām bija liela māja, bet šajā apkaimē ne ar ko īpašu neizcēlās. Māja bija Tjudoru laika angļu arhitektūras imitācija, celta no tumša koka un tumšiem ķieģeļiem. Efejas klāja vienu mājas pusi un gandrīz visu fasādi. Māja nav īpaši jauka, viņa domāja, atcerēdamās avīžrakstu, kurā par Klifordu bija teikts, ka viņš ir šķīries un viņam ir viens bērns. Bija acīm redzami, ka šajā mājā nedzīvo sieviete. Redžija paspēja apskatīt māju tikai īsu mirkli, pagriezdamās ap stūri un raudzīdamās visos virzienos, vai nesaskatīs kaimiņus, policistus, mafiozus, garāžu, māju. Viņa ievēroja, ka puķu dobes ir tukšas un dzīvžogs būtu jāapgriež. Logi bija aizklāti ar pelēkiem, tumšiem aizkariem.

Māja nebija skaista, bet miera pilna. Tā atradās plaša zemes gabala centrā, un apkārt auga kāds ducis lielu ozolu. Iebraucamais ceļš veda gar biezi sakuplojušu dzīvžogu un izzuda aiz mājas. Lai gan Klifords jau piecas dienas bija miris, zāliens izskatījās kārtīgi nopļauts un grūti bija nojaust, ka māja ir neapdzīvota. Iespējams, ka šī vieta bija ideāla līķa paslēptuvei.

— Lūk, garāža, — Marks palūrējis konstatēja. Tā bija atsevišķa būve apmēram piecdesmit pēdas no mājas, acīmredzot uzcelta daudz vēlāk. Uz māju veda bruģēts celiņš. Garāžai blakus uz paliktņiem bija novietots sarkans Triumph Spitfire.

Marks sarāvās un pa aizmugures logu kārtīgi nopētīja māju, mašīnai lēnām braucot pa ielu lejup. — Ko tu, Redžij, domā?

— Izskatās ļoti klusa, vai ne?

—Jā.

— Vai to tu cerēji ieraudzīt? — viņa jautaja.

— Es nezinu. Es skatos visas tās filmas par policistiem un nezin kāpēc iedomājos, ka ap Romija māju būs apvilkta dzelteni svītrota lente.

— Kāpēc? Šeit nav pastrādāts nekāds noziegums. Tā vienkārši ir māja, kas piederēja cilvēkam, kurš izdarīja pašnāvību. Kāpēc lai policisti par to interesētos?

Māju vairs nevarēja redzēt, un Marks apsēdās taisni. — Kā tev šķiet, vai viņi to ir pārmeklējuši? — zēns jautāja

— Iespējams. Esmu pārliecināta, ka policijai ir kratīšanas orderis viņa mājai un birojam. Bet ko gan viņi tur varētu atrast? Viņš savu mazo noslēpumu paņēma sev līdzi.

Viņi apstājās krustojumā un pēc tam turpināja nelielo ekskursiju pa tuvāko apkārtni.

— Kas notiks ar viņa māju? — Marks jautāja.

— Esmu pārliecināta, ka Klifords uzrakstīja testamentu. Viņa mantinieki dabūs māju un mantu.

—Jā, zini, Redžij, es domāju, ka man ari vajag testamentu. Tāpēc, ka visi man seko, un tā joprojām. Kā tu domā?

— Kas tev īsti pieder?

— Nu, tagad, kad esmu kļuvis slavens un tamlīdzīgi, es domāju, ka Holivudas ļaudis sāks klauvēt pie manām durvīm. Es saprotu, ka man pašlaik nav durvju, bet kaut ko šajā sakarā vajadzētu darīt, kā tev šķiet, Redžij? Es domāju, būs jāatrod kādas durvis. Vienalga, viņi gribēs uzņemt to lielo filmu par bērnu, kurš zināja pārāk daudz. Es, protams, to nevēlos teikt, bet, ja tie stulbeņi iebāzīs mani aiz restēm, tad iznāks baigi slavena filma un mamma un Rikijs kļūs bagāti. Vai tu mani saproti?

— Domāju, ka jā. Tu gribi atstāt testamentu, lai Diānai un Rikijam būtu tiesības uz filmu par tavu dzīvesstāstu?

—Tieši tā.

—Tad tev nevajag testamentu.

— Kāpēc?

— Viņi, vienalga, mantos tavu kapitālu.

— Labi vien ir. Ietaupās notāra honorārs.

— Vai mēs varētu parunāt par ko citu, nevis par testamentiem un nāvi?

Marks turēja muti ciet un vēroja mājas savā ielas pusē. Viņš pārsvarā visu nakti bija nogulējis aizmugures sēdeklī, pēc tam nosnaudies piecas stundas moteļa numurā. Redžija savukārt visu nakti bija braukusi un dabūjusi pagulēt tikai pāris stundu. Redžija bija nogurusi, nobijusies, un viņas balss skanēja dusmīgi.

Viņi lēnām līkumoja pa kokiem apaugušajām ielām. Laiks bija silts un skaidrs. Pie mājām cilvēki vai nu pļāva zālienus, vai ravēja, vai arī krāsoja slēģus. Stalto ozolu stumbri bija sarepējuši. Šī bija Redžijas pirmā ekskursija pa Ņūorleānu, un viņa cerēja, ka viss nokārtosies.

— Vai es tevi esmu nogurdinājis, Redžij? — Marks, uz savu ceļabiedri neskatīdamies, jautāja.

— Nē protams. Vai tu esi noguris no manis?

— Nē, Redžij. Pašlaik tu esi mans vienīgais draugs visā pasaulē. Es tikai vēlētos, lai tevi neuztraucu.

— Es apsolu.

Redžija bija pētījusi ielu karti divas stundas. Viņa apmeta lielu līkumu, un mašīna vēlreiz brauca pa Romija ielu. Viņi lēnām, neapstādamies slīdēja gar māju un blenza uz garāžu ar smailo jumta kori virs bīdāmajām durvīm. Tas vajadzētu nokrāsot Betona piebraucamais ceļš izbeidzās divdesmit pēdas no durvīm un aizvijās aiz mājas. Vienā garāžas pusē auga nekopts krūmājs un aizsedza skatu uz blakusmāju kādas simt pēdas attālu. Aiz garāžas nelielais, koptais mauriņš izbeidzās pie metāla pinuma žoga, aiz tā sākās kokiem apaugusi teritorija.

Otrreiz apskatot Romija māju, viņi klusēja. Melnais Ac-cord braukāja pa tuvāko apkārtni bez noteikta mērķa un apstājās pie tenisa kortiem, vietā, ko sauca par Rietumu parku. Redžija atlocīja kaiti un izklāja pa visu priekšējo sēdekli. Marks vēroja, kā divas smagnējas mājsaimnieces ļoti slikti spēlēja tenisu. Tomēr viņas izskatījās simpātiskas — rozā ar zaļu svītrotās zeķītēs un pieskaņotiem saules aizsargiem uz pieres. Pa šauru, asfaltētu celiņu tuvojās riteņbraucējs un pazuda mežā.

Redžija vēlreiz mēģināja salocīt karti. — Te ir tā vieta, — viņa teica.

— Vai tu gribi laisties lapās?

— Šķiet, ka jā. Un tu?

— Es nezinu. Mēs tik tālu esam atbraukuši. Būtu muļķīgi tagad bēgt Man tā garāža izskatījās nekaitīga.

Viņa locīja karti. — Manuprāt, mums vajadzētu pamēģināt, un, ja mūs atklās, drāzīsim šurp.

— Kur mēs pašlaik atrodamies?

Viņa atvēra durvis savā pusē. — Iesim pastaigāties.

Riteņbraucēju celiņš aizvijās paralēli futbollaukumam iekšā mežā. Koku zari virs tā satikās, veidojot kaut ko līdzīgu tunelim, kurā laiku pa laikam ielauzās saules gaisma. Uz dažām sekundēm viņus no asfalta nodzina nejaušs riteņbraucējs.

Pastaiga atspirdzināja. Pēc trim dienām slimnīcā, divām dienām cietumā, septiņām stundām mašīnā un sešām stundām viesnīcā Marks tik tikko spēja savaldīties, maldoties šajā mežā. Viņam pietrūka divriteņa, un zēns iztēlojās, cik jauki būtu drāzties pa šo celiņu zem kokiem, ne par ko neuztraucoties, kopā ar Rikiju. Atkal būt bērnam. Viņš ilgojās pēc treilerparka ielām, kurās skraidīja bērni un tuipat izgudroja visādas aizraujošas spēles. Viņam pietrūka slepeno taciņu viņa mežos ap Takera Wheel Estates un ilgo, vientuļo pastaigu, kas zēnam vienmēr bija patikušas. Savādi, taču viņš ilgojās pēc savas paslēptuves zem personiskajiem kokiem pie strauta, kas viņam piederēja, kur varēja apsēsties im pārdomāt, un slepeni nokūpināt vienu vai divas cigaretes. Kopš pirmdienas viņš nebija dabūjis nevienu.

— Ko es šeit daru? — Marks tikko sadzirdami jautāja.

—Ta bija tava ideja, — Redžija, rokas dziļi jauno džinsu

kabatās sabāzusi, teica.

— Šonedēļ mans visiemīļotākais jautājums ir bijis — ko es šeit daru? Es to sev uzdevu visur — slimnīcā, cietumā, tiesas zālē. Visur.

— Vai tu gribi doties mājās, Mark?

— Kur ir mājas?

— Memfisā. Es tevi aizvedīšu pie mātes.

—Jā, bet es pie viņas nepalikšu, vai ne? Īstenībā mēs pat netiksim līdz Rikija palātai, jo viņi mani sagrābs ciet un aizvedīs prom uz cietumu, tad atpakaļ uz tiesas zāli, pie Harija, vai ne?

—Jā, bet es varētu Hariju pārliecināt.

Neviens nevarēja pārliecināt Hariju, Marks to bija sapratis. Viņš redzēja sevi sēžam tiesas zālē, mēģinot izskaidrot, kāpēc viņš bēdzis. Harijs viņu aizsūtīs atpakaļ uz aizturēšanas centru, kur viņa dārgā Dorīna būs pavisam cits cilvēks. Nekādas picas. Nekāda televizora. Varbūt viņam pieliks ķēdes pie kājām un iemetīs vieninieku kamerā.

— Es nevaru atgriezties, Redžij. Tagad ne.

Viņi bija pārsprieduši vairākus variantus un noguruši no šīs tēmas. Nekas netika izlemts. Katra jauna ideja radīja vismaz duci problēmu. Katra darbība varēja novest pie katastrofas. Viņi abi pa dažādiem ceļiem bija nonākuši pie nekļūdīga secinājuma, ka nav iespējams vienkāršs atrisinājums. Neko saprātīgu nevarēja panākt. Neviens no plāniem nebija derīgs.

Viņi nedomāja rakt laukā līļd. Ja kaut kas viņus iztraucētu, vajadzētu bēgt atpakaļ uz Memfisu. Tas tomēr bija jāņem vērā.

Redžija apstājās pie ceļa zīmes. Pa kreisi pletās pļava ar piknikiem domātu paviljonu centrā. Pa labi maza taciņa veda dziļāk mežā. — Izmēģināsim šo, — viņa ieteica, un abi nogriezās no riteņbraucēju celiņa.

Marks sekoja cieši aiz muguras. — Vai tu zini, kurp jāiet?

— Nē, bet, vienalga, nāc man līdzi.

Celiņš kļuva mazliet platāks, tad pēkšņi izzuda. Zemē mētājās tukšas alus pudeles un čipsu paciņas. Viņi izspraucās caur kokiem un krūmiem un nonāca nelielā klajumā. Atkal spoži spīdēja saule. Redžija ar plaukstu aizsedza acis un vēroja taisno koku rindu.

— Manuprāt, tas ir strauts, — viņa teica.

— Kāds strauts?

— Kartē Kliforda iela robežojas ar Rietumu parku, un tur atzīmēta maza zaļa līnija, tam jābūt strautam vai kaut kam līdzīgam, kas plūst aiz mājas.

—Tur nekā nav, tikai koki.

Viņa pagāja sānis, tad apstājās un rādīja: — Paskaties, otipus kokiem ir jumti. Es domāju, ka tā ir Kliforda iela.

Marks viņai blakus pacēlās uz pirkstgaliem. — Es redzu.

— Nāc man līdzi, — Redžija aicināja, un abi devās uz koku rindas pusi.

Diena bija brīnišķīga. Viņi pastaigājās parkā. Tas bija valsts īpašums. Ne no kā nebija jābaidās.

Strauta vietā bija sausa smilšu gultne, piemētāta ar atkritumiem. Viņi izlauzās caur mežvīniem un krūmiem un apstājās vietā, kur pirms daudziem gadiem bija tecējis ūdens. Pat dūņas bija izkaltušas. Viņi uzrāpās pretējā krastā, kas bija daudz stāvāks, bet biezi noaudzis ar mežvīniem un atvasēm, pie kurām varēja pieķerties.

Redžija smagi elpoja, kad viņi apstājās otrpus strauta gultnes. — Vai tev bail? — viņa jautāja.

— Nē, un tev?

— Protams, un tev ari ir bail. Vai tu gribi iet tālāk?

— Bez šaubām. Un es nebaidos. Mēs taču pastaigājamies, bis ari viss. — Marks bija pārbijies un gatavs bēgt, bet tik tālu viņi bija nonākuši bez starpgadījumiem. Šī zagšanās cauri džungļiem radīja priecīgu satraukumu. Viņš to bija darījis neskaitāmas reizes treilcrparka apkaimē. Marks prata uzmanīties no čūskām un indīgās efejas. Viņš bija iemācījies, ka jāievēro trīs koki uz priekšu, lai neapmaldītos. Zēns bija spēlējis paslēpes daudz lielākos brikšņos nekā šeit. Viņš pēkšņi, zemu pieliecies, šāvās uz priekšu. — Seko man!

— Tā nav spēle, — Redžija teica.

— Seko man, ja tu, protams, nebaidies!

— Mani pārņem šausmas. Man ir piecdesmit divi gadi, Mark. Lūdzu, lēnāk!

Pirmais žogs, ko viņi ieraudzīja, bija no ciedra koka, viņi, slēpdamies starp kokiem, apgāja mājas. Ierējās suns, bet no mājas viņus nevarēja ieraudzīt. Nākamais bija metāla žogs, bet tā vēl nebija Kliforda māja. Mežs iui pamežs bija biezi saaudzis, bet nezin no kurienes paralēli žogam parādījās maza taciņa.

f

Pēkšņi viņi to ieraudzīja. Otrpus žogam vientuļš un pamests stāvēja sarkans Triumph Spitfire blakus Romija garāžai. Mežs izbeidzās nepilnas divdesmit pēdas no žoga, starp to un garāžas aizmugures sienu pagalmam ēnu deva kāds ducis ozolu un gobu ar sarēpuļojušu mizu.

Romijs nebija bijis īpaši čakls — dēļi, ķieģeļi, spaiņi, grābekļi, visādi krāmi mētājās aiz garāžas, kur tos no ielas nevarēja redzēt

Sētā bija mazi vārtiņi. Garāžas aizmugures sienā bija logs un durvis. Pret tām atslieti stāvēja neizlietotu, sabojātu minerālmēslu maisi. Pie durvīm bija atstāts vecs zāles pļāvējs bez rokturiem. Visumā pagalms bija aizaudzis un kādu laiku nekopts. Zāle pie sētas sniedzās līdz ceļiem.

Viņi notupās koku ēnā un aplūkoja garāžu. Viņi nedomāja iet tuvāk. Kaimiņa iekšējais pagalms un dārza kamīns atradās akmens sviediena attālumā.

Redžija mēģināja aizturēt elpu, bet viņai tas neizdevās. Viņa satvēra Marka roku, nespēdama noticēt, ka ASV senatora mirstīgās atliekas apraktas nepilnu simt pēdu attālumā no viņu paslēptuves.

— Vai mēs tur iesim iekšā? — Marks vaicāja. Izklausījās pēc izaicinājuma, lai gan viņa sadzirdēja bailes. Labi, viņa domāja, zēns ir pārbijies.

Redžija, elpu aizturējusi, čukstēja: — Nē. Mēs jau tāpat esam tikuši diezgan tālu.

Viņš ilgu laiku vilcinājās un tad teica: — Tas būs viegli.

— Garāža ir liela.

— Es zinu, kur tieši tas atrodas.

— Es neuzstāju, bet vai tev nešķiet, ka būtu laiks man izstāstīt?

—Tas ir zem laivas.

— Vai viņš tev to teica?

— Jā. Viņš sīki aprakstīja. Tas aprakts zem laivas.

— Ja nu laivas tur nav?

—Tad mēs tinam makšķeres.

Marks svīda un smagi elpoja. Redžijai bija diezgan. Viņa, zemu pieliekusies, kāpās atpakaļ. — Es aizeju, — Redžija teica.

