Grišams Džons

Laiks nogalināt

DŽONS GRIŠAMS

LAIKS NOGALINĀT

1.

Bilijs Rejs Kobs bija sīkākais un jaunākais no abiem rednekiem [1] . Divdesmit trīs gadu vecumā viņš jau bija piedzīvojis cietumnieks, pavadottrīs gadus Pārčmanacietuinā. Viņu aizturēja narkotiku pārdošanas brīdī. Viņš bija sauss, sīksts nelietis, kas spēja izdzīvot cietumā tāpēc, ka viņš kaut kādā veidā vienmēr dabūja narkotikas, kuras pārdeva un dažkārt uzdāvināja melnajiem un cietumsargiem, kas viņu tāpēc aizsargāja. Gadu pēc iznākšanas nocietuma viņš bija kļuvis bagātāks, un viņa nelielā narkotiku tirdzniecība bija viņu padarījusi par vienu no Forda apriņķa turīgākajiem rednekiem. Viņš bija biznesmenis — ar darbiniekiem, pienākumiem, darījumiem, gluži visu, tikai ne nodokļu maksāšanu. Ilgu laiku Klantonas Forda automašīnu veikalā viņu pazina kā vienīgo tādu cilvēku, kas varēja samaksāt skaidrā naudā par jaunu pussmago auto. Sešpadsmit tūkstoši dolāru par īpaši būvētu, kā kanārijputniņš dzeltenu luksaFordapussmagoauto ar četriem velkošajiem riteņiem. Elegantos hromētos riteņu pārvalkus un dubļu riepas viņš bija ieguvis kādā darījumā. Dumpinieku [2] karogu, kas karājās aizmugures logā, Kobs bija nozadzis no piedzēruša studenta Misisipi universitātes amerikāņu futbola spēles laikā. Pussmagais bija Bilija Reja visdārgākā manta. Viņš sēdēja uz mašīnas borta ar alus bundžiņu rokā, smēķēja zālīti un skatījās, kā viņa draugs Vilards piestrādā pie melnās meitenes.

Vilards bija četrus gadus vecāks un vismaz duci gadu lēnāks. Viņš vispār bija nekaitīgs, nekad nebija nonācis lielās problēmās un nekad nebija nopietni strādājis. Varbūt viena nakts cietumā par sakaušanos krogā, bet nekas tāds, ar ko viņš varētu izcelties. Viņš sevi sauca par mežstrādnieku, bet muguras ievainojums viņam neļāva mežā strādāt. Mugum viņš bija ievainojis, strādājot uz naftas pumpja līcī, un naftas firma viņam izmaksāja glītu summiņu, ko viņš pazaudēja tad, kad viņa sieva viņu aptīrīja un aizbēga. Viņa galvenā nodarbošanās bija pusslodze pie Bilija Reja Koba, kas daudz nemaksāja, bet vienmēr piegādāja narkotikas. Pirmo reizi daudzu gadu laikā Vilards varēja dabūt visu, ko tikai gribēja. Un viņam vienmēr kaut ko vajadzēja. Tāds viņš bija k|uvis kopš sava negadījuma.

Viņai bija desmit gadu, un viņa bija sīciņa. Viņa gulēja uz elkoņiem, kas bija sasieti kopā ar dzeltenu neilona auklu. Viņas kājas bija dīvaini paplestas, pie kam viena kāja bija piesieta pie ozola atvases, bet otra pie satrunējuša sētas staba. Aukla bija iegriezusies miesā, un kājas asiņoja. Viņas sejiņa bija uzpampusi un asiņaina, un viena acs bija ciet. Ar otru viņa skatījās uz vīrieti, kurš sēdēja uz mašīnas borta. Viņa neskatījās uz to, kurš uz viņas gulēja, smagi elpoja, svīda un lādējās. Viņai ļoti sāpēja.

Pabeidzis viņš viņai iesita un iesmējās. Otrs vīrietis arī sāka smieties, un tad viņi smējās ļoti skaļi un vārtījās pa zāli pie pussmagā, kā ārprātīgi kliedzot un smejoties. Meitene aizgriezās un klusi raudāja, cenšoties būt nedzirdama. Tie bija viņu situši par raudāšanu un kliegšanu. Viņi bija solījušies meiteni nogalināt, ja viņa nebūs klusa.

Viņi piekusa smieties un abi apsēdās uz mašīnas borta, kur Vilards sevi aptīrīja ar mazās nigerietes krekliņu, kas nu bija gluži asiņains. Kobs pasniedza viņam aukstu alu no Iedus kastes un runāja par lielo mitrumu gaisā. Viņi skatījās uz meiteni, kas savādi kunkstēja un tad apklusa. Koba alus bija pusizdzerts un sasilis. Viņš ar bundžiņu svieda meitenei un trāpīja viņai pa vēderu, izšļācot baltas putas. Bundžiņa noripoja un apstājās blakus citām, kas visas bija nākušas no tās pašas ledus kastes.

Tagad jau viņi bija meiteni apmētājuši ar kādu duci pusizdzertu bundžiņu un smējušies. Vilardam bija grūti trāpīt mērķī, bet Kobs bija precīzs. Viņi neizniekoja alu, bet smagākas bundžiņas labāk lidoja nekā vieglākās, un bija jauki skatīties, kā izšļācas putas.

Siltais alus sajaucās ar tumšajām asinīm, tecēja pa meitenes seju un sakrājās peļķē zem viņas galvas. Viņa nekustējās.

Vilards prasīja Kobam, vai viņam neliekas, ka meitene ir mirusi. Kobs atvēra jaunu bundžiņu un izskaidroja, ka tā nevar būt mirusi, tāpēc ka nigerus nevar nonāvēt, tos spārdot, sitot un izvarojot. Vajadzēja kaut kā stiprāka, teiksim, naža, pistoles vai virves, lai nokoptu nigeri. Lai arī viņš nekad nebija tādā pasākumā piedalījies, viņš bija cietumā dzīvojis kopā ar lielu baru nigeru un par viņiem zināja visu ko. Viņi cits citu nogalināja, lietojot kādu ieroci. Tie, ko tikai sita vai izvaroja, nekad nenomira. Arī baltos sita un izvaroja, un daži nomira. Bet ne nigeri. Viņu galvaskausi ir cietāki. Tas Vilardu apmierināja.

Vilards jautāja, ko ar meiteni darīt tagad, kad tie ar viņu bija galā. Kobs smēķēja zālīti, uzdzēra tai virsū alu un sacīja, ka viņš vēl nav galā. Viņš nolēca no borta un aizklunkuroja līdz meitenei. Tas lādējās un kliedza, lai viņa pamostos, un, smejoties kā traks, meitenes sejā ielēja aukstu alu. Meitene vēroja, kā viņš apgāja tai apkārt, un redzēja, kā viņš skatās uz viņas kājstarpi. Kad viņš nolaida bikses, viņa pagriezās uz otru pusi un aizvēra acis. Viņai atkal ļoti sāpēja.

Meitene skatījās mežam cauri un kaut ko redzēja — vīrieti, kas mežonīgi skrien cauri stīgām un krūmājam. Tas bija viņas tētiņš, kas kliedza, rādīja uz viņu un izmisīgi mēģināja viņu izglābt. Meitene iekliedzās, un viņš pazuda. Viņa aizmiga.

Kad viņa pamodās, viens no vīriešiem gulēja zem borta, otrs zem koka. Viņi bija aizmiguši. Viņas rokas un kājas bija nejūtīgas. Asinis, alus un urīns bija sajaucies ar zemi, izveidojot lipīgu masu, kas viņas mazo ķermenīti pielīmēja zemei un plaisāja, kad viņa kustējās. Bēdz, meitene sev teica, bet ar visstiprāko piepūli viņa pakustējās tikai pāris centimetru pa labi. Viņas kājas bija uzsietas tik augstu, ka viņas sēžamvieta gandrīz nepieskārās zemei. Viņas kājas un rokas bija tik nejūtīgas, ka tās nevarēja pakustināt.

Viņa meklēja savu tēvu mežā un klusi viņu sauca. Viņa gaidīja un atkal aizmiga.

Kad viņa pamodās otrreiz, vīrieši bija augšā un rīkojās. Garākais ar mazu nazīti rokā piestreipuļoja pie meitenes. Tas sagrāba meitenes kreisās rokas locītavu un mežonīgi graizīja auklu, kamēr tā pārtrūka. Tad tas atbrīvoja meitenes labo kāju, un viņa pagriezās ar muguru pret vīriešiem un pievilka kājas pie sevis.

Kobs pārmeta resnu slēpju auklu pāri zaram un galā iesēja cilpu ar slīdošo mezglu. Viņš uzbāza cilpu meitenes galvai un ar otru auklas galu aizgāja un apsēdās uz borta, kur Vilards bija aizsmēķējis jaunu zālīti un ņirdza par to, ko Kobs gatavojās darīt. Kobs savilka auklu un tad rāva to ar visu spēku. Mazais, kailais ķermenītis palēcās un apstājās tieši zem zara. Meitenītei aizrāvās elpa, un viņa sāka klepot. Tāpēc Kobs laipni palaida virvi vaļīgāk, lai dotu viņai pāris minūtes. Viņš piesēja virvi aizsargstienim un atvēra jaunu alus bundžiņu.

Viņi sēdēja uz borta, dzerot, smēķējot un skatoties uz meiteni. Pirms tam viņi bija bijuši pie ezera, kur Kobam bija draugs ar laivu un vairākām sievietēm. Teica, ka viņas ir dabūjamas, bet izrādījās citādi. Kobs bija devīgi dāļājis narkotikas un alu, bet viņas neatbildēja ar laipnību. Nikni un neapmierināti viņi bija sākuši braukāt un nejauši satikuši meiteni, kas gāja ar pārtikas tūtu rokā. Vilards bija viņai trāpījis pa pakausi ar alus bundžiņu.

"Vai tu to darīsi?" prasīja Vilards, viņa acis bija sarkanas un miglainas.

Kobs vilcinājās. "Nē, es ļaušu tev. Šī bija tava doma."

Vilards ievilka dūmus, nospļāvās un teica: "Nebija vis mana ideja. Tu jau esi lietpratējs nigeru nogalināšanā. Sāc!"

Kobs atsēja virvi no aizsargstieņa un savilka to cieši. Virve norāva kokam mizu un apbēra meiteni ar sīkām gobas šķembām. Viņa tagad viņus rūpīgi vēroja un ieklepojās.

Pēkšņi meitene kaut ko dzirdēja. Tā izklausījās kā automašīna ar skaļu izpūtēju. Abi vīrieši ātri pagriezās un skatījās uz lielceļa pusi. Viņi lādējās un sāka steigties. Viens aizcirta bortu, otrs skrēja pie meitenes, paklupa un nokrita viņai līdzās. Viņi lamāja viens otru, pagrāba meiteni, norāva tai virvi no kakla, aiznesa līdz pussmagajam un iesvieda viņu mašīnā. Kobs viņai iesita un brīdināja, ka viņš meiteni nogalinās, ja viņa nebūs klusa. Kobs ari teica, ka aizvedīs to mājās, ja viņa paklausīs. Ja ne, tie viņu nogalinās. Vīrieši aizcirta durvis un uzdrāzās uz meža ceļa. Meitene domāja, ka viņa brauc mājās, un viņa noģība.

Kobs un Vilards pamāja skaļajai automašīnai, kas pabrauca viņiem garām šaurajā meža ceļā. Vilards paskatījās atpakaļ, lai redzētu, vai mazā nigeriete guļ. Kobs uzgriezās uz lielceļa un drāzās uz priekšu.

"Ko nu?" Vilards nervozi jautāja.

"Nezinu," Kobs uztraukti atbildēja. "Bet mums kaut kas jādara steidzīgi, pirms viņa piesmērē mašīnu ar asinīm. Paskaties atpakaļ, kā viņa asiņo!"

Pabeidzis dzert alu, Vilards bridi domāja. "Iesviedīsim viņu no tilta upē," viņš lepni teica.

"Laba doma. Nolādēti laba doma." Kobs piespieda bremzes. "Izcel man vienu alu!" viņš uzsauca Vilardam, kas izkāpa no mašīnas un paņēma no ledus kastes divas alus bundžiņas. "Viņa ir asiņojusi pat uz ledus kastes," viņš ziņoja, un viņi drāzās tālāk.

II

Gvena Heilija sajuta kaut ko šausmīgu. Parasti viņa sūtīja uz veikalu vienu no trim puikām, bet tēvs viņus bija nosodījis, un tagad viņi ravēja dārzu. Toņa jau bija gājusi uz veikalu viena pati — tas bija nepilnu kilometru attālu — ,un viņai varēja iepirkšanos uzticēt. Bet pēc divām stundām Gvena sūtīja zēnus meklēt māsiņu. Viņi sprieda, ka Toņa ir iegriezusies pie Paunderiem un spēlējas ar viņu daudzajiem bērniem vai arī aizgājusi vēl garām veikalam pie savas labākās draudzenes Besijas Pīrsones.

Bet Beita kungs veikalā sacīja, ka viņa tur ir bijusi pirms labas stundas. Un Gvenas vidējais dēls Džārviss atrada pārtikas maisu ceļa malā.

Gvena piezvanīja vīram uz papīrfabriku, iegrūda Kārlu Li, junioru, mašīnā un sāka braukāt pa meža ceļiem. Vigi aizbrauca uz veco ciemu uii pārbaudīja, vai Toņa nav pie savas tantes. Tad aizbrauca uz Brodveja veikalu, kas bija nepilnu kilometru no Beita veikala. Tur vairāki melni veči teica, ka meitene nav redzēta. Viņi izbraukāja meža un putekļainos lauku ceļus divu kvadrātkilometru apkārtnē ap savu māju.

Kobs nevarēja atrast tiltu, uz kura nesēdētu nigeri ar makšķerēm. Uz katra tilta atradās četri pieci ar lielām salmu cepurēm un niedru makšķerkātiem, zem tilta cita grupa, tāpat ar lielām salmu cepurēm un niedru makšķerkātiem, nekustīgi sēdēja uz apgāztiem spaiņiem, tikai šad tad iesitot mušai vai odam.

Nu viņš bija nobijies. Vilards bija nolūzis un nebija nekāds palīgs. Tagad Kobam bija vienam pašam jāizdomā, kā noslēpt meiteni tā, lai viņa nekad vairs nevarētu runāt. Vilards krāca, kad viņš izmisīgi braukāja pa ceļiem, meklējot tiltu pāri kādai upei, kur varētu meiteni iemest tā, lai pusducis nigeru ar salmu cepurēm to neredzētu. Redzot spogulī, ka meitene ir piecēlusies, viņš uzmina uz bremzēm, un viņa smagi atsitās pret kabīnes sienu. Vilards atsitās pret paneli, nokrita uz grīdas un turpināja krākt. Kobs lādēja viņus abus kopā.

Čatulas ezers nebija nekas vairāk kā cilvēku izrakta dubļu peļķe, kam pa vidu sniedzās zāļu apaudzis dambis. Dīķis atradās Forda apriņķa tālākajā dienvidrietumu stūrī, bet tā viena daļa atradās Vanbjūrena apriņķī. Pavasarī šis dīķis izcēlās ar to, ka tas bija lielākais ezers Misisipi. Bet vasaras beigās lietus sen nebija lijis un saule cepināja dīķi, kamēr tas gandrīz pilnīgi izžuva. Tālie krasti kaut kā savilkās kopā, un pašā vidū bija dziļš, brūns ūdens. To no visām pusēm baroja strauti, urdziņas un pat pāris straumes, ko varētu saukt par upēm. Visas šīs ietekas dabiski prasīja lielu daudzumu tiltu visapkārt dīķim.

Pāri šiem tiltiem lidoja dzeltenais pussmagais, lai atrastu piemērotu vietu, kur pazaudēt nevēlamu līdzbraucēju. Kobs sāka izmist. Viņš atcerējās vēl vienu tiltu — šauru koka tiltu pāri Fogija strautam. Tiltam tuvojoties, Kobs redzēja nigerus ar niedru kātiem, nogriezās sānceļā un apturēja mašīnu. Viņš nolaida bortu, izvilka meiteni no mašīnas un iesvieda to nelielā gravā, kas bija pilna ar kudzu stīgām.

Karls Lī Heilijs nesteidzās. Gvena bija nervoza. Viņa jau vairakkārt bija zvanījusi uz papīrfabriku, uztraukdamās, ka bērni nolaupīti. Darbu beidzot, viņš atzīmēja savu kartīti automātā un pusstundas garo ceļu nobrauca trīsdesmit minūtēs. Viņš kļuva bažīgs, redzot, ka pie durvīm novietota patruļmašīna. Gvenas radu automašīnas bija visgarām ceļam, bet vienu mašīnu viņš nepazina. Niedru makšķerkāti sniedzās ārā pa logiem, un mašīnā bija vismaz septiņas salmu cepures.

Bet kur bija Toņa un puikas?

Atverot priekšdurvis, viņš dzirdēja Gvenu raudam. Pa labi mazajā dzīvojamajā istabā viņš atrada cilvēku baru ap dīvānu, uz kura gulēja sīks ķermenis. Bērns bija ietīts mitros dvieļos, un ap to stāvēja raudoši radi. Viņam pieejot pie dīvāna, raudāšana apstājās un cilvēku bars atkāpās. Tikai Gvena palika pie bērna, viegli paijājot tā matus. Viņš notupās līdzās dīvānam un aizskāra meitenes pleciņu. Karls Lī uzrunāja meitu, un viņa mēģināja pasmaidīt. Meitenes seja bija asiņaina masa ar dziļiem ievainojumiem. Abas acis bija aizpampušas un asiņoja. Tēva acīs saskrēja asaras, redzot mazo ķermenīti, ietītu dvieļos un asiņojot no kāju locītavām līdz pierei.

Karls Lī prasīja Gvenai, kas noticis. Viņa sāka drebēt un gaudot, un viņas brālis to aizveda uz virtuvi. Karls Li piecēlās, pagriezās pret cilvēkiem un pieprasīja paskaidrojumus.

Klusums.

Viņš prasīja trešo reizi. Vilijs Heistings, kas bija ne vien Gvenas brālēns, bet arī šerifa [3] vietnieks, panācās uz priekšu un stāstīja Karlam Lī, ka makšķernieki, kas bijuši pie Fogija strauta, ievērojuši, ka Toņa guļ ceļa vidū. Viņa pateikusi, kā sauc viņas tēti, un viņi to pārveduši mājās.

Heistings apklusa un skatījās zemē.

Karls LI blenza uz viņu un gaidīja. Visi citi aizturēja elpu un skatījās zemē.

"Kas notika, Vilij?" Karls Lī kliedza, uz šerifa vietnieku skatoties.

Heistings runāja lēnām un, skatoties ārā pa logu, atkārtoja to, ko Toņa bija stāstījusi mātei par baltajiem vīriešiem, viņu pussmago, auklu un kokiem un to, ka ļoti sāpējis, kad viņi gulējuši uz viņas. Heistings pārstāja runāt, izdzirdis ātrās palīdzības mašīnas sirēnu.

Cilvēki klusi izgāja verandā un skatījās, kā ātrās palīdzības brigāde izceļ nestuves no mašīnas un dodas uz māju.

Sanitflri apstājās, redzot, ka Karls LI iznāk no mājas ar savu meitu rokas Viņš ar meiteni klusi runājās, un no viņa zoda pilēja milzīgas asaras. Viņš iekāpa mašīnā, kur sanitāri viņam meitu uzmanīgi izņēma no rokām.

2

Ozijs Vols bija vienīgais melnais šerifs Misisipi. Nesenajā pagātnē bija bijuši vairāki citi melnie šerifi, bet pašlaik viņš bija viens pats. Viņš ar to ļoti lepojās, jo Forda apriņķī bija septiņdesmit četri procenti balto, kamēr citi melnie šerifi bija strādājuši apriņķos ar daudz lielāku melno procentu. Balto cilvēku apriņķī nebija bijis melna šerifa kopš rekonstrukcijas [4] .

Viņš bija dzimis un uzaudzis Forda apriņķī, un lielākā daļa melno un daži baltie bija viņa radi. Pēc segregācijas [5] atcelšanas viņš bija mācījies pirmajā jauktajā klasē, kas beidza Klantonas vidusskolu. Vols bija gribējis spēlēt amerikāņu futbolu Misisipi universitātē, bet šai vienībai jau bija divi melnie. Tā Vols studēja Alkornas koledžā. Kā aizsardzības nogāzēju viņu ievainoja celī, un viņš atgriezās Klantonā. Volam pietrūka amerikāņu futbola, bet viņam patika būt šerifam un iegūt vairāk balto balsu, nekā dabūja baltie konkurenti. Baltajiem jauniešiem Vols patika tāpēc, ka viņš bija redzēts televīzijas sporta raidījumos un žurnālos. Viņu vecāki respektēja Volu un balsoja par viņu tāpēc, ka Ozijs bija neatlaidīgs policijas darbinieks, kas nešķīra baltos pankus no melnajiem. Baltie politiķi Oziju atbalstīja tāpēc, ka, viņam kļūstot par šerifu, Tieslietu ministrija vairs par Forda apriņķi neinteresējās. Bet melnie Oziju dievināja, jo viņš bija viens no viņiem.

Viņš neēda vakariņas un gaidīja savā pilsētas cietuma birojā, kad Heistings atgriezīsies no Ileiliju mājas. Viņš kādu jau turēja aizdomās. Bilijs Rejs Kobs nebija šerifa birojā svešs. Ozijs zināja, ka viņš pārdod narkotikas, viņš tikai nevarēja Kobu pieķert. Viņš arī zināja, ka Kobs var būt ļauns. Dispečers izsauca visus šerifa vietniekus. Kad tie ieradās cietumā, Ozijs tiem uzdeva atrast Biliju Reju Kobu, bet pagaidām neapcietināt. Vietnieku bija divpadsmit, deviņi balti un trīs melni. Viņi izklīda pa visu apriņķi, meklējot elegantu dzeltenu Forda pussmago ar dumpinieku karogu aizmugures logā.

Kad Heistings ieradās, viņi abi ar šerifu brauca uz Forda apriņķa slimnīcu. Kā parasts, Heistings vadīja mašīnu, bet Ozijs lietoja rāciju. Otrā stāva uzgaidāmajā telpā bija visi Heiliju radi. Tantes, tēvoči, vecvecāki, draugi un svešinieki bija mazajā istabā, bet daži stāvēja gaitenī. Varēja dzirdēt čukstus un klusas raudas. Toņa bija operāciju

Karls LI sēdēja uz dīvāna tumšā stūrī. Gvena bija viņam blakus, un puikas sēdēja līdzās mātei. Viņš skatījās zemē un neievēroja cilvēkus. Gvena bija atspiedusi galvu uz viņa pleca un klusi raudāja. Zēni sēdēja taisni, ar rokām uz ceļiem, reizēm paskatoties uz tēvu, it kā gaidītu kādu atbalstu.

Ozijs gāja cauri pūlim, sarokojoties un pasakot pa kādam vārdam. Viņš notupās pie Karla Lī un Gvenas. "Kā viņai ir?" viņš prasīja. Karls Lī viņu neievēroja. Gvena raudāja skaļāk, bet puikas šņaukājoties slaucīja asaras. Viņš papliķēja pa Gvenas ceļgalu un piecēlās. Kāds no Gvenas brāļiem aizveda Oziju un Heistingu gaitenī, projām no ģimenes locekļiem. Viņš sarokojās ar Oziju un pateicās viņam par atnākšanu.

"Kā viņai ir?" Ozijs jautāja.

"Ne īpaši labi. Toņu operē, un tas laikam ies vēl labu laiku. Viņai ir lauzti kauli, smags satricinājums. Toņa ir pamatīgi sadauzīta. Viņai uz kakla ir virves brūce, tā, it kā tie būtu viņu mēģinājuši pakārt."

"Vai viņu izvaroja?" šerifs prasīja, labi zinot atbildi.

"Jā. Viņa stāstījusi mātei, ka viņi to darījuši vairākkārt un viņu stipri saplēsuši. Ārsti to apstiprina."

"Kā ir Karlam Lī un Gvenai?"

"Slikti. Man liekas, ka viņi cieš no šoka. Karls Lī nav teicis neviena vārda, kopš viņš te nonāca."

Ozijs apsolīja, ka viņi abus vīriešus atradīs un tad tos ieslēgs drošā vietā. Brālis domāja, ka viņus vajadzētu paslēpt kaut kur tālāk — to drošības dēļ.

Divus kilometrus aiz Klantonas Ozijs rādīja uz grantētu ceļu. "Iebrauciet te!" viņš teica Heistingam, kas nogriezās no lielceļa un piebrauca vecai un noplukušai riteņmājai. Bija gandrīz tumšs.

Ozijs paņēma savu steku un piesita pie durvīm. "Atver durvis, Bumpos!"

Piekabe šūpojās, Bumposam skrienot uz tualeti, lai noskalotu notekā cigareti ar zālītēm.

"Atver durvis, Bumpos!" Ozijs dauzīja durvis. "Es zinu, ka tu esi mājās. Ver vaļa vai es durvis ielauzīšu!"

Bumposs atrāva durvis, un Ozijs iegāja iekšā. "Zini, Bumpos, katru reizi te dīvaini ož un tualetē tek ūdens. Apģērbies, man tev ir uzdevums."

"Ka-as?"

"Pastāstīšu ārpusē, kur vismaz var elpot. Apģērbies labi ātri un nāc Ildzi!"

"Un ja es neiešu?"

"Es rit parunāšu ar tavu uzmanītāju [6] ."

"Es būšu pēc pāris minūtēm."

Ozijs pasmaidīja un gāja uz mašīnu. Bobijs Bumposs bija viens no viņa mīļākajiem cilvēkiem. Kopš viņš bija pirms diviem gadiem izlaists no cietuma un nodots uzmanītāja rokās, viņš bija dzīvojis visai godīgi, tikai reizēm veicot kādu darījumu ar narkotikām, lai iegūtu mazliet naudas. Ozijs viņu uzmanīja kā vanags un zināja par šiem darījumiem. Bumposs saprata, ka Ozijs zina, un tāpēc ar dedzību mēģināja izpatikt savam draugam šerifam Volam. Bija paredzēts izmantot Bumposu, lai pieķertu Biliju Reju narkotiku tirgošanā, bet to tagad varēja atlikt.

Pēc pāris minūtēm viņš iznāca, bāžot kreklu biksēs. "Kojūs meklējat?" viņš prasīja.

"Biliju Reju Kobu."

"Kas tad tur? To jau var atrast bez manis."

"Aizveries un paklausies! Mēs domājam, ka Kobs ir iejaukts izvarošanā. Divi baltie izvarojuši melnu meiteni, un man liekas, ka Kobs tur bijis klāt."

"Kobs tak neizvaro. Viņš tak tirgojas ar narkotikām."

"Aizveries un paklausies! Atrod Kobu un pavadi ar viņu kādu laiku kopā! Pirms piecām minūtēm viņa pussmagais bija pie Hjūija. Izpērc viņam alu. Paspēlē biljardu, uzmet kauliņus, vienalga ko. Dabū zināt, ko viņš šodien darījis un ar ko bijis kopā. Kur viņš bijis. Tu zini, kā viņam patīk runāt."

"Taisni tā."

"Kad tu viņu atrod, piezvani dispečeram. Viņš mani sameklēs. Es būšu tuvākajā apkārtnē. Vai saprati?"

"Tak jau, šerif. Nav problēmu."

"Vai ir kādi jautājumi?"

"Jā, man nav ne centa. Kas par to maksās?"

Ozijs iedeva viņam divdesmitnieku, un viņš pazuda. Heistings brauca ezera virzienā, pie Hjūija.

"Vai viņam var uzticēties?"

"Kam?"

"Tam Bumposa bērnelim."

"Protams, ka var uzticēties. Bumposs ir bijis ļoti noderīgs, kopš viņš ir ārā no cietuma. Viņš ir lāga zēns, kas mēģina būt godīgs, un tas viņam pat parasti izdodas. Viņš atbalsta savu šerifu un darīs visu, ko no viņa prasīšu."

"Kāpēc?"

"Tāpēc, ka pirms gada es viņu noķēru ar trīssimt gramiem hašiša. Bumposs bija uz brīvām kājām kādu gadu, kad es noķēru viņa brāli ar trīsdesmit gramiem un teicu, ka tas viņam maksās trīsdesmit gadus mūža. Viņš sāka vaidēt un uztraukties un noraudāja kamerā gandrīz visu nakti. Nākamajā rītā viņš bija gatavs runāt. Viņam narkotikas piegādājis brālis Bobijs. Tā es viņu palaidu vaļā un aizbraucu pie Bobija. Piedauzīju pie durvīm un dzirdēju, ka kāds tualetē nolaiž ūdeni. Tā kā viņš nenāca pie durvīm, es tās iespēru istabā un atradu viņu vienās apakšbiksēs, mēģinot iztīrīt tualeti, jo hašišs negāja lejā un tualete bija ar to pilna. Nezinu, cik daudz viņš nolaida, bet lielākā daļa uzpeldēja atpakaļ. Nobaidīju viņu tā, ka viņš apčurājās."

"Nopietni?"

"Jā. Bikses bija pavisam slapjas. Tas bija varens skats. Viņš slapjās apakšbiksēs ar ūdens nolaižamo vienā rokā, hašišu otrā, un tualetes telpa lēnām pārplūst."

"Un ko jūs?"

"Teicu, ka es viņu nogalināšu."

"Un ko viņš?"

"Sāka raudāt. Raudāja kā zīdainis. Par mammu un cietumu, par šo un to. Un solījās dzīvot godīgi."

"Vai tad jūs viņu neapcietinājāt?"

"Nē. Es nespēju. Es viņu ļoti izlamāju un vēl mazliet piedraudēju. Turpat no tualetes pa rāciju atradu viņam uzmanītāju. Man nav bijis nevienas problēmas ar viņu kopš tā laika."

Viņi nobrauca garām Hjūija krogam un ievēroja, ka Koba pussmagais ir kopā ar vēl duci pikapu un citu mašīnu. Heistings novietoja patruļmašīnu aiz melno baznīcas, no kurienes krogu ļoti labi varēja pārskatīt. Otra patruļmašīna bija paslēpta lielceļa pretējā pusē. Pēc brīža stāvvietā iedrāzās Bumposs. Nobremzēja, uzsitot šalti grants, un novietoja savu mašīnu blakus Koba pussmagajam. Viņš pameta skatu apkārt un bezrūpīgi iegāja krogā. Pēc trīsdesmit minūtēm dispečers paziņoja Ozijam, ka uzrādītājs ir atpazinis vainīgo, baltu vīrieti Hjūija krogā, kas atrodas uz 305. lielceļa, tuvu ezeram. Pēc pāris minūtēm divas citas patruļmašīnas paslēpās apkaimē. Viņi gaidīja.