K. O. Lūiss nemaz neizkāpa no lidmašīnas. Maktūns ar kompāniju jau gaidīja, un, kad lidmašīna nolaidās un sāka uzpildīt degvielu, viņš metās iekšā. Pēc pusstundas viņi bija ceļā uz Ņūorleānu, kur tos nepacietīgi gaidīja Lerijs Tru-mens.

Lūisam tas nepatika. Kas viņam, pie velna, būtu meklējams Ņūorleānā?! Tā bija liela pilsēta. Viņiem nebija ne jausmas, ar kādu mašīnu Redžija brauc. Īstenībā viņi pat nezināja, vai Redžija un Marks brauca ar mašīnu, lidmašīnu,

autobusu vai vilcienu. Ņūorleāna bija tūrisma un konferenču pilsēta ar tūkstošiem viesnīcu numuru un cilvēku pūļiem ielās. Ja vien bēgļi nekļūdīsies, viņus nebūs iespējams atrast Bet direktors Voils vēlējās, lai Lūiss būtu notikuma vielā, un tā nu viņš atradās ceļā uz Ņūorleānu. Atrast bērnu un piespiest viņu runāt — tādas bija instrukcijas. Apsolīt visu, ko zēns vēlas.

Divi no trim vīriem — Leo un Jonuči — bija veterāni — kaulu lauzēji, kuri kalpoja Sulari ģimenei un skaitījās Berija Žiletes asinsradinieki, lai gan bieži to noliedza. Trešo — milzeni ar lieliem muskuļiem, resnu kaklu un masīvu vidukli — acīm redzamu iemeslu dēļ sauca vienkārši par Bulli^10. Viņu sūtīja šajā neparastajā uzdevumā, lai tas paveiktu smago darbu. Bcrijs bija apgalvojis, ka tas nebūs grūti. Betona kārta esot plāna un ķermenis — mazs. Jāpaskalda nedaudz vienā vietā, mazliet — otrā vietā, un nepaies necik ilgs laiks, kad viņi ieraudzīs melnu atkritumu maisu.

Berijs bija uzskicējis garāžas grīdas shēmu un atzīmējis precīzu kapa novietojumu. Viņš bija atzīmējis kartē līniju, kura sākās pie stāvvietas Rietumu parkā un aizlīkumoja starp tenisa kortiem, pāri futbola laukumam, cauri koku audzei, pēc tam pāri laukam ar piknika paviljonu, tad pāri riteņbraucēju celiņam, pa taku, kas noveda līdz grāvim. Visu pēcpusdienu viņš centās pārliecināt savus palīgus, ka darbs būs viegls.

Riteņbraucēju celiņš bija tukšs, kā jau sestdienas naktī, un pulkstenis rādīja desmit minūtes pāri vienpadsmitiem. Gaiss bija smacīgs, un, kad viņi sasniedza taku, visi smagi elsa un svīda. Bullis, jaunākais no visiem, bija labākā formā un, pie sevis smaidīdams, sekoja abiem pārējiem nakts tumsā. Tiem ir pāri trīsdesmit, viņš domāja, viņi nepārtraukti smēķē, pārmērīgi daudz dzer, nekārtīgi ēd un tagad sūdzas par to, ka svīst, lai gan nav vēl nogājuši ne jūdzi.

Leo bija šīs ekspedīcijas vadītājs, viņš nesa kabatas lukturīti. Visi bija ģērbušies melnā. Jonuči sekoja kā asinssuns, galvu nodūris, smagi elsdams, apātisks, dusmīgs uz visu pasauli par to, ka viņam šeit jābūt. — Uzmanīgi! — Leo brīdināja, kad viri nokāpa grāvja biezajā zālē. Pastaigas mežā viņiem nebija piemērotas. Šī vieta šķita atbaidoša jau sešos pēcpusdienā, kad viņi to bija apstaigājuši. Tagad tā iedvesa šausmas. Bullis katru bridi gaidīja, ka uzkāps virsū resnai, lunkanai čūskai. Protams, ja tāda viņam iekodīs, būs iemesls griezties atpakaļ, un viņš cerēja, ka varēs atrast mašīnu. Abi viņa kolēģi būs spiesti turpināt ceļu vieni. Bullis paklupa pret baļķi, tomēr noturējās uz kājām. Viņš ar cerībām gaidīja čūsku.

— Uzmanies! — Leo jau desmito reizi teica, it kā brīdinājums varētu garantēt drošību. Viņi klusām slīdēja kādus divsimt jardus pa tumšo un aizaugušo strauta gultni, pēc tam nokāpa pretējā krastā. Lukturi izslēdza, un viņi, zemu pieliekušies, līda cauri krūmiem, kamēr nonāca pie Kliforda žoga. Uz ceļiem notupušies, visi trīs atpūtās.

— Cik stulbi! — Jonuči, skaļi elsdams, izmeta. — Kopš kura laika mēs esam miroņu racēji?

Leo pētīja tumšo Kliforda pagalmu. Nekur nevienas gaismiņas. Kad viņi pirms dažām minūtēm brauca garām, pie parādes duram bija degusi maza gāzes liesmiņa, bet pagalms Unās pilnīgā tumsā. — Aizveries! — viņš, galvu nepagriezis, teica.

— labi, labi, — Jonuči nomurmināja. — Stulbums! — Varēja gandrīz vai sadzirdēt čīkstoņu viņa plaušās. Bullis tupēja pārējiem aiz muguras, galvu grozīdams par viņu nepie-mērotību šai lietai. Viņus pamatā izmantoja kā miesassargus un šoferus darbā, kas neprasīja lielu piepūli. Runāja, ka Leo savu pirmo slepkavību izdarījis septiņpadsmit gadu vecumā, bet pēc dažiem gadiem bijis spiests pārtraukt šo nodarbi un tagad atstrādāja savu termiņu. Bullis bija dzirdējis, ka uz Jonuči divas reizes šauts, bet baumas bija bez pamatojuma. Cilvēki, kas šos stāstus izgudroja, nebija no godīgajiem.

— Ejam! — Leo kā feldmaršals nokomandēja. Viņi ātri šķērsoja zālienu un iegāja Kliforda pagalmā. Paskrējuši garām kokiem, viņi atdūrās pret garāžas aizmugures sienu. Jonuči mocījās. Viņš nokrita četrrāpus un cīnījās pēc elpas. Leo aizrāpoja līdz stūrim un vēroja kaimiņu durvis. Nekādas kustības. Nekā, izņemot Jonuči draudošo sirdslēkmi. Bullis palūrēja ap nākamo stūri un novēroja Kliforda mājas galu.

Kaimiņi gulēja. Pat suņi bija aizmiguši. Leo piecēlās un mēģināja atvērt aizmugures durvis. Tās bija aizslēgtas. — Palieciet šeit! — viņš nokomandēja un, zemu pieliecies, līda apkārt garāžai, kamēr nonāca līdz priekšējām durvīm. Tās arī bija slēgtas. Atgriezies atpakaļ, Bullis paziņoja: — Mums būs jāsaplēš stikls. Otras durvis ari ir ciet.

Jonuči no jostas maka izvilka āmura, un Leo sāka viegli dauzīt pa netīro logu tieši virs durvju roktura. — Pieskati to stūri! — viņš pavēlēja Bullim, kurš, pierāpojis viņam aizmugurē, skatījās kaimiņu Ballantainu mājas virzienā.

Leo viegli padauzīja, un stikls saplīsa. Viņš uzmanīgi novāca šķembas un aizmeta malā. Kad asie stūri bija novākti, Leo iebāza kreiso roku un atslēdza durvis. Viņš gaismoja ar kabatas lukturīti, un visi trīs ieslīdēja iekšā. Berijs bija teicis, ka atceroties nekārtību garāžā, Klifords droši vien bijis pārāk aizņemts, lai pirms nāves visu sakoptu. Sākumā viņi ievēroja, ka grīda nav vis no betona, bet klāta ar granti un šķembām. Leo spārdīja baltos akmentiņus. Viņš neatcerējās, vai Berijs bija stāstījis par šo grīdu.

Laiva gulēja garāžas vidū — sešpadsmit pēdu gara, ar motoru, un to klāja bieza putekļu kārta. Trīs no četrām treilera riepām bija tukšas. Šī laiva gadiem ilgi nebija skārusi ūdens virsmu. Pret to kārtu kārtām stāvēja atslieti visādi krāmi. Dārza rīki, maisi ar alumīnija bundžām, laikrakstu saiņi, sarūsējušas dārza mēbeles. Romijs neizmantoja atkritumu vedēja pakalpojumus. Viņam taču bija garāža. Visos stūros karājās biezi zirnekļu tīkli. Pie sienām bija nelietoti instrumenti.

Nezināma iemesla dēļ Klifords bija krājis metāla drēbju pakaramos. Tie tūkstošiem karājās uz vadiem virs laivas — veselām rindām. Beigu beigās Romijam acīmredzot bija apnicis nostiept auklas, tāpēc viņš sienu spraišļos bija iedzinis garas naglas un uz tām pakāris neskaitāmus pakaramos. Ekologs Romijs bija savācis arī bundžas un plastmasas kārbas, acīmredzot ar cēlu mērķi — nodot tās pārstrādei. Bet viņš bija tik aizņemts cilvēks, ka tagad pusi no garāžas aizņēma vesels kalns za]u atkritumu maisu, kas bija piebāzti pilni ar bundžām un pudelēm. Dažus maisus viņš pat bija iemetis laivā.

Leo virzīja šauro gaismas strēli uz kādu vietu zem treilera. Viņš pamāja Bullim, kurš, nometies četrrāpus, sāka šķūrēt prom baltās akmens šķembas. Jonuči no jostas maka izvilka nelielu ķelli. Bullis to paņēma un novāca veselu kaudzi šķembu. Abi partneri skatījās viņam pār plecu.

Divu collu dziļumā viņš sasniedza betonu, to varēja atšķirt pēc skaņas. Laiva traucēja. Bullis piecēlās, lēnām pacēla traucēkli un, sasprindzinājis spēkus, pavilka treileru piecas pēdas uz sāniem. Treilera mala trāpīja alumīnija bundžu kalnam, un troksnis ilgi atbalsojās klusumā. Visi trīs sastinga un klausījās.

— Uzmanies, — Leo čukstēja, lai gan tāpat bija skaidrs, ka trokšņot nedrīkst — Stāvi šeit un nekusties! — Viņš

y y

abus pārējos pameta tumsā pie laivas un izslīdēja ārā pa aizmugures duram. Apstājies aiz koka pie garāžas, viņš vēroja kaimiņa Ballantaina māju. Tā bija tumša un klusa. Gaisma iekšējā pagalmā apspīdēja dārza kamīnu un puķu dobes, bet nemanīja nekādu kustību. Leo vēroja un gaidīja. Viņš šaubījās, vai kaimiņi dzirdējuši āmura troksni. Leo ielavījās atpakaļ garāžā un virzīja lukturīša gaismu uz betona laukumu zem grants kārtas. — Tā jānotīra, — viņš teica, un Bullis atkal nometās ceļos.

y

Berijs bija izstāstījis, ka viņš sākumā izracis seklu, aptuveni sešas reiz divas pēdas garu kapu, ne dziļāku par astoņpadsmit collām. Pēc tam viņš tajā iebāzis melnā plastmasas atkritumu maisā iepakoto līķi un tam apkārt sablīvējis betona maisījumu. Tad Berijs pievienojis maisījumam ūdeni. Nākamajā dienā viņš atgriezies un visu apklājis ar granti un šķembām, un laivu novietojis iepriekšējā vietā.

Tas bija kārtīgi padarīts darbs. Ja viņam būtu Kliforda «organizatora talants», tad paietu vēl pieci gadi, pirms laiva tiktu kustināta. Berijs skaidroja, ka tas bijis tikai pagaidu kaps. Viņš plānojis līķi pārvietot, taču federāli sākuši viņu izsekot. Leo un Jonuči savā laikā bija atbrīvojušies no dažiem līķiem, iemezdami tos ūdenī, ievietotus mucās ar slogu, tomēr Berija pagaidu paslēptuve uz viņiem bija atstājusi iespaidu.

Bullis kasīja un slaucīja, kamēr visa betona virsma bija tīra. Jonuči nometās ceļos pretējā pusē, un viņi abi sāka skaldīt ar kaltiem un āmuriem. Leo novietoja lukturīti uz šķembām viņiem blakus un atkal izslīdēja pa aizmugures durvīm. Zemu pieliecies, viņš aizlīda līdz garāžas durvīm. Viss bija kluss. Varēja labi sadzirdēt kalta troksni. Viņš aši devās līdz Kliforda mājas galam, kādas piecdesmit pēdas attālu. Skaņas bija tik tikko sadzirdamas. Leo pie sevis pasmaidīja. Ja Ballantaini būtu pamodušies, viņi nevarētu sadzirdēt troksni.

Leo aizšāvās atpakaļ uz garāžu un ierīkojās tumsā starp tās sienu un Spitfire. Viņš varēja saskatīt tukšo ielu. Garām aizslīdēja maza, melna mašīna un nozuda. Nekādu citu transporta līdzekļu. Caur dzīvžogu viņš redzēja Ballantainu mājas kontūras. Nekādas kustības. Vienīgā skaņa bija slāpētais kalšanas troksnis no Boida Bojeta kapavietas.

Klinta Accord apstājās pie tenisa kortiem. Ielas malā bija novietots sarkans kadiljaks. Redžija izslēdza gaismas un motoru.

Viņi sēdēja klusēdami un caur priekšējo stiklu raudzījās uz tumšo futbollaukumu. Šī vieta piemērota laupītājiem, viņa pie sevis nodomāja, bet skaļi neteica. Jau tāpat vien bija bail, kur nu vēl runāt par laupītājiem.

Kopš tumsas iestāšanās Marks neko daudz nebija runājis. Viņi kādu stundu bija nosnaudušies abi vienā gultā pēc tam, kad moteļa numurā bija apēduši picu. Viņi bija skatījušies televizoru, un Marks nepārtraukti jautāja, cik pulkstenis, it kā viņam būtu sarunāta tikšanās ar šāvēju brigādi. Desmitos Redžija bija pārliecināta, ka viņš grib ņemt kājas pār pleciem. Vienpadsmitos Marks staigāja pa numuru un kursēja turp un atpakaļ uz vannasistabu.

Bet vienpadsmitos un četrdesmit minūtēs viņi sēdēja šeit, piekārsušā mašīnā, tumšā naktī, plānodami neiespējamu misiju, ko neviens no viņiem nevēlējās uzņemties.

— Kā tev šķiet, vai kāds zina, ka mēs esam šeit? — zēns klusi vaicāja.

Viņa paskatījās uz Marku. Viņš raudzījās kaut kur tālumā aiz futbollaukuma. — Tu domā šeit, Ņūorleānā?

—Jā. Vai tu domā, kāds zina, ka mēs esam Ņūorleānā?

— Nē, man šķiet, ka ne.

Šķiet, ka atbilde viņu apmierināja. Ap septiņiem Redžija bija runājusi ar Klintu. Memfisas televīzijas stacija pārraidīja, ka ari viņa pazudusi, bet viss likās mierīgi. Klints nebija atstājis savu guļamistabu divpadsmit stundas, tā viņš teica, un tāpēc lūdza viņus pasteigties un pabeigt to, kas ieplānots. Viņš bija piezvanījis ari mammucītei Lovai.

Abi ceļabiedri pameta mašīnu un gāja pa riteņbraucēju celiņu.

— Vai tu esi pārliecināts, ka gribi to darīt? — Redžija jautāja, nervozi raudzīdamās apkārt. Tumsa bija piķa melnumā, un vietām viņus no nomaldīšanās pasargāja asfalta segums zem kājām. Viņi gāja lēnām, cieši blakus, saķērušies rokās.

Nedroši laipodama, Redžija sev jautāja, ko viņa šeit dara, uz šī celiņa, šajos mežos, šajā pilsētā, šobrīd, kopā ar šo bērnu, kuiu viņa sirsnīgi mīlēja, bet kura dēļ nevēlējās mirt. Viņa saspieda Marka roku un centās būt drosmīga. Protams, viņa lūdza Dievu, lai tūlīt kaut kas notiktu un viņi varētu drāzties atpakaļ uz mašīnu un aizbraukt no Ņūorleānas.

— Es domāju, — Marks teica.

— Es nebrīnos.

— Iespējams, ka būs grūti atrast pašu līķi. Un es esmu izlēmis, ka tev jāpaliek tepat pie grāvja, kamēr es klusām aizlavīšos pāri pagalmam līdz garāžai. Es tikai paskatīšos zem laivas, lai pārliecinātos, ka līķis ir tur, un pēc tam mēs pazūdam.

— Vai tu domā, ka, paskatoties zem laivas, tu tik vienkārši ieraudzīsi ķermeni?

— Varbūt es redzēšu, kur tas ir.

Viņa satvēra Marka roku ciešāk. — Paklausies, Mark! Turēsimies kopā, labi? Ja tu iesi uz gaiāžu, tad es ari iešu.— Viņai bija stingra balss. Protams, ka viņi netiks līdz garāžai

Koki beidzās. Lampa staba galā apgaismoja piknika paviljonu pa kreisi. Pa labi sākās taciņa. Marks nospieda slēdzi, un stars no mazā kabatas lukturīša apgaismoja zemi viņiem priekšā. — Nāc man līdzi, — viņš teica. — Neviens mūs šeit nevar redzēt — Viņš veikli, bez skaņas slīdēja cauri mežam. Moteja numurā viņš stāstīja par vēlajām nakts pastaigām mežos treilerparka apkaimē un spēlēm, ko zēni spēlēja tumsā. Marks tās sauca par džungļu spēlēm. Ar lukturīti rokā viņš tagad gāja ātrāk, izvairīdamies no lieliem zariem un atvasēm.

— Lēnāk, Mark, — viņa vairākkārt atgādināja.

Marks pasniedza roku un palīdzēja Redžijai nokāpt lejup pa krastu. Viņi uzrāpās otrā grāvja pusē augšā un zagās cauri mežam un pamežam, kamēr uzdūrās tai savādajai takai, kas viņus bija pārsteigusi pirms vairākām stundām. Sākās žogi. Viņi kustējās lēni un klusi, un Marks izslēdza lukturīti.

Abi nonāca biezi saaugušu koku pudurī tieši aiz Kliforda mājas. Pietupušies viņi aizturēja elpu. Cauri krūmiem un zālei varēja saskatīt garāžas aizmugures sienas kontūru.

—Ja nu mēs neredzēsim līķi? — Redžija bažījās. — Ko tad?

— Uztrauksimies par to, kad tas notiks.

Šis nebija īstais brīdis garām sarunām par izdarīto izvēli. Nometies četrrāpus, Marks līda uz krūmāja pusi. Redžija sekoja. Abi apstājās kādas desmit pēdas no vārtiem biezi saaugušā, mitrā zālē. Pagalms bija tumšs un kluss. Neredzēja nevienas gaismiņas, nebija dzirdama ne skaņa, nemanīja nekādu kustību. Visa iela gulēja, cieši aizmigusi.

— Redžij, es vēlos, lai tu paliec šeit! Pieliec galvu. Es pēc minūtes atgriezīšos.

— Nē, ser! — viņa skaļi čukstēja. — Tu to nevari darīt, Mark!

Viņš jau sakustējās. Tā viņam bija kā spēle — vēl viena džungļu spēle ar draugiem, kurā izsekoja, šāva ar ūdens pistolēm, ar krāsainu ūdeni. Viņš kā ķirzaka līda cauri zālei un atvēra vārtiņus tik vien, lai iesprauktos iekšā pagalmā.

Redžija, nometusies četrrāpus, sekoja cauri zālei, tad apstājās. Viņš vairs nebija redzams. Marks aizslēpās aiz pirmā koka un klausījās. Aizrāpojis līdz nākamajam, viņš kaut ko sadzirdēja. Kling! Kling! Marks sastinga četrrāpus, balstīdamies uz delnām un ceļgaliem. No garāžas nāca skaņas! Kling! Kling! Ļoti lēnām viņš aplieca loku un vēroja aizmugures durvis. Kling! Kling! Zēns paskatījās atpakaļ uz Redžijas pusi, bet viņa nekur nebija redzama. Mežs un krūmājs tinās tumsā. Marks vēlreiz paraudzījās uz durvīm. Te izskatījās savādāk. Viņš aizrāpoja līdz nākamajam kokam, desmit pēdas tuvāk. Troksnis bija skaļāks. Durvīm trūka stikla, un tās bija nedaudz pavērtas.

Kāds bija iekšā! Kling! Kling! Kāds tur, izslēdzis gaismu, slēpās un raka! Marks, dziļi ievilcis elpu, aizrāpoja līdz krāmu kaudzei, kādas desmit pēdas no garāžas aizmugures durvīm. Viņš zināja, ka nav izdvesis ne skaņas. Šeit zāle bija garāka, un viņš kā hameleons rāpoja ļoti lēnām tai cauri. Kling! Kling!

Marks, zemu pieliecies, devās uz durvīm. Bet viņam aizķērās kāja, un viņš paklupa. Krāmu kaudzē kaut kas nograbēja, zemē noripoja tukšs krāsu spainis.

Leo pielēca kājās un metās uz garāžas aizmuguri. No jostas izrāvis 38. kalibra pistoli ar klusinātāju, viņš vēroja apkārtni un zagās līdz stūrim, kur, pieplucis pie grīdas, ieklausījās. Kalšana iekšā tika pārtraukta. Pa aizmugures durvīm pabāza galvu Jonuči.

Redžija sadzirdēja troksni aiz garāžas un uz vēdera nokrita slapjajā zālē. Viņa aizvēra acis un noskaitīja lūgšanu. Ko gan viņa šeit meklēja?

Leo zagās uz krāmu kaudzes pusi. No jauna pieliecies, viņš gāja tai apkārt, sagatavojis šaujamo. Notupies viņš vēlreiz pacietīgi pētīja tumsu. Sētu tik tikko varēja saskatīt Nekādas kustības. Viņš aizslīdēja līdz kokam piecpadsmit pēdas aiz garāžas un gaidīja. Jonuči viņu uzmanīgi vēroja. Klusumā uz priekšu ritēja sekundes. Leo iztaisnojās un lēnām zagās uz vārtiņu pusi. Viņam zem kājām lūza zars, un viņš uz mirkli sastinga uz vietas.

Apgājis apkārt pagalmam, Leo kļuva drošāks, bet pistoli joprojām turēja gatavībā. Viņš atspiedās pret koku — resnu ozolu, kura zari stiepās līdz Ballantainu īpašuma robežai.

Nekoptajā dzīvžogā, kādas divpadsmit pēdas tālāk, Marks, nometies četrrāpus, saritinājās kamolā un aizturēja elpu. Viņš vēroja, kā starp kokiem kustējās tumšais augums, un saprata — ja izturēsies klusu, viņu nepamanīs. Viņš lēnām uzelpoja, neatraudams acis no cilvēka silueta pie koka.

— Kas tur ir? — no garāžas atskanēja zema balss. Leo ieslidināja pistoli aiz bikšu jostas un kāpās atmuguriski. Jo-nuči stāvēja ārpusē pie durvīm. — Kas tur ir? — viņš atkārtoja.

— Es nezinu, — Leo pusčukstus atbildēja. — Varbūt kāds kaļds vai kas cits. Turpini darbu.

Durvis lēnām aizvērās, un Leo aiz garāžas kādas piecas minūtes klusi pastaigājās šurpu turpu. Šīs piecas minūtes Markam likās kā vesela stunda.

Pēc tam tumšais stāvs pazuda aiz stūra. Marks vēroja katru kustību. Viņš lēnām izskaitīja līdz simtam un pēc tam līda cauri krūmājam līdz žogam. Pie vārtiņiem zēns apstājās un izskaitīja līdz trīsdesmit Viss bija kluss, izņemot attālo slāpēto kalšanu. Tad viņš metās uz krūmāja malu, kur Re-džija, šausmās sarāvusies, gaidīja. Viņa sagrāba Marku, un abi ienira pamežā.

— Viņi ir tur iekšā! — Marks aizelsies teica.

— Kas?!

— Es nezinu! Viņi rok ārā līķi!

— Kas notika?

Viņš strauji elpoja, šūpoja galvu, kamēr norija siekalas, un centās kaut ko pateikt — Es pret kaut ko paklupu, un tas viens puisis, man šķiet, viņam bija pistole, gandrīz mani atrada. Ak Dievs, kā es biju pārbijies!

—Tu joprojām esi pārbijies. Un es tāpat! Ejam projām no šejienes!

— Paklau, Redžij, pagaidi minūtīti. Paklausies! Vai tu dzirdi?

— Nē! Ko man vajadzētu dzirdēt?

— To kalta troksni. Es ari nedzirdu. Mēs esam pārāk tālu.

— Un es saku, ka mums jāiet vēl tālāk. Ejam!

— Pagaidi mirklīti, Redžij. Nolāpīts!

— Viņi ir slepkavas, Mark. Tie ir mafiozi. Pie velna, laižamies prom no šejienes!

Viņš tvēra gaisu caur zobiem un dusmīgi skatījās uz Re-džiju. — Nomierinies, Redžij! Lūdzu, nomierinies, labi? Paklausies, neviens mūs šeit nevar ieraudzīt. No garāžas pat nevar saskatīt šos kokus. Es mēģināju. Tagad nomierinies!

Viņa nometās uz ceļiem, un abi saspringti vēroja garāžu. Marks uzlika pirkstu uz lūpām. — Mēs šeit esam drošībā,— viņš čukstēja. — Paklausies.

Viņi klausījās, bet nedzirdēja ne skaņas.

— Mark, tie ir Muldano ļaudis. Viņi zina, ka tu esi izbēdzis. Viņi nervozē. Viņiem ir pistoles un naži un, Dievs vien zina, kas vēl. Iesim! Viņi ir stiprāki. Visam beigas. Viņi ir vinnējuši.

— Mēs nedrīkstam ļaut viņiem pievākt līķi, Redžij. Padomā par to. Ja viņi tiks ar to projām, tad senatoru nekad neatradīs.

— Labi, tad tu būsi brīvs un mafija par tevi aizmirsīs. Tagad ejam.

— Nē, Redžij, mums kaut kas jādara.

— Kas? Tu gribi uzsākt cīņu ar mafijas slepkavām? Izbeidz, Mark. Tas ir ārprāts.

— Tikai uzgaidi mirklīti!

— labi. Es gaidīšu tieši vienu minūti, un tad es eju.

Viņš pagriezās un uzsmaidīja Redžijai. — Tu mani nepametīsi, Redžij. Es tevi labi pazīstu.

— Nemēģini mani pierunāt, Mark. Tagad es saprotu, kā jutās Rikijs, kad tu spēlējies ar Klifordu un viņa mazo dārza šļūtenīti.

— Tikai apklusti, lūdzu! Es domāju.

—Tāpēc jau es baidos.

Viņa sakrustotām kājām sēdēja zālē, un viņas sejai un kaklam pieskārās mežvīni. Viņš, četrrāpus nometies, šūpojās kā lauva, gatavs medībām, un beidzot teica: — Man ir ideja.

— Es par to nešaubos.

— Paliec šeit

Pēkšņi viņa satvēra zēnu aiz kakla un pievilka viņa seju sev klāt. — Paklau, džek, šeit nav nekādas džungļu spēlītes, kur tu varētu šaudīties ar gumijas šautriņām un spēlēt paslēpes vai, vienalga, ko jūs tur spēlējat Šeit ir dzīvības un nāves jautājums, Mark. Tu kļūdījies, bet tev paveicās. Vēl viena kļūda, un tu būsi miris. Tagad, velns parāvis, laižamies projām no šejienes! Tūlīt!

Viņš kādu bridi bija mierīgs, kamēr Redžija bārās, bet tad nikni izrāvās no viņas tvēriena. — Paliec šeit un nekusties! — viņš, zobus sakodis, pavēlēja. Zēns rāpoja cauri krūmiem un zālei līdz žogam.

Tieši pie vārtiem iekšpusē bija pamesta puļcu dobe, kurai visapkārt stiepās zālēs ieaugusi apmale. Viņš tai tuvojās, pacēla trīs akmentiņus tikpat izvēlīgi kā šefpavārs, kurš tirgū pērk tomātus. Marks vēroja abus garāžas stūrus, tad klusām atkāpās tumsā.

Redžija gaidot nebija pakustinājusi ne muskuli. Viņš zināja, ka viņa nevarēs atrast ceļu uz mašīnu. Marks saprata, ka ir Rcdžijai nepieciešams. Viņi atkal piespiedās viens pie otra.

— Mark, tas ir neprāts, dēls, — viņa lūdzās. — Lūdzu! Šie cilvēki nespēlējas!

— Viņi ir pārāk aizņemti, lai par mums uztrauktos. Mēs šeit esam drošībā, Redžij. Paklau, ja viņi pēkšņi mestos uzbrukumā no tām durvīm, viņi nekad mūs nespētu sameklēt. Šeit mēs esam drošībā, Redžij. Uzticies man!

— Tev uzticēties! Tu sevi pakļauj nāves briesmām.

— Paliec šeit.

— Ko! Lūdzu, Mark! Nevajag spēlēties!

Viņš Redžiju ignorēja un norādīja uz vietu pie trim kokiem trīsdesmit pēdu attālumā. — Es tūlīt būšu atpakaļ, — viņš teica un pazuda.

Zēns aizrāpoja cauri krūmiem aiz Ballantainu mājas. Viņš spēja saskatīt tikai Romija garāžas malu. Redžija tumšajā mežā vairs nebija redzama. Iekšējais pagalms bija mazs un vāji apgaismots. Tur stāvēja trīs balti, pīti krēsli un dārza kamīns. Pret pagalmu bija vērsts liels logs, kas piesaistīja Marka uzmanību. Viņš, stāvēdams aiz koka, noteica attālumu, kas, viņaprāt, bija divu treilermāju garumā. Akmens jāmet pietiekami zemu, lai netrāpītu pa zariem, un tajā pašā laikā diezgan augstu, lai pārmestu pāri dzīvžogam. Viņš dziļi ieelpoja un meta, cik vien bija spēka.

Leo, izdzirdējis troksni kaimiņu mājā, salēcās. Viņš aizzagās līdz garāžas durvīm un palūrēja pāri dzīvžogam. Iekšējais pagalms bija kluss un mierīgs. Izklausījās pēc akmens atsitiena pret koka virsmu un ķieģeļiem. Varbūt kāds suns. Viņš ilgi skatījās, bet nekas nenotika. Viņi bija drošībā. Atkal viltus trauksme.

Misters Ballantains apgriezās uz muguras un skatījās griestos. Viņam bija sešdesmit gadu, kopš mugurkaula operācijas pirms pusotra gada viņam bija trausls miegs. Viņš tik tikko bija paspējis iesnausties, kad pamodās no trokšņa. Vai tas bija tikai troksnis? Ņūorleānā vairs nebija drošības, un pirms pusgada viņš bija iztērējis divus tūkstošus dolāru par signalizācijas sistēmu. Visur dzirdēja par noziegumiem. Ģimene domāja par pārcelšanos.

Misters Ballantains pagriezās uz sāniem un tikko bija aizvēris acis, kad sašķīda logs. Viņš metās uz durvju pusi, ieslēdza gaismu guļamistabā un sauca: — Vanda, celies! Celies! — Vanda meklēja rītasvārkus, un misters Ballantains pagrāba no skapja bisi. Kauca signalizācija. Viņi izskrēja gaitenī. Visur mētājās stikli, un misters Ballantains nomērķēja bisi pret logu, aizsargādamies pret nākamo uzbrukumu. — Izsauc policiju! — viņš uzkliedza sievai. — Zvani pa deviņi viens viens!

— Es zinu numuru!

— Pasteidzies! — Viņš čībās staigāja uz pirkstgaliem gar logu, zemu pieliecies, turēdams rokā bisi tā, it kā mājā pa logu gribētu ielauzties kāds laupītājs. Aizzadzies līdz virtuvei, viņš uz kontrolpaneļa uzspieda numurus, un sirēnas beidza kaukt

Leo nupat bija iekārtojies savā sargpostenī pie Spitfire, kad klusumu pārtrauca šķindoņa. Viņš, kājās rausdamies, iekoda mēlē un vēlreiz metās uz dzīvžogu. īsi iekaucās sirēna un apidusa. Pa iekšējo pagalmu skraidīja vīrietis sarkanā, garā kreklā ar bisi rokā.

Leo ātri aizšļūca līdz garāžas aizmugures durvīm. Jonuči un Bullis šausmās bija pieplakuši pie laivas. Leo uzkāpa uz grābekļa, un tā kāts trāpīja pa alumīnija bundžu maisu. Visi trīs aizturēja elpu. Kaimiņos dzirdēja balsis.

— Kas tur, pie velna, notiek? — Jonuči caur zobiem izmeta. Viņi abi ar Bulli bija nosvīduši slapji. Krekli lipa pie ķermeņa. Mati bija izmirkuši.

— Es nezinu, — Leo saskaitās, virzīdamies pie loga, no kura varēja redzēt dzīvžogu, kas atdalīja Ballantainu īpašumu.

— Manuprāt, kaut kas trāpījis logā. Es nezinu. Tam trakajam ir bise.

— Kas? — Jonuči gandrīz vai spiedza. Viņi abi ar Bulli, galvas pacēluši, pievienojās Leo pie loga. Trakais ar bisi soļoja apkārt pagalmam un brēca uz kokiem.