"Kāpēc jūs esat tik pārliecināts, ka Kobs ir vainīgs?"

"Es neesmu pārliecināts. Man tā šķiet. Meitenīte teica, ka pussmagajam bija spoži riteņi un lielas riepas."

"Tad (as ir viens no apmēram diviem tūkstošiem."

"Viņa ari teica, ka mašīna irdzeltenaar dumpiniekukarogu aizmugures logā."

"Tādu būs ap divi simti."

"Varbūt mazliet mazāk. Cik ir tādu negantnieku kā B ilijs Rejs Kobs?"

"Un ja nu tas nebija viņš?"

"Ir gan."

"Un ja ne?"

"Mēs drīz uzzināsim. Viņam ir liela mute, īpaši tad, kad viņš ir piedzēries."

Veselas divas stundas viņi gaidīja un skatījās, kā pikapi piebrauc un pazūd. Smago mašīnu šoferi, mežstrādnieki, fabriku strādnieki, laukstrādnieki novietoja savus pikapus un džipus stāvvietā un iegāja iekšā, lai dzertu, spēlētu biljardu,klausītos orķestrī, bet—galvenokārt— lai meklētu vientuļas sievietes. Daži aizgāja līdz Annas traktierim, palika tur mazu brītiņu un nāca atpakaļ pie Hjūija. Annas traktieris bija tumšāks iekšpusē un ārā, tam nebija krāsaino alus reklāmu un orķestra, kas padarīja Hjūiju tik ļoti populāru. Annas traktierī bija narkotikas, bet Hjūijam bija viss: mūzika, sievietes, laimīgā stunda [7] , pokera mašīnas, kauliņi, dejošana un lieliska kaušanās. Viena tāda kautiņa dalībnieki izbira pa durvīm, un bars mežonīgu redneku spēra un sita cits citu bez kādas jēgas, kamēr piekusa un gāja atpakaļ spēlēt kauliņus.

"Es ceru, ka tur nebija Bumposa," nosacīja šerifs.

Iekšpusē tualetes bija mazas un riebīgas, un lielākā daļa klientu atvieglojās ārpusē starp mašīnām. īpaši tas notika pirmdienas vakaros, kad desmit centu alus pievilka rednekus no četriem apriņķiem un katra mašīna tika aplaistīta vairākkārt. Apmēram reizi nedēļā kādu nevainīgu garāmbraucēju traucēja kaut kas, ko viņš vai viņa redzēja stāvvietā, un Ozijam bija kāds jāapcietina. Citādi viņš šīs iestādes lika mierā.

Abi krogi pārkāpa likumu daudzos veidos. Tur bija azartspēles, narkotikas, nelegāls viskijs, mazgadīgie, un krogi neievēroja slēgšanas laiku. īsu laiku pēc pirmās ievēlēšanas un neapdomīga solījuma dēļ Ozijs izdarīja lielu kļūdu un slēdza visus apriņķa krogus. Noziegumu līmenis uz vietas pieauga. Cietums bija pārpildīts. Tiesas nevarēja pagūt visas lietas izskatīt. Redneki apvienojās, un vesela rinda mašīnu devās uz Klantonu un novietojās pie tiesas nama pilsētas laukumā. Simtiem. Katru vakaru viņi ielauzās laukumā, dzerot, kaujoties, spēlējot skaļu mūziku un kliedzot rupjības nelaimīgajiem pilsētas iedzīvotājiem. Katru ritu laukums izskatījās pēc izgāztuves ar pudelēm un kanniņām visās malās. Viņš slēdza arī melno krogus, un ielaušanās, laupīšanas, cīņas ar

nažiem trīskāršojās mēneša laikā. Vienas nedēļas laikā notika divas slepkavības.

Beidzot tad, kad pilsēta bija aplenkta, grupa garīdznieku slepeni satikās ar Oziju un lūdzās, lai viņš atļauj krogus atkal atvērt. Ozijs pieklājīgi aizrādīja, ka vēlēšanu kampaņas laikā viņi paši bija uzstājuši, lai krogus slēdz. Garīdznieki atzina, ka viņiem nav bijusi taisnība, un lūdza glābt pilsētu. Un solīja atbalstīt viņu nākamajās vēlēšanās. Ozijs piekāpās, un dzīve Forda apriņķī atgriezās vecajās sliedēs.

Ozijam nepatika, ka šie krogi tik sekmīgi darbojas viņa apriņķī, bet šerifs, bez šaubām, uzskatīja, ka viņa likumu mīlošie pilsoņi ir daudz drošāki, ja krogi ir vaļā.

Divdesmit divos trīsdesmit dispečers ziņoja, ka uzrādītājs zvana un vēlas runāt ar šerifu. Ozijs pastāstīja, kur viņš atrodas, un pēc minūtes Bumposs aizstreipuļoja līdz savai mašīnai. Viņš grieza mašīnu ātri, grants lidoja, un viņš mērķēja uz baznīcu.

"Bumposs ir pilnā," teica Heistings.

Tas izdrāzās cauri baznīcas stāvvietai un apturēja mašīnu metru no patruļmašīnas. "Čau, šerif!" viņš kliedza.

Ozijs aizgāja līdz pikapam. "Kāpēc tik ilgi?"

"Jūs teicāt, lai es palieku kaut visu nakti."

"Bet tu viņu atradi pirms divām stundām."

"Taisnība, šerif, bet vai jūs kādreiz esat mēģinājis izdot divdesmit dolāru par alu, ja tas maksā piecdesmit centu bundžiņā?"

"Vai tu esi pilnā?"

"Nē, man iet pavisam labi. Vai es varu dabūt vēl divdesmit?"

"Ko tu uzzināji?"

"Par ko tad?"

"Kobu!"

"Viņš tur patiešām ir."

"Es zinu, ka viņš tur ir. Kas vēl?"

Bumposs pārtrauca smaidīt un paskatījās uz attālo krogu. "Viņš par to smejas, šerif. Tas ir liels joks. Viņš teica, ka nu beidzot viņš atradis nigerieti, kas ir nevainīga. Kāds prasīja, cik viņa bija veca. Kobs teica, k;i astoņi vai deviņi. Visi smējās."

I Icistings aizvēra acis un nolieca galvu. Ozijs grieza zobus un skatījās projām. "Ko viņš vēl teica?"

"Kobs ii pamati)',i piedzēries. Viņš rīt neko neatcerēsies. Viņš teica, ka viņa bija gliia, maza nigeriete."

"Kas ir ar viņu kopā?"

"Pīts Vilards." "Vai viņš vēl tur ir?"

"Nu jā. Viņi abi par to smējās."

"Kur viņi atrodas?"

"Kreisajā pusē pie spēļu automātiem."

Ozijs pasmaidīja. "Labi, Bumpos. Tu to izdarīji labi. Pazūdi!"

Heistings piezvanīja dispečeram un nosauca abu vārdus. Dispečers nodeva ziņu vietniekam Lūnijam, kas bija mašīnā apriņķa tiesneša Pērsija Balarda mājas priekšā. Lūnijs iedeva tiesnesim divas liecības un divas apcietināšanas pavēles. Balards parakstījās uz pavēlēm, Lūnijs pateicās viņa godībai un devās projām. Divdesmit minūtes vēlāk Lūnijs nodeva apcietināšanas pavēles Ozijam aiz baznīcas.

Tieši divdesmit trijos orķestris apstājās takts vidū, kauliņi pazuda, dejotāji sastinga, biljarda bumbiņas apstājās—un kāds uzgrieza gaismas. Visu acis sekoja lielajam šerifam, kad viņš un viņa vietnieki pārlīgoja grīdai līdz galdam pie spēļu automātiem. Kobs, Vilards un vēl divi sēdēja pie galda, kas bija noklāts ar tukšām alus bundžiņām. Ozijs piegāja pie galda un uzņirdza Kobam.

"Man ļoti žēl, ser, bet mēs te neatļaujam ienākt nigeriem," Kobs muldēja, un visi četri aizrijās no smiekliem.

Kad smiekli apklusa, Ozijs teica: "Vai te ir labi, Bilij Rej?"

"Mums bija labi."

"Man ir ļoti žēl tādu labsajūtu izjaukt, bet jums un Vilarda kungam būs jānāk man līdzi."

"Uz kurieni mēs iesim?" prasīja Vilards.

"Mazā izbraucienā."

"Es nekustos," Kobs pasludināja. Līdz ar to abi pārējie izslīdēja no sēdekļiem un pazuda.

"Es jūs abus apcietinu," sacīja Ozijs.

"Vai jums ir apcietināšanas pavēle?" prasīja Kobs.

Heistings izvilka no vākiem pavēles, un Ozijs uzsvieda tās uz alus bundžiņām. "Jā, mums ir pavēles. Celieties augšā!"

Vilards izmisis skatījās uz Kobu, kas sūca alu un teica: "Es uz cietumu neiešu."

Lūnijs iedeva Ozijam lielāko un melnāko steku, kāds jebkad bija redzēts Forda apriņķī. Vilards krita panikā. Ozijs pacēla steku un sita ar to pa galda vidu, izkaisīdams alus bundžiņas un putas uz visām pusēm. Vilards uzlēca kājās, salika savas rokas kopā un pasniedza tās Lūnijam, kas jau gaidīja ar roku dzelžiem. Viņu izvilka ārā un iesvieda patruļmašīnā.

Ozijs uzsita sev pa kreiso delnu ar steku un uzņirdza Kobam. "Jums ir tiesības klusēt. Viss, ko jūs sacīsiet, var tikt izmantots pret jums tiesā.

Jums ir tiesības uz aizstāvību. Ja jūs nevarat atļauties advokātu, pavalsts jums tādu sagādās. Jautājumi?"

"Jā, cik ir pulkstenis?"

"Laiks doties uz cietumu, mazais vīriņ."

"Ej uz elli, niger!"

Ozijs Kobu sagrāba aiz matiem, izcēla viņu no sēdekļa un nogrūda uz grīdas ar seju pret zemi. Šerifs uzlika ceļgalu uz Koba muguras un pagrūda steku viņam zem zoda, spiežot ar ceļgalu mugurā. Kobs iekviecās, jo steks sāka spiest viņa balseni.

Ziņa par izvarošanu izplatījās ātri. Arvien vairāk un vairāk draugu un radu saspiedās uzgaidāmajā telpā un gaiteņos ap to. Toņa bija izoperēta, un viņas stāvokli atzina par kritisku. Ozijs kādā gaitenī sarunājās ar Gvenas brāli un stāstīja par apcietināšanu. Jā, tie bija īstie, par to viņš bija pārliecināts.

3.

Džeiks Briganss uzmanīgi pārkāpa pāri sievai un aizgrīļojās līdz mazajai tualetes istabai. Tur viņš tumsā taustījās, meklējot skaļo modinātāju. Viņš to atrada un ar asu sitienu apklusināja. Bija trešdiena, 15. maijs, un pulkstenis rādīja 5.30.

Viņš kādu brīdi stāvēja tumsā bez elpas. Sirds dauzījās, Džeikam skatoties uz zaļi spīdošajiem cipariem. Viņš modinātāju ienīda. Tā ārprātīgo skaņu varēja dzirdēt visā kvartālā. Viņam likās, ka viņš kādu rītu dabūs infarktu. Bet parasti Karla nebija īpaši pretimnākoša, jo viņa uzskatīja, ka viņas vīrs ir jucis, ceļoties tik agri.

Modinātājs stāvēja uz loga malas, un Džeikam nebija viegli to atrast. Reiz piecēlies, Džeiks vairs nelīda zem segas. Tas bija viens no viņa ieradumiem. Agrāk modinātājs bija uz naktsgaldiņa un bija nogriezts klusāk. Karla izstiepa roku un to noslēdza, pirms Džeiks vispār pamodās. 7a viņš nogulēja līdz septiņiem vai astoņiem un izpostīja sev visu dienu. Tad viņš nenonāca birojā septiņos, un tas bija vēl viens ieradums. Modinātājs tualetē atrisināja visas problēmas.

Džeiks piegāja pie izlietnes un uzšļāca aukstu ūdeni sejai un matiem. Ieslēdzis gaismu, viņš šausmās ievaidējās. Mati bija izjukuši, un izskatījās, ka tie ir pa nakti atkāpušies no pieres vismaz piecus centimetrus. Varēja arī gadīties, ka piere pa nakti bija kļuvusi platāka. Acis bija aizlipušas. Vīle palagā bija atstājusi spoži sarkanu iespiedumu uz vaiga. Viņš to aizskāra, parīvēja un pārdomāja, vai tā izzudīs. Ar labo roku aizstūma matus atpakaļ. Trīsdesmit divu gadu vecumā Džeikam nebija neviena sirmamata. Sirmi mati nebija problēma. Problēmadrizākbijaplikgalvība, ko viņš bija bagātīgi iemantojis no abām savas ģimenes pusēm. Viņš ilgojās pēc bieziem matiem, kas sāktos divus centimetrus virs acīm. Karla teica, ka viņam ir diezgan matu. Bet tie pazuda samērā ātri. Viņa Džeiku arī mierināja, sakot, ka viņš ir tikpat izskatīgs kā vienmēr. Tam Džeiks ticēja. Viņa arī skaidroja, ka augstāka piere jaunam advokātam piešķir vajadzīgo briedumu, un viņš noticēja ari tam.

Bet kā bija ar veciem advokātiem gluži bez matiem vai nobriedušiem advokātiem, kam ari matu nebija daudz? Kāpēc mati nevarētu ataugt tad, kad viņam būs grumbas, lai viņš izskatītos īsti nobriedis?

Šādas domas Džeiku nodarbināja dušā. Viņš mazgājās ātri, ātri arī noskuvās un apģērbās. Viņam bija sešos jābūt kafejnīcā. Tas bija vēl viens ieradums. Džeiks uzgrieza visas gaismas un grūda atvilktnes īpaši skaļi, lai pamodinātu Kārlu. Bija vasaras nodarbības, kad Karla skolā nemācīja. Džeiks bija sievai vairākkārt skaidrojis, ka viņa var gulēt visu dienu un šos agros mirkļus varētu pavadīt kopā. Tā vietā viņa vaidēja un rakās dziļāk zem segas. Apģērbies Džeiks ielēca gultā un sāka skūpstīt viņas acis, ausis un visu seju, kamēr viņa to aizdzina, sitot ar spilvenu. Tad viņš Karlai norāva segu un smējās, kad viņa drebēdama lūdzās dabūt to atpakaļ. Viņš apbrīnoja savas sievas skaistās kājas. Naktskrekls neapslēpa neko, un viņa galvā radās simt neķītru domu.

Apmēram reizi mēnesī viņa pamodās. Segu viņi abi novilka nost kopā, un Džeiks uzstādīja jaunu ātruma rekordu noģērbjoties. Tādā veidā viņš ignorēja vismaz trīs no saviem ieradumiem. Un tādā veidā viņi dabūja meitu Hannu.

Bet ne šorīt. Viņš sievu apsedza, viegli noskūpstīja un nodzēsa gaismu. Karla sāka elpot dziļāk, ieslīdot atpakaļ miegā.

Atvēris durvis, viņš notupās pie meitas gultas. Viņai bija četri gadi, viņa bija vienīgais bērns, un citi vairs nebija paredzēti. Meita gulēja gultā, kas bija pilna leļļu un plīša dzīvnieciņu. Džeiks meitu viegli noskūpstīja uz vaiga. Viņa bija tikpat skaista kā viņas māte, abas bija līdzīgas izskatā un manierēs. Viņām abām bija lielas, pelēki zilas acis, kas mācēja raudāt pēc vēlēšanās. Viņas abas sukāja tumšos matus vienādi, gāja pie vienas un tās pašas frizieres un pat ģērbās vienādi.

Džeiks dievināja abas sievietes savā dzīvē. Viņš atvadījās no meitas un iebēra automātā kafiju Karlai. Ejot ārā, viņš izlaida suni Maksi dārzā, kur tas reizē nokārtojās un aprēja Pikles kundzes kaķi blakus dārzā.

Bija maz tādu, kas uzbruka rīta stundām tik neatlaidīgi kā Džeiks.

Viņš aizsteidzās lidz ietvei un pacēla rīta laikrakstu Karlai. Bija tumšs, skaidrs un vēss, un nāca vasara.

Viņš noskatīja tumšo Ādama ielu abos virzienos un tad pagriezās apbrīnot māju. Divas Forda apriņķa mājas bija reģistrētas Valsts vēsturisko celtņu sarakstā, un Džeikam Brigansam piederēja viena no tām. Patiesībā tā vairāk piederēja bankai, bet Džeikam māja patika tik un tā. Tā bija deviņpadsmitā gadsimta Viktorijas stila celtne, ko bija uzbūvējis pensionēts dzelzceļu magnāts. Tas nomira pirmajā Ziemassvētku vakarā, ko viņš pavadīja jaunajā mājā. Nama fasāde bija milzīga, ar frontonu un augstu jumtu pāri platai verandai. Pieci stabi bija apaļi un krāsoti baltā un zilā krāsā. Katrs stabs bija izgreznots ar puķu izgriezumiem: narcisēm, īrisiem un saulespuķēm. Margas starp stabiem bija bagātīgi izgrieztas. Augšstāvā trīs erkera logi atvērās uz nelielu balkonu, un virs balkona bija astoņstūrains tornītis, kam bija vitrāžu logi, un virs metāla jumtiņa vēja rādītājs. Zem tomīša un pa kreisi no verandas bija gracioza vaļēja piebūve, kur Džeiks turēja mašīnu. Māja bija apšūta ar ciedras šķindeļiem, un arī daļa to bija izgriezta ar zvīņām un puķītēm. Karla bija Ņūorleānā atradusi krāsu konsultantu, un viņš izvēlējās sešas pamatkrāsas — galvenokārt zilās, persika un baltās krāsas nokrāsas. Krāsošanai vajadzēja divus mēnešus laika, tā maksāja piecus tūkstošus dolāru, neskaitot stundas, ko viņi abi, balansējot uz kāpnēm, pavadīja, skrāpējot krāsu nost no dzegām. Un, lai arī Džeikam daži toņi nepavisam nepatika, viņš nekad nebija uzdrošinājies ieteikt pārkrāsošanu. Kā visas Viktorijas stila celtnes, arī šī bija vienreizēji krāšņa. Tai bija pikants, izaicinošs un pievilcīgs skats, tā bija jautra, gandrīz vai bērnišķīga būve. Karla bija māju iekārojusi jau pirms kāzām, un, kad tās īpašnieks Memfisā nomira un īpašuma tiesības nokārtojās, Džeiks un Karla māju nopirka ļoti lēti, jo neviens cits to negribēja. Tā bija stāvējusi tukša divdesmit gadu. Viņi aizņēmās lielas summas no Klantonas bankām un pavadīja nākamos trīs gadus, svīzdami un rūpēdamies par savu īpašumu. Tagad pie mājas apstājās mašīnas, un cilvēki to fotografēja. Trešajai Klantonas bankai bija Džeika mašīnas parādzīme. Džeikam bija vienīgais sābs Forda apriņķī un turklāt sarkans sābs. Viņš noslaucīja rasu no aizsargstikla un atslēdza durvis. Maksis bija pamodinājis veselu ģimeni zilo sīļu, kas dzīvoja Pikles kundzes kļavā. Tie Džeikam sauca ardievas, un viņš tiem atbildēja. Izbraucis mašīnu uz Ādama ielas, viņš pēc diviem kvartāliem pagriezās uz dienvidiem pa Džefersona ielu, kas beidzās pie Vašingtona ielas. Džeiks bieži brīnījās, kāpēc katrai dienvidu pilsētiņai bija Ādama, Džefersona un Vaš ingtona iela, bet nekad nebija

Linkolna vai Granta ielu. [8] vašingtona iela atradās ziemeļu pusē Klantonas laukumam un gāja austrumu — rietumu virzienā."

Tā kā Klantona bija apriņķa pilsēta, tai bija laukums un laukuma vidū — tiesas nams. Ģenerālis Klantons bija pilsētu izveidojis pārdomāti. Laukums bija plašs un apstādīts ar ozoliem, kas auga rindās, vienādi atstatu cits no cita. Forda apriņķa tiesas nams bija krietni vairāk nekā simt gadu vecs, un tas aizstāja veco, ko jeņķi [9] nodedzināja. Tas izaicinoši skatījās uz dienvidiem, ielūdzot ziemeļniekus uz mūžīgiem laikiem un pieklājīgi skūpstīt tā pakaļu. E ka bija veca un stalta, ar baltām kolonnām tās priekšā un dučiem logu ar melniem slēģiem. Sākotnējos sarkanos ķieģeļus jau pirms laba laika pārkrāsoja, un katrus četrus gadus skauti ēkai uzkrāsoja spīdīgu baltas emaljas kārtu. Tā bija viņu tradicionālā vasaras nodarbība. Gadu gaitā bija izlaistas vairākas obligācijas, kas atļāva ēkai uzbūvēt vajadzīgās piebūves un veikt remontus. Mauriņš ap ēku bija tīrs un īsi apgriezts. To divas reizes nedēļā apkopa cietumnieku komanda.

Klantonā bija trīs kafejnīcas: divas baltajiem un viena melnajiem. Visas trīs atradās laukumā. Baltajiem nebija neparasti vai neatļauti dzert kafiju pie Kloda, kas bija melno kafejnīca rietumu pusē. Un melnie varēja droši ieiet Tējnīcā dienvidu pusē vai Kafijas namā Vašingtona ielā. Bet, lai arī viņi to drīkstēja jau kopš septiņdesmitajiem gadiem, viņi to tomēr nedarīja. Džeiks kopā ar citiem Klantonas liberāļiem katru piektdienu Kloda restorānā ēda bārbekjū***. Bet sešus rītus ik nedēļas viņam bija savs galds Kafijas namā. Džeiks novietoja sābu sava biroja priekšā Vašingtona ielā un pagāja trīs mājas atpakaļ līdz Kafijas namam. Kafijas nams bija sācis darbu stundu agrāk un tagad bija jau pārpildīts. Apteksnes skraidīja apkārt, ieliedamas kafiju un pasniegdamas brokastis, un nemitīgi runādamās ar zemkopjiem, mehāniķiem unšerifa vietniekiem, kas tur bija katru ritu. Šis nebija restorāns, kas pievilktu cilvēkus ar baltām apkaklītēm. Tie sapulcējās Tējnīcā vēlāk un pārrunāja valsts politiku, tenisu, golfu un biržas lietas. Kafijas namā runāja par vietējo politiku, amerikāņu futbolu un makšķerēšanu.

[1] Dfordžs Vašingtons (George Washington, 1732—1799), Džons Ādams (John Ādams, 1735—1826), Tomass Džefersons (Thomas Jefferson, 1743—1826) un Džons Kvincijs Ādams (John Quincy Ādams, 1767—1848) bija vecākie ASV prezidenti. Turpretim Ābrahams Linkolns (Ābraham Lincoln, 1809—1865) bija ASV prezidents pilsoņu kara sākumā un ģenerālis, vēlāk ASV prezidents Uli ss Granis ((/lysses Grant, 1822—1885) bija viens no izcilākajiem ASV karavadoņiem.

[1] Nievājoša iesauka, ko dienvidnieki lieto, lai apzīmētu ziemeļniekus.

* ** Uz oglēm vai iesma cepļa un ar asu mērci apliela gaļa. Vai ikkatram amerikānim valsts dienvidos ir Sai mērcei sava recepte.

Džeiks bija viens no retajiem baltās apkaklītes valkātājiem, ko Kafijas namā pieņēma. Viņš

patiesi patika zilo apkaklīšu valkātājiem, un daudzi no viņiem bija ieradušies viņa birojā ar testamentu, aktu, šķiršanās prasību, aizstāvības nepieciešamību vai kādu citu no tām tūkstoš lietām, ar kurām nodarbojas advokāti. Viņi Džeiku apcēla, stāstīja jokus par advokātiem, bet viņam bijabiezaāda. Viņi brokastu laikāprasīja par Augstākās tiesas lēmumiem un citiem tiesību jautājumiem. Džeiks vienmēr bija gatavs uz bezmaksas konsultāciju, jo viņš spēja ātri izlobīt katras lietas kodolu, un tas viņiem ļoti patika. Viņi ne vienmēr Džeikam piekrita, bet katrā gadījumā saņēma godīgu atbildi. Viņi dažkārt strīdējās, bet vienmēr šķīrāsdraudzīgi.

Džeiks ienāca pa durvīm pulksten sešos un piecas minūtes kratīja rokas, uzsita uz pleca un atcirta apteksnēm. Kad viņš bija nonācis līdz savam galdiņam, viņa iecienītākā apteksne Della uzlika uz galda kafiju un brokastis: grauzdētu baltmaizi, želeju un gritus*. Viņa noglāstīja Džeika roku, sauca viņu par saldumiņu un sirsniņu un visādi par viņu rūpējās. Viņa bārās un bija asa pret citiem, bet nekad ne pret Džeiku.

Viņš ēda kopā ar Timu Nūnleju, mehāniķi ševrolē auto veikalā, un brāļiem Bilu un Bertu Vestiem, kas strādāja kurpju fabrikā pilsētas ziemeļos. Džeiks saviem gritiem uzpilināja trīs pilienus asās tabasko mērces un samaisīja kopā ar piciņu sviesta. Vienai maizes šķēlei viņš uzzieda biezu kārtu zemeņu želejas. Kad viss bija pienācīgi sagatavots, viņš pagaršoja kafiju un sāka ēst. Viņi ēda klusēdami un šad tad pārrunādami grunduļu ķeršanu.

Pie cita galdiņa, kas bija novietots pie loga, sēdēja trīs šerifa vietnieki un sarunājās. Resnākais no viņiem, Māršals Prāters, pagriezās pret Džeiku un skaļi prasīja: "Sakiet, Džeik,— vai tad jūs pirms pāris gadiem neaizstāvējāt Biliju Reju Kobu?"

Restorānā publika uz vietas apklusa, un visi skatījās uz advokātu. Džeiku nepārsteidza jautājums, bet klusums, un viņš, gritus norijis, atkārtoja vārdu: "Biliju Reju Kobu? Par ko viņu tiesāja?" — "Narkotikām," atbildēja Prāters, "pirms kādiem četriem gadiem policija pieķēra viņu, pārdodot narkotikas. Kobs trīs gadus bija Pārčmana cietumā, un pirms gada viņu izlaida." Džeiks atcerējās prāvu. "Nē, es viņu neaizstāvēju. Man liekas, ka viņam bija advokāts no Meinfisas."

Prāters likās apmierināts un atsāka ēst pankūkas. Džeiks pagaidīja.

Beidzot Džeiks prasīja: "Kāpēc? Ko viņš šoreiz izdarījis?"

"Mēs viņu pagājušajā naktī apcietinājām par izvarošanu."

"Izvarošanu?"

"Jā, viņu un Pītu Vilardu."

"Ko viņi izvaroja?"

"AtceratiestoHeilijanigeri,kamjūsdabūjātattaisnojumuslepkavības prāvā?"

"Lesteru Heiliju? Jā, protams, atceros."

"Vai jūs pazīstat viņa brāli Kārlu Lī?"

"Protams. Es viņu labi pazīstu. Es pazīstu visus Heilijus. Esmu labu daļu no viņiem aizstāvējis."

"Izvaroja Karla Lī mazo meitiņu."

"Vai jūs jokojat?"

"Nē."

"Cik viņai gadu?"

"Desmit."

Džeikam pārgāja ēstgriba, bet kafejnīca apklusa. Džeiks spēlējās ar karotīti un klausījās, kā sarunas mainās no makšķerēšanas uz japāņu mašīnām un atpakaļ uz makšķerēšanu. Kad brāļi Vesti aizgāja, Džeiks pārcēlās pie šerifa vietniekiem.

"Kā viņai klājas?" viņš prasīja.

"Kam?"

"Heiliju meitenei."

"Viņai nav labi," teica Prāters. "Viņa ir slimnīcā."

"Kā tas notika?"

"Mēs vēl visu nezinām. Meitene nav vēl varējusi visu izstāstīt. Māte viņu aizsūtīja uz veikalu. Heiliji dzīvo Krafta ceļā aiz Beita pārtikas veikala."

"Es zinu, kur viņi dzīvo."

"Tie divi kaut kā meiteni dabūja Koba pussmagajā, aizveda kaut kur mežā un izvaroja."

"Abi divi?"

"Jā, vairākas reizes. Viņi ari viņai ir spēruši un smagi situši. Daži radi meiteni nepazina, kā viņa bija sadauzīta."

Džeiks pakratīja galvu: "Slimi cilvēki."

"Tā ir. Es kaut ko tik briesmīgu nebiju redzējis. Viņi mēģinājuši viņu nogalināt. Atstājuši kā mirušu."

"Kas viņu atrada?"

"Bars nigeru, kas makšķerēja pie Fogija strauta. Redzējuši,ka meitene uzrāpjas uz ceļa. Viņas rokas bija sasietas uz muguras. Viņa bija mazliet runājusi. Pastāstījusi, kā bērns viņa ir, un tad viņi meiteni aizveda mājās."

"Kā jūs uzzinājāt, ka Bilijs Rejs Kobs vainīgs?"

"Viņa bija mātei stāstījusi, ka pussmagais bijis dzeltens ar dumpinieku

karogu aizmugures logā. Ozijam vairāk nevajadzēja. Viņš to visu bija izdomājis, pirms meitene nonāca slimnīcā."

Prāters zināja, ka pārāk daudz nevar teikt. Viņam Džeiks patika, bet Džeiks bija advokāts, un viņam bija daudz krimināllietu.

"Kas ir Pīts Vilards?"

"Koba draugs."

"Kur jūs viņus atradāt?"

"Pie Hjūija."

"Tas gan." Džeiks izdzēra kafiju un domāja par Hannu.

"Nelieši, nelieši, nelieši," rūca Lūnijs.

"Kā jūtas Karls Lī?"

Prāters noslaucīja ūsas, kur bija ieķēries sīrups. "Es viņu pats nepazīstu, bet es nekad par viņu neesmu dzirdējis slikta vārda. Vecāki vēl arvien ir slimnīcā. Man liekas, ka Ozijs bija pie viņiem visu nakti. Viņš, protams, viņus ļoti labi pazīst, un Heistings meitenei ir kaut kāds rads."

"Kad notiks sākotnējā tieslietas izskatīšana?"

"Balards to nolika šodien uz pulksten trīspadsmitiem. Tā ir, Lūnij?"

Lūnijs pamāja.

"Drošības nauda?"

"Tā vēl nav noteikta. Balards pagaidīs līdz izskatīšanai. Ja viņa nomirs» tad prāva būs par noziegumu, kas prasa nāvessodu."

Džeiks pamāja.