Misteram Ballantainam bija apriebusies Ņūorleāna, narkotikas un deģenerāti, kas zaga un laupīja, viņš bija noguris no noziegumiem un dzīvošanas bailēs kā šonakt. Viņam vienkārši viss bija līdz kaklam, un, pacēlis bisi, viņš izšāva kokos. Viņš tiem glumajiem neliešiem parādīs, ka nejoko. Lai tikai pamēģina vēlreiz tuvoties viņa mājai, tad viņus aizvedīs līķu ratos! Bah!

Ballantaina kundze stāvēja uz sliekšņa un iespiedzās, kad viņš izšaujot skāra kokus.

Koku galotņu zari nokrita pie kaimiņu garāžas zemē.

— Tas kucesdēls ir ārprātīgs! — Leo čikstošā balsī ierunājās. Viņi vēlreiz pilnīgā saskaņā pacēla galvas, un tieši tobrīd pie Ballantainu mājas brauktuvē iegriezās pirmā policijas automašīna, zibinādama zilas un sarkanas gaismas.

Jonuči pirmais izspruka pa durvīm, viņam sekoja Bullis, tad Leo. Viņi ļoti steidzās, bet tajā pašā laikā uzmanījās, lai nepievērstu stulbo kaimiņu uzmanību. Viņi zagās, pieplakuši pie zemes, pārskriedami no viena koka pie otra, izmisīgi cenzdamies nokļūt mežā, pirms sākas apšaude. Viņi atkāpās organizēti.

Marks un Redžija noslēpās dziļāk krūmos. — Tu esi traks, — viņa turpināja bubināt, un tā nebija tukša runāšana.

Viņa patiešām ticēja, ka viņas klients ir garīgi nelīdzsvarots. Bet, vienalga, viņa zēnu apkampa, un abi saspiedās cieši blakus. Viņi neredzēja aizejošos siluetus, pirms tie nenonāca līdz sētai.

— Lūk, viņi nāk, — Marks čukstēja un rādīja tumsā.

Pirms trīsdesmit sekundēm viņš Redžijai bija licis novērot

vārtiņus.

*

— Viņi ir trīs, — Marks Mušu teica. Visi trīs ielēca krūmājā tikai divdesmit pēdu attālumā no viņu slēptuves un pazuda mežā.

Viņi saspiedās vēl ciešāk. — Tu esi traks, — Redžija vēlreiz teica.

— Varbūt. Bet tas iedarbojas.

Bises šāviens bija Redžiju gandrīz padarījis traku. Viņa jau tā bija atnākusi šurp drebošu sirdi. Kad Marks atgriezās ar ziņu, ka kāds ir garāžā, viņa bija kā pamirusi. Kad zēns iemeta akmeni logā, Redžija knapi noturējās neMiegusi, bet bise bija pēdējais salmiņš. Sirds viņai dauzījās un rokas drebēja.

Dīvainā kārtā tobrīd viņa saprata, ka viņi nevar bēgt. Trīs kapu zagļi tagad atradās staip viņiem un mašīnu, glābties nebija iespējams.

Misters Bal'iantains un viens no policistiem apstaigāja sētu mājas aizmugurē, iespējams, meMēdami noziedzīgos akmeņus. Tas bija bezcerīgi. Redžija un Marks dzirdēja viņu balsis, bet nevarēja saprast vārdus. Misters Ballantains visu laiku klaigāja.

Policisti viņu nomierināja un palīdzēja aizlīmēt logu ar plastmasas plēvi. Sarkanās un zilās gaismas bija izslēgtas, un pēc divdesmit minūtēm policisti aizbrauca.

Redžija un Marks drebēdami gaidīja, turēdami viens otra roku. Viņiem pa ādu rāpoja kukaiņi. Nežēlīgi koda odi. Drēbēm bija pielipuši dadži un zāle. Beidzot Ballantainu mājā nodzisa ugunis, viņi gaidīja.

38

Dažas minūtes pāri vieniem mākoņi pašķīrās, un Komija pagalmu un garāžu uz mirkli apgaismoja pusmēness. Redžija uzmeta skatienu pulkstenim. Viņai no tupēšanas bija notirpušas kājas un sāpēja mugura. Dīvaini, bet viņa sāka pierast pie mazā laukumiņa džungļos, un pēc tam, kad bija pārdzīvoti mafiozi, policisti un stulbenis ar bisi, sāka justies samērā droši. Elpošana un pulss kļuva normāli. Redžija nesvīda, lai gan džinsi un krekls bija mitruma piesūkušies. Marks šķaidīja un sita odus un neko neteica. Viņš bija baisi mierīgs. Zēns košļāja smilgu, vēroja žogu un izskatījās tā, it kā viņš vienīgais zinātu, kāds būs nākamais gājiens.

— Ejam mazliet pastaigāties, — viņš piecēlies aicināja.

— Uz kurieni? Uz mašīnu?

— Nē. Pa taku. Man kājas rauj krampji.

Viņas labā kāja zem ceļa bija notirpusi un kreisā, sākot no gurna, bija nejutīga, tāpēc Redžija tikai ar lielām grūtībām piecēlās. Viņa sekoja Markam cauri krūmājam, kamēr nonāca uz mazas taciņas, kas vijās paralēli strautam. Zēns veikli orientējās tumsā bez lukturīša, sita odus un staipīja kājas.

Abi apstājās dziļāk mežā, kur nevarēja redzēt Komija kaimiņu sētas.

— Es tiešām uzskatu, ka tagad mums jādodas prom. — Viņa teica nedaudz skaļāk, jo mājas vairs nebija redzamas.

— Man bail no čūskām, zini, es negribētu kādai uzkāpt.

Marks uz viņu neskatījās, bet raudzījās grāvja virzienā. —

Manuprāt, tā nav laba doma — doties pašlaik prom, — viņš čukstēja.

Redžija zināja, ka viņam ir iemesls tā runāt. Pēdējo sešu stundu laikā viņa ne reizes nebija guvusi virsroku stridā.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka tie vīri varbūt ir tuvumā. Īstenībā viņi varbūt gaida, kamēr viss nomierināsies, lai varētu atgriezties. Ja mēs dosimies uz mašīnu, mēs varētu viņus satikt

— Mark, es vairs nevaru izturēt. Tev varbūt tā šķiet jautra spēle, bet man ir piecdesmit divi gadi un es esmu pietiekami

daudz redzējusi. Man šļciet neticami, ka vienos no rīta es slēpjos šajos džungļos.

Viņš uzlika rādītājpirkstu uz lūpām. — Klusu! Tu runā pārāk skaļi. Un tā nav spēle.

— Nolāpīts, es zinu, ka tā nav spēle! Nelasi man lekcijas.

— Esi mierīga, Redžij. Mēs pašlaik esam drošībā.

— Drošībā! Es nejutīšos droša, kamēr nebūšu ieslēgusies moteļa numurā.

—Tad ej prom! Ko tu gaidi? Atrod ceļu atpakaļ uz mašīnu un brauc projām. Protams, vai es drīkstu minēt? Tu paliksi šeit, tu taču paliksi?

Mēness nozuda, un pēkšņi kļuva pavisam tumšs. Viņš uzgrieza Rcdžijai muguru un sāka iet uz viņu paslēptuves pusi. Sieviete instinktīvi sekoja un dusmojās, ka pašlaik ir atkarīga no vienpadsmitgadīga bērna. Bet viņa, vienalga, sekoja Markam pa neredzamu taku, cauri mežam un krūmājam aptuveni uz to pašu vietu, kur viņi agrāk bija gaidījuši. Garāžu tik tikko varēja saskatīt

Kājās viņai bija atjaunojusies asinsrite, tomēr tās vēl bija stīvas. Viņai smeldza asteskauls. Paberzējusi apakšdelmu, viņa sajuta odu kodienu pēdas. Uz kreisās plaukstas bija tieva asiņaina skramba, iespējams, no ērkšķa vai kādas zāles. Ja viņa vispār nokļūs atpakaļ Memfisā, Redžija zvērēja kļūt par veselības kluba biedru un atgūt formu. Ne jau tāpēc, ka plānotu līdzīgus pasākumus, bet viņai bija apnikušas sāpes un elpas trūkums.

Marks nometās uz viena ceļa, iebāza mutē vēl vienu smilgu un, to košļādams, vēroja garāžu.

Viņi klusēdami nogaidīja kādu stundu, un Redžija jau bija noskaņota pamest zēnu un viena skriet cauri mežam. — Labi, Mark, es aizeju. Dari, kas tev darāms, bet es aizeju. — Tomēr viņa nekustējās.

Abi sarāvušies tupēja, un Marks norādīja uz garāžu tā, it kā viņa nezinātu, kur tā atrodas. — Es aizrāpošu līdz garāžai ar lukturīti, labi? Un apskatīšu mironi vai kapu, vai ko viņi tur raka, labi?

— Nē.

— Nepaies ne sekunde, ja man laimēsies. Es tūlīt atgriezīšos.

— Es iešu tev līdzi.

— Nē. Es vēlos, lai tu paliec šeit Man bail, ka šie puiši arī novēro kaut kur caur kokiem. Ja viņi man uzbruks, es gribētu, lai tu skaļi kliedz un sāc skraidīt kā jukusi.

— Nē. Nekādā gadījumā, dārgumiņ! Ja tu gribi apskatīt līķi, tad es arī to gribu, un es nedomāju strīdēties. Tas ir mans galavārds.

Marks ieskatījās Redžijai acīs un nolēma nestrīdēties. Viņa, lūpas sakniebusi, kratīja galvu. Viņai piestāvēja cepure ar nagu.

— Seko man, Redžij. Pieliecies un klausies. Visu laiku klausies, labi?

— Labi, labi. Es nemaz neesmu tik vārga. īstenībā es sāku apgūt rāpošanu.

Viņi četrrāpus metās uzbrukumā no krūmāja — divi klusi augumi tumsā. Zāle bija mitra un vēsa Vārtiņi stāvēja vaļā pamesti pēc steidzīgās kapu zagļu atkāpšanās un nedaudz iečīkstējās, kad Redžija tos aizķēra ar pēdu. Marks uz viņu nikni paskatījās. Viņi apstājās aiz pirmā koka, pēc tam aizslīdēja līdz nākamajam. Nekur ne skaņas. Bija divi naktī un kaimiņos klusums. Marku tomēr uztrauca kaimiņš ar bisi. Viņš šaubījās, vai vīrs spēs aizmigt, ja logu klāja tikai plāna plastmasa. Marks iedomājās, ka kaimiņš varbūt sēž virtuvē un novēro iekšējo pagalmu, un gaida, kad lūzīs kāds zars, lai atkal varētu pašaudīties. Viņi apstājās pie nākamā koka un aizrāpoja līdz krāmu kaudzei.

Redžija pamāja ar roku un ātri ievilka elpu. Abi pieliekušies metās uz garāžas aizmugures durvīm, kas bija nedaudz pavērtas. Marks iebāza iekšā galvu. Viņš ieslēdza lukturīti un noradīja uz grīdu. Redžija ieslīdēja viņam līdzi.

Gaiss bija sasmacis un oda pēc beigta dzīvnieka, kas pūst saulē. Redžija instinktīvi aizklāja degunu un muti. Marks, dziļi ievilcis gaisu, aizturēja elpu.

Vienīgā brīvā vieta piekrautajā garāžā bija vidus, kur atradās laiva. Viņi noliecās pār betona laukumu. — Man gribas vemt, — Redžija caur zobiem teica.

Pēc desmit minūtēm līķis būtu izrakts. Viņi bija sākuši no vidus — kaut kur ap rumpi — un skaldījuši ap sāniem. Melnie atkritumu maisi bija daļēji cietuši cementējot un saplīsuši. Gar kājām un ceļgaliem tie bija pārgriezti.

Marks bija redzējis diezgan. Viņš pacēla kallu, kas mētājās pamests, un dūra melnajā plastmasā.

— Nevajag, — Redžija skaļi čukstēja atkāpdamās, tomēr skatījās.

Viņš ar kaltu pārplēsa atkritumu maisu un izgaismoja ar lukturīti. Lēnām pagriezies, viņš parāva plastmasu ar roku. Marks šausmās izslējās un lēnām iespīdināja gaismu tieši nelaiķa Boida Bojeta trūdošajā sejā.

Redžija atkāpās vēl vienu soli un uzkrita maisiem ar alumīnija bundžām. Dārdoņa nakts klusumā apdullināja. Viņa uztraucās un mēģināja tumsā piecelties, bet kūņojoties un grābstoties radīja vēl lielāku troksni. Marks, sagrābis viņu aiz rokas, vilka uz laivas pusi. — Atvainojos, — viņa čukstēja, stāvēdama divu pēdu attālumā no līķa, aizmirsusi par to.

— Klusu, — Marks teica, uzkāpdams uz kastes, un palūrēja ārā pa logu. Kaimiņu mājās iedegās gaisma. Bise droši vien nebija nekur tālu.

— Iesim, — viņš teica. — Pieliecies.

Viņi izslīdēja pa gala durvīm, un Marks tās aizvēra. Kaimiņos dzirdēja aizcērtamies durvis. Viņš ātri paslīdēja garām kramu kaudzei un kokiem un metās cauri vārtiņiem. Redžija sekoja viņam uz papēžiem. Sasnieguši krūmus, abi vairs nerāpoja, bet, zemu pieliekušies, ar pārskrējieniem kā vāveres, steidzās, kamēr atrada taku. Marks ieslēdza kabatas lukturīti, un viņi līdz pat strautam nepalēnināja gaitu. Zēns ienira zālē un ieslēdza gaismu.

— Kas noticis? — Redžija, smagi elpodama, jautāja. Viņa bija pārbijusies un negribēja apstāties.

— Vai tu redzēji viņa seju? — Marks, šausmu pārņemts par šo gājienu, jautāja.

— Protams, ka es redzēju viņa seju. Bet tagad iesim!

— Es gribu to vēlreiz apskatīt.

Viņa gandrīz cirta zēnam pliķi. Tagad Redžija, rokas uz gurniem uzlikusi, izslējās trn sāka iet uz strauta pusi.

Marks ar lukturīti skrēja viņai blakus. — Es tikai jokojos. — Viņa apstājās, dusmīgi paskatījās uz zēnu, un viņš, satvēris Redžijas roku, palīdzēja viņai nokāpt lejā strauta gultnē.

Viņi pa ātrgaitas šoseju devās uz Meterī. Mašīnu nebija daudz, tomēr vairāk, nekā citās pilsētās pustrijos svētdienas naktī. Kopš viņi Rietumu parkā bija ielēkuši mašīnā un pametuši šo vietu, neviens nebija teicis ne vārda. Bet klusums abus netraucēja.

Redžija pārdomāja, cik tuvu nāvei viņa bijusi. Mafiozi, čūskas, traki kaimiņi, policija, šaujamie, šoks, sirdslēkme — kāda starpība, no kā mirt. Viņai tik tiešām paveicies, kaut arī viņa pa šo ātrgaitas šoseju brauc nosvīdusi, odu sakosta, asiņainām brūcēm klāta un netīra no džungļos pavadītas nakts. Varēja būt daudz sliktāk. Viņa motelī ieies aukstā dušā, varbūt mazliet nosnaudīsies un tad sāks domāt par nākamo gājienu. Viņa jutās iztukšota baiļu un pēkšņa šoka dēļ. Visas malas sāpēja no rāpošanas un liekšanās. Šādiem pasākumiem viņa bija par vecu.

Marks uzmanīgi kasīja odu koduma vietas uz kreisā apakšdelma un vēroja, kā izzūd Ņūorleānas ugunis, izbraucot no centra. — Vai tu redzēji to brūnumu viņam uz sejas? — viņš, uz Redžiju neskatīdamies, jautāja.

Lai gan šī seja uz visiem laikiem bija iespiedusies atmiņā, viņa šobrīd nespēja atcerēties nekādu bi-ūnumu uz tās. Tā bija maza, sačokurojusies, daļēji satrunējusi seja, kuru viņa vēlētos aizmirst, ja vien varētu.

— Es redzēju tikai tārpus, — Redžija teica

—Tas brūnums bija asinis, — Marks apgalvoja tik pārliecināti kā mediķis.

Viņa nevēlējās šo sarunu turpināt Pašlaik, kad klusums bija pārtraukts, vajadzēja apspriest daudz svarīgākas lietas.

— Manuprāt, vajadzētu parunāt par taviem plāniem, jo šī mazā bēgšana ir beigusies, — viņa teica, uzmetusi Markam skatienu.

— Mums jārīkojas ātri, Redžij! Tie puiši atgriezīsies, lai savāktu līķi, kā tu domā?

—Jā, šoreiz es piekrītu. Viņi varbūt jau ir paspējuši atgriezties.

Marks izstiepa otru apakšdelmu un novietoja pēdu uz ceļgala. — Es apsveru.

— Protams, ka tu esi domājis par to.