"Par tādu noziegumu jau drošības naudu vispār nedrīkst iemaksāt, vai ne, Džeik?" Lūnijs prasīja.

"Principā jā, bet es to nekad neesmu piedzīvojis. Es labi zinu, ka Balards drošības naudu nenoteiktu un, pat ja viņš tā darītu, tik daudz viņi nesavāktu."

"Cik garu soda laiku viņi varētu dabūt, ja viņa nenomirst?" prasīja Nesbits, trešais šerifa vietnieks. Pārējie klausījās Džeika izskaidrojumu.

"Mūža cietumu par izvarošanu. Es pieņemu, ka viņus apsūdzēs arī par kidnapēšanu [10] un brutālu uzbrukumu."

"Tas jau ir noticis."

"Viņi var dabūt divdesmit gadu par kidnapēšanu un vēl divdesmit par brutālu uzbrukumu."

"Jā, bet cik gadu viņiem īstenībā būs jāsēž?" prasīja Lūnijs.

Džeiks mirkli domāja. "Viņi varētu tikt ārā uzmanītāja uzraudzībā pēc trīspadsmit gadiem. Septiņi gadi par izvarošanu, trīs par kidnapēšanu un trīs par brutālu uzbrukumu. Bet tad jāpieņem, ka viņus tiesās par visām apsūdzībām un piemēros augstākos soda mērus."

"Kā ir ar Kobu? Viņš jau ir sēdējis."

"Jā, bet viņš nav recidīvists, tam vajag divu cietumsodu."

"Trīspadsmit gadu," Lūnijs atkārtoja, šūpodams galvu.

Džeiks skatījās pa logu. Laukums sāka atdzīvoties. Pikapi, pilni ar augļiem un saknēm, novietojās gar ietvēm laukuma malās. Veci laucinieki glīti novietoja tomātu, gurķu un ķirbīšu groziņus uz bortiem un pārsegiem, kamērarbūzus no Floridas novietoja uz ietvēm. Tad laucinieki sapulcējās uz apspriedi zem Vjetnamas pieminekļa, kur viņi sēdēja uz soliem, košļāja tabaku un saklausīja jaunākās tenkas. Viņi droši vien runā par izvarošanu, domāja Džeiks. Tagad bija pavisam gaišs un bija jādodas uz biroju. Šerifa vietnieki bija paēduši, un Džeiks atvainojās. Viņš apkampa Dellu, samaksāja un kādu sekundi domāja, vai nebraukt mājās apskatīt, vai Hanna ir drošībā.

Trīs minūtes pirms septiņiem viņš atslēdza biroju un iededza gaismu.

Karlam Lī bija grūti gulēt uz kušetes uzgaidāmajā telpā. Toņa bija smagā, bet stabilā stāvoklī. Vecāki viņu bija redzējuši pusnaktī pēc tam, kad ārsti bija viņus brīdinājuši, ka meitene izskatās ļoti slikti. Tā bija. Gvena noskūpstīja mazo, pārsējiem apklāto sejiņu, kamēr Karls Lī stāvēja gultas galā kluss, nekustīgs, un viņš nevarēja darīt neko citu kā skatīties uz mazo ķermenīti, kam visapkārt bija aparāti, caurules un māsiņas. Gvenai vēlāk iedeva sedatīvu un aizveda pie viņas mātes. Puikas bija mājās ar Gvenas brāli.

Cilvēki izklīda ap vieniem naktī, atstājot Kārlu Lī vienu pašu uz kušetes. Ozijs atnesa kafiju un cepumus ap diviem un izstāstīja Karlam Lī visu, ko viņš zināja par Biliju Reju Kobu un Pītu Vilardu.

Džeika birojs bija divstāvu ēkā, kas bija viena no vairākām divstāvu ēkām laukuma ziemeļu pusē netālu no Kafijas nama. Eku 1890. gados bija cēlusi Vilbanku ģimene, kam toreiz piederēja viss Forda apriņķis. Un šai ēkā kāds Vilbanks bija bijis advokāts no tā senā laika līdz 1979. gadam, kad pēdējam no tiem atņēma advokāta tiesības. Blakus uz austrumiem bija apdrošināšanas aģentūra, ko Džeiks bija iesūdzējis tiesā par Tima Nūnleja, ševrolē mehāniķa, apdrošināšanas pretenzijas sliktu nokārtošanu. Uz rietumiem bija banka, kam bija sāba parādzīme. Visas ēkas ap laukumu bija divstāvu, atskaitot bankas. Blakus banku bija būvējuši Vilbanki, un tai bija divi stāvi. Bet bankai dienvidrietumu stūri bija trīs stāvi, taču tai, kas bija dienvidrietumu stūrī un bija jaunāka, bija pat veseli četri stāvi.

Džeiks praktizēja viens pats, un tā tas bija bijis kopš 1979. gada, kad advokāta tiesības atņēma Vilbankam. Viņam tas patika, īpaši tāpēc, ka Klantonā nebija advokāta, kas būtu pietiekami kompetents, lai ar viņu strādātu kopā. Pilsētā bija vairāki labi advokāti, bet tie gandrīz visi strādāja Salivana firmā, kas atradās četrstāvu bankas ēkā. Džeiks ienīda Salivana firmu. Katram advokātam, kas firmā nestrādāja, tā nepatika. Viņiem bija pavisam astoņi visuzpūtīgākie un pompozākie mērkaķi, ar ko Džeiks jebkad bija iepazinies. Diviem bija Hārvarda universitātes grādi. Viņi pārvaldīja lielās fermas, bankas, apdrošināšanas firmas, dzelzceļus, citiem vārdiem, visus, kam bija nauda. Pārējie četrpadsmit advokāti savāca pārpalikumus un pārstāvēja cilvēkus — dzīvus un elpojošus radījumus, kam reti kad bija nauda. Viņi bija "ielas advokāti", kas cīnījās pirmajos ierakumos, lai palīdzētu cilvēkiem grūtībās. Džeiks lepojās ar to, ka viņš ir ielas advokāts.

Viņa birojs bija milzīgs. Džeiks lietoja tikai piecas no desmit istabām. Pirmajā stāvā bija pieņemšanas telpa, liela konferenču telpa, virtu vīte un noliktava. Augšstāvā bija Džeika plašais birojs un mazāka telpa, ko viņš sauca par stratēģijas telpu. Tur nebija ne logu, ne tālruņu, citiem vārdiem, nekādu traucējumu. Trīs biroji augšstāvā un divi apakšstāvā bija tukši. Agrākajos gados ilgi pirms advokātu tiesību atņemšanas te bija bijusi iecienītā Vilbanku firma. Džeika birojs augšstāvā bija neticami liels: desmitreiz desmit metru liela telpa ar trīs metru augstiem koka griestiem, parketu, milzīgu kamīnu un trim rakstāmgaldiem — darba galdu, mazāku konferenču galdu stūrī un vēl citā stūrī vecu galdu ar uzritināmu virsu, kas atradās zem Viljama Folknera [11] portreta. Vecās ozola mēbeles te bija kalpojušas vairāk nekā simt gadu, tāpat kā plaukti un grāmatas gar vienu veselu sienu. Skats uz laukumu un tiesas namu bija iespaidīgs, un to varēja vēl uzlabot, atverot stikla durvis un izejot uz neliela balkona, kas atradās virs ietves Vašingtona ielā. Džeikam bija, bez šaubām, viselegantākais birojs Klantonā. Tas būtu jāatzīst pat viņa niknākajiem ienaidniekiem Salivana finnā. Par visu šo eleganci un platību Džeiks maksāja tikai četrsimt dolāru mēnesī mājas saimniekam un agrākajam priekšniekam Lūsienam Vilbankam, kam 1979. gadā atņēma advokāta tiesības.

Gadu desmitiem Vilbanku ģimene pārvaldīja Forda apriņķi. Viņi bija lepni un bagāti cilvēki ar fermām, bankām un īpaši tieslietu firmu Klantonā. Visi Vilbanki bija advokāti, un viņi izglītojās ASV austrumkrasta labākajās augstskolās. [12] viņi dibināja bankas, cēla baznīcas un skolas, un vairākiem bija dažādi valdības posteņi. Advokātu firma " Vilbanks un Vilbanks" bija visspēcīgākā tieslietu firma Ziemelmisisipi.

Tad nāca Lūsiens. Viņš bija savas paaudzes vienīgais vīriešu kārtas pārstāvis. Bija arī māsa un dažas māsīcas, bet no tām gaidīja tikai veiksmīgas laulības. No Lūsiena gaidīja ļoti daudz, bet jau trešajā klasē bija skaidrs, ka šis ir savādāks Vilbanks. Viņš mantoja advokatūras firmu 1965. gadā, kad viņa tēvs un tēvocis aizgāja bojā lidmašīnas avārijā. Lai gan Lūsienam bija jau četrdesmit gadu, viņš tikko bija pabeidzis savas tieslietu studijas neklātienes skolā. Kaut kā viņš bija ari nolicis advokāta eksāmenu. Viņš pārņēma firmu, un klienti sāka pazust. Svarīgākie klienti: apdrošināšanas firmas, bankas un lielfermas visas pārgāja uz jauno Salivana firmu. Salivans bija bijis juniorpartneris Vilbanku firmā, ko Lūsiens bija atlaidis. Pēc atlaišanas Salivans aizveda sev līdzi pārējos juniorpartnerus un lielāko daļu klientu. Tad Lūsiens atlaida ari visus citus — zinātniskos līdzstrādniekus, sekretāres un kantora darbiniekus. It visus, atskaitot Eteli Tvitiju, mirušā tēva galveno sekretāri. Etele un Džons Vilbanks vairākus gadus bija bijuši ļoti tuvi. Patiesībā Etelei bija dēls, kas bija ļoti līdzīgs Lūsienam. Nabaga zēns pavadīja savu dzīvi dažādos trako namos. Lūsiens mēdza viņu pa jokam saukt par savu atpalikušo brāli. Bet pēc lidmašīnas avārijas šis atpalikušais brālis ieradās Klantonā un visiem paziņoja, ka viņš ir Džona Vilbanka ārlaulības dēls. Tas apkaunoja Eteli, bet viņa bija bezspēcīga. Klantonā vārījās tenkas. Tad Salivana firma atpalikušā brāļa vārdā cēla prasību par daļu Vilbanku īpaš urna. Lūsiens bija saniknots. Lieta nonāca līdz prāvai, kur Lūsiens enerģiski aizstāvēja savu un lepno ģimenes vārdu. Viņš tikpat enerģiski aizstāvēja tiesības uz īpašumu, kas bija novēlēts viņam un viņa māsai. Prāvas laikā zvērinātie ievēroja, ka Lūsiens un Eteles dēls ir ļoti līdzīgi. Salivana firma mācīja atpalikušajam brālim iet, runāt, sēdēt un darīt visu pēc iespējas līdzīgāk Lūsienam. Viņi pat zēnam nopirka Lūsiena drēbēm līdzīgu apģērbu. Etele un viņas vīrs gan noliedza, ka zēnam ir kāda radniecība ar Vilbankiem, bet zvērinātie tā nedomāja. Zēnu atzina par Džona Vilbanka mantinieku un viņam piešķīra trešdaļu mantojuma. Lūsiens nolādēja zvērinātos, iesita nabagazēnam, un Lūsienu, nesakarīgi kliedzošu, aizveda no tiesas zāles tieši uz cietumu. Zvērināto lēmumu pārsūdzēja un atspēkoja. Bet Lūsiens baidījās, ka viņš varētu nonākt pie jaunas prāvas, ja Etele mainītu savu liecību. Tā Etele palika Vilbanku firmas darbiniece.

Lūsiens bija apmierināts ar to, ka firma sabruka. Viņš nekad nebija gatavojies būt tāds advokāts kā viņasenči. Viņš vēlējās būt krimināllietu advokāts, bet firma bija kļuvusi par lielfirmu aizstāvi. Viņš vēlējās aizstāvēt izvarošanas, slepkavības, bērnu mocīšanas — nepatīkamās tiesl ietas, ko nev iens cits nevēlējās. Viņš vēlējās būt civ iltiesību advokāts un aizstāvēt cilvēka tiesības. Bet visvairāk Lūsiens vēlējās būt radikāls, liesmojoši radikāls advokāts, kas aizstāv apvainotos nepopulārās prāvās un tieslietās. Un vēl vairāk viņš alka pēc lielas popularitātes.

Viņš uzaudzēja bārdu, šķīrās no sievas, atteicās no baznīcas, aizgāja noklubiem, iestājās NAACP un ACLU [13] , aizgāja no bankas padomnieka amata un—vispār—kļuva par Klantonas sodību. Viņš iesūdzēja skolas tiesā par segregāciju, gubernatoru par stāvokli Misisipi cietumos, pilsētu par to, ka tā melno rajonos neasfaltēja ielas, banku par to, ka tai nebija melno kasieru, štatu par nāves sodiem un fabrikas, ka tās neatļāva arodbiedrības. Viņš aizstāvēja un uzvarēja daudz kriminālprāvu—un ne tikai Forda apriņķī vien. Viņa reputācija pieauga, un to uzturēja milzīgs skaits melno, nabadzīgu balto un nedaudzās atļautās Ziemeļmisisipi arodbiedrības. Viņš uzdūrās dažām ļoti ienesīgām prāvām ļaunprātīgas nāves un uzbrukumu gadījumos un panāca dažas ļoti patīkamas izmaksas. Firma, tas ir, Lūsiens un Etele, kļuva arvien ienesīgāka. Lūsienam naudas nevajadzēja, viņš to bija saņēmis mantojumā. Etele skaitīja ienākumus.

Tieslietas kļuva par viņa vienīgodzīvi. Dzīvojot bez ģimenes, Lūsiens kļuva par darbaholiķi. Strādājot piecpadsmit stundas dienā septiņas dienas nedēļā, Lūsiens bija kaislīgs advokāts. Viņam bija vēl tikai viena cita interese — alkohols. Sešdesmito gadu beigās viņš atklāja "Jack Daniels"[14]. Agrajos septiņdesmitajos viņš bija dzērājs, bet 1978. gadā, kad viņš pieņēma darbā Džeiku, Lūsiens jau bija alkoholiķis. Bet viņš alkoholam nekad neļāva iejaukties profesionālajā dzīvē. Viņš iemācījās reizē dzert un strādāt. Lūsiens vienmēr bija puspilnā un tādā stāvoklī bija ārkārtīgi bīstams advokāts. Pārdrošs un ass pēc dabas, Lūsiens kļuva pilnīgi drausmīgs, ja viņš bija dzēris. Prāvā viņš apmulsināja prokuroru, apvainoja tiesnesi, mocīja lieciniekus un tad atvainojās zvērinātajiem. Viņš ne ar vienu nerēķinājās un bija pilnīgi bezbailīgs.

No viņa baidījās, jo viņš varēja teikt un darīt visu ko. Lūsiena tuvumā ļaudis uzmanījis. Viņš to zināja, un viņam tas patika. Viņš kļuva arvien ekscentriskāks. Jo vairāk viņš dzēra, jo trakāk uzvedās; jo par to vairāk runāja, jo vairāk Lūsiens dzēra.

Starp 1966. un 1978. gadu viņš pieņēma un atlaida vienpadsmit advokātus. Viņš pieņēma melnos, žīdus, vidusamerikāņus, sievietes, un neviens nevarēja izturēt viņa tempu. Birojā Lūsiens bija tirāns, bez apstāšanās lādot un lamājot jaunos darbiniekus. Daži aizgāja jau pēc mēneša. Viens izturēja divus gadus. Lūsiena dullumu bija grūti izturēt. Viņam bija daudz naudas, un viņš varēja atļauties to, ko viņa darbinieki nevarēja.

Lūsiens Džeiku pieņēma darbā 1978. gadā — tieši no tieslietu skolas. Džeiks nāca no Karavejas, mazas pilsētiņas 30 kilometrus no Klantonas ar divi tūkstoši piecsimt iedzīvotājiem. Viņš bija noteikts, konservatīvs, ticīgs prezbiterietis ar skaistu sievu, kas vēlējās kļūt māte. Lūsiens viņu pieņēma darbā, lai viņu korumpētu. Džeiks darbu pieņēma ļoti negribīgi, jo cita līdzīga darba tuvākajā apkārtnē nebija.

Gadu vēlāk Lūsjenam atņēma advokāta tiesības. Tiem nedaudzajiem, kam viņš patika, tā bija liela traģēdija. Mazā arodbiedrība, kas darbojās kurpju fabrikā, uzsāka streiku. Tā bija arodbiedrība, ko Lūsiens bija noorganizējis un pārstāvēja. Fabrika sāka pieņemt darbā jaunus darbiniekus, lai aizstātu streikotājus, un sekoja vardarbība. Lai uzmundrinātu savus ļaudis, Lūsiens atbrauca uz piketu. Viņš bija vairāk piedzēries nekā parasti. Grupa streiklaužu mēģināja iekļūt fabrikā, un sākās kautiņš. Lūsiens kautiņu vadīja, viņu apcietināja un ieslodzīja cietumā. Lūsienu notiesāja pilsētas tiesā par uzbrukumu un kaušanos. Viņš pārsūdzēja un zaudēja. Pārsūdzēja un zaudēja.

Lūsiens gadu gaitā Misisipi tieslietu apvienībai bija apnicis. Ne par vienu štata advokātu nebija tik daudz sūdzību kā par Lūsienu Vilbanku. Tika izteikti privāti rājieni, sabiedriski rājieni un īslaicīgi atņemtas tiesības, bet nekas nebija līdzējis. Disciplinārā komiteja nekavējās. Par uzvedību, kas neatbilst advokatūras standartiem, Lūsienam atņēma tiesības praktizēt tieslietas. Viņš pārsūdzēja un zaudēja. Pārsūdzēja un zaudēja.

Lūsiens bija satriekts. Džeiks bija Lūsiena birojā, lielajā birojā augšstāvā, kad pienāca ziņa no Džeksonas, ka Augstākā tiesa ir uzturējusi spēkā tiesību atņemšanu. Lūsiens pakāra tālruni un aizgāja pie lielajām durvīm, kas veda uz balkonu. Sagaidot tirādi, Džeiks viņu ļoti uzmanīja. Bet Lūsiens neteica nekā. Viņš nokāpa lejā, apstājās, paskatījās uz raudošo Eteli, tad uz Džeiku. Tad Lūsiens atvēra durvis un sacīja: "Uzmaniet biroju! Es būšu atpakaļ."

Viņi pieskrēja pie loga un redzēja, kā Lūsiens aizdrāžas no laukuma savā vecajā, apdauzītajā poršā. Vairākus mēnešus no viņa nebija nekādu ziņu. Džeiks cītīgi strādāja ar Lūsiena atstātajām tieslietām. Etele neļāva birojā izveidoties haosam. Dažas tieslietas nokārtojās, citas atstāja citiem advokātiem, bet dažas nonāca tiesā.

Sešus mēnešus vēlāk, kad Džeiks atgriezās birojā pēc garas dienas tiesā, viņš atrada Lūsienu guļam uz biroja persiešu tepiķa. "Lūsien! Kā klājas?" viņš prasīja.

Lūsiens uzlēca kājās un apsēdās lielajā ādas krēslā aiz galda. Viņš bija skaidrā, iededzis un mierīgs.

"Džeik, manu zēn, kā jums iet?"

"Labi, pavisam labi. Kur jūs bijāt?"

"Kaimanu salās."

"Ko darot?"

"Dzerot rumu, sauļojoties un dzenājot vietējās meitenes."

"Izklausās jauki. Kāpēc jūs devāties projām?"

"Man apnika."

Džeiks apsēdās Lūsienam pretim. "Patīkami, ka jūs esat atpakaļ, Lūsien."

"Labi te būt, Džeik. Kā te iet?"

"Mežonīgi. Bet man liekas, ka labi."

"Vai Medleja tieslieta nokārtojās?"

"Jā. Viņi samaksāja astoņdesmit tūkstošus."

"Tas bija ļoti labi. Vai viņš bija apmierināts?"

"Tā likās."

"Vai Krūgera prāva notika?"

Džeiks nolaida acis. "Nē, viņš pieņēma sev Fredriksu. Man liekas, ka prāva būs nākamajā mēnesī."

"Man vajadzēja ar viņu parunāt, pirms es aizbraucu."

"Viņš ir vainīgs, vai ne?"

"Jā, ļoti. Nav svarīgi, kas viņu aizstāv. Lielākā daļa apsūdzēto ir vainīgi. Atcerieties to!" Lūsiens piegāja pie balkona durvīm un skatījās uz tiesas namu. "Un kādi ir jūsu plāni, Džeik?"

"Es te gribētu palikt. Kādi ir jūsu plāni?"

"Jūs esat labs advokāts, Džeik, un es gribu, lai jūs te strādājat. Par sevi es nezinu. Es domāju, ka pārcelšos uz Kārību salām. Bet es tā nedarīšu. Tur ir jauki ciemoties, bet tas apnīk. Man nav nekādu plānu. Es varētu ceļot. Man ir tonnām naudas, jūs zināt."

Džeiks piekrita. Lūsiens pagriezās un pameta ar roku visapkārt. "Es gribu šo visu jums atdot, Džeik. Es gribu, lai jūs te strādājat un uzturat kaut ko līdzīgu firmai. Pārcelietiesuzšobiroju! Lietojiet šo rakstāmgaldu, ko mans vecaistēvs pārveda no Virdžīnijas pēc pilsoņu kara! Paturiet vākus, tieslietas, klientus, grāmatas, it visu!"

"Tas ir ļoti devīgi, Lūsien."

"Lielākā daļa klientu pazudis. Tā nebūs jūsu vaina — ar laiku jūs būsiet lielisks advokāts. Bet lielākā daļa manu klientu man ir sekojuši visus šos gadus."

Džeikam nevajadzēja Lūsiena klientu. "Un kā ar īri?"

"Maksājiet man, cik varat. Sākumā ar naudu būs grūti, bet jūs izturēsiet. Man naudas nevajag, bet jums gan."

"Jūs esat ļoti laipns."

"Es patiesībā esmu tīri patīkams." Un viņi abi neveikli iesmējās.

"Un ko darīt ar Eteli?"

"Kā pats gribat. Viņa ir laba sekretāre, kas zina vairāk par tieslietām, nekā jūs jebkad zināsiet. Es zinu, ka viņa jums nepatīk, bet viņu būs grūti aizstāt. Atlaidiet viņu, ja tā gribat. Man tas nav svarīgi."

Lūsiens devās uz durvīm. "Piezvaniet, ja jums ko vajag. Es atkal parādīšos. Es gribu, lai jūs lietojat šo biroju. Te savā laikā strādāja gan mans tēvs, gan vectēvs. Manas grabažas ielieciet kastēs, un es tās vēlāk paņemšu."

Kobs un Vilards pamodās ar dunošām galvām un sarkanām, aizpampušām acīm. Uz viņiem kliedza Ozijs. Viņi bija atsevišķā, nelielā kamerā. Aiz režģiem bija štata cietumnieku kameras, kur tie gaidīja braucienu uz Pārčmana cietumu. Ducis melno nikni skatījās uz abiem baltajiem, kas mēģināja iztīrīt acis. Arī kreisajā pusē bija kamera, pilna ar melnajiem. "Mostieties augšā," Ozijs kliedza, "un esiet klusi — vai arī es savu cietumu integrēšu [15] !"[1] Integrācija jeb dcsegregācija—ar likumu noteiktā dažādu rasu sajaukšana sabiedriskajās ēkas un satiksmes līdzekļos.

Džeika mierīgās stundas bija no septiņiem līdz Eteles darba sākumam astoņos trīsdesmit. Džeiks savu laiku sargāja ar lielu greizsirdību. Viņš aizslēdza priekšdurvis, ignorēja tālruni un atteicās šai laikā pieņemt apmeklētājus. Viņš dienu iekārtoja pedantiski. Līdz astoņiem trīsdesmit viņš ierunāja diktofonā diezgan daudz darbu, lai noturētu Eteli klusu līdz pusdienas laikam. Ap deviņiem Džeiks vai nu bija tiesā, vai runāja ar klientiem. Viņš atteicās atbildēt pa tālruni līdz vienpadsmitiem, kad viņš visiem atzvanīja—visiem un metodiski. Viņam bija vēl viens ieradums: viņš visiem atzvanīja, cik vien drīz iespējams. Džeiks strādāja sistemātiski

un prasmīgi, netērējot laiku. Tā bija paraža, ko viņš nebija iemācījies no Lūsiena.

Astoņos trīsdesmit Etele ieradās darbā un to parasti darīja ļoti skaļi. Viņa sāka vārīt kafiju un atvērt vēstules, kā bija to darījusi četrdesmit vienu gadu. Viņai bija sešdesmit četri gadi, bet viņai nevarēja dot vairāk par piecdesmit. Etele bija apaļa, bet ne resna, labi uzturējusies, bet ne pievilcīga. Viņa gremoja maizi ar treknu desu, ko bija paņēmusi līdzi no mājām, un lasīja Džeika pastu.

Džeiks dzirdēja, ka Etele ar kādu runā. Tā bija sievietes balss. Džeiks apskatīja savu vizīšu grāmatu — tur pirmais ieraksts bija desmitos.

"Labrīt, Brigansa kungs!" paziņoja Etele pa iekšējo tālruni.

"Labrīt. Etel!" Viņai patika tikt sauktai par Tvitī kundzi. Tā darīja Lūsiens un visi citi. Bet Džeiks viņu bija saucis par Eteli kopš dienas, kad viņš viņu atlaida. Tas notika īsi pēc Lūsiena advokāta tiesību atņemšanas.

"Kāda dāma grib ar jums runāt."

"Viņa nav pierakstījusies."

"Jā, es zinu."

"Pierakstiet viņu rit pēc desmitiem trīsdesmit."

"Viņa saka, ka nevar gaidīt."

"Kā viņu sauc?" viņš atcirta. Tā tas bija vienmēr. Viņi nekad nevarēja gaidīt, it kā te būtu bēru nams vai veļas mazgātava. Viņa droši vien gribēja runāt par tēvoča Vilija testamentu vai prāvu, kas notiks pēc trim mēnešiem.

"Kāda Vilarda kundze."

"Priekšvārds?"

"Ernestīne Vilarda. Jūs viņu nepazīstat, bet viņas dēls ir cietumā."

Džeiks pieņēma apmeklētājus paredzētajā laikā, bet tie, kas ienāca no ielas, bija atsevišķā kategorijā. Vai nu Etele no viņiem tika vaļā, vai pierakstīja tos nākamajās dienās. "Mr.Briganss ir ļoti aizņemts," viņa paskaidroja, bet nākamajās dienās viņš jums laiku atradīs." Tas apmeklētājus iespaidoja.

"Sakiet viņai, ka es neesmu ieinteresēts."

"Bet viņai jāatrod advokāts. Viņas dēlam jāstājas tiesas priekšā šopēcpusdien."

"Sakiet, lai viņa runā ar Drjū Džeku Tindeilu, publisko aizstāvi. Viņš ir kompetents un strādā par brīvu."

Etele to izstāstīja sievietei. "Bet viņa ir dzirdējusi, ka jūs esat apriņķa labākais krimināladvokāts, un viga vēlas nolīgt jūs." Eteles balsī varēja dzirdēt jautrību.

"Sakiet viņai, ka tā ir taisnība, bet es tomēr neesmu ieinteresēts."

Ozijs uzlika Vilardam roku dzelžus un aizveda viņu pa gaiteni līdz savam birojam Forda aprigķa cietuma priekšpusē. Vigš nogēma roku dzelžus un apsēdināja Vilardu uz koka krēsla biroja vidū. Ozijs pats apsēdās aiz galda un aplūkoja apsūdzēto.

"Vilarda kungs, šis ir leitnants Grifins no Misisipi lielceļu patruļas dienesta. Tur tas ir mana biroja izmeklētājs Reidijs, un tie ir vietnieki Lūnijs un Prāters, ko jūs redzējāt vēlu vakarvakarā, kaut gan es šaubos, vai jūs to atceraties. Esesmu šerifs Vols." Vilards ātri un bailīgi apskatīja katru pieminēto. Vigš bija ielenkts, un durvis bija ciet. Uz šerifa galda stāvēja divi magnetofoni.

"Mēs gribētu jums uzdot dažus jautājumus, labi?"

"Es nezinu."

"Pirms mēs sākam, es gribu jums atgādināt jūsu tiesības. Pirmkārt — jums ir tiesības klusēt. Saprotat?"

"Aha."

"Jums nav nekas jāsaka, ja jūs to negribat. Bet viss, ko jūs sacīsiet, var tikt lietots pret jums prāvas laikā. Saprotat?"

"Aha."

"Vai jūs protat rakstīt un lasīt?"

"Jā."

"Tad, lūdzu, izlasiet un parakstiet šo dokumentu! Tur teikts, ka jums ir izskaidrotas jūsu tiesības."

Vilards parakstījās. Ozijs piespieda viena magnetofona sarkano pogu.

"Jūs saprotat, ka mēs šo sarunu ierakstām?"

"Aha."

"Un šodien ir trešdiena, 15. maijs, un ir astogi četrdesmit piecas minūtes no rīta."

"Ja jūs tā sakāt."

"Kāds ir jūsu pilns vārds?"

"Džeimss Luijs Vilards."

"Palamas?"

"Pīts. Pīts Vilards."

"Adrese?"

"Misisipi, Leika ciemā, 6. maršruts, 14. pastkaste." "Un kāds ceļš?"

"Beteles ceļš."

"Pie kā jūs dzīvojat?"

"Pie mammas, Ernestīnes Vilardas. Es esmu šķīries."

"Vai jūs pazīstat Biliju Reju Kobu?"

Vilards vilcinājās. Viņš paskatījās uz savām kājām. Viņa zābaki bija kamerā. Baltās zeķes bija netīras, un pacaurumiem bija izlīduši abi īkšķi. Normāls jautājums, viņš domāja.

"Jā, es viņu pazīstu."

"Vai jūs abi vakar bijāt kopā?"

"Aha."

"Kur jūs abi bijāt?"

"Pie ezera."

"Kad jūs to atstājāt?"

"Ap trijiem."

"Ar ko jūs braucāt?"

"Es nebraucu."

"Kā mašīnā jūs atradāties?"

Vilcināšanās. Viņš apskatīja savus īkšķus. Viņš smagi nopūtās. "Man liekas, ka es vairs negribu atbildēt."

Ozijs piespieda citu pogu, un magnetofons apstājās. Ari viņš smagi nopūtās. "Vai esat kādreiz bijis Pārčmana cietumā?"

Vilards noraidoši pakratīja galvu.

"Vai zināt, cik Pārčmana cietumā sēž melno?"

Vilards noraidoši pakratīja galvu.

"Ap pieci tūkstoši. Vai zināt, cik balto ir šai cietumā?"

"Nē."

"Kāds tūkstotis."

Vilards nokāra galvu. Ozijs ļāva viņam padomāt un tad pamirkšķināja leitnantam Grifinam.

"Vai jūs zināt, ko š ie melnie darītu baltam puisim, kas izvarojis melnu meitenīti?"

Vilards neatbildēja.

"Leitnant Grifin, pastāstiet Vilarda kungam, kā baltajiem klājas Pārčmana cietumā!"

Grifins piegāja pie Ozija galda un apsēdās uz tā. "Pirms gadiem pieciem kāds baltais Helēnas apriņķī pie līča izvaroja divpadsmit gadu vecu nēģeru meiteni. Kad viņš nonāca Pārčmana cietumā, tur viņu jau gaidīja. Kādi trīsdesmit melnie piesēja viņu pie lielas dzelzs mucas un lēkāja pa viņa muguru. Sargi stāvēja un smējās, jo pret izvarotājiem nevienam nav līdzjūtības. Tā tas turpinājās trīs mēnešus, un tad viņu nogalināja. Viņš bija izkastrēts un iebāzts tai pašā mucā."

Vilards sarāvās, tad pacēla galvu un elsoja.

"Redziet, Pīt, mēs jūs īpaši negribam sodīt. Mēs gribam Kobu. Es esmu viņu vajājis, kopš viņš atstāja cietumu. Es tiešām gribu dabūt viņu atpakaļ cietumā. Palīdziet mums notiesāt Kobu, un es jums palīdzēšu, cik nu varēšu. Es neko nesolu, bet es un prokurors — mēs strādājam kopā. Ja jūs palīdzēsiet mums notiesāt Kobu, es jums palīdzēšu runāt ar prokuroru. Pastātiet, kas notika!"

"Es gribu advokātu," Vilards sacīja.

Ozijs pašūpoja galvu un ievaidējās. "Ko jums palīdzēs advokāts, Pīt? Pasargās no nēģeriem? Es gribu jums palīdzēt, bet jūs uzvedaties dumji."

"Jums jāklausās, ko šerifs saka, dēls. Viņš mēģina izglābt jūsu dzīvību," Grifins izpalīdzīgi sacīja.

"Ir laba iespēja, ka jūs tiksiet cauri ar dažiem gadiem šajā cietumā," teica Reidijs.

"Te ir daudz drošāk nekā Pārčmana cietumā," piebilda Prāters.

"Izvēle ir jūsu. Pīt," sacīja Ozijs. "Nomirt Pārčmana cietumā vai dzīvot te drošībā. Es pat apsvēršu, vai jūs nepadarīt par uzticības personu, ja jūs labi uzvedīsieties."

Vilards nokāra galvu un parīvēja deniņus. "Labi, labi."

Ozijs piespieda sarkano pogu.

"Kur jūs meiteni atradāt?"

"Uz kāda grants ceļa."

"Kura ceļa?"

"Es nezinu. Es biju pilnā."

"Uz kurieni jūs viņu aizvedāt?"

"Es nezinu."

'Tikai jūs abi ar Kobu?"

"Jā."

"Kurš viņu izvaroja?"

"Mēs abi. Bilijs Rejs pirmais."

"Cik reizes?"

"Es neatceros. Es smēķēju zālīti un dzēru."

"Kur jūs viņu atstājāt?"

"Es neatceros. Es zvēru, ka es to nezinu."

Ozijs piespieda citu pogu. "Mēs visu pārrakstīsim ar rakstāmmašīnu un tad dosim jums parakstīt."

Vilards pakratīja galvu. "Tikai nesakiet Bilijam Rejam!"

"Noteikti nē," apsolīja šerifs.

Persijs Balards nervozi knosījās ādas krēslā aiz milzīgā apskrāpētā ozola rakstāmgalda, kas atradās tiesneša birojā aiz tiesas zāles, kura jau bija pilna ar cilvēkiem, kas sanākuši izvarošanas lietas dēļ. Mazajā blakus telpā advokāti stāvēja ap kafijas automātu un pārrunāja to pašu.

Balarda melnais talārs karājās stūrī pie loga, kas izgāja uz Vašingtona ielu. Viņš valkāja trīsdesmit astotā lieluma kedas, un kājas sēžot knapi sniedzās līdz grīdai. Viņš bija sīciņš, nervozs vīrelis, kas uztraucās par visu, kas notika tiesas zālē. Trīspadsmit gadu laikā viņš nebija iemācījies atslābināties. Laimīgā kārtā viņam nebija jāizšķir lielas prāvas — tās iztiesāja iecirkņa tiesneši. Balards bija tikai apriņķa tiesnesis, un viņš bija sasniedzis savas karjeras kalngalu.

Peita kungs, antīkais tiesas ierēdnis, pieklauvēja.

"Iekšā!" Balards teica.

"Labu pēcpusdienu, tiesnesi!"

"Cik tur melno?" pēkšņi prasīja Balards.

"Puse zāles."

"Tas taču ir simt cilvēku. Tik daudz neredz pat labā slepkavības prāvā. Ko viņi grib?"

Peita kungs papurināja galvu.

"Vai viņi domā, ka mēs šos puišus šodien tiesāsim, vai?"

"Man liekas, ka viņi ir norūpējušies," Peita kungs klusi atbildēja.

"Vai ģimene ir tiesā?"

"Man tā liekas. Es dažus no viņiem pazīstu, bet meitenes vecākus ne."

"Kā ir ar drošību?"

"Šerifa vietnieki un to atvietotāji ir kaut kur tuvumā. Mēs ieejot visus pārbaudījām."

"Vai kaut ko atradāt?"

"Nē, ser."

"Kur ir puiši?"

"Pie šerifa. Viņš tos drīz atvedīs."

Tiesnesis likās apmierināts. Peita kungs uzlika uz galda zīmīti.

"Kas tas?"

Peita kungs dziļi ievilka elpu. "Kāda Memfisas televīzijas stacija vēlētos šo sākotnējo tieslietas izskatīšanu filmēt."

"Ko?"

Balarda seja pietvīka, un viņš nikni šūpojās krēslā. "Filmaparāti?" viņš kliedza. "Manā tiesas zālē?" Viņš saplēsa zīmīti vairākos gabalos un tos aizsvieda papīrkurvja virzienā. "Kur viņi atrodas?"

"Priekštelpā."

Peita kungs aizsteidzās.

Karls Lī Heilijs sēdēja pēdējā rindā. Duči radu viņu apņēma no visām pusēm tiesas zāles labajā pusē. Soli kreisajā pusē bija tukši. Vietnieki maisījās apkārt, apbruņoti un norūpējušies, nervozi vērojot grupu melno un īpaši Kārlu Lī, kas sēdēja saliecies, ar rokām uz ceļgaliem un skatu grīdā.

Džeiks skatījās pa logu uz tiesas nama dienvidu sienu, kas bija nama aizmugurē. Pulkstenis bija trīspadsmit. Viņš kā parasti nebija ēdis pusdienas. Pāri ielai viņam nekā nevajadzēja, bet viņš gribēja ieelpot svaigu gaisu. Džeiks nebija ēku atstājis visu dienu, un, lai arī viņam nebija nekādas intereses par izvarošanas sīkumiem, viņš negribēja nokavēt šīs tieslietas izskatīšanu. Tiesas zālē vajadzēja būt lielam pūlim, jo visas auto stāvvietas ap tiesas namu bija aizņemtas. Daži reportieri un fotogrāfi nobažījušies gaidīja pie koka durvīm tuvu nama aizmugurei, kur Kobs un Vilards ieies.

Cietums bija divus kvartālus no laukuma, dienvidos un lielceļa malā. Ozijs vadīja mašīnu, Kobs un Vilards sēdēja aizmugurē. Arpatruļmašīnu priekšā un aizmugurē mazā karavāna iegriezās īsajā ceļā no Vašingtona ielas. Tas veda līdz tiesas namam. Seši vietnieki izveda apsūdzētos cauri reportieru ķēdei līdz durvīm un augšā pa aizmugures kāpnēm līdz kāpņu telpai blakus tiesas zālei.

Džeiks paķēra žaketi, neievērojot Eteli, un pārskrēja pāri ielai. Viņš uzskrēja pa aizmugures kāpnēm cauri mazajai telpai blakus zvērināto kambarim un iegāja tiesas zālē tai brīdī, kad Peita kungs aizveda viņa •godību uz viņa vietu.

"Piecelties, tiesa nāk!" viņš kliedza. Visi piecēlās. Balards nonāca savā vietā un apsēdās.

"Visiem apsēsties!" Peits kliedza. "Kur ir apsūdzētie? Kur? Taču ievediet!"

No mazās telpas, saslēgtus roku dzelžos, ieveda Kobu un Vilardu. Viņi nebija skuvušies, bija saburzīti un izskatījās apjukuši. Vilards skatījās uz lielo grupu melno, kamēr Kobs pagrieza viņiem muguru. Lūnijs noņēma apsūdzētajiem roku dzelžus un apsēdināja viņus blakus Drjū Džekam Tindeilam pie garā aizstāvības galda. Blakus bija otrs tikpat garš galds, pie kura sēdēja apriņķa prokurors Rokijs Čailders, kaut ko pierakstot un izskatoties svarīgi.

Vilards pagrieza galvu un atkal pētīja melnos. Priekšējā rindā sēdēja viņa māte un Koba māte, kurām blakus bija vietnieki aizsardzībai. Vilards jutās drošs ar daudzajiem šerifa vietniekiem, ko viņš redzēja zālē. Kobs atteicās pagriezties atpakaļ.

No pēdējās rindas, divdesmit piecu metru attālumā, Karls Lī pacēla galvu un skatījās uz to vīriešu mugurām, kuri bija izvarojuši viņa meitu. Tie bija noplukuši, bārdaini, netīri svešinieki. Viņš aizklāja seju un noliecās. Vietnieki stāvēja aiz viņa ar mugurām pret sienu, uzmanot katru viņa kustību.

"Tagad uzklausiet," Balards sāka skaļā balsī. "Šī ir tikai sākotnējā tieslietas izskatīšana, nevis prāva. Šīs sākotnējās tieslietas izskatīšanas nolūks ir pārliecināties, vai ir diezgan pierādījumuparizdarītonoziegumu, lai apsūdzētos nodotu galvenās zvērināto tiesas rīcībā. Apsūdzētie var no šīs izskatīšanas atsacīties, ja viņi tā vēlas."

Tindeils piecēlās. "Nē, jūsu godība, mēs vēlamies turpināt šo izskatīšanu."

"Ļoti labi. Man ir liecību noraksti, ko ir apzvērējis šerifs Vols, kas apgalvo, ka abi apsūdzētie ir izvarojuši sievieti, jaunāku par divpadsmit gadiem, to kidnapējuši un tai brutāli uzbrukuši. Čaildera kungs, lūdzu, izsauciet jūsu pirmo liecinieku!"

"Jūsu godība, štats izsauc šerifu Oziju Volu."

Džeiks sēdēja zvērināto nodalījumā kopā ar vairākiem citiem advokātiem, kas izlikās lasām svarīgus dokumentus. Ozijs nodeva zvērestu un apsēdās liecinieku krēslā pa kreisi no tiesneša un pāris metru no zvērināto nodalījuma.

"Lūdzu, nosauciet savu vārdu!"

"šerifs Ozijs Vols."

"Jūs esat Forda apriņķa šerifs?"

"Jā."

"Es zinu, kas viņš ir," ņurdēja Balards, šķirstot dokumentu vāku lappuses.

"Šerif, vai vakar pēcpusdienā jūs saņēmāt ziņu par nozudušu bērnu?"

"Jā, ap sešpadsmitiem trīsdesmit."

"Ko jūsu birojs darīja?"

"Vietnieku Viliju Heistingu nosūtīju uz pazudušās meitenes vecāku Gvenas un Karla Lī dzīvesvietu."

"Kur tā ir?"

"Krafta ceļā, aiz Beita pārtikas veikala."

"Ko viņš tur atrada?"

"Tur bija meitenes māte, kas mums zvanīja. Pēc tam viņš braukāja, meiteni meklējot."

"Vai Heistings meiteni atrada?"

"Nē. Kad viņš atgriezās, meitene jau bija mājās. Viņu atrada makšķernieki un aizveda mājās."

"Kādā stāvoklī bija meitene?" "Viņa bija izvarota un piekauta."

"Vai viņa bija pie samaņas?"

"Jā. Viņa varēja runāt vai vismaz mazliet murmināt."

"Ko viņa teica?"

Tindeils pielēca kājās. "Jūsu godība, lūdzu, es zinu, ka saklausīti notikum i ir šādā izskatīšanā atļauti, bet šī ir saklausīšana trešajā pakāpē."

"Neievērot! Aizverieties! Apsēdieties! Turpiniet, Čaildera kungs!"

"Ko viņa teica?"

"Savai mātei viņa stāstīja, ka vainīgi ir divi baltie dzeltenā pussmagajā auto ar dumpinieku karogu logā. Tas bija viss. Ar salauztiem žokļiem un sadauzītu seju viņa daudz nevarēja pastāstīt."

"Kas notika pēc tam?"

"Šerifa vietnieks izsauca ātrās palīdzības mašīnu un aizveda viņu uz slimnīcu."

"Kādā stāvoklī viņa ir?"

"Kritiskā."

"Kas notika pēc tam?"

"Uz to ziņu pamata, kas bija manā rīcībā, man bija aizdomas par vainīgajiem."

"Un ko tad jūs darijāt?"

"Es atradu uzrādītāju, uzticamu uzrādītāju, un aizsūtīju viņu uz alus bāru ezermalā."

Čailders negribēja noslīkt detaļās, īpaši, ja tiesnesis bija Balards. To zināja gan Džeiks, gan Tindeils. Balards katru izskatīšanas tieslietu automātiski sūtīja uz galveno zvērināto tiesu, tā ka katra sākotnējā izskatīšana bija tīrā formalitāte. Pilnīgi neatkarīgi no lietas, faktiem, pierādījumiem, neatkarīgi no vienalga kā, Balards katru tieslietu sūtīja uz galveno zvērināto tiesu. Ja pierādījumu nav, lai jau galvenā zvērināto tiesa viņus atbrīvo, ne Balards. Viņš bija jāpārvēl, bet galvenā zvērināto tiesa ne. Balsotāji ņēma ļaunā, ja kriminālnoziedzniekus atbrīvoja. Lielākā daļa advokātu tāpēc atteicās no sākotnējās izskatīšanas, bet Džeiks ne. Viņš uzskatīja šādu izskatīšanu par visātrāko un vislabāko veidu, kā uzzināt to, kas prokuratūrai padomā. Arī Tindeils reti atteicās.

"Kādā alus bārā?"

"Hjūijā. Viņš teica, ka Kobs un Vilards, apsūdzētie, kas tur sēž, lielījušies par melnas meitenītes izvarošanu."

Kobs un Vilards saskatījās. Kas diezin bija šis uzrādītājs? Viņi no tā vakara maz ko atcerējās.

"Ko jūs atradāt Hjūijā?" "Mēs apcietinājām Kobu un Vilartlu un pārmeklējām pussmago, kas pieder Kobam."

"Ko jūs atradāt?"

"Mēs pussmago likām aizvilkt uz policijas laboratoriju, kur to šorīt pārbaudīja. Daudz asins plankumu."

"Ko vēl?"

"Mazu un pilnīgi asiņainu krekliņu."

"Kā krekliņu?"

"Krekliņu, kas piederēja Toņai Heilijai, meitenītei, ko izvaroja. Viņas tētis Karls Lī Heilijs to šorīt atpazina."

Karls Lī dzirdēja savu vārdu un izslējās taisns. Ozijs skatījās tieši uz viņu. Džeiks apgriezās un pirmoreiz ieraudzīja Kārlu Lī.

"Aprakstiet automašīnu!"

"Jauns dzeltens forda pustonnas pikaps. Milzīgi hromēti riteņu diski un dubļu riepas. Dumpinieku karogs aizmugures logā."

"Kam mašīna pieder?"

Ozijs rādīja ar pirkstu apsūdzēto virzienā. "Bilijam Rejam Kobam."

"Vai šis apraksts saskan ar to, ko teica meitene?"

"Jā."

Čailders apklusa un apskatīja dokumentus. "Kādi pierādījumi jums ir pret šiem apsūdzētajiem?"

"Mēs šorīt runājām ar Pītu Vilardu cietumā, un viņš parakstīja atzīšanos."

"Tu to izdarīji?" Bilijs Rejs kliedza. Vilards sarāvās un ar acīm meklēja palīdzību.

"Mieru! Mieru!" sauca Balards un sita ar savu amata veseri pa galdu. Tindeils izšķīra savus aizstāvamos.

"Vai jūs Vilarda kungam izskaidrojāt viņa tiesības?"

"Jā."

"Vai viņš tās saprata?"

"Jā."

"Vai viņš parakstīja dokumentu, kas to apliecina?"

"Jā."

"Kas vēl bija klāt, kad Vilarda kungs liecināja?"

"Es, mani divi vietnieki, mans izmeklētājs Reidijs un leitnants Grifins no štata lielceļu patruļas."

"Vai jums ir šī atzīšanās?"

"Jā."

"Lūdzu to nolasīt."

Cilvēki zālē kļuva rāmi un apklusa, klausoties, kā Ozijs nolasīja īso dokumentu. Karls LI truli vērās abos apsūdzētajos. Kobs nikni skatījās Vilardā, kas lasīja netīrumus no zābakiem.

"Paldies, šerif," Čailders sacīja, kad Ozijs beidza. "Vai Vilarda kungs parakstīja šo atzīšanos?"

"Jā, trīs liecinieku klātbūtnē."

Balards sāka kliegt: "Jūs varat nopratināt liecinieku, Tindeila kungs!"

"Man Šai brīdī nav jautājumu, jūsu godība."

Laba stratēģija, domāja Džeiks. Sākotnējās lietas izskatīšanas laikā aizstāvībai bija labāk nerunāt. Labāk ir klausīties, pierakstīt un ļaut tiesas sekretārei visu protokolēt. Ko gan vēl vajadzēja? Un nekad nevar ļaut liecināt apsūdzētajiem. Viņu liecības neko nenozīmēs un tiesas prāvā nāks viņiem par sliktu. Džeiks zināja, ka apsūdzētie neliecinās, jo viņš pazina Tindeilu.

"Izsauciet nākamo liecinieku!" pieprasīja tiesnesis.

"Mums nekā cita nav, jūsu godība."

"Labi. Sēdieties! Tindeila kungs, vai jums ir kāds liecinieks?"

"Nē, jūsu godība."

"Labi. Tiesa uzskata, ka ir pietiekoši daudz pierādījumu, kaapsūdzētie ir izdarījuši vairākus noziegumus. Tāpēc tiesa liek Koba un Vilarda kungus paturēt apcietinājumā, lai sagaidītu, ko lems Forda apriņķa galvenie zvērinātie, kas sanāks pirmajā sesijā pirmdien, 27. maijā. Vai ir kādi jautājumi?"

Tindeils lēnām piecēlās. "Jā, jūsu godība, mēs gribētu, lai tiesa nosaka mērenas drošības naudas šiem apsūdz…"

"Aizmirstiet," šņāca Balards. "Mēs pašlaik noraidām drošības nāudas iespēju. Cik es saprotu, meitene ir kritiskā stāvoklī. Ja viņa nomirs, būs jauna apsūdzība."

"Nu tad, jūsu godība, es lūdzu tiesai sanākt dažu dienu laikā, cerot, ka viņas stāvoklis uzlabosies."

Balards rūpīgi nopētīja Tindeilu. Laba ideja, viņš izšķīrās. "Pieņemts. Drošības naudas izskatīšanas lieta notiks nākamajā pirmdienā, 20. maijā, tiesas zālē. Līdz tam laikam apsūdzētie paliks Forda apriņķa šerifa uzraudzībā."

Balards uzsita pa galdu ar savu amata veseri un pazuda. Šerifa vietnieki ielenca apsūdzētos, uzlika tiem roku dzelžus un arī atstāja tiesas zāli caur kāpņu telpu, tad lejā pa aizmugures kāpnēm, gar reportieriem un tad iekāpa patruļmašīnās.

ŠI izskatīšana Balardam bija tipiska: mazāk nekā divdesmit minūtes. Te lietas izšķīra ļoti ātri.

Džeiks runājās ar citiem advokātiem un skatījās, kā viss cilvēku pūlis pavisam klusu iziet cauri milzīgajām koka durvīm zāles aizmugurē. Karls Lī nesteidzās un māja, lai Džeiks viņam seko. Viņi satikās priekštelpā. KarlsLī gribēja runāties, un Džeiks teica pārējiem, ka viņam jāiet, un apsolīja vēlāk satikties slimnīcā. Karls Lī un Džeiks nogāja lejā pa platajām kāpnēm uz pirmo stāvu.

"Man ir ļoti žēl, Kari Lī," Džeiks teica.

"Man arī."

"Kā viņai klājas?"

"Viņa izturēs."

"Un Gvenai?"

"Laikam jau labi."

"Un jums?"

Viņi lēnām gāja pa gaiteni uz tiesas nama aizmuguri. "Es vēl to visu nespēju saprast. Redziet, pirms divdesmit četrām stundām viss bija kārtībā. Tagad paskatieties! Mana meitiņa ir slimnīcā ar caurulēm, kas sabāztas visā ķermenī. Mana sieva ir sajukusi, puikām ir drausmīgas bailes, un viss, par ko es varu domāt, ir nožņaugt šos neliešus "

"Es gribētu palīdzēt, Kari Lī."

"Viss, ko jūs varat darit, ir lūgt par viņu, lūgt par mums."

"Es zinu, ka tas sāp."

"Jums ir maza meitiņa, vai ne, Džeik?"

"Jā."

Karls Lī nekā neatbildēja, un viņi abi staigāja pavisam klusi. Džeiks mainīja tematu. "Kur ir Lesters?"

"Čikāgā."

"Ko viņš tur dara?"

"Strādā dzelzs rūpnīcā. Labs darbs. Apprecējās."

"Oja, nejokojiet! Lesters apprecējās?"

"Jā, ar balto meiteni."

"Balto meiteni? Kāpēc ar balto meiteni?"

"0, jūs taču zināt Lesteru. Vienmēr iedomīgs nēģeris. Viņš brauc mājās. Būs te, vēlākais, šonakt."

"Kāpēc?"

Viņi apstājās pie aizmugures durvīm. Džeiks prasīja atkal: "Kāpēc Lesters te būs?"

"Ģimenes konference."

"Vai jūs kaut ko plānojat?"

"Nē, viņš tikai grib apciemot savu brāļameitu."

"Jūs visi labāk esiet mierīgi!"

"To jums, Džeik, nav grūti sacīt." "Es zinu."

"Ko jūs darītu, Džeik? Jums ir meita. Pieņemsim, ka viņa gulētu slimnīcā sadauzīta un izvarota. Ko jūs darītu?"

Džeiks skatījās cauri stiklam durvīs un nevarēja atbildēt. Karls Lī gaidīja.

"Nedariet neko stulbu. Kari Lī!"

"Atbildiet uz manu jautājumu! Ko jūs darītu?"

"Es nezinu, es nezinu, ko es darītu."

"Es gribu zināt. Teiksim, ja tā būtu jūsu meitiņa un tie būtu divi nēģeri, un jūs viņus dabūtu rokā, ko jūs darītu?"

"Es viņus nogalinātu."

Karls Lī pasmaidīja un tad sāka smieties. "Protams, protams, Džeik. Tad jūs pieņemtu slavenu advokātu, kas teiktu, ka jūs bijāt sajucis, tā kā jūs izdarījāt Lestera prāvā."

"Mēs neteicām, ka Lesters bija sajucis. Mēs teicām, ka Bovi js prasījās pēc nogalināšanas."

"Bet jūs viņu izglābāt, vai ne?"

"Protams."

Karls Lī aizgāja līdz kāpnēm un paskatījās uz augšu. "Vai tā viņi tiek tiesas zālē?" viņš prasīja, neskatoties uz Džeiku.

"Kas?"

"Tie puikas."

"Jā. Parasti viņi tur uzved visus apsūdzētos. Tas ir ātrāk un drošāk, jo viņi var mašīnas novietot taisni pie durvīm."

Karls Lī aizgāja līdz aizmugures durvīm un paskatījās cauri durvju stiklam. "Cik slepkavību prāvu jums ir bijis, Džeik?"

"Trīs. Lestera un vēl divas."

"Cik no tiem bija melnie?"

"Visi trīs."

"Cik prāvu jūs uzvarējāt?"

"Visas trīs."

"Jūs tiekat labi galā ar nēģeriem, kas šauj?"

'Tā var teikt."

"Vai jūs esat gatavs tikt galā ar vēl vienu?"

"Nedariet tā, Kari Lī! Nav vērts. Ja nu jūs notiesā un jūs nonākat gāzes kamerā? Kā būs ar bērniem? Kas viņus audzinās? Tie nelieši nav tā vērti."

"Jūs man tikko teicāt, ka jūs arī tā darītu."

Džeiks piegāja tuvāk Karlam Lī. "Ar mani ir citādi. Mani atbrīvotu."

"Kā?"

"Es esmu baltais, un šis ir balto apriņķis. Tikai mazliet laimes, un es dabūtu pilnīgi baltu zvērināto tiesu, kas būtu līdzjūtīga. Te nav Ņujorka vai Kalifornija. Vīrietim jāaizstāv sava ģimene. Tas zvērinātajiem patiktu."

"Bet mani?"

"Kā es teicu, te nav ne Ņujorka, ne Kalifornija. Daži baltie jūs apbrīnotu, bet lielākā daļa gribētu jūs pakārt. Attaisnošana būtu ļoti grūta."

"Bet jūs to varētu panākt, vai ne, Džeik?"

"Nedariet to, Kari Lī!"

"Man nav izvēles, Džeik. Es nekad nevarēšu gulēt, kamēr tie nelieši ir dzīvi. To es esmu parādā savai meitiņai. Parādā pats sev un parādā saviem cilvēkiem."

Viņi atvēra durvis un aizgāja līdz Vašingtona ielai. Netālu no Džeika biroja viņi atsveicinājās. Džeiks apsolīja rit aiziet uz slimnīcu un apciemot Gvenu un viņas ģimeni.

"Vēl kas, Džeik. Vai jūs ar mani satiksieties cietumā tad, kad viņi mani apcietinās?"

Džeiks nedomādams pamāja. Karls Lī pasmaidīja un aizgāja pa ietvi līdz savai mašīnai.

5.

Lesters Heilijs apprecēja zviedru izcelsmes meiteni no Viskonsinas, un, lai arī viņa vēl arvien teica, ka mīl savu vīru, Lesteram bija aizdomas, ka viņa citāda āda sāk sievai apnikt. Viņai bija bail no Misisipi, un, lai ari Lesters viņu drošināja, viņa pilnīgi atteicās braukt tam līdzi. Viņa nekad nebija redzējusi Lestera ģimeni. Un nevar sacīt, ka ģimenei būtu liela nepieciešamība ar meiteni iepazīties. Nebija neparasti, ka nēģeris no dienvidiem pārceļas uz ziemeļiem un apprec baltu sievieti. Čikāgā dzīvoja daudz Heiliju, bet neviens no viņiem nebija devies jauktā laulībā. Tie visi bija apprecējuši melnās. Ģimeni Lestera blondā sieva neinteresēja. Viņš aizbrauca uz Klantonu viens pats savā jaunajā kadiljakā.

Lesters ieradās slimnīcā vēlu trešdienas vakarā un redzēja, ka vairāki brālēni un māsīcas lasa žurnālus otrā stāva uzgaidāmajā telpā. Viņš apkampa Kārlu Lī. Brāļi nebija redzējušies kopš Ziemassvētkiem, kad vismaz puse Misisipi un Alabamas melno tradicionāli devās mājup.

Viņi izgāja gaiteni, attālāk 110 ģimenes. "Kā viņai ir?" prasīja Lesters.

"Labāk. Daudz labāk. Viņa varētu nedēļas nogalē tikt uz mājām."

Lesters jutās atvieglots. Kad viņš pirms vienpadsmit stundām atstāja

Čikāgu, meitenīte bija bijusi tuvu nāvei, kā teica brālēns, kas viņam zvanīja un viņu uzmodināja. Vienaldzīgi paskatījies uz uzrakstu SMĒĶĒT AIZLIEGTS, viņš aizsmēķēja cigareti un skatījās uz lielo brāli. "Ar tevi viss kārtībā?"

Karls Lī pamāja un skatījās tālumā.

"Un ar Gvenu?"

"Viņa ir dullāka nekā parasti. Pašlaik pie mātes. Vai atbrauci viens pats?"

"Jā," Lesters norūca.

"Labi."

"Neāksties! Es nenobraucu visu šo milzīgo ceļa gabalu, lai tu apceltu manu sievu."

"Vai tev vēl arvien ir uzpūsts vēders?"

Lesters pasmaidīja un iesmējās. Viņam bija uzpūsts vēders kopš kāzu dienas. Viņa sieva vārīja ēdienus, kuru nosaukumus viņš nevarēja izrunāt, un viņa vēders trakoja. Lesters ilgojās pēc zirņiem, okras, cepta cāļa, cūkas bārbekjū mērcē un taukas gaļas.

Trešajā stāvā viņi uzgāja mazu uzgaidāmo telpu ar salokāmiem krēsliem un galdiņu. Lesters atnesa stipru kafiju no automāta un cukuru iemaisīja ar pirkstu. Viņš klausījās ļoti uzmanīgi, kā Karls Lī atstāsta notikumus: izvarošanu, apcietināšanu un tieslietas izskatīšanu. Lesters atnesa salvetes un uzzīmēja tiesas nama un cietuma plānus. Viņa slepkavības prāva notika pirms četriem gadiem, un viņam ar plāniem nebija ne mazāko grūtību. Cietumā viņš bija pavadījis tikai vienu nedēļu, samaksājis drošības naudu un tūlīt pēc attaisnošanas devies uz Čikāgu. Nogalinātajam bija radi.

Viņi plānoja un plānus atmeta, plānoja atkal. Ilgi pēc pusnakts.

Ceturtdien pusdienas laikā Toņu pārcēla no intensīvās terapijas istabas uz privātu telpu. Viņu diagnozēja kā stabilu. Ārsti atpūtās, un ģimene sanesa saldumus, rotaļlietas un ziedus. Ar lauztiem žokļiem un pilnu muti stiepļu meitene saldumus varēja tikai aplūkot. Saldumus apēda brāļi. It kā māsu aizsargādami, brāļi stāvēja cieši pie gultas un turēja viņas roku. Istaba visu laiku bija pilna radu, kas visi to paijāja un teica, ka viņa ir dārga, viņa ir cilvēks, kurš pārcietis briesmīgu uzbrukumu. Cilvēki nāca maiņās, no gaiteņa istabā, no istabas gaitenī. Tikmēr medmāsas uzmanīgi vēroja meiteni.