— Man Memfisā nepatīk divas lietas — karstums un līdzenumi. Tur nav ne mazu, ne lielu kalnu, saproti? Es vienmēr sapņoju, cik jauki būtu dzīvot kalnos, kur gaiss ir vēss un ziemā sasnieg dziļš sniegs. Vai tas, Redžij, nebūtu brīnišķīgi?

Viņa, pie sevis pasmaidījusi, mainīja braukšanas joslas.

— Izklausās jauki. Vai tev padomā kāds noteikts kalns?

— Kaut kur rietumos. Man patīk skatīties tos vecos «Bo-ttanza» atkārtojumus ar Hosu un mazo Džo. Ādams arī bija tā nekas, bet es uztraucos, kad viņš pazuda Es šos seriālus esmu skatījies kopš agras bērnības un vienmēr domāju, cik jauki būtu tur apmesties, uz dzīvi.

— Kā ar augstceltnēm un lielpilsētas pūļiem?

—Tas bija vakar. Šodien es domāju par kalniem.

— Vai tu gribi turp doties, Mark?

— Es tā domāju. Vai es varu?

—To varētu nokārtot. Pašlaik viņi piekritīs gandrīz visam.

Viņš vairs nekasījās un ar rokām aptvēra ceļgalu. Viņam bija nogurusi balss: — Es nevaru atgriezties Memfisā, vai ne, Redžij?

— Nē, — viņa klusi teica.

— Es arī tā domāju. — Viņš dažas sekundes apsvēra.

— Vienalga, tur nekas daudz nav palicis.

— Iedomājies, ka tas vienkārši būs jauns piedzīvojums, Mark. Jauna māja, jauna skola, jauns darbs tavai mātei. Tev būs daudz jaukāka dzīves vieta, jauni draugi, visapkārt kalni.

— Esi atklāta pret mani, Redžij. Kā tu domā, vai viņi mani kādreiz atradīs?

Viņai vajadzētu teikt «nē». Tobrīd Markam nebija citas izvēles. Viņa vairs nebēgs un neslēpsies kopā ar zēnu. Viņiem vai nu jāzvana FIB un jāpanāk vienošanās, vai jāpiesakās. Šis mazais ceļojums gandrīz jau bija galā.

— Nē, Mark. Viņi nekad tevi neatradīs. Tev jāuzticas FIB.

— Es neuzticos FIB un tu arī ne.

—Tā nav, ka es viņiem galīgi neuzticētos. Un pašlaik viņi vienīgie mums piedāvā spēles plānu.

— Vai man ar viņiem jāsaspēlējas?

—Ja vien tev nav labākas idejas.

Marks mazgājās dušā. Redžija sazvanīja Klinta dzīvokli un nogaidīja, kamēr telefons nozvanīja vismaz desmit reižu, pirms viņš pacēla klausuli. Pulkstenis rādīja gandiiz trīs naktī.

— Klint, te es.

Viņam bija miegaina, lēna balss: — Redžij?

—Jā, tā esmu es, Redžija. Paklau, Klint, ieslēdz gaismu, nokāp uz grīdas un klausies!

— Es klausos.

— Džeisona Maktūna telefona numurs ir Memfisas telefonu grāmatā. Es gribu, lai tu viņam piezvani un pasaki, ka tev nepieciešams Lerija Trumena mājas telefona numurs Ņū-orleānā. Saprati?

— Kāpēc tu nesameklē Ņūorleānas teiefonu grāmatā?

— Neuzdod jautājumus, Klint. Dari, kā tev saka! Trumena numura tur nav.

— Kas notiek, Redžij? — viņš sāka runāt ātrāk.

— Es tev piezvanīšu pēc piecpadsmit minūtēm. Uzvāri kafiju. Varētu gadīties, ka diena būs gara. — Viņa nolika klausuli un novilka dubļainās sporta kurpes.

Marks ātri beidza mazgāties un atplēsa jaunu apakšveļas paciņu. Zēns kautrējās, kad Redžija to pirka, bet tagad tas viņam šķita nesvarīgi. Marks ieslīdēja jaunā dzeltenā sporta krekliņā un uzvilka savus jaunos, bet jau netīros džinsus. Zeķīšu nebija. Viņš kādu brīdi nekur nedomāja doties, paklausot savai advokātei.

Kad viņš iznāca no mazās vannasistabas, Redžija gulēja gultā, viņas džinsu galiem bija pieķērusies zāle. Marks apsēdās uz Redžijas gultas malas un skatījās uz sienu.

— Vai tu jūties labāk? — viņa jautāja.

Marks, neko neteikdams, pamāja un apgūlās viņai blakus. Viņa zēnu pievilka sev klāt un palika roku zem viņa mitrā pakauša. — Es esmu pilnīgi apjucis, Redžij, — viņš klusām teica. — Es nezinu, kas būs tālāk.

Mazais, stiprais zēns, kurš meta akmeņus logos un pārspēja viltībā slepkavas un policistus, un bezbailīgi skrēja cauri tumšiem mežiem, tagad sāka raudāt Marks iekoda lūpā un samiedza acis, bet nespēja apturēt asaras. Viņa pievilka Marku sev cieši klāt Zēns beidzob neizturēja un sāka skaļi šņukstēt. Viņš vairs nemēģināja savaldīties, necentās izlikties stiprs. Viņš nekautrēdamies raudāja. Viņa ķermenītis raustījās, un viņš saspieda Redžijas roku.

— Būs labi, Mark, — viņa čukstēja zēnam ausī. — Viss būs labi. — Ar brīvo roku viņa slaucīja no bērna vaigiem asaras un piespieda viņu vēl ciešāk klāt. Tagad bija jārīkojas Re-džijai. Viņai atkal bija jākļūst par advokāti, par padomdevēju, kas kontrolē situāciju. Viņa dzīvība atkal bija Redžijas rokās.

Televizors darbojās bez skaņas. Ekrāna pelēkās un gaišzilās ēnas vāji apgaismoja mazo numuru ar divguļamajām gultām un lētajām mēbelēm.

Džoja Trumena paķēra telefona klausuli un tumsā meklēja pulksteni. Bez desmit četri. Viņa pasniedza klausuli savam vīram, kas apsēdās gultas vidū. — Hallo, — viņš norūca.

— Sveiki, Lcrij! Šeit es, Redžija Lova, vai atceraties?

—Jā, kur jūs esat?

— Šeit. Ņūorleānā. Mums jāparunā — jo ātrāk, jo labāk. Viņš gandrīz jau pateica kaut ko indīgu par agro rīta

stundu, bet pārdomāja. Ja tas nebūtu svarīgi, viņa nezvanītu. — Protams. Kas notiek, Redžij?

— Sāksim ar to, ka mēs atradām līķi.

Trumens pēkšņi pielēca kājās un iešļūca čībās. — Es klausos.

— Es redzēju līķi, Lerij. Pirms divām stundām. Es to redzēju pati savām acīm. Un saodu arī.

— Kur jūs esat? — Trumens nospieda magnetofona pogu blakus telefonam.

— Es zvanu no automāta, tāpēc nemēģiniet darīt muļķības, norunāts?

— Labi.

—Tie cilvēki, kas apraka līķi, pagājušonakt mēģināja to dabūt prom, bet nepaspēja. Tas ir garš stāsts, Lerij. Es visu izskaidrošu vēlāk. Es varu derēt, ka drīzumā viņi mēģinās vēlreiz.

— Vai bērns ir kopā ar jums?

—Jā. Viņš zināja, kur to meklēt, un mēs atnācām, ieraudzījām, uzvarējām. Jūs to varēsiet dabūt šodien līdz pusdienas laikam, ja darīsiet, kā es teikšu.

— Visu, ko vēlaties.

— Lerij, bērns grib noslēgt vienošanos, tāpēc mums nepieciešams aprunāties.

— Kad un kur?

—Tiksimies Raintree viesnīcā Veterānu bulvāri Meterī. Tur visu nakti darbojas grilbārs. Cik laika jums tas prasīs?

— Dodiet man četrdesmit piecas minūtes.

—Jo ātrak jūs būsiet klāt, jo drīzāk dabūsiet līķi.

— Vai varu kādu atvest sev līdzi?

— Kuru?

— KO. Lūisu.

— Vai viņš ir pilsētā?

— Jā, mēs zinājām, ka jūs esat šeit, tāpēc misters Lūiss pirms dažām stundām atlidoja.

Telefona līnijas otrā galā bija jūtama vilcināšanās. — Kā jūs uzzinājāt, ka es esmu šeit?

— Mums ir savi paņēmieni.

— Kam jūs pieslēdzāties, Trumen? Sakiet man! Es gaidu godīgu atbildi. — Viņa runāja stingri, tomēr balsī varēja nojaust bailes.

— Vai drīkstu izskaidrot tad, kad tiksimies? — viņš teica, pārmezdams sev nepārdomātu rīcību.

— Paskaidrojiet tūlīt! — Redžija pieprasīja.

— Es būtu priecīgs, ja varētu paskaidrot, kad...

— Paklau, nožēlojamais, es šo tikšanos atceļu, ja jūs man tūlīt pat nepateiksiet, kam pieslēgta noklausīšanās ierīce! Runājiet, Trumen!

— Labi. Mēs pieslēdzāmies bērna mātes palātai slimnīcā. Tā bija kļūda. Es to nedarīju. Vainīga Memfisa.

— Ko viņi dzirdēja?

— Neko daudz. Jūsu darbinieks Klints vakar pēcpusdienā piezvanīja un izstāstīja, ka jūs esat Ņūorleānā. Es zvēru, ka tas ir viss.

— Vai jūs man nemelojat, Trumen? — viņa jautāja, atcerēdamās viņu pirmo tikšanos un ierakstu.

Sekoja gara pauze, kuras laikā viņš dzirdēja tikai Redžijas elpu. — līkai jūs un K O. Lūiss, — viņa teica. — Neviena cita. Ja parādīsies Foltrigs, nekādas vienošanās nebūs.

— Es zvēru!

Viņa nolika klausuli. Trumens nekavējoties piezvanīja KO. Lūisam Hilton viesnīcā. Pēc tam viņš piezvanīja Maktūnam MemGsā.

39

Tieši pēc četrdesmit piecām minūtēm Trumens un baiss nervozi iesoļoja gandrīz tukšajā Raintree viesnīcas grilbārā. Redžija gaidīja pie galdiņa stūrī. Viņai bija mitri mati un nekrāsota seja un mugurā bija izbalējuši džinsi un sporta krekls ar violetu uzrakstu LS U Tigers. Viņa malkoja melnu kafiju, un, kad aģents tuvojās un apsēdās pie galdiņa, Redžija nepiecēlās un neuzsmaidīja.

— Labrīt, Lovas kundze, — Lūiss centās būt pieklājīgs.

— Mani sauc Redžija, labi? Un ir pārāk agrs laipnībām. Vai mēs esam vieni?

— Protams, — lūiss teica. Šobrīd astoņi FIB aģenti sargāja stāvvietu un vēl citi bija ceļā uz šejieni.

— Nekādu «blakšu», vadu, ķermeņa mikrofonu, sālstrauku vai kečupa pudeļu?

— Nekā.

Parādījās oficiants, un viņi pasūtīja kafiju.

— Kur ir zēns? — Trumens jautāja.

— Tepat tuvumā. Jūs viņu drīz satiksiet.

— Vai viņš ir drošībā?

>

— Protams. Jūs, zēni, viņu nevarētu noķert, pat ja viņš ielās ubagotu.

Viņa pasniedza Lūisam papīra lapu. — Šeit ir trīs psihiatrisko slimnīcu adreses. Tās visas specializējas bērnu ārstēšanā. Bartenvuda Rokfordā Ilinoisas štatā, Ridžvuda Talahasi un Granta klīnika Fēniksā. Jebkura no tām mūs apmierina.

Viņi lēnām atrāva acis no Redžijas sejas un koncentrējās uz sarakstu. Viņi to pētīja. — Bet mēs jau sarunājām Port-landes klīniku, — Lūiss pārsteigts teica.

— Mani neinteresē, ar ko jūs sarunājāt, mister Lūis. Paņemiet šo sarakstu un pārbaudiet vēlreiz. Es iesaku to izdarīt ātri. Piezvaniet uz Vašingtonu, pamodiniet viņus un izdariet!

Viņš salocīja sarakstu un uzlika tam virsū elkoni. — Jūs, hm, jūs sakāt, ka redzējāt līķi? — viņš jautāja, mēģinādams izlikties autoritatīvs, bet balss izklausījās nožēlojami.

Redžija pasmaidīja. — Jā, pirms nepilnām trim stundām. Muldano vīri mēģināja to dabūt, bet mēs viņus aizbaidījām.

— Mēs?

— Marks un es.

Viņi abi sasprindzināti vēroja Redžiju un gaidīja, lai viņa izstāstītu neparastā un neticamā stāsta vērtīgos sīkumus. Atnesa kafiju, bet viņi to ignorēja tāpat kā oficiantu.

— Mēs neēdīsim, — Redžija asi teica, un oficiants aizgāja.

— Lūk, vienošanās, — viņa stāstīja. — Šeit ir daži nosacījumi, un neviens no tiem nekādā gadījumā nav apspriežams. Ja jūs piekristu maniem priekšlikumiem tūlīt, tad jūs varētu dabūt līķi, pirms Muldano to aizstiepj un iemet okeānā. Ja jūs nevēlēsieties izpildīt tos, džentlmeņi, es šaubos, vai jūs kādreiz atkal varēsiet tam piekļūt tik tuvu.

Viņi enerģiski māja.

— Vai jūs šurp atlidojāt ar privāto lidmašīnu? — Redžija jautāja Lūisam.

—Jā. Tā ir direktora lidmašīna.

— Cik tajā vietu?

— Aptuveni divdesmit.

— Labi, aizsūtiet to tūlīt uz Memfisu. Es vēlos, lai jūs paņemtu Diānu un Rikiju Svejus kopā ar ārstu un Klintu. Atgādājiet viņus nekavējoties šurp! Maktūns arī var ierasties. Mēs viņus sagaidīsim lidostā, un, kad Marks būs drošībā šajā lidmašīnā un tā būs pacēlusies gaisā, es jums izstāstīšu, kur ir līķis.

— Nekādu problēmu, — Lūiss teica. Trumens sēdēja, zaudējis runas spējas.

— Visa ģimene tiek ietverta liecinieku aizsardzības programmā. Vispirms viņi izvēlas slimnīcu, un, kad Rikijs atlabs, viņi izvēlēsies pilsētu.

— Nekādu problēmu.

— Pilnīga personības dokumentu nomaiņa, maza, jauka māja, viss nepieciešamais. Šai sievietei kādu laiku jādzīvo mājās un jāaudzina bērni, es iesaku ikmēneša pabalstu divu tūkstošu dolāru apmērā uz trim gadiem. Bez tam sākotnējā izmaksa skaidrā naudā divdesmit pieci tūkstoši dolāru. Viņi visu pazaudējuši ugunsgrēkā, atceraties?

— Protams. Tas ir viegli nokārtojams. — Lūiss bija tik ļoti pretimnākošs, ka Redžija vēlējās, kaut būtu prasījusi vairāk.

—Ja viņa kādreiz vēlēsies atgriezties darbā, es ieteiktu jauku ierēdņa amatu — bez īpašas atbildības, ar īsu darba laiku un pieklājīgu algu.

— Mums tādu netrūkst

—Ja viņi kādreiz vēlētos pārcelties uz jebkuru citu vietu, viņiem šī iespēja jādod, uz jūsu rēķina, protams.

— Mēs ar to visu laiku nodarbojamies.

Trumens beidzot pasmaidīja, lai gan mēģināja slēpt smaidu.

— Viņai vajadzēs mašīnu.

— Nekādu problēmu.

— Rikijam būs nepieciešama ārstēšana.

— Mēs segsim izdevumus.

— Es vēlos, lai Marks dabūtu psihiatra konsultāciju, lai gan, manuprāt, viņš ir labākā formā par mums visiem.

—Tiks darīts.

— Ir vēl pāris detaļu, bet tās mēs pārrunāsim kopā ar līgumu.

— Kādu līgumu?

— Pašlaik, kamēr mēs runājam, tiek drukāts līgums. To parakstīšu es, Diāna Sveja, tiesnesis Rūzvelts un jūs, mister Lūis, direktora Voila vārdā

— Kas vēl ir teikts līgumā? — Lūiss interesējās.

— Es vēlos jūsu apstiprinājumu, ka jūs darīsiet visu, kas jūsu spēkos, lai piespiestu Roju Foltrigu ierasties Selbijas apgabala nepilngadīgo tiesā Tenesijas štatā. Tiesnesis Rūz-velts vēlas ar viņu apspriest dažas lietas, un es esmu pārliecināta, ka Foltrigs iebildīs. Ja viņam tiks iesniegta pavēste, es vēlētos, lai jūs, mister Trumen, viņam to pasniegtu.