Ievainojumi sāpēja, un ik pa brīdim meitene ieraudājās. Reizi stundā medmāsas izlauzās cauri apmeklētājiem un iedeva viņai zāles pret sāpēm.

Tajā vakarā apmeklētāji apklusa, jo Memfisas radio ziņoja par izvarošanu. Televīzijā rādīja arī abus vainīgos, bet meitene nevarēja vēl skatīties.

Forda apriņķa tiesas namu katru dienu atvēra astoņos no rīta un slēdza piecos pēcpusdienā, atskaitot piektdienas, kad namu slēdza puspiecos. Karls Lī slēpās tualetes telpā, kad namu slēdza piektdien puspiecos. Viņš sēdēja tualetē un klausījās veselu stundu. Nav apkopēju. Nav neviena. Klusums. Viņš klusi izgāja cauri zālei līdz aizmugures durvīm un paskatījās cauri stiklam. Nekur tuvumā neviena nebija. Karls Lī brīdi klausījās. Tiesas nams bija tukšs. Viņš skatījās cauri zālei un garajam gaitenim uz priekšējām durvīm sešdesmit piecu metru attālumā.

Viņš pētīja ēku. Abas aizmugures durvisatvērās uz četrstūrainu ieejas telpu. Abās pusēs bija kāpnes. Telpa sašaurinājās un ieveda zālē. Karlam Lī likās, it kā viņš būtu cietumnieks. Salicis rokas aiz muguras, viņš atspiedās ar muguru pret durvīm. Karls Lī nogāja desmit metrus līdz kāpnēm. Augšā pa kāpnēm, desmit pakāpieni, tad mazs kāpņu laukums. Tad deviņdesmit grādu pagrieziens pa kreisi, kā jau Lesters bija teicis, tad vēl desmit pakāpienu līdz kāpņu telpai. Tā bija piecreiz piecus metrus liela, ar tikai vienu logu un divām durvīm. Vienasdurvis atvērās uz tiesas zāli, un viņš tajā iegāja tieši skatītāju solu priekšā. Viņš apsēdās pirmajā rindā. Viņa priekšā bija margas, kas atdalīja skatītājus no tās telpas daļas, kur strādāja tiesnesis, advokāti, apsūdzētie un darbinieki.

Karls Lī aizgāja pa celiņu līdz aizmugures durvīm un apskatīja visu tiesas zāli. Tā izskatījās citādi nekā trešdien. Viņš atgriezās mazajā telpā un atvēra otras durvis, nonākot zāles priekštelpā. Viņš apsēdās pie garā galda, kur bija sēdējis Lesters un arī Kobs un Vilards. Pa labi bija otrs garš galds, kur sēdēja prokurors un viņa darbinieki. Aiz galdiem bija vairāki koka krēsli. Tad zemi vārtiņi veda uz tiesneša galdu. Tiesnesis sēdēja augstu virs tiesas zāles ar muguru pret sienu, kur karājās izbalējis Džefersona Deivisa portrets [16] , augstprātīgi noskatoties uz cilvēkiem tiesas zālē. Zvērināto kamera bija Karlam Lī labajā pusē, zem nodzeltējušiem citu konfederācijas varoņu attēliem. Liecinieku pults bija blakus tiesneša galdam, bet daudz zemāk. Karlam Lī kreisajā pusē bija cits garš darba galds, apklāts ar lielām, sarkanām grāmatām, kas bija pilnas ar iztiesājamām lietām. Aiz šī galda parasti rīkojās tiesas darbinieki un advokāti. Aiz darba galda bija durvis uz mazo telpu pie kāpnēm.

Kzirls Lī piecēlās — vēl arvien tā, it kā viņa rokas būtu saslēgtas roku dzelžos, un izgāja cauri zemajiem vārtiņiem. Viņu it kā ieveda kāpņu telpā caur pirmajām durvīm. Tad lejā pa krēslainajām kāpnēm desmit pakāpienus. Tur viņš apstājās. No kāpņu telpas varēja redzēt aizmugures durvis. Bet kāpņu galā viņš atrada nelielu, piebāztu apkopēja telpu, tumšu, putekļainu, pilnu ar slotām un spaiņiem. Viņš mazliet pavēra durvis un paskatījās kāpnēs uz augšu.

"Un kam tu par to varētu ziņot?" Karla prasīja, aizverot trīsdesmit piecu centimetru lielo picas kasti, un ielēja vēl limonādi.

Džeiks šūpojās pītajā krēslā un skatījās, kā Hanna uz ietves lec ar lecamauklu.

"Vai tu esi mājās?" Karla prasīja.

"Nē."

"Un kam tu par to ziņosi?"

"Es netaisos par to ziņot," Džeiks atbildēja.

"Man šķiet, ka tev tā vajadzētu darīt."

"Man šķiet, ka ne."

"Kāpēc ne?"

Džeiks šūpojās ātrāk un sūca limonādi. Un tad lēni teica: "Vispirms, es nezinu, vai kāds tiešām plāno noziegumu. Karls Lī teica to, ko katrs tēvs teiktu, un es esm u pārliecināts, ka viņš domā tāpat kā kurš katrs tēvs. Bet man neliekas, ka viņš tiešām plāno noziegumu. Otrkārt, tas, ko viņš man teica, ir jātur slepenībā kā ikkatra klienta un advokāta saruna. Viņš droši vien mani uzskata par savu advokātu."

"Bet arī tad, ja tu esi viņa advokāts, tev ir jāziņo par viņa plānotu noziegumu, vai ne?"

"Jā. Ja es būtu par viņa plāniem pārliecināts. Bet es neesmu pārliecināts."

Tas Kārlu neapmierināja. "Man liekas, ka tev par to vajadzētu ziņot."

Džeiks neatbildēja, ka tas neko negrozītu. Viņš nograuza pēdējo garozu un mēģināja neievērot savu sievu.

"Tu gribi, lai Karls Lī to izdara."

"Izdara ko?"

"Nonāvē tos cilvēkus."

"Nē, to gan es negribu," teiktais neizklausījās pārliecinoši. "Bet, ja Karls Lī to izdarīs, es viņu nevarēšu vainot, jo es darītu to pašu."

"Tā gan nerunā!"

"Es runāju pavisam nopietni. Es to darītu gan."

"Džeik, tu nevarētu nogalināt cilvēku."

"Labi. Lai nu kā. Es nestrīdēšos. Mēs par to jau esam runājuši."

Karla uzkliedza Hannai, lai viņa neiet tik tuvu ielai. Tad apsēdās Džeikam blakus un sakratīja ledus gabaliņus glāzē. "Vai tu viņu aizstāvētu?"

"Es tā ceru."

"Vai zvērinātie nolemtu, ka viņš ir vainīgs?"

"Vai tu tā darītu?"

"Es nezinu."

"Tad padomā par Hannu. Paskaties uz to jauko, nevainīgo bērnu ar lecamauklu. Tu esi māte. Tagad padomā par Heiliju meiteni, kas guļ slimnīcā sadauzīta, asiņaina, lūdzot tēvam un mātei, lai…"

"Aizveries, Džeik!"

Viņš pasmaidīja. "Atbildi uz manu jautājumu! Tu esi zvērināto tiesas locekle. Vai tu balsotu par tēva notiesāšanu?"

Karla nolika glāzi uz palodzes un pēkšņi .sāka apskatīt nagus. Džeiks sajuta uzvaru.

"Runā, runā! Tu esi zvērinātā. Notiesāšana vai attaisnošana."

"Es te vienmēr esmu zvērinātā. Vai nu tas, vai arī mani pratina."

"Notiesāt vai attaisnot?"

Viņa nikni paskatījās. "Notiesāt būtu grūti."

Viņš pasmaidīja un izbeidza savu lietu.

"Bet es nesaprotu, kā viņš varētu nogalināt cilvēkus, kas ir cietumā."

"Pavisam viegli. Viņi nav vienmēr cietumā. Viņus ved uz tiesas namu un atpakaļ. Atceries Osvaldu un Džeku Rūbiju! [17] [1] Lī Hārveju Osvaldu apcietināja par prezidenta Džona Kenedija slepkavību. Viņu pārvedot uz citu cietumu, Džcks Rūbijs Osvaldu — televīzijas kameru pnekSā— nošāva. Turklāt viņus varētu palaist brīvībā pret drošības naudu."

"Kad tas varētu notikt?"

"Par to tiesa lems pirmdien. Ja viņi var samaksāt drošības naudu, viņus atbrīvos.'-'

"Un ja viņi to nevarēs?"

"Viņi paliks cietumā līdz prāvai."

"Kad būs prāva?"

"Droši vien vasaras beigās."

"Man šķiet, ka tev par to vajadzētu ziņot."

Džeiks uzlēca no krēsla un aizgāja spēlēties ar Hannu.

K.T.Brjūsters jeb Kaķis Brjūsters, kā viņu pazina labāk, domāja, ka viņš ir Memfisas vienīgais vienacainais un melnaismiljonārs. Viņam piederēja vairāki melno kaildejotāju klubi, kas visi darbojās ar policijas atļauju. Viņam piederēja veseli kvartāli īres namu un divas baznīcas Dienvidmemfisā. Viņš bija vairāku melno pasākumu labdaris, labs draugs politiķiem un melno cilvēku varonis.

Kaķim bija svarīgi būt labi pazīstamam savā apkaimē, jo bija skaidrs, ka viņu atkal apsūdzēs un tiesās un zvērinātie, kuru vidū bija vismaz puse melno, viņu atkal attaisnos. Policija atzina, ka nav iespējams sodīt Kaķi par to, ka viņš pārdod sievietes, kokaīnu, zagtu preci, kredītkartes, pārtikas kuponus, alkoholiskos dzērienus un vieglo artilēriju bez nodokļu maksāšanas.

Viņam bija tikai viena acs. Otra bija kaut kur Vjetnamā. Viņš to zaudēja tai pašā dienā, kad viņa labo draugu Kārlu Lī Heiliju ievainoja kājā. Karls Lī viņu bija nesis uz rokām divas stundas, kamēr atrada sanitārus. Pēc kara viņš atgriezās Memfisā ar kilogramu hašiša. No ienākumiem viņš nopirka mazu krodziņu Dienvidu Meinas ielā un gandrīz nomira badā, līdz vinnēja pokera spēlē kāda sutenera mauku. Kaķis apsolīja, ka viņai vairs nebūs jāstrādā par prostitūtu, ja viņa būs ar mieru dejot uz viņa kroga galdiem kaila. Vienas dienas laikā viņam bija vairāk klientu nekā vietu, un viņš nopirka vēl vienu krogu un salīga vairāk kaildejotāju. Viņš bija atradis savu tirgu, un divu gadu laikā Kaķis kļuva bagāts.

Viņa birojs atradās virs viena no bāriem Memfisas negantākajā rajonā. Lai arī marķīze solīja Badveisera alu un kailas krūtis, aiz melni krāsotajiem logiem varēja dabūt daudz ko vairāk.

Karls Lī un Lesters atrada krogu — "Brūno saldumu" — sestdien ap pusdienas laiku. Viņi apsēdās pie bāra, pasūtīja badveiseru un apskatīja krūtis.

"Vai Kaķis ir uz vietas?" Karls Lī prasīja bārmenim, kas viņiem sekoja. Tas norūcās un turpināja mazgāt alus kausus. Karls Lī skatījās uz viņu, uz dejotājām un sūca alu.

"Vēl vienu alu!" skaļi sauca Lesters, nenovērsdams acis no dejotājām.

"Vai Kaķis Brjūsters ir uz vietas?" Karls Lī stingri prasīja, kad bārmenis atnesa prasīto.

"Un kas to grib zināt?"

"Es."

"Nu un tad?"

"Nu un tad, es un Kaķis esam labidraugi. Cīnījāmies kopā Vjetnamā."

"Vārds?"

"Heilijs. Karls Lī HeiUjs."

Bārmenis pazuda un drīz parādījās apslēptajās durvīs starp diviem spoguļiem. Viņš pamāja Heilijiem, kas viņam sekoja durvīs, garām tualetes telpām un cauri aizslēgtām durvīm uz augšstāvu. Birojs bija tumšs un bezgaumīgs. Paklājs uz grīdas bija zelta krāsā, sienas sarkanas; bet griesti zaļi. Zaļa paklāja griesti. Abi melni krāsotie logi bija aizrestoti, un biezas vīna krāsas drapērijas karājās no griestiem tā, lai apturētu katru saules staru, kas būtu spējīgs tikt cauri melnajiem logiem. Maza, nespēcīga hromēta lustra griezās tieši virs viņu galvām.

Divi masīvi miesassargi vienādos uzvalkos ar vestēm aizraidīja bārmeni, lika Heilijiem apsēsties un stāvēja aiz viņiem. Brāļi apbrīnoja istabu. "Jauki, vai ne?" teica Lesters. B.B.Kingsklusi sēroja magnetofonā.

Pēkšņi Kaķis ienāca pa apslēptajām durvīm aiz marmora un stikla galda. Viņš sagrāba Kārlu Lī. "Mans draugs! Kari Lī Heilij!" viņš sauca. "Cik labi satikties, Kari Lī! Tik labi atkal redzēties!"

Viņi palika apkampušies. "Kā tev klājas, mans draugs?" Kaķis uzstāja.

"Labi, pavisam labi. Un tev. Kaķi?"

"Lieliski, vienkārši lieliski. Un kas tas tāds?" Viņš pagriezās pret Lesteru un sniedza roku, ko tas ar entuziasmu kratīja.

. "Tas ir mans brālis Lesters," Karls Lī teica. "Viņš ir no Čikāgas."

"Patīkami iepazīties, Lester. Mēs ar šo lielo veci esam ļoti tuvi. Ļoti tuvi."

"Viņš man ir pārjums stāstījis," Lesters teica. Kaķis apskatīja Kārlu Lī. "Nu, zini, Kari Lī, tu izskaties labi. Kā kājai?"

"Tā nekas. Kaķi. Sūrst tad, kad nāk lietus, bet tas jau nekas."

"Mēs esam ļoti tuvi, vai ne?"

Karls Lī pasmaidīja un pamāja. Kaķis viņu palaida vaļā. "Vai jūs, veči, gribat kaut ko dzeramu?"

"Paldies, nē," teica Karls Lī.

"Es labprāt ņemšu pudeli alus," teica Lesters. Kaķis pasita knipi, un viens miesassargs pazuda. Karls Lī apsēdās, un Kaķis sēdēja uz galda malas, šūpojot kājas kā mazs puika. Viņš smaidīdams skatījās Karlā Lī, kas sāka justies neērti.

"Kā būtu, ja tu pārceltos uz Memfisu un strādātu man?" Kaķis teica. Karls Lī to jau bija gaidījis. Kaķis viņam bija piedāvājis darbu jau desmit gadus.

"Nē, paldies, Kaķi. Man tur iet labi."

"Un es priecājos līdz ar tevi. Kas tev prātā?"

Karls Lī atvēra muti, tad pārdomāja, sakrustoja kājas un savilka pieri.

Tad viņš pamāja un teica: "Man mazliet kaut ko vajag. Mazu palīdzību."

Kaķis izpleta rokas. "Visu, lielais veci, galīgi visu, ko tu gribi."

"Atceries M-16 [18] karabīni, ko mēs lietojām Vjetnamā? Man vienu vajag. Cik driz iespējams."

Kaķis sakrustoja rokas uz krūtīm. "Tas ir slikts ierocis. Kādas vāveres tu taisies medīt?"

"Tas nav vāverēm."

Kaķis apskatīja abus pēc kārtas. Viņš zināja, ka nav ko prasīt vairāk informācijas. Vajadzība bija nopietna, jo citādi Karla Lī te nebūtu. "Semiautomātisko?"

"Nē, īsto lietu."

"Tur vajadzīga īsta nauda."

"Cik daudz?"

"Tas ir ellīgi nelegāli."

"Ja es to būtu varējis nopirkt vietējā veikalā, es te nebūtu braucis."

Kaķis plati pasmaidīja. "Kad tev to vajag?"

"Šodien."

Atnesa alu un pasniedza Lesteram. Kaķis apsēdās savā sarkanajā vinila krēslā aiz galda. "Tūkstoš dolāru."

"Tie man ir."

Kaķis bija mazliet pārsteigts, bet to neizrādīja. Kur gan šis vienkāršais mazpilsētas melnais varēja dabūt tūkstoš dolāru? Droši vien aizņēmās no brāļa.

"Tūkstoti jebkuram citam, bet ne tev, lielais veci."

"Cik tad?"

"Neko, Kari Lī, neko. Es tev esmu parādā par kaut ko, kas ir daudz vērtīgāks nekā nauda."

"Es par to labprāt maksāšu."

"Nē. Es tevī neklausos. Ierocis ir tavs."

"Tas ir varen laipni. Kaķi."

"Es tev varētu sagādāt piecdesmit."

"Man vajag tikai vienu. Kad es to varu dabūt?"

Kaķis noņēma saiti no kreisās acs un izslaucīja tukšo dobumu ar kabatas lakatiņu. "Man ir kas labāks prātā." Viņš pamāja miesassargiem. "Dabūjiet manu mašīnu! Mēs aizbrauksim un savāksim to mantu."

Brāļi sekoja Kaķim cauri slepenajām durvīm īsā gaitenī. "Es te dzīvoju," viņš rādija. "Te ir manas istabas. Tur parasti ir dažas kailas meitenes."

"To būtu interesanti apskatīt," piebilda Lesters.

"Neāksties!" uzšņāca Karls Lī.

Pa labi bija biezas, melnas, spīdīgas tērauda durvis. Kaķis rādīja: "Te es glabāju naudu. To apsargā visu diennakti."

"Cik?" prasīja Lesters, norijis malku alus.

Kaķis nikni paskatījās un gāja tālāk. Karls Lī pavērās brālī un pagrozīja galvu. Gaiteņa galā viņi uzkāpa pa šaurām kāpnēm līdz ceturtajam stāvam. Bija tumšs, un kaut kur tumsā Kaķis piespieda pogu. Viņi klusi gaidīja dažas sekundes, kamēr siena atvērās un parādījās gaišs lifts ar sarkanu paklāju un NESMĒĶĒT zīmi pie sienas.

"Ir jākāpj augšā, lai brauktu ar liftu lejā," Kaķis pasmaidīja. "Drošības noteikumi."

Brāļi ar lielu apbrīnu pamāja.

Lifta durvis atvērās pagrabā. Viens no miesassargiem gaidīja pie spoža, balta, gara limuzīna. Viņi lēnām gāja gar vairākiem kadiljakiem, vēldažiemlimuzīniem.vienurolroisuunrinducituEiropasluksusmašīnu. "Tie visi ir mani," Kaķis lepni teica.

Šoferis piespieda auto tauri, un smagas durvis lēnām pacēlās. Priekšā bija vienvirziena iela. "Brauc lēnām!" Kaķis kliedza šoferim un miesassargam priekšējā sēdeklī. "Es gribu jums šo to parādīt."

Karls Lī bija kaut ko jau redzējis iepriekšējā apciemojumā. Tur bija veseli kvartāli nolaistu un nekrāsotu būdu, ko varenais īpašnieks sauca par īres īpašumiem. Bija arī senas sarkanu ķieģeļu noliktavas ar dēļiem aizsistiem logiem un diezin ko iekšpusē. Baznīca, bagāta baznīca, un dažus kvartālus tālāk vēl viena. Viņam piederot arī sludinātāji. Kaķis piezīmē ja. Ielu stūros bija duči krogu ar vaļējām durvīm. Grupas jaunu melno sēdēja uz soliem pie sienas un dzēra no litra alus pudelēm. Kaķis lepni rādīja nodegušu māju Bīla ielā un ar lielu dedzību stāstīja par kādu sāncensi, kas bija gribējis ielauzties kaildejotāju uzņēmumos. Kaķim nevarot būt sāncenšu, viņš paskaidroja. Un tad nāca viņa klubi, ar tādiem nosaukumiem kā "Eņģeļi", "Kaķa vieta" un "Melnā paradīze", kur vīrietis varēja iet un dabūt labus dzērienus, labus ēdienus, labu mūziku, kailas sievietes, kas dejoja uz galdiem, un, iespējams, vēl šo to. Klubi bija viņu padarījuši ārkārtīgi turīgu, un pavisam to bija astoņi.

Brāļiem parādīja visus astoņus, arī visu nekustamo īpašumu Dienvidmemfisā. Kad ceļš pie upes beidzās kādā ielā bez vārda, šoferis iegriezās starp divām ķieģeļu noliktavām un izbrauca cauri vārtiem, kas atvērās pa labi. Aiz vārtiem atvērās platas durvis blakus iekraušanas dokam, un limuzīns iebrauca ēkā. Tad apstājās. Miesassargs izkāpa.

"Palieciet sēžot!" Kaķis pavēlēja.

Bagāžnieks atvērās un aizvērās.

"Kā ar pusdienām?" Kaķis prasīja. Un, pirms brāļi paguva atbildēt, viņš uzkliedza šoferim: "Melnajā paradīzē"! Piezvani un pasaki, ka es būšu uz pusdienām."

"Mums klubos ir labākā vērša gaļa Memfisā. Bet, protams, par to neraksta svētdienas laikrakstos. Kritiķi mani ignorē. Vai jūs to varat saprast?"

"Izklausās pēc diskriminācijas," teica Lesters.

"Jā, tā noteikti ir. Bet es to piesaucu tikai tad, ja mani iesūdz tiesā."

"Mēs par tevi ilgi neesam neko lasījuši, Kaķi," Karls Lī sacīja.

"Kopš manas pēdējās prāvas pagājuši kādi trīs gadi. Par nodokļu nemaksāšanu. Federāļi pavadīja trīs nedēļas, iesniedzot pierādījumus. Zvērinātie izgāja uz divdesmit septiņām minūtēm un atgriezās ar jaukāko vārdu afroangļu valodā: nevainīgs."

"Šo vārdu esmu dzirdējis arī pats," Lesters piebilda.

Pie durvīm zem markīzes stāvēja šveicars, un citi miesassargi aizveda vareno vīru un viņa viesus uz privātu istabu aiz zāles. Dzērienus un pārtiku pienesa vesela brigāde viesmīļu. Lesters prasīja skotu viskiju un bija piedzēries, kad atnesa gaļas ēdienu. Karls Lī dzēra ledus tēju un ar Kaķi pārrunāja par karu.

Kad ēdiens bija notiesāts, pienāca miesassargs un kaut ko pačukstēja Kaķim. Viņš atņirdza zobus un paskatījās uz Kārlu Lī. "Vai tas sarkanais eldorādo ar Ilinoisas numuru ir jūsējais?"

"Jā, bet tas palika otrajā vietā."

"Mašīna ir te, durvju priekšā. Un bagāžniekā…"

"Ko," šļupstēja Lesters. "Kā?…"

Kaķis ierēcās un uzsita viņam uz pleca. "Neprasi, manu zēn, neprasi! Viss ir kārtībā, manu zēn. Kaķis var visu!"

Pēc brokastīm Kafijas namā Džeiks kā parasti strādāja sestdienas rītos. Viņam patika biroja lielais miers — ne Eteles. ne tālruņa zvanu. Viņš aizslēdza durvis, neatbildēja pa tālruni un izvairījās no klientiem. Tad Džeiks sakārtoja vākus, izlasīja jaunākos Augstākās tiesas lēmumus un plānoja stratēģiju, ja tuvojās kāda prāva. Viņa labākās domas un idejas nāca klusos sestdienas rītos.

Vienpadsmitos viņš zvanīja uz cietumu. "Vai šerifs ir uz vietas?" viņš prasīja dispečeram.

"Pagaidiet, es paskatīšos," tālrunī atbildēja.

Pēc pāris sekundēm šerifs atbildēja. "Šerifs Vols," viņš pieteicās.

"Ozij, te Džeiks Briganss. Kā klājas?"

"Labi, Džeik Un jums?"

"Ari labi. Vai jūs kādu laiku būsiet uz vietas?"

"Pāris stundu. Kāpēc?"

"Nekas svarīgs. Gribu ar jums pāris minūtes parunāt. Es būšu klāt pēc pusstundas."

"Es gaidīšu."

Džeiks un šerifs viens otram patika, un viņi viens otru respektēja. Džeiks bija viņu pāris reižu sapluinījis tiesas izmeklēšanās, bet to Ozijs uzskatīja par darba lietu, ne personisku. Džeiks palīdzēja Ozija vēlēšanu kampaņā, un Lūsiens to finansēja, tāpēc Oziju neuztrauca daži sarkastiski un dzēlīgi aizstāvamā advokāta jautājumi. Viņam patika novērot Džeiku prāvu laikā. Un apcelt viņu par to spēli. 1969. gadā, kad Džeiks bija otrā kursa students un spēles vadītājs Karavejas koledžā, Ozijs bija pēdējā kursā un štata izlases vienības aizstāvis Klantonas koledžā. Abas sāncenšu vienības, kurām nebija zaudējumu, satikās pēdējā sezonas spēlē štata meistarībā Klantonā. Četrus garus ceturkšņus Ozijs terorizēja Karavejas uzbrucējus, kas bija augumā mazāki un ko vadīja dūšīgs spēles vadītājs. Pēdējā ceturkšņa beigu posmā, esot vadībā ar 44:0, zibenīga uzbrukuma laikā Ozijs Džeikam pārlauza kāju.

Gadiem ilgi viņš bija draudējis pārlauzt ari otru kāju. Ozijs apcēla Džeiku par gandrīz nemanāmo klibošanu un allaž par kāju apprasījās.

"Kas jums prātā, draugs?" Ozijs prasīja, kad abi apsēdās viņa nelielajā birojā.

"Karls Lī. Es esmu par viņu mazliet norūpējies."

"Kādā ziņā?"

"Paklausieties, Ozij, es gribu, lai šī saruna paliek starp mums. Es negribu, ka kāds par to uzzina."

"Tas izklausās nopietni, Džeik."

"Es runāšu nopietni. Es runāju ar Kārlu Lī trešdien pēc izmeklēšanas Viņš ir satrakots, un es to saprotu. Ar mani būtu tāpat. Viņš runāja par to puišu nogalināšanu, un neliekas, ka viņš jokoja. Man likās, ka jums tas jāzina."

"Viņi ir drošībā, Džeik. Viņš viņiem nevar piekļūt, lai kā viņš to gribētu. Mums ir bijušas anonīmas tālruņa sarunas un visādi draudi. Melnie ir ļoti uztraukušies. Bet puiši ir drošībā. Viņi ir atsevišķā kamerā, un mēs esam ļoti uzmanīgi."

"Tas ir labi. Karls Lī nav mani salīdzis, bet es savulaik esmu aizstāvējis visus Heilijus. Man liekas, ka viņš mani uzskata par savu advokātu, un tāpēc es jūtu atbildību jums to pateikt."

"Es neesmu norūpējies, Džeik."

"Labi. Es gribu kaut ko vaicāt. Man ir meita, un jums ir meita, jā?"

"Man ir divas."

"Par ko Karls Lī domā? Kā tēvs?"

"To pašu, ko domātu jūs."

Ozijs atliecās krēslā, sakrustoja rokas uz krūtīm un brīdi klusēja. "Viņš domā, vai Toņai iet labāk. Tas ir, vai viņa izdzīvos un, ja tā, cik smagi viņa ir ievainota. Vai viņai varēs būt bērni? Tad viņš pārdomā, vai viņa ir cietusi mentāli un emocionāli un kā tas iespaidos visu viņas tālāko dzīvi. Treškārt, viņš grib tos kuņas bērnus nogalināt."

"Vai jūs tā darītu?"

"Ir viegli atbildēt — jā, bet ir grūti zināt, ko es darītu tādā situācijā. Man liekas, ka bērniem es esmu vairāk vajadzīgs nekā Pārčmana cietumam. Ko jūs domātu, Džeik?"

"Liekas.kaapmēram to pašu. Es nezinu, koes darītu. Varbūt sajuktu prātā." Viņš pārtrauca runāt un paskatījās uz galdu. "Bet es nopietni pārdomām, vai nenogalināt vainīgo. Varētu būt grūti gulēt, zinot, ka tāds cilvēks dzīvo tālāk"

"Ko darītu zvērinātie?"

"Tas atkarīgs no tā, kas ir zvērinātie. Ja es dabūtu labus zvērinātos, attaisnotu. Ja prokurors dabūtu sev vēlamus zvērinātos, nonāktu gāzes kamerā. Zvērinātajiem ir ļoti liela nozīme. Šai apriņķī varētu atrast labus cilvēkus. Visiem irapnikušas izvarošanas, laupīšanas un slepkavības. Es zinu, ka tā ir ar baltajiem."

"Tā ir ar visiem."

"Mans arguments ir tas, ka zvērinātie justu lielu līdzjūtību pret tēvu, kas ņemtu lietu pats savās rokās. Cilvēki neuzticas mūsu tieslietu sistēmai. Man liekas, ka es vismaz atrastu zvērinātos, kas nevar vienoties. Pārliecinātu vienu vai divus, ka šim kuņas bērnam jāmirst."

"Kā Monrovam Būvijam."

"Tieši tā. Kā Monrovam Būvijam. Viņš bija ļoti slikts nigeris, kam bija jāmirst, un Lesteru attaisnoja Starpcitu, kāpēc Lesters atbrauca no Čikāgas?"

"Viņš ir ļoti tuvs savam brālim. Mēs ari viņu uzmanām."

Sarunas temats mainījās, un Ozijs beidzot prasīja par kāju. Viņi atsveicinājās, un Džeiks atstāja cietumu. Viņš brauca tieši uz mājām, kur Karla gaidīja ar sarakstu. Viņai nebija nekādu problēmu sestdienas rītos, ja pārējā dienas daļā Džeiks puslīdz darīja to, ko viņa gribēja.

Svetdienas pēcpusdienā pie slimnīcas bija liels pūlis ļaužu, kas sekoja mazās Heiliju meitenes braucamajiem ratiņiem, ko tēvs stūmapa gaiteni

cauri durvīm un stāvvietai. Tur viņš meitu rūpīgi izcēla un apsēdināja priekšējā sēdeklī. Toņai sēžot starp vecākiem un brāļiem aizmugures sēdeklī, ģimene aizbrauca, un viņiem sekoja liels skaits mašīnu ar radiem, draugiem un svešiniekiem.

Viņa sēdēja priekšā kā liela meitene. Tēvs klusēja, māte raudāja, bet brāļi sēdēja mēmi un sastinguši.

Cits bars gaidīja mājās un izskrēja uz lieveņa, kad mašīnas piebrauca un tika novietotas zālē ceļa malā. Ļaudis apklusa, kad Karls Lī meitu uznesa pa kāpnēm un noguldīja uz dīvāna. Toņa bija priecīga būt mājās, bet apmeklētāji viņu bija nogurdinājuši. Māte turēja meitas kājas, un tēvoči, tantes,brālēni, māsīcas, kaimiņi un visi citi nācagarām, pieskārās viņai un smaidīja, daži ar asarām acīs. Karls Lī izgāja ārā runāt ar Lesteru un citiem vīriešiem. Meitenes brāļi bija virtuvē, kur izsalkušie aprija milzīgu kaudzi pārtikas.

7.

Rokijs Čailders bija Forda apriņķa prokurors daudz ilgāk, nekā viņš gribēja to atcerēties. Darbs viņam ienesa piecpadsmit tūkstošus dolāru gadā un paņēma visu viņa laiku. Darbs neļāva viņam uzturēt privātpraksi. Četrdesmit divu gadu vecumā viņš bija pastāvīgā darbā, kas bija viņa darbs tik ilgi, cik viņš pats to gribēja. Čailderu katrus četrus gadus pārvēlēja. Pateicoties tam, ka viņam bija sieva, kurai bija labs darbs, viņi varēja braukt ar labām, jaunām mašīnām, samaksāt kluba nodevas un vispār izturēties kā izglītoti Forda apriņķa baltie. Kad Čailders bija jaunāks, viņš bija gribējis politisku karjeru, bet balsotāji tā nebija gribējuši. Un viņš bija neapmierināts ar karjeru, kurā viņam bija jāapsūdz dzērāji, kabatas zagļi un jaunieši ar kriminālu ievirzi. Vēl sliktāk, Čailderam bija jāpacieš, kā viņu apstrādā tiesnesis Balards, ko Čailders ienīda. Labāk bija tad, kad tādi kā Kobs un Vilards nonāca cietumā. Pēc likuma viņam bija jāvada iepriekšējā izmeklēšana un citas izmeklēšanas, pirms tieslietu nosūtīja uz galveno zvērināto tiesu iecirkņa tiesā, kur strādāja galvenais prokurors — apgabala prokurors Rūfuss Bakleja kungs no Polka apriņķa. Baklejs bija tas, kas apturēja Rokija politisko karjeru.

Parasti drošības naudas izskatīšanas lietas Čailderam nebija nekas svarīgs, bet šis jautājums bija citāds. Kopš trešdienas viņam bija zvanījuši dučiem cilvēku, visi melnie, visi reģistrēti balsotāji, kas bija ļoti norūpējušies par to, ka Kobu un Vilardu varētu palaist brīvībā pret drošības naudu. Viņi puišus vēlējās aiz restēm, tā kā bija ar melnajiem.

kas nevarēja samaksāt drošības naudu un palika cietumā līdz prāvai. Čailders apsolīja darīt visu iespējamo, bet aizrādīja, ka par drošības naudu lemj tiesnesis Pērsijs Balards, kura tālruņa numurs arī ir tālruņu katalogā un kurš dzīvo Beningtona ielā. Zvanītāji apsolīja būt tiesā pirmdien un uzmanīt viņus abus.

Pirmdien divpadsmitos trīsdesmit Čailderu aizsauca uz tiesneša kabinetu, kur šerifs un Balards jau gaidīja. Tiesnesis bija tik nervozs, ka viņš nevarēja nosēdēt.

"Cik lielu drošības naudu jūs gribat?" viņš uzsauca Čailderam.

"Nezinu, tiesnesi, es par to neesmu domājis."

"Vai tad nu nebūtu laiks par to domāt?" Tiesnesis soļoja no viena galda gala līdz otram, tad līdz logam un atkal atpakaļ pie galda. Ozijs bija uzjautrināts un klusēja.

"Tā nav," klusi atbildēja Čailders. "Par to jāizšķiras jums. Jūs esat tiesnesis."

"Paldies! Paldies! Liels paldies! Cik jūs prasīsiet?"

"Vienmēr vairāk, nekā es ceru dabūt," atbildēja Čailders, ļoti iepriecināts par tiesneša nervozitāti.

"Un cik tas ir šoreiz?"

"Es nezinu, es par to neesmu domājis."

Balarda kakls kļuva tumši sarkans, un viņš pagriezās pret šerifu. "Ko jūs domājat, Ozij?"

"Nu," ņurdēja Ozijs. "Drošības naudām vajadzētu būt ļoti augstām. Šiem puišiem būtu jāpaliek cietumā viņu pašu drošības dēļ, jo melnie ir ļoti nemierīgi. Viņus varētu apstrādāt, ja viņi izies brīvībā. Labāk prasiet daudz."

"Cik naudas viņiem ir?"

"Vilardam nav nekā. Par Kobu nezinu. Naudu, kuru saņem par narkotikām, grūti izdibināt. Viņš varētu dabūt divdesmit trīsdesmit tūkstošus. Es dzirdēju, ka viņš ir salīdzis slavenu advokātu no Memfisas. Tad jau naudai vajadzētu būt."

"Nolādēts, kāpēc es par to nekā nezināju? Ko viņš nolīga?"

"Bernardu. Pīteru K. Bernardu," atbildēja Čailders. "Viņš man šorīt zvanīja."

"Par tādu neesmu dzirdējis," lepni sacīja tiesnesis, it kā viņš pazītu katru advokātu visā apkārtnē. .

Balards skatījās kokos aiz loga, šerifs un prokurors viens otram pamirkšķināja. Drošības naudas būs pārmērīgi lielas, kā vienmēr. Drošības naudas sagādātāji ļoti cienīja Balardu par viņa barbariski lielajām drošības naudām. Viņi ar sajūsmu vēroja, kā izmisušās ģimenes aizņēmās,

ieķīlāja un darīja visu, lai samaksātu desmit procentu prēmiju par drošības naudas sagādāšanu. Summu Balards noteica augstu un tālāk par to vairs nedomāja. Bija politiski pareizi kriminālistus turēt cietumā. Melnie to ievēros, un tas bija svarīgi ari apriņķī, kur bija septiņdesmit četri procenti balto. Viņš bija melnajiem šo to parādā.

"Simt tūkstošus Vilardam un divsimt tūkstošus Kobam. Tas viņus apmierinās."

"Apmierinās — ko?" prasīja Ozijs.

"Nu, kā, nu tautu tur ārā. Vai tas jūs apmierina?"

"Pavisam," atbildēja Čailders ar platu smaidu. "Bet kā ir ar liecību uzklausīšanu?"

"Mēs viņus uzklausīsim, mēs to darīsim pavisam godīgi, un tad es noteikšu tādu drošības naudu, kā tikko teicu."

"Vai man nevajadzētu prasīt trīssimt tūkstošus katram, lai jūs izskatītos taisnīgs?" prasīja Čailders.

"Man nav svarīgi, ko jūs prasāt," kliedza tiesnesis.

"Ja es prasu, tas izklausās labāk," sacīja Ozijs, iedams uz durvīm. "Vai jūs gribēsiet, lai es liecinu?" viņš prasīja Čailderam.

"Nē, mums jūs nevajadzēs. Es nedomāju, ka štats kādu izprašņās, reiz jau mums būs tāda godīga uzklausīšana."

Viņi atstāja kabinetu, un Balards vārījās. Viņš aizslēdza durvis, izvilka no portfeļa ceturtdaļlitru vodkas un to nikni rija. Peita kungs gaidīja aiz durvīm. Piecas minūtes vēlāk viņš iedrāzās piebāztajā tiesas zālē.

"Visiem piecelties!" kliedza Peita kungs.

"Sēsties!" spiedza tiesnesis, pirms kāds paguva piecelties. "Kur ir apsūdzētie? Kur?"

Kobu un Vilardu izveda no mazās telpas un apsēdināja pie aizstāvju galda. Koba jaunais advokāts savam klientam uzsmaidīja, kad viņiem noņēmaroku dzelžus. Vilarda publiskais aizstāvis Tindeils jaunpienācēju ignorēja.

Zālē bija atgriezušies tie paši melnie, kas tiesā bija trešdien, tagad atveduši līdzi draugus. Viņi sekoja balto kustībām. Lesters viņus redzēja pirmoreiz. Karla Lī nebija tiesas zālē.

No tiesneša sēdekļa Balards saskaitīja šerifa vietniekus. To bija deviņi. Tas bija jauns rekords. Tad viņš sāka skaitīt melnos. Viņu bija simtiem, melnie sēdēja cieši kopā un nikni skatījās uz baltajiem izvarotājiem, kas sēdēja starp abiem aizstāvjiem. Balardam vodka garšoja ļoti labi. Viņš to iedzēra no plastmasas krūzītes — tā visiem izskatījās kā vienkāršs ledus ūdens — un mazliet pasmaidīja. Malks

dedzinādams nogāja lejup, un viņš notvīka. Balards zināja, ka vislabāk būtu likt šerifa vietniekiem atstāt zāli un tad atstāt Kobu un Vilardu nigeriem. Tas būtu interesants skats, un taisnība uzvarētu. Viņš varēja iedomāties, kā melnie lēkātu pa viņu ķermeņiem, bet melnie tos sagrieztu gabalos ar nažiem. Un tad, kad izvarotāji būtu pavisam beigti, viņi savāktos kopā un klusi izietu no tiesas zāles. Balards pie sevis iesmējās.

Viņš pamāja Peita kungam, kas pienāca tuvāk. "Man ir ceturtdaļlitra ledus ūdens galda atvilktnē," viņš čukstēja. "Atnesiet man mazliet šai krūzītē!"

Peita kungs pamāja un pazuda.

"Šī ir drošības naudas lietas izskatīšana," tiesnesis skaļi teica. "Un es nedomāju, ka tam vajadzētu vilkties ilgi. Vai apsūdzētie ir gatavi?"

"Jā, ser," teica Tindeils.

"Jā, jūsu godība," teica Bernards.

"Vai valdība gatava?"

"Jā, ser," atbildēja Čailders nepieceldamies.

"Labi. Izsauciet jūsu pirmo liecinieku!"

Čailders pagriezās pret tiesnesi. "Jūsu godība, valdība nekādus lieciniekus neizsauks. Viņa godība ir labi informēta par apsūdzībām, jo viņa godība vadīja trešdienas izmeklēšanu. Cik saprotu, tad upuris tagad atgriezies mājās, un nekā cita mēs vairs apsūdzībai nepievienosim. Galveno zvērināto tiesu nākamajā pirmdienā lūgs šos apcietinātos apsūdzēt par izvarošanu, kidnapēšanu un smagu uzbrukumu. Tā kā šie ir vardarbīgi noziegumi un Koba kungs ir izbijis cietumnieks, štats prasīs maksimālu drošības naudu un ne centa mazāk."

Balards gandrīz aizrijās ar savu ledus ūdeni. Maksimāla drošības nauda? Tāda jēdziena tieslietu sistēmā nebija.

"Cik jūs ieteiktu, Čaildera kungs?"

"Pusmiljonu dolāru katram," viņš lepni sacīja un apsēdās.

Pusmiljonu! Neiespējami, domāja Balards. Viņš ātri sūca dzērienu un nikni skatījās uz prokuroru. Pusmiljonu! Apmānīts tiesas sēdes laikā! Balards aizsūtīja Peita kungu pēc jauna ledus ūdens.

"Aizstāvība var turpināt."

Koba jaunais advokāts mērķtiecīgi piecēlās.

Viņš ieklepojās un noņēma savas akadēmiskās raga lasāmās acenes. "Ja tiesai tas labpatiktu, jūsu godība, mans vārds ir Pīters K. Bernards. Es nāku no Memfisas un esmu Koba kunga advokāts un…"

"Vai jums ir tiesības praktizēt Misisipi?" pārtrauca Balards.

Tas pārsteidza Bernardu. "Nu, redziet, nē, ne gluži, jūsu godība."

" Ahā. Vai tad, kad jūs sakāt "ne gluži", tam ir citāda nozīme kā "nē"?"

Vairāki advokāti, kas sēdēja zvērināto nodalījumā, klusi ņirgājās. Balards bija šai ziņā slavens. Viņš ienīda ārpusštata advokātus un pieprasīja, lai viņi sarunā vietējos advokātus, pirms uzstājas tiesā. Pirms gadiem, kad Balards bija advokāts, kāds Memfisas tiesnesis viņu bija izraidījis no tiesas zāles, jo viņam nebija tiesību praktizēt Tenesijā. Tikko viņu ievēlēja par tiesnesi, viņš bija sācis atriebties.

"Jūsu godība, man nav tiesību praktizēt Misisipi, bet man ir tiesības praktizēt Tenesijā."

"To es gan gribētu cerēt," nāca atbilde no tiesneša galda un apvaldīti smiekli no zvērināto nodalījuma. "Vai jūs pazīstatForda apriņķa vietējos tieslietu noteikumus?" viņa godība prasīja.

"Ū, jā, ser."

"Vai jums ir šie noteikumi?"

"Jā, ser."

"Un jūs tos rūpīgi izlasījāt, pirms uzdrošināiāties nākt manā tiesas zālē?"

"0, jā, lielāko daļu, ser."

"Vai jūs sapratāt noteikumu 14. punktu, kad jūs to lasījāt?"

Kobs aizdomīgi paskatījās uz savu jauno advokātu.

"Ū, to es neatceros," Bernards atzinās.

"Tā jau man likās. 14. noteikums nosaka, ka ārpusštata advokātiem manā tiesas zālē jāpieņem darbā kāds vietējais advokāts."

"Jā, ser."

Memfisā Bernardu pēc viņa izskata un uzvešanās pazina kā spožu advokātu. Bet pašlaik viņu te.šantažēja un pazemoja mazpilsētas redneka tiesnesis ar asu mēli.

"Jā, ser, ko?" atcirta Balards.

"Jā, ser, man šķiet, ka par šo noteikumu es esmu dzirdējis."

"Tātad kur ir vietējais advokāts?"

"Man tāda vēl nav, bet es paredzu…"

"Tātad jūs atbraucāt uz.šejieni no Memfisas, uzmanīgi izlasījāt manus noteikumus un tīšām izšķīrāties tos neievērot. Vai ne?"

Bernards nolieca galvu un skatījās papīros, kas bija glīti sakārtoti uz galda.

Tindeils lēnām piecēlās. "Jūsu godība, lūdzu, uzrādiet tiesas procesā, ka es esmu Bernarda kunga palīgadvokāts, bet tikai šai uzklausīšanai un ne citām vajadzībām."

Balards smaidīja. Veikls manevrs, Tindeil, veikls manevrs.

Ledus ūdens viņu patīkami sildīja, un viņš atslāba. "Labi, izsauciet jūsu pirmo liecinieku!"

Bernards atkal stāvēja taisni. Viņš nolieca galvu. "Jūsu godība, Koba kunga labā es izsaucu viņa brāli Fredu Koba kungu."

"Labi īsi," tiesnesis murmināja.

Koba brāli nozvērināja, un viņš apsēdās liecinieku krēslā. Bernards piegāja tuvāk un sāka ļoti sīku un garu pratināšanu. Viņš bija pamatīgi sagatavojies. No Freda Bernards uzzināja, ka Bilijs Rejs ir nodarbināts, viņam te pieder īpašumi, te bija viņa ģimene un draugi un viņam nebija nekāda iemesla bēgt projām. Krietns pilsonis ar stiprām saknēm, kas daudz zaudētu bēgot. Cilvēks, kas ieradīsies tiesā. Un Kobam pienākas zema drošības nauda.

Balards sūca no glāzes, sita ar spalvu pa galdu un skatījās uz melno seju reakciju.

Čailderam nebija jautājumu. Bernards izsauca Koba māti Koru, kas atkārtoja to pašu, ko dēls Freds bija teicis par viņas dēlu Biliju Reju. Viņa pat nobirdināja pāris asaru, un Balards pašūpoja galvu.

Tindeils bija nākamais. Viņš atkārtoja to pašu ar Vilarda ģimeni.

Pusmiljons dolāru. Mazāk būtu par maz, un melnajiem tas nepatiktu. Tiesnesim bija jauns iemesls ienīst Čailderu. Bet Balardam melnie patika, jo tie viņu pagājušo reizi ievēlēja. Viņš dabūja piecdesmit vienu procentu apriņķī un to skaitā visu nigeru balsis.

"Vai vēl kas?" viņš prasīja, kad Tindeils apsēdās.

Visi trīs juristi truli skatījās cits citā un tad uz tiesnesi. Bernards piecēlās. "Jūsu godība, es gribētu sasummēt mana klienta situāciju drošības naudas lietā…"

"Nekā nebija, draudziņ. Es esmu jūs un jūsu klientu dzirdējis diezgan. Sēdieties!"

Balards padomāja un tad strauji paziņoja: "Es nolieku drošības naudu simttūkstoš dolāru Vilardam un di vsimttūkstoš Kobam. Kamēr drošības nauda nav iemaksāta, apsūdzētie paliks šerifa rīcībā. Tiesa ir slēgta." Viņš uzsita ar veseriti pa galdu un pazuda savā kambarī, kur pabeidza ceturtdaļlitru un attaisīja jaunu.

Lesteram drošības nauda patika. Par Monrova Būvija slepkavību viņa drošības nauda bija piecdesmittūkstoš dolāru. Protams, Būvijs bija melnais, un drošības nauda tādos gadījumos vienmēr bija zemāka.

65

Pūlis lēnām virzījās uzaizmuguresdurvjupusi, betLestersnekustējās. Viņš uzmanīgi novēroja, kā baltos saslēdza roku dzelžos un aizveda uz kāpņu istabiņu. Kad viņi bija ārā, viņš saņēma galvu rokās un noskaitīja īsu lūgšanu. Tad viņš sāka klausīties.

Vismaz desmit reižu dienā Džeiks izgāja uz balkona un pārbaudīja Klantonas centru. Reizēm viņš smēķēja lētu cigāru un pūta dūmus uz Vašingtona ielas pusi. Pat vasarā viņš lielajā birojā atstāja logus vaļā. Aizņemtās, mazās pilsētiņas skaņas bija laba aizmugure viņa darbam. Reizēm viņu pārsteidza trokšņu daudzums ap tiesas namu. Bet citreiz viņš izgāja uz balkona, lai redzētu, kāpēc viss ir tik kluss.

Taisni pirms pīkst. 14 pirmdien, 20. maijā, viņš izgāja uz balkona un aizdedzināja cigāru. Smags klusums gulēja pār Klantonas pilsētas centru Misisipi štatā.

Kobs gāja lejā pirmais, uzmanīgi, ar saslēgtām rokām uz muguras, tad Vilards un tad šerifa vietnieks Lūnijs. Desmit pakāpieni, tad trepju platforma pa labi un atkal desmit pakāpieni līdz pirmajam stāvam. Trīs citi šerifa vietnieki stāvēja, atspiedušies pret mašīnu, smēķēja un skatījās uz reportieriem.

Kad Kobs sasniedza priekšpēdējo pakāpienu, Vilards bija trīs pakāpienus aiz viņa, bet Lūnijs atradās vienu pakāpienu aiz platformas. Mazās, netīrās, nekoptās un neievērojamās durvis uz apkopēja istabiņu atsprāga vaļā, un Karls Lī izlēca no tumsas ar M-16 rokā. No neliela attāluma viņš atklāja uguni. Skaļie, ātrie, neatvairāmie karabīnes šāvieni atbalsojās tiesas nama sienās un pārrāva klusumu. Izvarotāji sastinga, kad tiem trāpīja lodes, un sāka kliegt. Kobam trāpīja pirmajam—vēderā un krūtīs, tad Vilardam sejā, kaklā un rīklē. Saslēgti dzelžos un nevarīgi, atsizdamies viens pret otru, viņi nesekmīgi mēģināja tikt atpakaļ augšā, bet lodes norāva viņiem ādu, un asinis sāka šļākties no vairākām vietām.

Lūnijam trāpīja kājā, bet viņš paspēja tikt atpakaļ kāpņu istabiņā, kur viņš klausījās, kā Kobs un Vilards kliedza un vaidēja, bet trakais nigeris smējās. Lodes atsitās pret trepju telpas sienām, un Lūnijs, skatīdamies uz leju, redzēja, kā asinis un miesas gabali tek lejup pa kāpnēm.

Ar īsiem, asiem seš u līdz astoņu ložu uzliesmojum iem M-16 drausmīgā dunoņa atskaņojās tiesas nama sienās. Bet līdzās šāvieniem un lodēm, kas lēkāja pa sienām, bija skaidri dzirdama augstā, spalgi smejošā Karla Lī balss.

Kad viņš beidza šaut, viņš karabīni uzsvieda uz līķiem un aizbēga. Karls Lī ieskrēja tualetē, aizsprostoja durvis ar krēslu un, izlīdis pa logu krūmos, izgāja uz ietves. Bezrūpīgi viņš aizgāja līdz savam pikapam un aizbrauca mājās.

Kad šāvieni sākās, Lesters sastinga. Tiesas zālē šāvieni bija dzirdami ļoti skaidri. Vilarda un Koba mātes sāka kliegt. Šerifa vietnieki ieskrēja kāpņu telpā, bet baidījās doties lejup pa kāpnēm. Lesters rūpīgi klausījās, vai nedzirdēs ari pistoļu šāvienus. Bet tādu nebija, un viņš atstāja tiesas namu.

Dzirdot pirmo šāvienu, Balards pagrāba savu ceturtdaļlitru un palīda zem galda. Peita kungs aizslēdza durvis.

Tas, kas bija palicis pāri no Vilarda, nokrita uz Koba līķa. Viņu asinis saplūda nelielās peļķītēs, nopilēja uz nākamā pakāpiena, saplūda peļķītēs, nopilēja tālāk un tālāk, kamēr visas kāpnes bija asiņu apklātas.

Džeiks pārskrēja pāri ielai līdz tiesas namaaizmugures durvīm. Šerifa vietnieks Prāters bija notupies durvju priekšā ar pistoli rokā un lādējās uz reportieriem, kas spiedās uz priekšu. Pārējie šerifa vietnieki ar pistolēm rokās bailīgi slēpās aiz automašīnām. Džeiks aizskrēja līdz priekšējām durvīm, kuras vairāki šerifa vietnieki sargāja. Viņi evakuēja tiesas nama darbiniekus un tos cilvēkus, kas bija bijuši tiesas zālē. Milzīgs bars cilvēku izbira uz ieejas kāpnēm. Džeiks izlauzās šai masai cauri un atrada Oziju priekštelpā, izrīkojot savus vietniekus un kliedzot visos virzienos. Viņš pamāja Džeikam, un viņi abi aizgāja līdz aizmugures durvīm, kur pusducis Ozija vietnieku stāvēja ar ieročiem rokās un skatījās uz kāpnēm. Džeikam gribējās vemt. Vilards gandrīz bija ticis līdz kāpņu platformai. Viņa galvas priekšpuses nebija, un smadzenes apklāja seju kā ievārījums. Kobs bija paspējis apgriezties, un lodes bija sašāvušas viņu no mugurpuses. Viņa seja bija ierakta Vilarda vēderā un kājas aizsniedza ceturto pakāpienu. Asiņainais strauts tecēja uz šerifa vietnieku pusi, kas lēnām atkāpās. Ierocis atradās Koba kājstarpē uz piektā pakāpiena, un ari tas bija asiņains.

Ļaužu grupa stāvēja pavisam klusu, un viņus hipnotizēja abi ķermeņi, kas, lai ari miruši, turpināja asiņot. Smaga šaujampulvera smaka karājās gaisā un lēnām izplatījās uz durvju pusi, kur šerifa vietnieki turpināja izvest darbiniekus.

"Džeik, jūs labāk ejiet projām," Ozijs teica, nenovēršot acis no līķiem.

"Kāpēc?"

"Vienkārši pazūdiet!"

"Kāpēc?"

"Tāpēc, ka mums jāfotografē, jāsavāc pierādījumi un viss pārējais, un jūs tikai maisīsieties pa kājām."

"Skaidrs. Bet bez manis jūs viņu nedrīkstat pratināt, ari skaidrs?"

Ozijs pamāja.

Viss bija nofotografēts, asinis notīrītas, pierādījumi savākti, līķi aizvākti. Divas stundas vēlāk Ozijs atstāja pilsētu, un viņam sekoja piecas patruļmašīnas. Heistings bija pie stūres un veda mašīnu grupu ezera virzienā, garām Beita pārtikas veikalam Krafta ceļā. Heilija braucamceļš bija tukšs, tur bija tikai Gvenas mašīna, Karla Lī pikaps un sarkanais kadiljaks no Ilinoisas.

Patruļmašīnas aizsprostoja braucamceļu, un šerifa vietnieki, aiz tām slēpdamies, izvilka ieročus, Ozijs viens pats aizgāja līdz mājai un apstājās. Priekšdurvis lēnām atvērās, un pa tām iznāca Heiliju ģimene. Karls Lī ar Toņu rokās aizgāja līdz verandas malai. Viņš paskatījās lejup uz savu draugu šerifu, aiz viņa ieraugot rindu patruļmašīnu un šerifa vietniekus. Viņam pa labi stāvēja Gvena, bet pa kreisi viņa trīs dēli, pie kam mazākais klusi raudāja, bet lielie bija drosmīgi un lepni. Aiz viņiem stāvēja Lesters.

Abas grupas skatījās viena uz otru. Abas gaidīja, kad kāds kaut ko teiks, un visi gribēja novērst to, kam tūliņ jānotiek. Vienīgās skaņas bija klusā meitenes, mātes un jaunākā zēna šņukstēšana.

Bērni bija mēģinājuši izprast situāciju. Viņu tēvs bija izstāstījis, ko un kāpēc viņš izdarījis. To bērni bija sapratuši, bet viņi nesaprata, kāpēc tagad viņš jāapcietina un jāved uz cietumu.

Ozijs iespēra ar kāju kukurznim, reizē dusmīgi paskatoties uz ģimeni un uz saviem ļaudīm.

Beidzot viņš neizturēja: "Jums laikam būs jānāk man līdzi."

Karls Lī pamāja, bet nekustējās no vietas. Gvena un zēns raudāja skaļāk, kad Lesters paņēma meiteni no tēva. Tad Karls Lī notupās pie zēniem, sakot, ka nu viņam jāaizbrauc, bet ka viņš drīz atgriezīsies. Viņš zēnus apkampa, un viņi raudot turējās pie viņa. Karls Lī apgriezās, noskūpstīja savu sievu, tad nokāpa pa kāpnēm un aizgāja līdz šerifam.

"Vai uzliksiet man roku dzelžus, Ozij?"

"Nē, Kari Lī, kāpiet vien mašīnā!"

8.

Moss Teitums, juniors, galvenais šerifa vietnieks, un Džeiks klusi runājās šerifa birojā, kamēr pārējie vietnieki un parastie cietuma apmeklētāji sapulcējās lielajā telpā blakus birojam, norūpējušies gaidot jaunocietumnieku. Divi vietnieki skatījāscauri žalūzijām uz reportieriem un fotogrāfiem, kas gaidīja stāvvietā starpcietumu un lielceļu. Televīzijas furgoni bija no Memfisas, Džeksonas un Tupelo, un tie bija novietoti tur,

kur bija vietas. Mosam tas nepatika, un viņš, ārā izgājis, pavēlēja visus televīzijas furgonus novietot kopā tuvu ietvei.

"Vai jums ir kaut kas ko teikt?" sauca kāds reportieris.

"Jā, novāciet jūsu furgonus!"

"Vai jūs kaut ko varat pastāstīt par slepkavībām?"

"Jā, te divus nonāvēja."

"Kas notika?"

"Man žēl, bet es nebiju uz vietas."

"Vai jūs kādu turat aizdomās?"

"Un kā vēl."

"Kā viņu sauc?"

"Es to jums pateikšu tad, kad furgoni būs novietoti tur, kur es teicu!"

Furgonus tūliņ nolika kārtīgā rindā, bet videokameras un mikrofonus salika to priekšā. Moss viņus dzenāja, kamēr bija apmierināts, tad piegāja pie mikrofoniem: Viņš iebāza mutē zobu bakstāmo un ieāķēja pirkstus jostā tieši zem resnā vēdera.

"Kas ir vainīgs?"

"Vai viņu kāds apcietināja?"

"Vai meitenes ģimene ir iejaukta?"

"Vai abi ir miruši?"

Moss pasmaidīja un pašūpoja galvu. "Lūdzu, pa vienam. Jā, mums ir aizdomās turētais. Viņu apcietināja, un viņš būs pēc pāris minūtēm klāt. Turiet tos furgonus tur, kur es teicu! Un tas ir viss." Lai arī reportieri turpināja jautāt. Moss aizsoļoja atpakaļ uz cietumu un, ignorējot reportierus, iegāja lielajā, pārpildītajā telpā.

"Kā klājas Lūnijam?" viņš prasīja.

"Prāters ir ar viņu slimnīcā. Viņam iet labi — niecīga kājas vaina."

"Jā, tas un niecīgs infarkts," Moss teica smaidot. Visi smējās.

"Brauc, brauc!" kāds uzticamais sauca, un visi telpā pieskrēja pie logiem, lai redzētu, kā rinda mašīnu ar zili zibsnījošām ugunīm lēnām iebrauca stāvvietā. Ozijs vadīja pirmo mašīnu, un Karls Lī bez roku dzelžiem sēdēja viņam blakus. Heistings bija atlaidies aizmugurē un priecīgi māja ar roku tiem, kas viņus gaidīja, turpinot māt, kamēr mašīnas piebrauca pie cietuma. Tur Ozijs novietoja patruļmašīnu, un visi trīs ļoti draudzīgi iegāja birojā, kur Džeiks jau gaidīja.

"Jūs ar viņu varēsiet runāt pēc pāris minūtēm," teica Ozijs.

"Paldies. Vai jūs skaidri zināt, ka viņš vainīgs?"

"Jā, es esmu pārliecināts."

"Viņš taču neatzinās, vai ne?"

"Nē, viņš nekā daudz neteica. Lesters būs viņu samācījis."

Moss ienāca. "Ozij, reportieri grib ar jums runāt. Es teicu—pēc pāris minūtēm."

"Paldies, Mos," nopūtās Ozijs.

"Vai kāds to redzēja?" Džeiks prasīja.

"Jā, Lūnijs viņu var identificēt. Vai pazīstat Mērfiju, to mazo kroplīti, kas slauka tiesas nama grīdas?"

"To, kas pamatīgi stostās?"

"Viņš to visu redzēja. Viņš bija ēdis pusdienas uz austrumu kāpnēm, tieši pretim vietai, kur tas viss notika. Tas Mērfiju tā nobaidīja, ka viņš veselu stundu nevarēja parunāt nemaz." Ozijs apklusa un skatījās uz Džeiku. "Kāpēc es jums visu to stāstu?"

"Nu un tad? Es taču to visu dabūšu ar laiku zināt. Kur ir mans klients?"