— Labprāt, — Trumens ar jaunu smīniņu piekrita.

— Mēs darīsim, ko varēsim, — Lūiss, nedaudz apmulsis, piebilda.

— Labi. Ejiet un piezvaniet. Nosūtiet lidmašīnu. Piezvaniet Maktūnam, palīdziet savākt Klintu van Hūseru un aizvediet viņu uz slimnīcu. Novāciet to nolādēto «blakti» no telefona, man jāparunā ar Diānu.

— Nekādu problēmu. — Viņi pielēca kājās.

— Satiksimies šeit pēc desmit minūtēm!

Klints klabināja uz savas vecās portatīvās Royal rakstāmmašīnas. Katru reizi, pārslēdzot rindkopas, viņa trešā kafijas tase nodrebēja un nošķindēja uz virtuves galda. Viņš pētīja nesalasāmos skribelējumus uz Esquire vāka un mēģināja atcerēties visus nosacījumus, ko Redžija bija nobērusi pa telefonu. Ja viņš to vispār varēs pabeigt, tas noteikti būs visnevīžīgākais juridiskais dokuments, kāds jebkad sagatavots. Viņš nolamājās un paķēra labojamo šķidrumu.

Klints satrūkās no klauvējiena pie durvīm. Izbraucis ar pirkstiem cauri nemazgātajiem matiem, viņš devās pie durvīm. — Kas tur ir?

— FIB.

Ne tik skaji, viņš gandrīz vai izrunājās. Klints varēja iedomāties, kā kaimiņi baumos par viņa pirmsausmas arestu. Varbūt narkotikas, viņi minēs.

Viņš pavēra durvis un paskatījās, nenoņēmis drošības ķēdi. Tumšajās trepēs stāvēja divi aģenti aizpampušām acīm. — Mums lika atnākt un jūs savākt, — viens no viņiem atvainojās.

— Man vajadzīga personas apliecība.

Viņi pabāza savas nozīmes durvīs. — FIB, — pirmais teica

Klints plaši atvēra durvis un aicināja iekšā. — Man nepieciešamas vēl dažas minūtes. Apsēdieties!

Viņi neveikli stāvēja televizora stūrītī, kamēr Klints atgriezās pie galda un rakstāmmašīnas. Viņš lēnām klabināja. Klintām bija grūti saprast savu skribelējumu, un nobeigumu viņš improvizēja Atlika vienīgi cerēt, ka svarīgākie punkti ir iekļauti. Advokāte vienmēr atrada, ko izmainīt Klinta drukātajos dokumentos birojā, bet šoreiz Redžijai vajadzēs samierināties. Viņš uzmanīgi izņēma lapu no Royal un ielika savā mazajā diplomātā.

— Iesim, — Minis teica.

Piecos un trīsdesmit minūtēs Trumens viens atgriezās pie galdiņa, kur Redžija jau gaidīja. Viņš atnesa divus radiotelefonus. — Es domāju, ka mums tie noderēs, — viņš teica.

— Kur jūs tos ņēmāt? — Redžija jautāja.

— Mums tos atveda šurp.

—Jūsu vīri?

— Pareizi.

—Tikai intereses pēc — cik vīru pašlaik dežurē ceturt-daļjūdzes attālumā no šejienes?

— Es nezinu. Divpadsmit vai trīspadsmit. Tā ir pieņemts, Redžij. Viņu palīdzība varētu būt nepieciešama. Dažus mēs nosūtīsim apsargāt zēnu, ja jūs pateiksiet, kur viņš ir. Es domāju, ka viņš ir viens.

— Viņš ir viens, un viņam Mājas labi. Vai jūs runājāt ar Maktūnu?

—Jā. Viņi jau savākuši Klintu.

—Ātri gan!

— AtMāti runājot, mūsu vīri novēro Klinta dzīvoMi jau divdesmit četras stundas. Mēs tikai viņus iztraucējām un likām pieMauvēt pie durvīm. Mēs atradām jūsu mašīnu, Redžij, bet nevarējām atrast Klinta auto.

— Es ar to braucu.

— Es nojautu. Diezgan viltīgi, bet mēs jūs tomēr atrastu divdesmit četru stundu laikā.

— Nevajag lā lielīties, Trumcn. Jūs meklējāt Bojetu astoņus mēnešus.

—Taisnība. Kā tas zēns izbēga?

—Tas ir garš stāsts. Es to pataupīšu vēlākam laikam.

—Jūs var apvainot līdzdalībā, vai jūs to zināt?

— Vienīgi tad, ja jūs, zēni, neparakstīsiet mūsu mazo līgumu.

— Mēs to parakstīsim, neuztraucieties! — Zvanīja telefons, un Trumens to pagrāba. Kamēr viņš klausījās, K. O. Lūiss aizsteidzās pie galda un atnesa pats savu radiotelefonu. Viņš atkrita krēslā un noliecās pār galdu satraukumā mirdzošām acīm. — Es runāju ar Vašingtonu. Mēs pašlaik pārbaudām slimnīcas. Šķiet, ka viss būs kārtībā. Pēc brīža šurp piezvanīs direktors Voils. Varbūt viņš vēlēsies ar jums aprunāties.

— Kā ar lidmašīnu?

Lūiss pārbaudīja pulksteni. — Tā pašlaik paceļas. Varētu būt Memfisā līdz pusseptiņiem.

Trumens ar roku aizklāja telefonu. — Runā Maktūns. Viņš pašlaik slimnīcā gaida ārstu Grinveju un administratoru. Viņi ir sazvanījuši tiesnesi Rūzveltu, un tas ir ceļā.

— Vai jūs atvienojāt noklausīšanās ierīci? — Redžija jautāja -Jā.

— Aizvācāt sālstraukus?

— Nav nekādu sālstrauku. Viss ir tīrs.

— Labi. Pasakiet viņam, lai piezvana uz šejieni pēc divdesmit minūtēm.

Trumens nomurmināja klausulē un izslēdza slēdzi. Pēc dažām sekundēm iepīkstējās K O. telefons. Viņš to piespieda pie auss, un viņa sejā parādījās plats smaids. — Jā, ser, — viņš godbijīgi teica. — Uzgaidiet mirklīti!

Viņš pastūma telefonu Redžijai. — Te direktors Voils. Viņš vēlas ar jums runāt

Redžija lēnām paņēma klausuli un ierunājās. — Šeit Redžija Lova. — Lūiss un Trumens viņu vēroja kā mazi bērni, kas gaida saldējumu.

Klausulē skanēja zema un ļoti skaidra balss. Lai gan Dcntonam Voilam savas četrdesmit divu gadu ilgās FIB direktora karjeras laikā nekad nebija patikusi prese, žurnālistiem laiku pa laikam izdevās izspiest kādu komentāru. Balss šķita pazīstama. — Lovas kundze, šeit Dentons Voils. Kā jums klājas?

— Paldies, labi. Mani sauc Redžija.

— Protams, Redžij. Klausieties, K. O. mani nupat informēja par pēdējiem notikumiem, un es vēlos apstiprināt, ka FIB darīs visu, ko jūs vēlaties, lai aizsargātu bērnu un viņa ģimeni. K. O. tiek dotas pilnvaras rīkoties manā vārdā. Mēs varam aizsargāt jūs, ja jūs vēlaties.

— Es vairāk uztraucos par bērnu, Denton.

Trumens un Lūiss saskatījās. Viņa nupat to bija nosaukusi par Dentonu. Uz šādu varoņdarbu vēl neviens nav bijis spējīgs. Un tas nemaz neizklausījās kā necieņas izrādīšana.

—Ja jūs vēlaties, jūs varat līgumu nosūtīt man pa faksu, un es pats to parakstīšu, — viņš teica.

—Tas nebūs nepieciešams, bet paldies.

— Mana lidmašīna ir jūsu rīcībā.

— Paldies!

— Es apsolu, ka mēs parūpēsimies, lai Foltrigs nokļūst Memfisā. Mums nav nekāda sakara ar Lielās zvērināto žūrijas pavēstēm, vai jūs saprotat?

—Jā, es zinu.

— Veiksmi jums, Redžij! Jūsu ziņā paliek detaļas. Lūiss var kalnus gāzt. Piezvaniet man, ja esmu jums nepieciešams. Es visu dienu būšu darbā.

— Paldies, — viņa teica un pasniedza telefonu «kalnu gāzējam» K. O. Lūisam.

Grilbāra vadītāja nakts vietnieks, jauns puisis, ne vecāks par deviņpadsmit gadiem, ar pūkainām firziķa krāsas ūsām, pienāca pie galdiņa. Šie cilvēki te sēdēja jau kādu stundu, un visas pazīmes rādīja, ka viņi šeit ierīkojuši īstu apmešanās vietu. Galda vidū atradās trīs telefoni, uz tā mētājās papīri. Sieviete bija ģērbusies džinsos un sporta kreklā. Viens no vīriešiem valkāja cepuri ar nagu, un viņam kājās nebija zeķu.

— Atvainojiet! — dežurants pieklājīgi teica. — Vai varu jums palīdzēt?

Trumens, paskatījies pār plecu, noskaldīja: — Nē!

Puisis vilcinājās un pienāca vienu soli tuvāk. — Es aizvietoju vadītāju šonakt — un man jāzina, ko jūs šeit darāt

Trumens uzsila knipi, un no tuvējā galdiņa kājās pielēca divi džentlmeņi, kas lasīja svētdienas laikrakstu. Viņi izvilka nozīmes no kabatām un pabāza vadītājam zem deguna. — FIB, — viņi kā vienā balsī paziņoja un, paņēmuši vietnieku aiz rokām, aizveda projām. Viņš neatgriezās. Grilbārs joprojām bija tukšs.

Iezvanījās telefons, un Lūiss uzmanīgi klausījās. Redžija atšķīra Ņūorleānas svētdienas avīzi. Pirmās lappuses apakšā bija viņas seja. No advokatūras reģistra izkopētais uzņēmums atradās blakus Marka ceturtās klases fotogrāfijai. Plecu pie pleca. Izbēguši. Pazuduši. Bēgļi. Bojets un viss pārējais. Viņa sāka lasīt komiksus.

— Zvanīja no Vašingtonas, — Lūiss ziņoja, nolikdams telefonu uz galda. — Klīnika Rokfordā ir pārpildīta. Viņi pašlaik pārbauda pārējās divas.

v

Redžija pamāja, malkodama kafiju. Šodien pirmo reizi sāka parādīties kāds gaismas stars. Redžijas acis bija sasarkušas un galva sāpēja, asinsspiediens cēlās. Ja viņai laimēsies, varbūt izdosies tikt mājās līdz tumsai.

— Paklau, Redžij, — vai jūs mums nepateiktu, cik ilgs laiks nepieciešams, lai atrastu līķi? — Trumens ļoti piesardzīgi jautāja. Viņš nevēlējās izdarīt spiedienu, negribēja advokāti sadusmot. Bet bija jāsāk plānot. — Muldano joprojām ir brīvībā, un, ja viņš tur paspēs pirmais, mēs esam ķezā. — Viņš apklusa un gaidīja, lai advokāte kaut ko saka. — Tas ir pilsētā, vai ne?

—Ja jūs ncapmaldīsieties, jūs to atradīsiet piecpadsmit minūšu laikā.

— Piecpadsmit minūtēs, — viņš lēnām atkārtoja, it kā neticētu. Piecpadsmit minūtēs.

40

Klints jau četrus gadus nebija smēķējis, bet tagad nervozi kūpināja Virginia Slim. Diānai arī bija mutē cigarete. Abi stāvēja gaiteņa galā un vēroja, kā pār Memfisas centru aust rīts. Grinvejs bija palātā kopā ar Rikiju. Blakustelpā gaidīja Džeisons Maktūns, slimnīcas administrators un neliels FIB aģentu bariņš. Gan Klints, gan Diāna pēdējās pusstundas laikā bija runājuši ar Redžiju.

— Direktors deva godavārdu, — Klints teica, spēcīgi sūkdams tievo cigareti, lai izvilktu kaut nedaudz dūmu. — Jums nav citas izvēles, Diāna.

Viņa skatījās pa logu, vienu roku uzlikusi uz krūtīm, ar otru turot pie mutes cigareti. — Mēs tūlīt braucam, vai ne? Mēs vienkārši iekāpsim lidmašīnā un lidosim pretī saulrietam, un visi pēc tam dzīvos laimīgi līdz pat mūža beigām.

— Kaut kas tamlīdzīgs.

— Un ja nu es nevēlos, Klint?

—Jūs nevarat atteikties.

— Kāpēc ne?

— Ļoti vienkārši. Jūsu dēls nolēmis runāt Viņš arī izlēmis iekļauties liecinieku aizsardzības programmā, un, vai nu tas jums patīk, vai ne, jums arī jābrauc. Abiem ar Rikiju.

— Es gribētu aprunāties ar dēlu.

—Jūs ar viņu varēsiet aprunāties Ņūorleānā. Ja jūs varēsiet ietekmēt viņa lēmumu, tad vienošanās tiks atcelta. Re-dzija neteiks svarīgo informāciju, pirms jūs nebūsiet lidmašīnā un tā nebūs pacēlusies gaisā.

Klints mēģināja runāt stingri, tomēr līdzjūtīgi. Diāna bija nobijusies, vārga un viegli aizvainojama. Viņa drebošām rokām ielika cigareti starp lūpām.

— Svejas kundze, — aiz muguras ierunājās zema balss. Viņa pagriezās un ieraudzīja godāto Hariju Rūzveltū stāvam aiz viņiem milzīgā, gaišzilā sporta kostīmā, kam uz krūtīm rotājās Memfisas State Tigers uzraksts. Tas droši vien bija vēl trīsreiz lielāks par vislielāko izmēru un, vienalga, izbeidzās sešas collas virs potītēm. Tiesneša lielās pēdas bija

ieautas vecmodīgās, reti lietotās sporta kurpēs. Viņš turēja divu lappušu garo līgumu, ko Klints bija uzdrukājis.

Diāna pamāja, bet neko neteica.

— Labdien, jūsu godība, — Klints klusām sveicināja.

— Es nupat runāju ar Redžiju, — Harijs teica Diānai.

— Es teiktu, ka viņiem bijis notikumiem bagāts ceļojums.— Tiesnesis iestājās starp viņiem, neievērodams Klintu. — Es izlasīju šo līgumu un esmu noskaņots to parakstīt Manuprāt, Marka interesēs jums vajadzētu darīt to pašu.

— Vai tā ir pavēle?

— Nē. Man nav pilnvaru jūs saistīt ar šo līgumu, — viņš, plati un sirsnīgi pasmaidījis, teica. — Bet es to darītu, ja varētu.

Viņa novietoja cigareti pelnutraūkā uz palodzes un iebāza abas rokas dziļi džinsu kabatās. — Un ja es to neparakstu?

—Tad Marku atvedīs šurp, ievietos aizturēšanas centrā, un, kas notiks pēc lam, to neviens nezina. Ar laiku viņu piespiedīs runāt Pašlaik steidzami jāatrisina šī situācija.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka mēs faktiski zinām, ka Markam ir informācija par to, kur atrodas līķis. Tāpat Redžijai. Viņiem, iespējams, draud lielas briesmas. Jums pašlaik jāuzticas citiem, Svejas kundze.

—Jums viegli runāt.

—Tā tas ir. Bet jūsu vietā es parakstītu šo te un dotos uz lidmašīnu. Diāna lēnām paņēma no viņa godības līgumu.

— Iesim parunāsim ar dakteri Grinveju.

Viņi devās Diānai līdzi pa gaiteni uz blakustelpu.

Pēc divdesmit minūtēm Svētā Pētera slimnīcas devīto stāvu jau bloķēja kāds ducis FIB aģentu. Visus aizveda projām no uzgaidāmās telpas. Medmāsām pavēlēja neatstāt dežūrposteni. Trīs no liftiem tika aizturēti pirmajā stāvā. Pārējos kāds aģents bloķēja devītajā stāvā.

Atvērās 943. palātas duivis, un mazais Rikijs Svcjs, sazāļots un cieši aizmidzis, tika izstumts uz nestuvēm gaitenī. Tās bīdīja Džeisons Maktūns un Klints van Hūsers. Slimības sestajā dienā bērns neizskatījās labāk kā tad, kad ieradās slimnīcā. Grīnvejs soļoja nestuvēm vienā, Diāna — otrā pusē. Harijs dažus soļus panāca līdzi, tad apstājās.

Nestuves iestūma gaidošajā liftā, kas nobrauca līdz ceturtajam stāvam, kuru tāpat bija nobloķējuši FIB aģenti. Tālāk nestuves aši nogādāja kalpotāju liftā, kur aģents Dērstons jau turēja durvis. Pēc tam tās noveda otrajā stāvā, kurš arī tika apsargāts. Rikijs pat nepakustējās. Diāna turēja mazuļa roku un ātrā solī gāja blakus nestuvēm.