"Koridora gala kamerā. Darbiniekiem Karls Lī ir jānofotografē un tā tālāk. Tas paņems apmēram pusstundu."

Ozijs aizgāja. Džeiks izmantoja viņa tālruni, lai piezvanītu Karlai un atgādinātu skatīties ziņu raidījumus, kā arī tos ierakstīt videokasetē.

Ozijs stāvēja mikrofonu, fotoaparātu un videokameru priekšā. "Es atbildēšu uz jautājumiem. Vainīgais ir apcietināts. Tas ir Karls Lī Heilijs 110 Forda apriņķa. Mēs viņu apcietinājām par divām slepkavībām."

"Vai viņš ir meitenes tēvs?"

"Jā, tas viņš ir."

"Kā jūs zināt, ka viņš ir vainīgs?"

"Mēs esam ļoti gudri."

"Vai ir aculiecinieki?"

"Par tādiem mēs nezinām."

"Vai viņš atzinās?"

"Nē."

"Kur jūs viņu atradāt?"

"Viņa mājā."

"Vai vienu no šerifa vietniekiem sašāva?"

"Jā."

"Kā viņam klājas?"

"Labi. Viņš ir slimnīcā, bet viņam iet labi."

"Kā viņu sauc?"

"Lūnijs. Diveins Lūnijs."

"Kad būs tieslietas priekšizmeklēšana?"

"Es neesmu tiesnesis."

"Vai gribat minēt?"

"Varbūt rīt, varbūt trešdien. Lūdzu, pārtrauciet jautāt! Man pašlaik nav vairāk informācijas."

Cietumsargs atņēma Karla LI naudas maku, naudu, pulksteni, atslēgas, gredzenu un kabatas nazi. Visus priekšmetus atzīmēja inventarizācijas lapā, ko Karls Lī parakstīja. Kā jau Lesters bija stāstījis, mazā istabiņā blakus dispečeram viņu nofotografēja un noņēma pirkstu nospiedumus. Ozijs gaidīja ārpusē un aizveda Kārlu Lī uz citu mazu istabu, kur parasti dzērājiem lika iepūst baloniņā. Džeiks sēdēja aiz galda blakus baloniņu analizētajam. Ozijs atvainojās un aizgāja.

Advokāts un klients sēdēja viens otram pretī un rūpīgi viens otru nopētīja. Viņi ar apbrīnu saskatījās, pasmaidīja, bet neteica ne vārda. Abi pēdējo reizi bija sarunājušies pirms piecām dienām, trešdien, dienu pēc izvarošanas.

Karls Lī nebija tik satraukts kā todien. Viņa seja bija mierīga un acis skaidras. Beidzot viņš teica: "Jūs nedomājāt vis, ka es to izdarīšu, Džeik, vai ne?"

"Nē, nedomāju gan. Bet jūs to izdarījāt?"

"Jūs taču zināt, ka tā bija!"

Džeiks pasmaidīja, pamāja ar galvu un sakrustoja rokas. "Kā jūs jūtaties?"

Karls LI atlaidās krēslā. "Nu es jūtos labāk. Nejūtos labi visas tās lietas dēļ. Es būtu gribējis, lai tā nenotiktu. Bet es gribētu, lai manai meitai ir labi. Man nebija nekādu iebildumu pret šiem puikām, kamēr viņi ar Toņu nesāka ķēpāties. Bet, tā kā viņi to izdarīja, man ir žēl viņu mammu un papu, ja viņiem maz ir tēvi, par ko es šaubos."

"Vai jums nav bail?"

"No kā?"

"No gāzes kameras!"

"Nē, Džeik, tāpēc jau man esat jūs. Es netaisos iet uz kaut kādu gāzes kameru. Es redzēju, kā jūs panācāt, lai atbrīvo Lesteru, tagad izdariet ar mani to pašu. Jūs to varat, Džeik."

"Tas nav gluži tik vienkārši, Kari LI."

"Kā tā?"

"Jūs nevarat vienkārši aukstasinīgi nogalināt kādu cilvēku vaicilvēkus un tad teikt zvērinātajiem, ka viņus vajadzēja nogalināt. Un gaidīt, ka viņi jās attaisnos."

"To jūs panācāt Lesteram."

"Katra prāva ir citāda. Un liela starpība ir tā, ka jūs nogalinājāt divus baltos, bet Lesters nogalināja melno. Milzīga starpība."

"Vai jums bail, Džeik?"

"No kā man būtu jābaidās? Man gāzes kamera nedraud." "Jūs neizklausāties pārāk pārliecināts."

Tu lielais, dumjais idiot, domāja Džeiks. Kā viņš šādā situācijā varētu būt pārliecināts? Līķi bija vēl silti. Jā, viņš bija bijis pārliecināts pirms slepkavībām, bet nu tas jau bija citādi. Viņa klientam varēja piespriest gāzes kameru par noziegumu, kurā viņš bija atzinies.

"Kur jūs dabūjāt ieroci?"

"No drauga Memfisā."

"Labi. Vai Lesters palīdzēja?"

"Nē. Viņš zināja, ko es gatavojos darīt, un gribēja palīdzēt, bet es viņam neļāvu."

"Kā klājas Gvenai?"

"Pašlaik viņa irdullāka nekā parasti, bet Lesters ir pie viņas. Viņa par to nekā nezināja."

"Un bērni?"

"Jūs taču zināt, kādi ir bērni. Viņi negrib savu tētiņu cietumā. Viņi ir norūpējušies, bet viņi izturēs. Lesters viņus uzmanīs."

"Vai viņš brauks atpakaļ uz Čikāgu?"

"Vēl kādu laiku ne. Džeik, kad mums būs jāiet uz tiesu?"

"Priekšizmeklēšanai vajadzētu notikt rīt vai trešdien. To noteiks Balards. Bet viņš nebūs tiesnesis prāvas laikā. Tā notiks iecirkņa tiesā."

"Kas tur būs tiesnesis?"

"Omārs Nūss no Vanbjūrena apriņķa. Tas pats, kas tiesāja Lesteru.,"

"Labi. Viņš ir labs, vai ne?"

"Jā, viņš ir labs tiesnesis."

"Kad notiks prāva?"

"Vēlu vasarā vai agrā rudenī. Baklejs mēģinās panākt, lai tas notiktu ātrāk."

"Rūfuss Baklejs, iecirkņa prokurors. Tas pats, kas apsūdzēja Lesteru. Liela auguma, ļoti skaļš…"

"Jā, jā, es atceros. Lielais, sliktais Rūfuss Baklejs. Es viņu biju aizmirsis. Viņš ir diezgan negants, vai ne?"

"Viņš ir ļoti, ļoti labs prokurors. Viņš ir korumpēts, godkārīgs, un šo prāvu viņš gribēs uzvarēt, jo tā nozīmēs lielu preses uzmanību."

"Jūs esat viņu uzvarējis?"

"Jā, un viņš mani arī." Džeiksatvēra savu diplomātu un izņēma vākus. Tur bija līgums par tieslietu pakalpojumiem, ko viņš rūpīgi apskatīja, lai arī zināja no galvas. Viņa atlīdzība bija bāzēta uz klienta maksāšanas spējām, un melnajiem parasti naudas nebija. Atskaitot gadījumus, ja bija kāds tuvs radinieks, kas strādāja labi apmaksātā darbā Seintluisā vai Čikāgā. Bet tādi bija reti. Lestera prāvas laikā viņam bija brālis Kalifornijā, kas strādāja pastā. Bet viņš vai nu nevarēja, vai negribēja palīdzēt. Tuvākajā apkārtnē bija vairākas māsas, bet tām bija savas problēmas un tās varēja sniegt brālim tikai morālu atbalstu. Gvenai bija liela un ļoti godīga ģimene, bet viņi nebija pārtikuši cilvēki. Karlam Lī ap māju piederēja daži hektāri zemes, bet tos viņš bija ieķīlājis bankā, lai Lesters varētu samaksāt Džeikam.

Džeiks bija Lesteram par prāvu prasījis piecus tūkstošus. Pusi Lesters bija iemaksājis pirms prāvas, bet pārējo ik mēnesi trīs gadu laikā.

Džeikam nepatika runāt par honorāriem. Tā bija advokāta prakses grūtākā daļa. Kl ienti gribēja vispirms zināt, cik tas viss maksās, un katrs reaģēja citādi. Citi bija pārsteigti, citi apmierināti, bet daži bija pat izdrāzušies no biroja. Daži diņģējās, bet gandrīz visi ar laiku samaksāja.

Viņš skatījās uz līgumu un izmisis domāja par godīgu honorāru. Klantonā bija advokāti, kas šādu prāvu uzņemtos gluži par brīvu. Tai bija tik daudz masu informācijas uzmanības! Viņš pārdomāja Heiliju zemes platību, darbu papīrfabrikā un savu ģimeni un beidzot teica: "Mans honorārs būs desmit tūkstoši."

Tas Kārlu Lī uztrauca. "No Lestera jūs prasījāt piecus."

Džeiks to bija gaidījis. "Lesteram bija viena lieta. Jums ir trīs."

"Cik reizes es varu iet uz gāzes kameru?"

"Labi teikts. Cik jūs varat maksāt?"

"Es varu samaksāt tūkstoti tūliņ," viņš lepni sacīja. "Es aizņemšos tik, cik es varu dabūt pret manu īpašumu, un to visu jums atdošu."

Džeiks brīdi padomāja. "Man ir labāka doma. Sarunāsim par honorāra lielumu. Tad iemaksājiet to tūkstoti un parakstiet parādzīmi par pārējo summu. Ieķīlājiet zemi un maksājiet pret parādzīmi."

"Cik jūs gribat?" prasīja Karls Lī.

"Desmit tūkstošus."

"Es maksāšu piecus."

"Jūs varat atļauties vairāk."

"Bet jūs to varat izdarīt par mazāku summu nekā desmit."

"Labi, es to varu izdarīt par deviņiem."

"Tad es maksāšu seši."

"Astoņi?"

"Septiņi."

"Vai mēs varam vienoties par septiņarpus tūkstošiem dolāru?"

"Jā, man šķiet, ka es tik daudz varu savākt. Es nezinu, cik viņi man dos par īpašumu. Jūs gribat tūkstoti tagad un parādzīmi par sešiem tūkstošiem pieci simti?"

"Tā ir." "Labi, mēs varam vienoties."

Džeiks ierakstīja skaitļus līgumā un parādzīmē, tad Karls Lī abus parakstīja.

"Džeik, cik jūs būtu prasījis no cilvēka, kam ir daudz naudas?"

"Piecdesmit tūkstošus."

"Piecdesmit tūkstošus? Bez jokiem?"

"Jā."

"Ak kungs, tas nu gan ir daudz naudas! Vai jūs kādreiz esat tik daudz saņēmis?"

"Nē, bet man nav gadījies aizstāvēt daudz slepkavu, kas ir ļoti bagāti."

Karls Lī gribēja zināt par drošības naudu, galveno zvērināto tiesu, prāvu, lieciniekiem, zvērinātajiem, kad viņš tiks mājās, vai Džeiks var prāvas laiku paātrināt, kad viņš varēs pastāstīt savu stāstu, un vismaz tūkstoti citu jautājumu. Džeiks teica, ka runāšanai nu gan viņiem būs daudz laika. Viņš apsolīja piezvanīt Gvenai un viņa priekšniekam papīrfabrikā.

Džeiks aizgāja, un Kārlu Lī ielika tajā kamerā, kas bija blakus štata cietumnieku kamerai.

Sarkanajam sābam priekšā stāvēja televīzijas furgons. Džeiks apprasījās pēc īpašnieka.

Daudz reportieru bija aizbraukuši, bet daži slaistījās ap cietumu, kaut ko gaidīdami. Bija gandrīz tumšs.

"Vai jūs strādājat šerifa departamentā?" prasīja viens no reportieriem.

"Nē, es esmu advokāts," Džeiks nevērīgi teica, cenšoties izskatīties neievērojams.

"Vai jūs esat Heilija kunga advokāts?"

Džeiks apgriezās un noskatījareportieri, kamēr citi klausījās. "Patiesību sakot, esmu gan."

"Vai jūs atbildēsiet uz dažiem jautājumiem?"

"Prasīt jūs varat. Es neapsolu atbildēt."

"Vai jūs nepienāktu pie mikrofoniem?"

Džeiks piegāja pie mikrofoniem un spožajām videokamerām, cenšoties izskatīties nikns par tādu nekaunīgu traucējumu. Ozijs un viņa vietnieki skatījās pa logu. "Džeikam patīk videokameras," smaidīja Ozijs.

"Tā ir ar visiem advokātiem," piebilda Moss.

"Kā jūs sauc, ser?"

"Džeiks Briganss."

"Jūs esat Heilija kunga advokāts?"

"Pareizi," Džeiks vēsi atteica.

"Heilija kungs ir tās meitenes tēvs, ko izvaroja šodien noslepkavotie vīrieši?" "Pareizi."

"Kas viņus nonāvēja?" "Es nezinu."

"Vai to izdarīja Heilija kungs?" "Es jau teicu, ka to es nezinu." "Par ko jūsu klients ir apsūdzēts?"

"Viņu apcietināja par Bilija Reja Koba un Pīta Vilarda slepkavību. Formāli viņš nav ne par ko apsūdzēts."

"Vai jūs sagaidāt, ka Heilija kungu apsūdzēs par šīm slepkavībām?" "Nevēlos komentēt." "Kāpēc ne?"

"Vai jūs esat runājis ar Heilija kungu?" prasīja kāds cits reportieris.

"Jā, pirms īsa brīža."

"Kā viņam klājas?"

"Kā jūs to domājat?"

"Nu, hm, kā viņam klājas?"

"Vai jūs prasāt, kā viņam patīk cietumā?" prasīja Džeiks, viegli smaidot. "Hm, jā."

"Nevēlos komentēt."

"Kad viņš nonāks tiesā?"

"Droši vien rīt vai trešdien."

"Vai viņš atzīsies, ka ir vainīgs?"

Džeiks pasmaidīja platāk un atteica: "Protams, ka ne."

Pēc aukstām vasaras vakariņām viņi sēdēja polsterētajās šūpolēs uz priekšējā lieveņa, skatījās uz automātisko mauriņa laistītāju un runāja par Kārlu Lī. Slepkavības bija stirp šodienas lielākajām ziņām visā valstī, un Karla bija ierakstījusi tik daudz ziņu programmu, cik iespējams. Divi no lielajiem raidāmtīkliem ziņas dabūja no savām Memfisas raidstacijām. Memfisas, Džeksonas un Tupelo raidstacijas rādīja, kā Kobu un Vilardu, šerifa vietnieku apņemtus, ieved tiesas namā, un tad to, kā viņus, apklātus ar baltu drēbi, no tiesas nama iznes. Viena no stacijām pat raidīja ložu skaņu kopā ar attēliem un rādīja, kā šerifa viemieki, pistolēm rokās, slēpjas aiz automašīnām.

Lai nonāktu vakara ziņās, Džeika intervija bija pārāk vēlu, tā viņi ar Kārlu gaidīja, pulti rokā. Pulksten divdesmit divos — tur viņš bija, ar

diplomātu rokā, tievs, veselīgs, izskatīgs, augstprātīgs un manāmi noskaities uz reportieriem par traucēšanu. Džeiks domāja, ka viņš ekrānā labi izskatās, un skatījās ar ļoti lielu patiku. Viņš to bija tikai vienreiz darījis, pēc Lestera attaisnošanas, un Kafijas nama regulārie klienti bija viņu par to apcēluši mēnešiem ilgi.

Džeiks jutās labi. Viņam patika preses uzmanība, un viņš gaidīja, ka tās būs daudz vairāk. Džeiks nevarēja iedomāties citu tieslietu, citādus faktus vai notikumu secību, kas varētu tā piesaistīt preses un televīzijas reportierus kā Karla Lī Heilija slepkavību prāva, Karla Lī Heilija attaisnošana par to divu vīriešu nogalināšanu, kas bija izvarojuši viņa meitu. Beidzot viņu attaisnotu balta zvērināto tiesa Misisipi.

"Par ko tu smaidi?" Karla pārtrauca.

•"Ne par ko."

"Skaidrs. Tu domā par prāvu, videokamerām, reportieriem, attaisnošanu un to, kā tu un Karls Lī iznākat no tiesas nama apķērušies, bet reportieri un fotogrāfi skrien jums pakaļ, par cilvēkiem, kas tev sit uz pleca, un apsveikumiem visapkārt. Es zinu pavisam skaidri, par ko tu domā."

"Un kāpēc tad tu prasīji?"

"Lai redzētu, vai tu to atzīsi."

"Labi, es to atzīstu. Šī prāva mani var padarīt slavenu un ar laiku nopelnīt mums miljonu dolāru."

"Ja tu uzvarēsi."

"Es uzvarēšu!"

"Un ja nu tu zaudē?"

"Es uzvarēšu!"

"Domā pozitīvā veidā!".

Zvanīja tālrunis, un Džeiks pavadīja desmit minūtes, runājot ar "Klantonas hronikas" īpašnieku, redaktoru un vienīgo reportieri vienā personā. Noliekot klausuli, tālrunis zvanīja atkal, un Džeiks runāja ar Memfisas rīta laikraksta reportieri. Tad viņš piezvanīja Lesteram, Gvenai un papīrfabrikas priekšstrādniekam.

Vienpadsmitos piecpadsmit tālrunis atkal zvanīja, un Džeiks, protams, anonīmi, saņēma savus pirmos nāves draudus. Zvanītājs viņu sauca par nigeru mīlošu kuņas bērnu, kas tūlīt būs beigts, ja nigerus attaisnos.

9.

Otrdienas rītā pēc slepkavībām Della Perkinsa pasniedza vairāk kafijas un gritu nekā parasti. Visi parastie klienti un daži citi bija klāt jau

agri, lai lasītu laikrakstus un pārrunātu slepkavības, kas bija notikušas tikai simt metru no Kafijas nama parādes durvīm. Arī pie Kloda un Tējnīcā jau agri bijadaudz vairāk cilvēku nekā parasts. Džeika attēls bija Tupelo laikrakstu pirmajā lappusē. Memfisas un Džeksonas laikrakstu pirmajās lappusēs toties bija Koba un Vilarda attēli pirms slepkavības un pēc tās, kad ķermeņus ievietoja ātrās palīdzības mašīnā. Bet nebija Karla Lī fotogrāfiju. Visi laikraksti arī bija pilni pēdējo sešu Klantonas dienu stāstu.

Pilsētā gandrīz visi ticēja, ka Karls Lī ir vainīgs abu balto nošaušanā, bet parādījās tenkas par vairākiem šāvējiem un plauka tik ilgi, kamēr pie viena galda Tējnīcā jau runāja, ka slepkavības esot izdarījis vesels pūlis mežonīgāko nigeru. Šerifa vietnieki Kafijas namā, lai arī ne īpaši runīgi, tomēr noslāpēja tenkas un tās kontrolēja. Vietnieks Lūnijs bija tā pastāvīgs viesis, un par viņa ievainojumiem cilvēki bažījās, jo tie likās daudz smagāki, nekā bija ziņots. Lūnijs atradās slimnīcā un bija devis liecību, ka šāvējs bijis Lestera Heilija brālis.

Džeiks — kā parasti — bija klāt sešos un sēdēja pie priekšējā galda kopā ar dažiem zemkopjiem. Viņš pamāja Prāteram un pārējiem šerifa vietniekiem, bet tie izlikās viņu neredzam. Viņi kļūs labvēlīgāki tad, kad Lūniju izlaidīs noslimnīcas, viņš nodomāja. Nedaudz runāja par fotoattēlu pirmajā lappusē, bet neviens nepieminēja ne Džeika jauno klientu, ne slepkavības. Viņš sajuta parasto klientu zināmu vēsumu, ātri paēda un aizgāja.

Deviņos Etele zvanīja Džeikam. Balards gribēja ar viņu runāt.

"Sveicināti, tiesnesi! Kā jums klājas?"

"Šausmīgi. Vai jūs aizstāvat Kārlu Lī?"

"Jā, ser."

"Kad jūs gribētu priekšizmeklēšanu?"

"Kāpēc jūs man to prasāt, tiesnesi?"

"Labs jautājums. Redziet, bēres ir kaut kad rīt no rīta, un man liekas, ka būtu labāk pagaidīt, kamēr viņi tos kuņas bērnus apbedī. Labi?"

"Jā, tiesnesi, ļoti laba doma."

"Kā būtu rīt pēcpusdienā, četrpadsmitos?"

"Jauki."

Balards paklusēja. "Džeik, vai jūs piekristu atteikties no priekšizmeklēšanas un sūtīt šo tieslietu tieši uz galveno zvērināto tiesu?"

"Tiesneša kungs, es nekad neatsakos no priekšizmeklēšanas. To taču jūs zināt?"

"Jā, es to zinu. Es tikai gribēju mazu pretimnākšanu. Es negribu šo prāvu, un man nav vajadzības pēc tās. Satiksimies rīt!"

Pēc stundas iekšējais tālrunis atkal iekaucās. Etele teica: "Brigansa kungs, daži reportieri grib ar jums runāt."

Džeiks bija ekstāzē. "No kurienes?"

"No Memfisas un Džeksonas, man šķiet."

"Lūdzu, ievediet viņus konferenču telpā! Es nonākšu pēc brītiņa."

Viņš iztaisnoja kaklasaiti, sasukāja matus un paskatījās, vai uz ielas ir televīzijas furgoni. Džeiks izšķīrās likt viņiem mazliet pagaidīt un pēc pāris nesvarīgām tālruņa sarunām nokāpa pa kāpnēm, ignorējot Eteli, un iegāja konferenču telpā. Gaismas dēļ reportieri lūdza Džeiku sēdēt garā galda vienā galā. Viņš atteicās, jo pats gribēja kontrolēt šo preses konferenci, un apsēdās pie galda ar biezajām tieslietu grāmatām sev aiz muguras.

Viņam priekšā iekārtoja mikrofonus un sakārtoja apgaismojumu. Beidzot kāda pievilcīga reportiere no Memfisas ar spožām oranžām svītrām matos un zem acīm nokrekšķinājās un izvirzījās priekšā: "Vai jūs pārstāvat Kārlu Lī Heiliju?"

"Jā, tā tas ir."

"Un viņu apsūdz Bilija Reja Koba un Pīta Vilarda slepkavībās?"

"Pareizi."

"Bet Kobu un Vilardu par Heilija kunga meitas izvarošanu?"

"Jā, tas ir pareizi."

"Vai Heilija kungs noliedz Koba un Vilarda nogalināšanu?"

"Viņš atbildēs uz apsūdzībām, ka nav vainīgs."

"Vai viņu apsūdzēs šerifa vietnieka Lūnija kunga ievainošanā?"

"Jā, mēs sagaidām, ka būs trešā lieta — nopietns uzbrukums šerifa darbiniekam."

"Vai jūs gatavojaties aizstāvēt viņu kā vājprātīgu?"

"Es nevēlos pašlaik pārrunāt aizstāvību, jo vēl nav bijusi tieslietas priekš izmeklēšana."

"Vai varētu gadīties, ka galvenā zvērināto tiesa viņu atsakās tiesāt?"

Kas par karstu vēlēšanos! To Džeiks ļoti vēlētos. Galvenā zvērināto tiesa varētu vai nu izvirzīt apsūdzību, vai ne. Bet galveno zvērināto tiesu sastādīs ne agrāk, kā iecirkņa tiesa to noteiks, tātad pirmdien, 27. maijā.

"Jā, ir iespēja, ka viņu atsakās tiesāt. To izšķirs galvenā zvērināto tiesa, un tas notiks tikai pēc priekšizmeklēšanas."

"Kad notiks priekšizmeklēšana?"

"Rīt. Četrpadsmitos."

"Vai jūs domājat, ka tiesnesis Balards tieslietu nodos tālāk lielajai zvērināto tiesai?" "Tas ir visai drošs pieņēmums," teica Džeiks, zinādams, ka Balards par šo izteicienu būs sajūsmināts.

"Kad sasauks galveno zvērināto tiesu?"

"Jaunu galveno zvērināto tiesu sasauks nākamajā pirmdienā. Tā varētu šo tieslietu sākt izskatīt tās pašas dienas pēcpusdienā."

"Kad jūs sagaidāt prāvu?"

"Pieņemot, ka viņu izšķirsies tiesāt, tieslietu iztiesās vai nu vēlu vasarā, vai agrā rudenī."

"Kurā tiesā?"

"Forda apriņķa iecirkņa tiesā."

"Kas tad būtu tiesnesis?"

"Viņa godība Omārs Nūss."

"No kurienes viņš ir?"

"Česteras, Misisipi. No Vanbjūrena apriņķa."

"Bet vai tad tiesāšana notiks te, Klantonā?"

"Jā, ja tiesāšanas vietu nemainīs."

"Vai jūs pieprasīsiet mainīt tiesāšanas vietu?"

"Tas ir ļoti labs jautājums, bet uz to es pašlaik neatbildēšu. Ir mazliet priekšlaicīgi iztirzāt aizstāvības stratēģiju."

"Kāpēc jūs gribētu tiesāšanu pārcelt citur?"

Lai atrastu melnāku apriņķi, Džeiks domāja. Tad viņš pārdomāti atbildēja: "Parasto iemeslu dēļ. Preses uzbrukumi pirms prāvas un tamlīdzīgi."

"Kas izšķiras par vietas maiņu?"

"Tiesnesis Nūss. Šī izšķiršanās ir pilnīgi viņa ziņā."

"Vai ir noteikta drošības nauda?"

"Nē, un tā nebūs noteikta, kamēr nebūs izvirzītas apsūdzības. Viņam ir tiesības uz atbrīvošanu pret drošības naudu tūlīt, bet faktiski šis apriņķis to praktizē tā, ka slepkavību gadījumos drošības naudu nosaka tikai tad, kad apsūdzības izvirzītas un tieslieta nodota iecirkņa tiesai. Šai vietā drošības naudu noteiks tiesnesis Nūss."

"Ko jūs varat pastāstīt par Mr. Heiliju?"

Džeiks atslāba un bridi padomāja, kamēr videokameras turpināja filmēt. Nu gan radusies laba izdevība, tagad jāiesēj dažas zelta sēklas. "Viņam ir trīsdesmit septiņi gadi. Ar savu sievu precējies divdesmit gadus. Četri bērni — trīs puikas un viena meitene. Jauks čalis ar pilnīgi tīru pagātni. Nekad nav saskāries ar policiju. Vjetnamā apbalvots par varonību. Strādā Kolmanas papīrfabrikā piecdesmit stundas nedēļā. Maksā rēķinus, viņam pieder māja un mazliet zemes ap to. Ik svētdienu ar visu savu ģimeni iet baznīcā. Dara to, kas vajadzīgs, un sagaida, ka viņu liks mierā."

"Vai mēs varēsim viņu intervēt?"

"Protams, ka ne."

"Vai arī viņa brāli neapsūdzēja parslepkavību pirms dažiem gadiem?"

"Tā bija, un viņu attaisnoja."

"Vai jūs bijāt viņa aizstāvis?"

"Jā, es tas biju."

"Jūs esat bijis iejaukts vairākās slepkavību prāvās Forda apriņķī, vai ne?"

"Trijās."

"Cik attaisnoti?"

"Visi trīs," Džeiks lēnām atbildēja.

"Vai Misisipi štatā zvērinātajiem nav vairākas izvēles?"

'Taisnība. Pirmās klases slepkavībā zvērinātie prāvas laikā var secināt, ka slepkavība notikusi bez iepriekšēja nodoma, par ko nosoda uz divdesmit gadiem, vai slepkavība, par ko, pēc zvērināto ieskatiem, piespriež mūža ieslodzījumu vai nāves sodu. Un viņi var apsūdzību arī noraidīt." Džeiks smaidīja, veroties kamerās. "Pieņemot, ka galvenā zvērināto tiesa apsūdzību arī virzīs tālāk."

Reportieri skatījās cits citā un meklēja jautājumus. Džeiks zināja, ka šis brīdis, kad viņiem pietrūkst jautājumu, ir bīstams un viņi sāk prasīt gluži smieklīgas lietas.

Viņš piecēlās un aizpogāja žaketi. "Lūdzu, saprotiet, esmu iepriecināts, ka jūs atnācāt. Parasti esmu gatavs sarunāties, tikai mēģiniet to pieteikt iepriekš. Tādā gadījumā es jums allaž ar prieku atbildēšu."

Viņi pateicās un aizgāja.

Trešdien no rīta desmitos bēru namā dubultbērēs redneki apraudāja savējos. Tikko ordinēts Vasarsvētku draudzes mācītājs izmisīgi mēģināja atrast mierinājuma un drošinājuma vārdus, ko teikt mazajai pavadītāju saimei un diviem vienādiem zārkiem. Atvadas bijās īsas, un tajās bija ļoti maz asaru.

Pikapi un netīri ševroleti lēnām brauca aiz bēru automobiļa cauri pilsētai uz laukiem. Tie apstājās aiz sarkanas baznīciņas. Zārkus apraka atsevišķi zāļu aizaugušas kapsētiņas katrā galā. Vēl pēc dažiem iedvesmojošiem vārdiem bērinieki izklīda.

Koba vecāki bija šķīrušies tad, kad viņš bija pavisam mazs, un Koba tēvs uz bērēm atbrauca no Birmingemas. Pēc kapsētas ceremonijas

viņš pazuda. Koba kundze dzīvoja nelielā, tīrā, balsinātā koka mājā tuvu Leikvilidžai, sešus kilometrus dienvidos no Klantonas. Kamēr sievietes klukstēja ap Koba kundzi, viņas abi palikušie dēli, brālēni un māsīcas sapulcējās dārzā zem lielā ozola. Vīrieši runāja par nigeriem vispār, zelēja sarkanādainā markas tabaku, dzēra viskiju un atcerējās dienas, kad nigeri zināja savu vietu. Tagad viņus aizsargāja un lutināja valdība un tiesas. Un baltajiem nebija nekādas izvēles. Viens brālēns pazina kādu, kas reiz piederēja klanam, un viņš varētu draugam piezvanīt. Koba vectēvs bija bijis klana loceklis, un, kad brālēns un Bilijs Rejs bijuši mazi puikas, vectēvs viņiem bija stāstījis, kā viņi Forda un Tailera apriņķos kāruši nigerus. Viņiem vajadzētu šo nigeri nošaut tā, kā viņš bija nošāvis Biliju Reju, bet neviens nepieteicās to darīt. Varbūt klans būtu ieinteresēts. Klanam tālāk dienvidos pie Džeksonas Netla apriņķī bija nodaļa, un brālēnam lika ar viņiem parunāt.