Viņi izlīkumoja pa vairākiem šauriem koridoriem, cauri metāla durvīm un pēkšņi atradās uz jumta. Helikopters jau gaidīja. Rikiju ātri iestūma iekšā, Diāna, Klints un Maktūns sekoja.

Pēc dažām minūtēm helikopters nolaidās blakus angāram Memfisas starptautiskajā lidostā. Pusducis FIB aģentu apsargāja šo laukumu, kamēr Rikiju iestūma netālu stāvošā lidmašīnā.

Bez desmit minūtēm septiņos uz stūra galdiņa Raintree grilbārā zvanīja radiotelefons, un Trumens to paķēra. Viņš klausījās un pārbaudīja pulksteni. — Viņi ir pacēlušies, — Trumens paziņoja. Lūiss atkal runāja ar Vašingtonu.

Redžija dziļi ieelpoja un uzsmaidīja Trumenam. — Līķis ir betonā. Jums būs nepieciešami daži āmuri un kalti.

Trumens aizrijās ar apelsīnu sulu. — Labi. Vai vēl kaut kas?

—Jā. Nostādiet pāris puišu pie Senžozē un Karondelē ielu krustojuma. Izdariet to, labi?

— Tiks darīts. Vai vēl kaut kas?

— Es pēc mirkļa atgriezīšos. — Redžija aizgāja pie viesnīcas reģistrācijas galdiņa un palūdza dežurantu pārbaudīt faksus. Viņš atgriezās ar divu lappušu garu līgumu, ko Redžija uzmanīgi izlasīja. Uzdrukāts bija tiešām briesmīgi, taču teksts bija ideāls. Viņa atgriezās pie galdiņa. — Savāksim Marku, — Redžija teica.

Marks beidza tīrīt zobus trešo reizi un apsēdas uz gultas malas. Viņa melnā audekla soma bija piebāzta ar netīrām drēbēm un jaunu apakšveļu. Pašlaik pa televizoru rādīja multfilmas, bet viņu tās neinteresēja.

Zēns dzirdēja mašīnas duivis aizcērtamies, pēc tam soļus, tad klauvējienu. — Mark, tā esmu es, — Redžija teica.

Viņš atvēra durvis, bet viņa pārāk tālu negāja. — Vai tu esi gatavs ceļam?

— Man šķiet, ka jā. — Bija uzlēkusi saule, un varēja redzēt stāvvietu. Aiz Redžijas pavīdēja pazīstama seja. Tas bija viens no FIB aģentiem, ko zēns atcerējās no pirmās tikšanās reizes slimnīcā. Marks paķēra somu un devās uz stāvvietu. Trīs mašīnas jau gaidīja. Kāds vīrietis atvēra vidējās mašīnas aizmugures durvis, un Marks iekāpa kopā ar savu advokāti.

Nelielā kavalkāde ātri devās ceļā.

— Viss kārtībā! — Redžija teica, saņēmusi viņa roku. Divi vīrieši priekšējā sēdeklī skatījās taisni uz priekšu. — Rikijs un tava māte ir lidmašīnā. Viņi šeit ieradīsies apmēram pēc stundas. Vai ar tevi viss kārtībā?

— Man šķiet. Vai tu viņiem izstāstīji? — Marks čukstēja.

— Vēl ne. Tikai tad, kad tu būsi lidmašīnā un lidosi.

— Vai šie puiši ir FIB aģenti?

Viņa pamāja un noglaudīja zēna roku. Viņš pēkšņi jutās kā svarīga persona, sēdēdams tikai viņam domātās mašīnas aizmugurē, traukdamies uz lidostu, lai kāptu privātā lidmašīnā, policistu ielenkumā, kuri viņu sargāja. Marks sakrustoja kājas un izslējās. Viņš vēl nekad nebija lidojis.

41

Berijs nervozi soļoja gar Džonija kabineta tonētajiem logiem un vēroja liellaivas un velkoņus. Viņa ļaunās acis bija sasarkušas — ne jau no dzeršanas vai svinībām. Viņš nebija gulējis. Berijs bija gaidījis noliktavā, kad atgādās līķi, un ap vieniem naktī, kad Leo ar kompāniju ieradās bez tā, viņš piezvanīja tēvocim.

Džonijs šajā jaukajā svētdienas rītā vēl bija bez bikšturiem un kaklasaites. Viņš lēnām pastaigājās gar rakstāmgaldu, pūzdams zilus dūmus no jau trešā cigāra šodien. Virs viņa galvas karājās biezu dūmu mākonis.

Kliegšana un lādēšanās pirms daudzām stundām bija izsīkusi. Berijs bija nolādējis Leo, Jonuči un Bulli. Leo bija devis pretī. Bet gāja laiks, un viņi beidza nervozēt Naktī Ixo regulāri bija braucis garām Kliforda mājai, katru reizi citā automašīnā, bet neko aizdomīgu neievēroja. Ķermenis joprojām bija tur.

Džonijs nolēma nogaidīt divdesmit četras stundas un mēģināt vēlreiz. Pa dienu viņi šo vietu novēros un līdz ar tumsas iestāšanos sāks enerģiski rīkoties. Bullis viņus pārliecināja, ka izkals līķi no betona desmit minūtēs.

Džonijs visiem bija licis saglabāt aukstasinību. Vēsu prātu.

Rojs Foltrigs beidza lasīt svētdienas avīzi savas priekšpilsētas mājas iekšējā pagalmā un basām kājām devās pa rasaino zāli, turēdams rokā aukstas kafijas tasi. Viņš nebija izgulējies. Viņš vēl tumsā bija gaidījis uz lieveņa, kamēr atnesīs avīzi, un izskrējis pēc tās pidžamā un peklmētelī. Viņš bija zvanījis Trumcnam, bet dīvainā kārtā Trumena kundze nezināja, kurp devies viņas vīrs.

Foltrigs apskatīja sievas stādītos rožu krūmus pie žoga un jau simto reizi sev jautāja, kurp dosies Marks Svejs. Bez šaubām — tā vismaz viņš domāja — Redžija bija palīdzējusi Markam izbēgt. Viņa acīmredzot atkal bija zaudējusi prātu un bēgusi kopā ar puišeli. Prokurors pie sevis pasmaidīja. Viņam bija prieks, ka nu viņš dabūs to rokā.

Angārs atradās ceturtdaļjūdzi no lidostas galvenās ēkas. Tas bija līdzīgs neskaitāmiem citiem — noplukušā pelēkā krāsā. Virs lielajām dubultdurvīm oranžiem burtiem bija uzkrāsots uzraksts Gulf Air. Durvis pašlaik vērās vaļā, kad visas trīs mašīnas apstājās angāra priekšā. Grīda bija no betona, spilgti zaļā krāsā, ideāli tīra. Angāra attālākajā stūrī stāvēja tikai divas privātās lidmašīnas. Gaisma atstarojās uz zaļās grīdas. Šī celtne ir pietiekami liela, lai te varētu sarīkot autosacīkstes, Marks pie sevis domāja, staipīdams kaklu, lai saskatītu abas lidmašīnas.

Pašlaik visa angāra priekšējā daļa bija atvērta. Gar aizmugures sienu ātri tuvojās trīs vīrieši, it kā kaut ko mcldējot. Divi citi stāvēja blakus durvīm. Ārpusē pastaigājās vēl pusducis, ieturot distanci no tikko kā stāvvietā novietotajām mašīnām.

— Kas ir šie cilvēki? — Marks jautāja, norādīdams uz priekšējo sēdekli.

— Viņi ir kopā ar mums, — Tmmens teica.

— Viņi ir FIB aģenti, — Redžija paskaidroja.

— Kāpēc tik daudz?

— Viņi vienkārši rūpējas par drošību. — Redžija atbildēja. — Cik daudz vēl nepieciešams laika? — viņa jautāja Tra-menam.

Viņš paskatījās pulkstenī. — Varbūt trīsdesmit minūtes.

— Iesim pastaigāties, — Redžija teica, atvērusi durvis. Vienlaicīgi atvērās pārējās vienpadsmit durvis, it kā būtu īstais laiks, un visi izkāpa no mašīnām. Marks apskatījās visapkārt — uz pārējiem angāriem, uz lidostas ēku, uz skrejceļu priekšā, uz kura pašreiz nosēdās lidmašīna. Satraukums auga. Pirms kādām trim nedējām viņš bija kārtīgi piekāvis kādu čali skolā, jo tas viņu bija ķircinājis par to, ka Marks nekad nav lidojis ar lidmašīnu. Ja viņi Marku redzētu tagad — to, kā viņu zibenīgi aizrāva uz lidostu speciālā automašīnā, kā viņš gaidīja personisko lidmašīnu, lai tā viņu nogādātu tur, kurp viņš gribētu doties. Tur vairs nebūs nekādu treileru un kautiņu ar skolas biedriem. Nebūs zīmīšu mammai, jo tagad viņa dzīvos pa māju. Viens pats moteļa numurā Marks bija izdomājis, cik šī ideja ir lieliska. Viņš bija ticis līdz Ņūorleā-nai, apvedis ap stūri mafiju tās dzimtajā pagalmā un varētu to atkārtot

Zēns uztvēra dažu aģentu skatienus. Tie, kuri stāvēja pie durvīm, ātri paskatījušies uz Marku, novērsās. Vienkārši pārbaudīja. Varbūt vēlāk viņš atstās autogrāfus.

Marks sekoja Rcdžijai plašajā angārā, kur viņa uzmanību saistīja divas privātās lidmašīnas. Tās bija kā mazas, spožas rotaļlietas zem Ziemassvētku eglītes, kas to vien gaidīja, lai kāds ar tām parotaļātos. Viena bija melna, otra — sudrabota, un zēns tās cieši nopētīja.

Vīrietis oranžā kreklā, virs kura kabatas bija izšūti vārdi Gulf Air, pašlaik aizvēra neliela kabineta durvis angārā un nāca uz viņu pusi. Viņu sagaidīja K. O. Lūiss, un abi klusi sarunājās. Vīrietis norādīja uz kabinetu un pieminēja kafiju.

Lerijs Trumens nometās ceļos blakus Markam, kurš joprojām apskatīja lidmašīnas. — Mark, vai tu mani atceries? — viņš smaidot jautāja.

—Jā, ser. Es jūs satiku slimnīcā.

— Pareizi. Mani sauc Lerijs Trumens. — Viņš pasniedza roku, un Marks to negribīgi saņēma. No bērniem negaida, lai tie sarokotos ar pieaugušajiem.

— Es esmu FIB aģents šeit Ņūorleānā.

Marks pamāja un turpināja vērot lidmašīnas.

— Vai tu vēlies tās apskatīt? — Trumens jautāja.

— Vai drīkst? — Marks pēkšņi kļuva draudzīgs.

— Protams. — Trumens piecēlās un uzlika roku Markam uz pleca. Viņi lēnām soļoja pa spodro betona grīdu, un Tru-mena soļi atbalsojās augšā pie griestiem. Abi apstājās melnās lidmašīnas priekšā. — Šī ir Learjet, — Trumens skaidroja

Redžija un K. 0. Lūiss iznāca no mazā kabineta ar lielām kūpošas kafijas tasēm. Aģenti, kas viņus pavadīja, ieslīdēja angāra ēnās. Abi malkoja jau kādu desmito kafijas tasi šajā garajā rītā un vēroja, kā Trumens izrāda lidmašīnas.

— Viņš ir drosmīgs zēns, — Lūiss teica.

— Viņš ir vienreizējs! — Redžija atsaucās. — Dažreiz viņš sevi uzskata par teroristu, pēc tam viņš raud kā mazulis.

— Viņš ir bērns.

— Es zinu. Bet nesakiet viņam to. Tas var viņu sarūgtināt, un, pie velna, kas lai zina, ko tad viņš izgudros. — Redžija ilgi malkoja kafiju. — Zēns tiešām ir izcils!

K. O. iepūta savā krūzē un padzērās pavisam mazu malciņu. — Mēs izmantojām sakarus. Rikiju Granta klīnikā Fēniksā gaida palāta. Mums nepieciešams zināt, vai tas būs galapunkts. Pirms piecām minūtēm zvanīja pilots. Viņam jānoformē lidojuma atļauja, jāreģistrē lidojuma maršruts.

—Tā ir Fēniksa. Tikai konfidenciāli, labi? Reģistrējiet mazo ar citu vārdu, tāpat māti un Marku. Atstājiet dažus no jūsu puišiem tuvumā. Es gribu, lai jūs apmaksātu Grinvcja braucienu turp un dažu dienu uzturēšanos.

— Nekādu problēmu. Cilvēki Fēniksā nav informēti par tiem, kas ieradīsies. Vai jūs runājāt par pastāvīgu dzīves vietu?

— Mazliet Marks vēlas dzīvot kalnos.

— Vankūverā ir jauki. Mēs iepriekšējo vasaru tur pavadījām atvaļinājumu. Tur ir vienreizēji!

—Ārpus valsts?

— Nekādu problēmu. Direktors Voils teica, ka viņi var doties, kurp vēlas. Mēs esam dažus lieciniekus izmitinājuši ārpus štatiem, un, manuprāt, Sveji ir piemērotas kandidatūras. Par viņiem, Redžij, parūpēsies. Mans godavārds!

Vīrietis oranžajā kreklā pienāca pie Marka un Trumena un pārņēma šīs neparastās ekskursijas vadību. Viņš nolaida melnās Learjet pakāpienus, un visi tris nozuda salonā.

— Man jāatzīstas, — Lūiss teica pēc tam, kad bija iemalkojis nākamo dedzinošās kafijas devu, — es visu laiku neticēju, ka bērns zina.

— Klifords viņam visu izstāstīja. Viņš zināja, kur tieši tas atrodas.

— Vai jūs zinājāt?

— Nē. Līdz vakardienai nezināju. Kad viņš pirmo reizi ieradās manā birojā, viņš teica, ka zina, bet neteica, kur tos ir. Paldies Dievam par to! Viņš to paturēja pie sevis, kamēr mēs vakar pēcpusdienā nokļuvām līķa kapavietas tuvumā.

— Kāpēc jūs braucāt šurp? Jūs taču šausmīgi riskējāt

Redžija pamāja uz lidmašīnas pusi. — Jums jāprasa viņam.

Marks uzskatīja, ka biris jāatrod. Ja Klifords būtu melojis, tad zēns bija izdomājis, ka vairs netiks turēts aizdomās.

— Un jūs tā vienkārši braucāt šurp un meklējāt līķi? Tāpat vien?

— Tur bija daudz kas vairāk. Tas ir garš stāsts, K. O., un es jums visas detaļas izstāstīšu pie vakariņu galda.

— Es gaidu ar nepacietību.

Pilota kabīnē parādījās Marka mazā galviņa, un Redžija iedomājās, ka varētu sākt darboties motori, lidmašīna lēnām izripotu no angāra uz skrejceļa un Marks to žilbinoši paceltu gaisā. Viņa bija pārliecināta, ka zēns to varētu izdarīt.

— Vai jūs uztraucāties par savu drošību? — Lūiss interesējās.

— Tiešām, ne. Es esmu tikai vienkārša advokāte. Kāds viņiem no manis labums?

— Atmaksa. Jums nav saprotams viņu domāšanas veids.

— Laikam ne.

— Direktoram Voilam patiktu, ja mēs dažus mēnešus būtu jūsu tuvumā, vismaz līdz beigsies tiesas prāva.

— Man vienalga, ko jūs darāt, es tikai nevēlos redzēt novērotājus.

— Labi. Mums ir savi paņēmieni.

Ekskursanti devās uz otru lidmašīnu — sudrabotu Cita-tion, un uz kādu brīdi Marks Svejs aizmirsa par līļdem un sliktajiem puišiem, kas uzglūn no koku ēnām. Tika nolaisti pakāpieni, un viņš kopā ar Trumenu iekāpa lidmašīnā.

Pie Redžijas un Lūisa pienāca aģents ar rāciju un teica: — Viņi tūlīt būs IdāL — Abi sekoja aģentam līdz laukumam angāra priekšā pie automašīnām. Pēc mirkļa viņiem pievienojās Marks un Trumens, un, kamēr viņi vēroja debesis, ziemeļu pusē parādījās mazītiņa lidmašīna.

— Lūk, viņi, — Lūiss teica. Marks tuvojās Redžijai un satvēra viņas roku. Lidmašīna, tuvojoties skrejceļam, kļuva lielāka. Tā, līdzīgi tai, kas angārā, bija melna, taču daudz lielāka. Aģenti — daži ģērbušies uzvalkos, citi — džinsos, sāka rosīties, lidmašīna tika vadīta šurp. Pagāja vesela minūte, pirms durvis atvērās un kāpnes pieskārās zemei.

Džeisons Maktūns pirmais noskrēja lejup pa pakāpieniem. Kad viņš pieskārās skrejceļam, lidmašīnu jau bija ielenkuši kāds ducis FIB aģentu. Maktūnam sekoja Diāna un Klints. Visi tris kopā ātri soļoja uz angāru.

Marks palaida vaļā Redžijas roku un skrēja pretī mātei. Diāna viņu satvēra un apkampa. Tad sekoja neveikls klusuma bridis, kura laikā visi klātesošie pētīja lidostas ēku tāluma.

Viņi apkampdamies neteica ne vārda. Marks cieši apķērās mātei ap kaklu un beidzot caur asarām teica: — Piedod, mamm! Piedod! — Diāna piespieda dēla galvu sev pie pleca un tajā brīdī iedomājas, ka būtu, ja nelaistu viņu nekad vaļā.

Redžija viņus ieveda mazā, bet tīrā kabinetā un piedāvāja Diānai kafiju. Viņa atteicās. Trumens, Maktūns, Lūiss un pārējā komanda nepacietīgi gaidīja aiz durvīm. Visvairāk nervozēja Trumens. Ja nu Muldano savāc līķi? Ko tad? Viņš nemierīgs soļoja uz priekšu un atpakaļ, skatīdamies uz aizslēgtajām durvīm, un uzdeva Lūisam simtiem jautājumu. Lūiss malkoja kafiju un centās izturēties mierīgi. Pašlaik bija bez divdesmit minūtēm astoņi. Saule spoži spīdēja, tm gaiss bija mitrs.

Marks sēdēja mātei klēpī, un advokāte Redžija pie rakstāmgalda. Klints stāvēja pie durvīm. «— Man prieks, ka jūs ieradāties, — Redžija uzrunāja Diānu.

— Man nebija citas izvēles.

—Tagad ir. Jūs varat mainīt lēmumu, ja gribat. Jautājiet man, ko vien vēlaties.

— Vai jūs, Rcdžij, jūtat, cik ātri skrien laiks? Pirms sešām dienām es atnācu mājās un atradu Rikiju, saritinājušos gultā un sūkājam īkšķi. Tad parādījās Marks un policists. Tagad mani grib padarīt par citu cilvēku un piespiest doties uz citu pasauli. Mans Dievs!

— Es saprotu, — teica Redžija. — Bet mēs nevaram apturēt notikumus.

— Vai tu uz mani dusmojies, mamm? — Marks jautāja.

—Jā. Tu veselu nedēļu nedabūsi kūciņas. — Diāna glaudīja dēla matus. Sekoja ilgs klusuma bridis.

— Kā iet Rikijam? — Redžija interesējās.

— Gandrīz bez izmaiņām. Dakteris Grinvejs cenšas viņu atmodināt, lai lidojums viņam sagādātu prieku. Viņu vajadzēja mazliet sazāļot, pirms mēs atstājām slimnīcu.

— Es neatgriezīšos Memfisā, mamm, — Marks paziņoja.

— FIB ir sazinājušies ar bērnu psihiatrisko slimnīcu Fēniksā. Viņi jūs tur gaida. Klints piektdien pārbaudīja. Slimnīcai ir ļoti labas atsauksmes.

—Tātad mēs dzīvosim Fēniksā? — Diāna jautāja.

—Tikai tik ilgi, kamēr Rikiju izlaidīs no slimnīcas. Pēc tam jūs varat doties, kurp sirds vēlas, — uz Kanādu, Austrāliju, Jaunzēlandi. Tas paliek jūsu ziņā. Vai arī varat apmesties Fēniksā.

— Brauksim uz Austrāliju, mamm. Tur vēl ir saglabājušies īsti kovboji. Es to vienreiz redzēju filmā.

— Diezgan filmu, Mark. —- Diāna joprojām glaudīja dēla galvu. — Mūsu šeit nebūtu, ja tu neskatītos tik daudz filmu.

— Kā ar televīziju?

— Nē. No šī brīža tev būs jālasa tikai grāmatas.

Kabinetā ilgu laiku valdīja klusums. Redžijai vairs nebija,

ko piebilst Klints bija līdz nāvei noguris un gatavs aizmigt stāvus. Diānas prāts tagad darbojās skaidri, pirmo reizi šonedēļ. Lai gan viņu vēl nomāca baiļu sajūta, viņa bija atbrīvojusies no ieslodzījuma Svētā Pētera slimnīcā. Diāna bija ieraudzījusi sauli un ieelpojusi īstu gaisu. Viņa turēja savu pazudušo dēlu, un otrs dēls izveseļosies. Visi šie cilvēki centās viņai palīdzēt. Lampu rūpnīca bija pagātnē. Vairs nekādu lētu treileru, nekādu rūpju par laikā neatsūtīto bērnu pabalstu un neapmaksātiem rēķiniem. Viņa varēs vērot, kā zēni izaug. Viņa varētu iestāties vecāku un skolotāju asociācijā. Viņa varētu nopirkt bērniem jaunas drēbes un sakopt savas rokas. Ak Dievs, viņai bija tikai trīsdesmit gadu! Ja viņa mazliet pacenstos un ieguldītu nedaudz naudas, viņa atkal izskatītos pievilcīga. Visapkārt bija vīrieši.

Lai gan nākotne šķita tumša un nodevības pilna, tā nevarēja būt šausmīgāka kā pēdējās sešas dienas. Viņa bija pelnījusi veiksmīgu iespēju. Tikai nepieciešams nedaudz ticības.

— Man šķiet, laiks doties uz Fēniksu. — Diāna teica.

Redžija atviegloti pasmaidīja. Viņa izvilka līgumu no diplomāta, ko Klints bija paņēmis līdzi. To jau bija parakstījuši Harijs un Maktūns. Redžija pievienoja savu parakstu un pasniedza pildspalvu Diānai. Markam kļuva garlaicīgi no apkampieniem un asarām, viņš piegāja sienai un apbrīnoja krāsainās ierāmētās lidmašīnu fotogrāfijas. — Es pārdomāju. Es varētu kļūt par pilotu, — viņš Klintām paziņoja.

Redžija paņēma līgumu. — Es atgriezīšos pec mirkļa, — vīna teica, atvērdama un aiz sevis aizvērdama durvis.

Trumens satrūkās, kad durvis atvērās. No viņa drebošās krūzītes izšļakstījās kafija un apdedzināja labo roku. Viņš nolamājās, nopurināja roku un slaucīja to gar biksēm.

— Nomierinieties, Lerij, parakstieties šeit! — Viņa pagrūda līgumu viņam zem deguna, un Trumens uzšņāpa savu vārdu. K. O. darīja to pašu.

— Sagatavojiet lidmašīnu, — Redžija teica. — Viņi dosies uz Fēniksu.

K. O. pagriezās un māja ar roku aģentiem pie angāra ieejas. Maktūns ātrā solī devās tuip ar papildnorādījumiem. Redžija atgriezās kabinetā un aizvēra durvis.

K. O. un Trumens sarokojās un muļķīgi sasmaidījās. Viņi cieši vēroja kabineta durvis.

— Ko tālāk? — Trumens murmināja.

— Viņa ir advokāte, — K. O. atzīmēja. — Ar advokātiem nekad nav viegli.

Maktūns pienāca Trumenam klāt un pasniedza aploksni. — Šeit ir tiesas pavēste cienījamajam Rojam Foltrigam, — viņš smaidīdams teica — Tiesnesis Rūzvelts to izdeva šorīt.

— Svētdienas ritā? — Trumens jautāja, paņemdams aploksni.

— jā. Viņš piezvanīja savam darbiniekam, un viņi satikās. Viņš ar nepacietību gaida, kad atkal redzēs Foltrigu Memfisā.

Visi trīs pasmējās. — To mēs cienījamajam pasniegsim šerit no rīta, — Trumens teica.

Pēc mirkļa duras atvērās. Klints, Diāna, Marks, pēc tam Redžija, cits citam sekojot, devās uz skrejceļu. Tika iedarbināti motori. Visur rosījās aģenti. Trumens un Lūiss viņus pavadīja līdz angāra durvīm un apstājās.

K. 0. diplomātiski piedāvāja Diānai roku un teica: — Novēlu jums veiksmi, Svejas kundze. Džeisons Maktūns jūs pavadīs līdz Fēniksai un palīdzēs tur uz vietas. Jūs esat pilnīgā drošībā. Un, ja mēs kaut kā jums varam palīdzēt, lūdzu, ziņojiet

Diāna, jauki pasmaidījusi, sarokojās ar viņu. Marks, izstiepis savu roku, teica: — Paldies, K. O. Jūs bijāt kā īstas zobu sāpes. — Zēns smaidīja, un visi uzjautrinājās.

K. O. smējās. — Veiksmi tev, Mark! Un zini, ko es tev, dēls, teikšu, — tu sagādāji lielākas sāpes.

—Jā, es zinu. Atvainojiet par visu! — Viņš sarokojās ar Trumenu un kopā ar māti un Maktūnu devās prom. Redžija un Klints palika pie angāra durvīm.

Pusceļā līdz lidmašīnai Marks apstājās. Tā, it kā pēkšņi būtu nobijies. Viņš sastinga un vēroja, kā Diāna iekāpj lidmašīnā. Ne mirkli iepriekšējo divdesmit četru stundu laikā viņam nebija ienācis prātā, ka Redžija paliks. Viņš nezin kāpēc vienkārši domāja, ka Redžija lidos kopā ar viņiem un nāks uz jauno slimnīcu tik ilgi, kamēr viņi būs drošībā. Tā nu viņš stāvēja — tik mazs uz platā skrejceļa un apmulsis, ka viņas vairs nav blakus. Zēns nekustējās. Redžija bija kopā ar Klintu un FIB.

Viņš lēnām pagriezās un, šausmu pārņemts, skatījās uz Redžiju, kamēr visu saprata. Marks paspēra dažus soļus viņas virzienā un apstājās. Redžija pameta mazo grupiņu un devās pie zēna. Viņa nometās ceļos uz skrejceļa un ielūkojās bērna baiļpilnajās acīs.

Viņš iekoda lūpā. — Tu nevaid nākt mums līdzi, vai ne?— viņš lēnām, bailīgi jautāja. Lai gan viņi bija runājuši stundām ilgi, šai tēmai viņi ne reizes nepieskārās.

Redžija pašūpoja galvu, viņai acīs bija asaras.

Zēns izslaucīja ar delnu acis. FIB aģenti stāvēja tuvumā, bet neskatījās. Pirmo reizi savā mūžā viņš nekautrējās raudāt cilvēkos. — Bet es gribu, lai tu brauc.

— Es nevaru, Mark. — Viņa pieliecās, apkampa zēna plecus un viegli piespieda sev klāt. — Es nevaru braukt.

Viņam pār vaigiem ritēja asaras. — Piedod par visu! Tu to nebiji pelnījusi.

— Bet, ja tas nebūtu noticis, Mark, es nekad nebūtu tevi satikusi. — Viņa zēnu noskūpstīja uz vaiga un stingri saspieda viņa plecus. — Es tevi mīlu, Mark. Man tevis pietrūks.

— Es nekad vairs tevi neredzēšu, vai ne? — Viņam drebēja lūpa un asaras pilēja no zoda. Viņš runāja tik tikko dzirdami.

Redžija sakoda zobus un šūpoja galvu. — Nē, Mark.

Viņa dziļi ievilka elpu un piecēlās. Viņai gribējās paņemt Marku un aizvest mājās pie mammucītes Lovas. Viņš varētu apmesties augšstāva istabā un ēst spageti un krēmu, cik lien.

Bet viņa tikai norādīja uz lidmašīnu. Diāna, pacietīgi gaidīdama, stāvēja durvīs. Marks vēlreiz noslaucīja vaigus. — Es nekad vairs tevi neredzēšu, — viņš it kā sarunājās pats ar sevi. Zēns pagriezās un mēģināja iztaisnot plecus, taču nespēja. Marks lēnām kāpa pa lidmašīnas trapu un pēdējo reizi pameta skatienu atpakaļ.

42

Pēc mirkļa, kad lidmašīna jau bija skrejceļa galā, Klints pieslīdēja Redžijai blakus un saņēma viņas roku. Abi klusēdami vēroja, kā lidmašīna paceļas un izzūd mākoņos.

Redžija noslaucīja asaras. — Es domāju, ka kļūšu par advokāti nekustamā īpašuma lietās, — viņa paziņoja. — Es vairs nevaru izturēt

— Viņš ir neparasts bērns, — Klints teica

—Tas sāp.

Klints saspieda viņas roku ciešāk. — Es zinu.

Trumens klusām pienāca klāt, un visi trīs raudzījās debesīs. Viņa, to ievērojusi, izvilka no kabatas kaseti. — Tā ir jūsu, — Redžija teica. Trumens to paņēma.

— Līķis ir garāžā aiz Džeroma Kliforda mājas, — viņa teica, joprojām slaucīdama acis. Austrumu Bruklinas ielā 886.

Trumens pagriezās uz kreiso pusi un pielika pie mutes rāciju. Aģenti metās uz automašīnām. Redžija un Klints nekustējās.

— Paldies, Redžij! — Trumens teica, pēkšņi dedzīgi vēlēdamies viņus pamest

Redžija pamāja mākoņiem tālumā. — Nesakiet paldies man! — viņa teica. — Sakiet paldies Markam!

Džons Grišams KLIENTS

Redaktore D. Kraule Korektores M. Stārkā, Z. Gražanska Tehniskā redaktore V. Vasiljeva

Formāts 84x108/32. Augstspiedums. 14 iespiedi. Iespiests a/s «Rota-3», LV-1012, Rigā, Brīvības ielā 139. Pasūt. Nr. 97-3.

DRĪZUMĀ

DŽONS  GRIŠAMS- LAIKS NOGALINĀT

Nelielajā Klantonas pilsētiņā ASV tiek gatavota tiesas prāva, par karu Normans Relnfelits, trīsdesmit gadus vecs kriminālo tieslietu ģēnijs, saka: "...Valsts vislielākā kriminālā lleslieta," — un savukārt studente Elēna Roāka to novērtē šādi: "...Šī Ir visa prāvu lielākā prāva."

Melnādainais Kāris Lī Heilijs ir nošāvis divas kaltos par viņa desmitgadīgās meitiņas izvarošanu, un viņam draud gāzes kamera.

Un sākas ne tikai advokāta Džeka Brlgansa cīņa par Karla Lī dzīvību. Sākas cīņa arī pašu advokātu vidū — zaudēta vai uzvarēta—šī skajā prāva nodrošina popularitāti... Baismā cīņā dodas arī kukluksklans — pret melnajiem un tiem baltajiem, kas gatavi viņus aizstāvēt...

PELIKĀNU LIETA

Nolicis Amerikas Savienoto Valstu vēsturē nebijis gadījums — nogalināti divi Augstākās tiesas tiesneši. Kas to izdarījis? Kādā nolūkā? Atbildi nespēj sniegt ne FIB, no CIP, ne arī policija. Patiesību nejauši atklāj tieslietu studente Derbija Šova. Profesors Tomass Kela-fians — viņš ir arī viņas mīļākais — iegūto informāciju nodod savam draugam FiB speciālpsdomniekam Sevīnam Verhīkam.

Šis arī ir tas liktenīgais mirklis, kas apgriež Oerbijas dzīvi ar kājām gaisā — viņas mīļotais cilvēks tiek nogalināts, viņai pašai tikai nejauši Izdodas paliki dzīvai, un sākas spēle nz dzīvību un nāvi — vai viņai Izdosies Izvairīties no saviem vajātājiem? Cik ilgi viņa to spēs izturēt? Kā izkļūt ārā no valsts?...

Par sākotnēji nevainīgo informācijas kopsavilkumu, kas nu jau ieguvis "Pelikānu lietas"nosaukumu, Ieinteresējas gan FIB, gan Savienoto Valstu prezidents, gan naftas kompānijas īpašnieks miljonārs Viktors Matīss, gan arī kriminālreportlerls Grejs Grāntems no "V/a-siimjw.fi Pos!"... Bet visas šīs drāmas pamatā Ir cīņa starp cilvēku alkatību, no vienas puses, un nesavtību, uo otras puses...

1

Sway — svārstīties. (.Angļu vai.)

2

Lave — mīlestība. (Angļu vai.)

3

Slick — veikls, izveicīgs. (Angļu vai)

4

Pecan — riekstu koks. Rieksti — Teksasas štata simbols. (Tulk. piez.)

5

Hackstrau! — no hack — sakapāt, sacirst — un straiu — salmi. (Angļu vai.)

6

Pēc Fārenheita. fTulk. piez.)

7

ASV Konstitūcijas piektais pielikums paredz, ka nevienu personu nevar piespiest liecināt pret sevi. (Tulk. piez.)

8

ASV Konstitūcijas pirmais pielikums garantē runas, reliģijas un preses brīvību. (Tulk. piez.)

9

Clerk — ierēdnis. (Angļu vai.)

10

Bull — bullis. (Angļu vai.)

Content

Grišams Džons Klients

1