Sievietes bija sagatavojušas pusdienas. Vīrieši paēda klusēdami, tad atgriezās ēnā zem ozola. Kāds pieminēja nigera lietas izmeklēšanu četrpadsmitos, viņi visi salēca mašīnās un aizbrauca uz Klantonu.

Klantona pastāvēja pirms slepkavībām un pastāvēs arī pēc tām, bet būs jāpaiet ilgam laikam, līdz tā izskatīsies kā iepriekš. Viens traģisks, asiņains notikums, kas ilga mazāk nekā piecpadsmit sekundes, pārvērta šo kluso dienvidu pilsētiņu ar astoņiem tūkstošiem iedzīvotāju par masu informācijas centru žurnālistiem, reportieriem, filmēšanas komandām, fotogrāfiem no tuvām pilsētām un lielām ziņu organizācijām. Fotogrāfi un reportieri saskrējās cits ar citu, meklējot iedzīvotājus, kuriem jau simt reižu bija prasīts, ko viņš vai viņa domā par Heilija lietu un kā viņi balsotu, ja viņi būtu zvērinātie.

Nocilvēkiem ielās nedzirdēja īsti skaidras atbildes. Televīzijas furgoni sekoja mazām mašīnām ar reportieriem laukumā un blakus ielās, dzenoties pakaļ ziņām, intervijām un stāstiņiem. Ozijs bija pirmais upuris. Viņu pēc slepkavībām intervēja pusduci reižu dienā, tad viņam pietika, un viņš uzdeva Mosam, junioram, atbildēt presei. Tā bija laba izvēle. Moss, juniors, spēja viegli atbildēt uz divdesmit jautājumiem, nepasakot neko. Viņš arī daudz meloja, un šie stulbie iebraucēji nevarēja atšķirt melus no patiesības.

"Ser, vai ir kādi pierādījumi, ka ir bijuši vairāki šāvēji?"

"Jā."

"Tiešām! Tiešām? Kas, lūdzu, kas?"

"Mums irnorādījumi, ka nogalināšanu bija pastiprinājusi un finansējusi Melno panteru organizācija," Moss, juniors, atbildēja ļoti nopietni.

Puse reportieru stostījās un skatījās cits uz citu, bet otra puse nikni pierakstīja visu, ko viņš teica.

Balards atteicās atstāt savu biroju vai pieņemt tālruņa sarunas. Viņš piezvanīja Džeikam un lūdza, lai viņš atsakās no priekšizmeklēšanas. Džeiks atteicās. Daudz reportieru gaidīja pie Balarda durvīm, bet viņš ar savu vodku bija pilnīgā drošībā aiz aizslēgtām durvīm.

Televīzijas komandas pieprasīja filmēt bēres, un Koba brāļi tam piekrita, bet tikai par samaksu. Toties Vilarda kundze atteicās pilnīgi. Reportieri bija pie bēru nama un filmēja, ko nu varēja. Tad viņi sekoja konvojam uz kapiem un filmēja arī tur. Bet tad, kad viņi sekoja bēriniekiem uz Kobu mājām, Fredijs — vecākais dēls — viņus izlamāja un padzina.

Trešdien Kafijas nams bija kluss. Parastie klienti, Džeiku ieskaitot, lūrēja uz svešiniekiem, kas bija ielauzušies viņu brokastu svētnīcā. Lielākā daļa bija bārdaiņi, runāja dīvainu amerikāņu valodu un neēda gritus.

"Hei, vai jūs neesat Heilija kunga advokāts?"

Džeiks apstrādāja savu grauzdēto maizi un neteica neko.

"Vai jūs neesat? Ser?"

"Nu un tad?" atcirta Džeiks.

"Vai viņš atzīsies vainā?"

"Es ēdu brokastis."

"Kā, lūdzu?"

"Es nekomentēju."

"Kāpēc jūs nekomentējat?"

"Es nekomentēju."

"Bet kāpēc?"

"Es nekomentēju brokastu laikā. Es nekomentēju."

"Vai es ar jums varu runāt vēlāk?"

"Protams, sarunājiet vizīti! Tas jums maksās sešdesmit dolāru stundā."

Pastāvīgie viesi vai aizrijās no smiekliem, bet svešiniekus tas netraucēja.

Džeiks ar kādu Memfisas laikrakstu interviju sarunāja par brīvu trešdien, tad ieslēdzās savā plānošanas istabā un sāka gatavoties priekšizmeklēšanai. Pusdienas laikā viņš apmeklēja savu slaveno klientu cietumā. Karls Lī bija labi atpūties un atslābis. No savas kameras viņš varēja redzēt, kā stāvvietā reportieri iet un nāk.

"Kā iet cietumā?" "Nav tik slikti. Pārtikā tīri ēdama. Es to ēdu ar Oziju viņa biroja."

"Ko???"

"Nu jā. Arī kārtis spēlējam."

"Bez jokiem, Kari LI?"

"Nē. Arī televizoru skatos. Redzēju jūs vakarvakara ziņās. Jūs gan izskatījāties labi. Es jūs padarīšu īsti slavenu, Džeik, vai ne?"

Džeiks neatbildēja.

"Un kad mani rādīs televīzijā? Es galu galā izdarīju tās slepkavības, bet jūs un Ozijs no tā kļūstat slaveni." Klients plati smaidīja, bet advokāts ne.

"Šodien, pēc kādas stundas."

"Jā, es dzirdēju, ka mēs būsim tiesā. Kāpēc?"

"Priekšizmeklēšana. Tas nav nekas svarīgs, tā vismaz tam vajadzētu būt. Bet šī reize būs citāda, jo te ir atļauts izmantot videokameras."

"Ko lai es saku?"

"Neko. Jūs nesacīsiet ne vārda nevienam. Netiesnesiin, ne prokuroram, ne reportieriem, nevienam. Mēs tikai uzklausīsim. Mēs klausīsimies prokuroru, lai dabūtu zināt, kā viņš šo tieslietu pasniegs. Viņiem esot aculiecinieks, var būt, ka viņš liecinās. Ozijs liecinās un stāstīs tiesnesim par ieroci, pirkstu nospiedumiem uz tā un Lūniju…"

"Kā iet Lūnijam?"

"Nezinu. Stāsta, ka sliktāk, nekā sākumā likās."

"Cilvēk, cik es slikti jūtos tādēļ, ka sašāvu Lūniju. Es viņu pat neredzēju."

"Nu, viņi jūs apsūdzēs par smagu uzbrukumu šīs pārskatīšanās dēļ. Bet priekš izmeklēšana ir tikai formalitāte. Tās nolūks ir ļaut tiesnesim izšķirties, vai ir diezgan pierādījumu, lai tieslietu nodotu galvenajai zvērināto tiesai. Bet Balards tā dara vienmēr, tā ka šī būs tikai formalitāte."

"Kāpēc tad tas ir vajadzīgs?"

"Mēs varētu no tās atteikties," atbildēja Džeiks, domājot par visām televīzijas kamerām, kas viņu tad neredzētu. "Bet man tā nepatīk darīt. Tā ir laba iespēja redzēt, ko prokurors gatavojas darīt tālāk."

"Nu, ziniet, Džeik, viņiem ir tīri labi pierādāma lieta."

"Man arī tā liktos. Bet paklausīsim ies. Tā to dara priekšizmeklēšanās. Labi?"

"Izklausās pavisam labi. Vai šodien runājāt ar Gvenu vai Lesteru?"

"Nē, es viņiem piezvanīju pirmdienas vakarā."

"Viņi vakar bija te, Ozija kabinetā. Teica, ka būšot šodien tiesā."

"Visi, kas varēs, būs šodien tiesā."

Džeiks devās projām. Stāvvietā viņš pagāja garām reportieriem, kas gaidīja, kad Kārlu Lī vedīs projām no cietuma. Viņam nebija ko teikt ne tiem, ne ari reportieriem, kas gaidīja pie viņa biroja. Džeiks bija pārāk aizņemts, lai atbildētu uz jautājumiem, bet viņu ļoti interesēja televīzijas kameras. Trīspadsmitos trīsdesmit viņš pārgāja pāri ielai uz tiesas namu un paslēpās tieslietu bibliotēkā nama trešajā stāvā.

Ozijs, Moss, juniors, un viņu vietnieki skatījās uz auto stāvvietu un klusi lādēja lielo skaitu reportieru un filmētāju. Bija trīspadsmit četrdesmit piecas minūtes, laiks pārvest cietumnieku uz tiesas namu.

"Visumā izskatās tā, it kā bars maitas pumu skatītos uz beigtu suni ceļa malā," teica Moss, juniors, vērojot skatu caur žalūzijām.

"Visrupjākais cilvēku bars, ko es esmu redzējis," piemetināja Prāters. "Viņi nepieņem mazo vārdiņu "nē" un gaida, ka visa pilsēta viņus apkalpos."

"Un tā ir tikai puse — otra puse gaida pie tiesas nama."

Ozijsbijaklusējis. Kāds laikraksts bija viņu apvainojis par slepkavību, sakot, ka drošības sistēma ap tiesas namu tīšām bijusi slikta. Viņam bija apnikusi prese. Trešdien Ozijs presi divas reizes bija izraidījis no cietuma.

"Man ir laba doma," Ozijs teica.

"Kāda?" prasīja Moss, juniors.

"Vai Kērtiss Tods vēl ir cietumā?"

"Jā. Laidīsim ārā nākamnedēļ."

"Vai viņš izskatās pēc Karla Lī?"

"Kā tā?"

"Nu, es domāju, viņš ir apmēram tikpat melns kā Karls Lī, tādā pašā augumā un svarā, vai tā nav?"

"Ir, ir, nu un kas tad?" Prāters gribēja zināt.

Moss, juniors, paņirdza un paskatījās uz Oziju, kas nenovērsa skatu no loga. "Ozij tu tak tā nedarītu?"

"Ko tad?" prasīja Prāters.

"Braucam! Dabūjiet Kārlu Lī un Kērtisu Todu!" Ozijs pavēlēja. "Piebrauciet manu mašīnu ēkas aizmugurē. Atvediet Kērtisu te pie manis, gribu ar viņu runāt!"

Desmit minūtes vēlāk atvērās priekšdurvis, un vads šerifa vietnieku izveda cietumnieku uz ietves. Divi vietnieki gāja pa priekšu, divi aiz muguras un viens katrā pusē cietumniekam ar biezām saulesbrillēm un dzelžos saslēgtām rokām. Pieejpt tuvāk reportieriem, fotoaparāti zibsnīja, televīzijas kameras dūca un reportieri vēlējās zināt: "Ser, vai jūs atzīsieties vainā?"

"Ser, vai jūs neatzīsieties vainā?"

"Ser, kā jūs atbildēsiet?"

"Heilija kungs, vai jūs teiksiet, ka bijāt vājprātīgs?"

Cietumnieks smaidīja un turpināja lēno gājienu līdz patruļmašīnām. Šerifa vietnieki drūmi smaidīja un ignorēja pūli. Fotogrāfi skraidīja apkārt, mēģinot dabūt valsts slavenākā atriebēja perfektu anēlu.

Pēkšņi, visai Amerikai skatoties, šerifa v ietnieku ielenkts un reportieru, kas pierakstīja katru viņa soli, apņemts, cietumnieks pagriezās un sāka skriet. Viņš locījās, griezās, lēca un skrēja kā traks pāri auto stāvvietai, pāri grāvim, pāri lielceļam un pazuda skatam mežā. Reportieri iekliedzās un daži pat metās cietumniekam pakaļ. Savādā kārtā šerifa vietnieki nedarīja nekā, ieskrēja cietumā un aizbultēja durvis, atstājot maitas pumus apjukušus riņķojam stāvvietā. Mežā cietumnieks noņēma roku dzelžus un aizgāja mājās. Kērtisam Todam sods bija beidzies nedēļu agrāk.

Ozijs, Moss, juniors, un Karls Lī ātri atstāja cietumu pa aizmugures durvīm un pa dažādām ielām nonāca tiesas nama aizmugurē, kur jau vairāki šerifa vietnieki gaidīja Kārlu Lī, lai viņu ievestu namā.

"Cik nigeru ir tiesas zālē?" ķērca Balards Peita kungam.

"Vismaz vieta tonna."

"Burvīgi! Tonna nigeru! Es pieņemu, ka ir ari tonna redneku?"

"Visai daudzi."

"Vai tiesas zāle pilna?"

"Pārpildīta."

"Mans Dievs, un šī ir tikai priekšizmeklēšana!" Balards iespiedzās. Viņš pabeidza savu ceturtdaļlitru vodkas, un Peita kungs viņam tūliņ pasniedza jaunu.

"Lūdzu, rāmi un mierīgi, tiesnesi!"

"Briganss. Tā ir viņa vaina. Viņš būtu varējis no šīs priekšizmeklēšanas atteikties, ja viņš tā būtu gribējis. Es viņam to lūdzu. Lūdzu divas reizes. Viņš zina, ka es šo tieslietu nodošu galvenajai zvērināto tiesai. Viņš to zina. Visi advokāti to zina. Bet nu man ir jānokaitina visi nigeri tāpēc, ka es viņu neatbrīvošu. Un jānokaitina visi redneki tāpēc, ka es viņu uz vietas nepakāršu. Es Brigansam par šito parādīšu! Grozīsies vien viņš man kameru priekšā. Viņam nav jākandidē nākamajās vēlēšanās, bet man gan, vai ne?"

"Jā, tiesnesi." "Cik sargu ir zālē?"

"Daudz. Šerifs ir izsaucis pastiprinājumus. Jūs būsiet drošībā."

"Un prese?"

"Pirmajās rindās."

"Bez kamerām?"

"Bez kamerām."

"Vai Heilijs jau ir?"

"Jā, ser. Viņš sēž zālē blakus Brigansam. Visi ir gatavi un gaida jūs."

Viņa godība piepildīja plastmasas krūzīti ar tīru vodku. "Labi, ejam."

Tieši tā kā labajos, vecajos laikos pirms sešdesmitajiem gadiem, zāle bija glīti segregēta, un segregācijas līnija bija centrālā eja. Tās vienā pusē sēdēja baltie, otrā — melnie, bet ejā un zāles sānos svinīgi stāvēja šerifa vīri. Viņus visvairāk uztrauca grupa diezgan iedzērušu balto, kas sēdēja divās rindās zāles priekšpusē. Dažus no viņiem atpazina kā mirušā BilijaReja Koba brāļus un brālēnus. Viņus uzmanīja īpaši modri. Abas priekšējās rindas gan labajā pusē, kur sēdēja melnie, gan kreisajā, kur sēdēja baltie, aizņēma divi duči žurnālistu. Daži rakstīja piezīmes, kamēr citi zīmēja apsūdzēto, viņa advokātu un beidzot arī tiesnesi.

"Viņi šo nigeri pataisa par kaut kādu varoni!" viens no rednekiem murmināja pietiekami skaļi, lai sadzirdētu reportieri.

Kad Balards apsēdās savā krēslā, šerifa vietnieki aizslēdza aizmugures durvis.

"Izsauciet jūsu pirmo liecinieku!" viņš pavēlēja Rokijam Čailderam.

"Štats izsauc šerifu Oziju Volu."

Šerifu nozvērināja, un viņš apsēdās krēslā. Viņš atslāba un sāka garu stāstu par šaušanu, līķiem, ievainojumiem, pirkstu nospiedumiem uz ieroča un apsūdzētā pirkstu nospiedumiem. Čailders pasniedza šerifam liecību, ko bija parakstījuši un ar zvērestu apstiprinājuši šerifa vietnieks Lūnijs un Moss, juniors. Ozijs apstiprināja Lūnija panīkstu, un to visu ierakstīja liecību protokolā.

"Šerif, vai jums ir vēl citi aculiecinieki?"

"Jā. Apkopējs Mērfijs."

"Kāds ir viņa priekšvārds?"

"To neviens nezina. Viņš ir tikai Mērfijs."

"Labi. Vai jūs ar viņu runājāt?"

"Nē, bet to darīja mans izmeklētājs."

"Kā sauc jūsu izmeklētāju?"

"Kārtībnieks Reidijs."

Reidijs nodeva zvērestu un apsēdās liecinieka krēslā. Peita kungs tiesnesim no biroja atnesa vēl vienu krūzīti ledus ūdens. Džeiks pierakstīja katru vārdu. Viņš neizsauks nevienu liecinieku, un viņš arī nepratināja šerifu. Gadījās, ka kāds štata liecinieks sajauca savus melus, un tad Džeiks paprasīja pa jautājumam, lai noskaidrotu neskaidrās lietas. Vēlāk prāvā, kad liecinieki sāka atkal melot, Džeiks izņēma priekšizmeklēšanas liecības un pilnīgi sajauca liecības prāvā. Bet ne šodien.

"Ser, vai jums gadījās runāt ar Mērfiju?"

"Kādu Mērfiju?"

"Es nezinu — apkopējs Mērfijs vai…"

"A, to! Jā. ser."

"Labi. Ko viņš stāstīja?"

"Par ko, lūdzu?"

Čailders nolieca galvu. Reidijs bijajauniņš un nebija daudz liecinājis. Ozijam likās, ka viņam jāmācās.

"Par šaušanu! Pastāstiet, ko viņš jums stāstīja par šaušanu!"

Džeiks piecēlās. "Jūsu godība, es vēlos iebilst. Es zinu, ka atstāstījumi ir pieļaujami priekšizmeklēšanā, bet šis Mērfijs ir pieejams. Viņš strādā tepat tiesas namā. Kāpēc neļaut viņam pašam liecināt?"

"Tāpēc, ka viņš stostās."

"Kā, lūdzu?"

"Viņš stostās. Un es negribu pusstundu klausīties, kā viņš stostās. Iebildumu neņemu vērā. Lūdzu, turpiniet, Čaildera kungs!"

Džeiks neticīgi apsēdās. Balards paķiķināja uz Peita kunga pusi, un viņš aizgāja pēc jauna ledus ūdens."

"Tātad, Reidija kungs, ko Mērfijs jums stāstīja par šaušanu?"

"Nu, viņu ir ļoti grūti saprast, jo viņš bija uztraukts, un, kad viņš uztraucas, viņš stostās īpaši daudz. Es gribēju teikt, ka viņš stostās vienmēr, bet…"

"Vienkārši pastāstiet, ko viņš teica!" kliedza Balards.

"Viņš teica, ka redzējis, kā melnais nošauj divus baltos jauniešus un sašauj Šerifa vietnieku."

"Paldies, un kur viņš atradās, kad tas viss notika?"

"Kas?"

"Mērfijs."

"Viņš sēdēja uz kāpnēm tieši iepretim tām kāpnēm, kur notika šaušana."

"Un viņš redzēja it visu?"

"Tā Mērfijs teica."

"Vai viņš atpazina vainīgo?" "Jā, mēs viņam parādījām desmit melnu vīriešu attēlus, un viņš atpazina apsūdzēto, kas tur sēž."

"Labi. Paldies. Jūsu godība, mums nekā vairāk nav."

"Jautājumi, Brigansa kungs?"

"Nē, ser," Džeiks atbildēja piecēlies.

"Prasības, priekšlikumi, kaut kas cits?"

"Nē, ser."

Džeiks labi zināja, ka nav vērts runāt par drošības naudu. Vispirms Balards nekad nepieļautu drošības naudu tīšas slepkavības gadījumos, jo tas kaitētu tiesnesim.

"Paldies, Brigansa kungs. Tiesa uzskata, ka ir pietiekami daudz pierādījumu, lai paturēu apsūdzēto cietumā līdz Forda apriņķa galvenajai zvērināto tiesai. Heilija kungam jāpaliek šerifa rīcībā bez drošības naudas. Tiesa beigusies."

Kārlu Lī ātri saslēdza roku dzelžos un izveda uz mazo telpu, kas bija spēcīgi apsargāta, pat ieskaitot patruļmašīnas. Fotogrāfi dabūja tikai pāris kadru, un Karls Lī bija atpakaļ cietumā jau tad, kad lielākā daļa skatītāju nebija atstājuši zāli.

Šerifa vietnieki lika baltajiem vienā pusē iziet pirmajiem un melnajiem viņiem sekot.

Reportieri vēlējās runāt ar Džeiku, un viņš norunāja ar tiem satikties priekštelpā. Džeiks viņiem lika gaidīt, vispirms aizejot uz biroju parādīt cieņu tiesnesim. Tad Džeiks uzskrēja augšā trešajā stāvā pārbaudīt kādu likuma punktu. Kad tiesas zāle bija iztukšojusies un reportieri bija diezgan gaidījuši, viņš no aizmugures sasniedza priekštelpu un apstājās kameru priekšā.

Viņam sejā iegrūda mikrofonu ar sarkaniem burtiem. "Kāpēc jūs neprasījāt drošības naudu?" kāds reportieris jautāja.

"To mēs darīsim vēlāk." *

"Vai Heilija kungs atzīsies, ka viņš šaušanas brīdī bija sajucis?"

"Kā jau es esmu teicis, irparagrušojautājumu prasīt. Mums ir jāgaida galvenā zvērināto tiesa, kas varētu neizvirzīt apsūdzību. Ja tas tomēr notiks, tad mēs sāksim plānot aizstāvību."

"Prokurors Bakleja kungs domā, ka viņš panāks ātru un vieglu notiesāšanu. Komentēsiet?"

"Man žēl, ka Bakleja kungs runā tad, kad nevajadzētu. Tikai ēzelis runātu par tieslietu, pirms galvenā zvērināto tiesa to ir izskatījusi."

"Bakleja kungs arī teica, ka viņš sparīgi pretosies prasībai pārcelt prāvu uz kādu citu vietu."

"Tādas prasības vēl nav. Viņam nav svarīgi, kur notiek prāva. Viņš būtu ar mieru strādāt tuksnesī, ja būtu klāt diezgan preses." "Vai būtu droši pieņemt, ka jūs ar Bakleja kungu nesatiekat?" "Ja jūs tā gribat. Viņš ir labs prokurors un vērtīgs pretinieks, bet Baklejs runā tad, kad nevajadzētu."

Viņš atbildēja vēl uz dažiem jautājumiem un tad atvainojās.

Vēlu trešdienas vakara ārsti nogrieza trešo daļu Lūnija kajas. Viņi piezvanīja uz cietumu Ozijam, kas to pastāstīja Karlam Lī.

10.

Rūfuss Baklejs apskatīja ceturtdienas laikrakstus un ar lielu interesi izlasīja aprakstus par priekšizmeklēšanu Forda apriņķī. Viņš bija sajūsmināts, atrodot tur arī savu vārdu, ko bija pieminējuši gan reportieri, gan Brigansa kungs. Kritika, ko viņš bija saņēmis no Brigansa, bija daudz nesvarīgāka par to, ka viņa vārds bija pieminēts. Viņam Džeiks nepatika, bet Bakleju sajūsmināja tas, ka viņš bija pieminēts. Veselas divas dienas uzmanība bija centrējusies uz Brigansu un apsūdzēto, bija pēdējais laiks pieminēt ari Bakleju, un nevajadzētu taču kritizēt cilvēku, kas tikai meklēja popularitāti. Lūsiens Vilbanks bija labākais preses apstrādātājs gan pirms, gan pēc prāvas, un viņš bija Džeiku labi izmācījis. Bet Baklejs neturēja ļaunu prātu. Viņam tas viss patika. Viņš priecājās par garu, nejauku prāvu, kur viņam būtu pirmā nozīmīgā iespēja parādīties presei. Viņš nevarēja vien sagaidīt pirmdienu, pirmo maija dienu, kad sanāk jauna galvenā zvērināto tiesa.

Baklejam bija četrdesmit viens gads. Kad viņu pirms deviņiem gadiem ievēlēja, viņš bija Misisipi štata jaunākais prokurors. Tagad viņš bija pārvēlēts vēl divas reizes, un viņa godkāre augtin auga. Bija laiks pāriet citā darbā, piemēram, štata galvenā prokurora vai gubernatora amatā. Un tad uz ASV kongresu. To visu viņš bija labi izplānojis, bet viņu īsti nepazina ārpus 22. tieslietu iecirkņa (Forda, Tailera, Polka, Vanbjūrena un Milburna apriņķī). Viņš bija jāredz un jādzird. Viņam vajadzēja popularitāti. Un tā, ko Rūfusam vajadzēja visvairāk, bija liela, nejauka, kontraversāla slepkavības prāva, ko viņš uzvarēs.

Forda apriņķis, kur Rūfuss dzīvoja, bija tieši ziemeļos no Smitfīldas, Polka apriņķa pilsētas. Politiski viņš bija labi atbalstīts. Rūfuss bija labs prokurors. Vēlēšanu kampaņu laikā viņš varēja lielīties ar to, ka viņš deviņdesmit procentu prāvu uzvarēja un bija Misisipi pirmajā vietā.

sūtot visvairāk vainīgo uz gāzes kameru. Viņš bija skaļš, ass, svētulīgs. Rūfusa klienti bija Misisipi iedzīvotāji, tā Kunga vārdā, un viņš šo attiecību ņēma ļoti nopietni. Tautai bija bailes no krim inālistiem, viņš tos ienīda, un kopā viņi tos varēja iznīcināt.

Viņš varēja runāt ar zvērinātajiem, ak mūžiņ, kā viņš to mācēja. Viņš mācēja sprediķot, lūgties, iespaidot. Viņš varēja aizkurināt zvērinātos tā, ka tie, savā telpā nonākuši, vispirms lūdza Dievu, tad nobalsoja un atgriezās tiesas zālē ar virvi, kam galā bija cilpa. Viņš varēja runāt tā kā melnie un varēja runāt tā kā redneki. Un ar to pietika, lai apmierinātu 22. iecirkņa zvērinātos. Forda apriņķa zvērinātie parasti bija viņa pusē. Viņam patika Klantonā.

Kad Rūfuss ieradās savā birojā Polka apriņķa tiesas namā, viņš bija sajūsmināts par reportieri un videofilmētāju, kas viņu gaidīja uzgaidāmajā telpā. Viņš skaidroja, skatoties uz rokas pulksteni, ka patiesībā laika viņam nav, bet uz dažiem jautājumiem viņš tomēr varētu atbildēt.

Rūfuss ieveda žurnālistus birojā un lepni apsēdās aiz galda savā ādas krēslā. Reportieri bija no Džeksonas.

"Bakleja kungs, vai jums pret Heilija kungu ir līdzjūtība?"

Baklejs nopietni pasmaidīja, rādot, ka viņš dziļi domā. "Protams. Es jūtu līdzi vecākiem, kuru bērnu izvaro. Tas ir saprotams. Bet es nevaru piekrist tam, un mūsu tieslietu sistēma nevar piekrist tam, ka kāds šādā veidā pats apsūdz, notiesā un izpilda nāves sodu."

"Vai jums ir bērni?"

"Jā. Man ir mazs dēliņš un divas meitas, viena Heiliju meitenes vecumā, un es kļūtu vai ārprātīgs, ja vienu no manām meitām izvarotu. Bet es paļautos, ka mūsu tieslietu sistēma spētu izvarotāju pienācīgi izolēt no sabiedrības. Tik daudz es mūsu sistēmai uzticos."

"Vai jūs gaidāt notiesāšanu?"

"Jā, tā izskatās kā slepkavība ir iepriekšēju nodomu. Man liekas, ka gāzes kamera būtu piemērota."

"Vai jūs paredzat, ka saņemsiet notiesāšanu ar nāves sodu?"

"Protams. Forda apriņķa zvērinātie vienmēr ir piesprieduši nāves sodu, kad vien es to esmu pieprasījis. Un mums ir ļoti labas zvērināto tiesas."

"Brigansa kungs, apsūdzētā advokāts, domā, ka galvenā zvērināto tiesa varētu neizvirzīt apsūdzību."

Par to Baklejs iesmējās. "Brigansa kungam nevajadzētu būt tādam muļķim. Mēs šo tieslietu iesniegsim galvenajai zvērināto tiesai pirmdien no rīta, un mums būs izvirzīta apsūdzība pirmdien pēc pusdienas. To es jums apsolu. Viņam nevajadzētu tā runāt."

"Vai jūs domājat, ka prāva būs Forda apriņķī?"

"Man nav svarīgi, kur ir prāva. Es panākšu notiesāšanu."

"Vai jūs sagaidāt, ka būs mēģinājums pierādīt, ka slepkavība izdarīta vājprāta stāvoklī?"

"Es sagaidu visu. Brigansa kungs ir ļoti spējīgs krimināladvokāts. Es nezinu, ko viņš darīs, bet Misisipi štats būs gatavs."

"Vai jūs domājat, ka viņš mēģinās pierunāt zvērinātos sodīt savu klientu par mazāku noziegumu?"

"Es šo tieslietu principu neatzīstu. Arī Brigansa kungs domā tāpat."

"Briganss teica, ka viņš vēl nekad nav zaudējis slepkavības prāvu pret jums."

Smaids uz vietas nodzisa. "Tā ir. Bet viņš nepieminēja laupīšanas un zādzības, vai ne? Tur es esmu diezgan daudz uzvarējis. Deviņdesmit procentus, ja gribu būt precīzs."

Videokameru izslēdza, un reportieris Baklejam pateicās par ziedoto laiku. "Tā nebija problēma," teica Baklejs. "Katrā laikā."

Etele uzgāzelējās pa kāpnēm un apstājās lielā galda priekšā. "Brigansa kungs, mans vīrs un es vakar saņēmām draudus pa tālruni. Un tikko tādus saņēmām birojā. Man tas nepatīk."

Viņš pamāja, lai viņa apsēžas. "Piesēdiet, Etel! Ko viņi sacīja?"

"Viņi draudēja. Viņi man draudēja, jo es te strādāju. Viņi teica, ka es nožēlošu to, ka es strādāju pie tāda nigeru mīlētāja. Tie, kas tikko zvanīja, draud izrēķināties ar jums un jūsu ģimeni. Man bail."

Džeiks arī bija norūpējies, bet to nevarēja rādīt Etelei. Trešdien viņš bija piezvanījis Ozijam un pastāstījis par draudiem sev un savai ģimenei.

"Nomainiet tālruņa numuru, Etel! Es par to samaksāšu."

"Es to negribu darīt. Man šis numurs ir bijis septiņpadsmit gadus."

"Labi, tad nedariet tā. Es savu numuru tikko nomainīju, un tas nebija grūti."

"Nu, es tā nedarīšu."

"Labi. Ko jūs vēl gribat?"

"Ziniet, man neliekas, ka šo tieslietu vajadzēja uzņemties, un es…"

"Un man nav svarīgi, ko jūs domājat. Es jums nemaksāju, lai jūs domātu par lietām, ko es uzņemos. Ja es gribēšu uzzināt jūsu domas, es paprasīšu. Bet līdz tam esiet klusa!"

Etele noskaitās un aizgāja. Džeiks atkal zvanīja Ozijam.

Pēs stundas Etele pa biroja tālruni paziņoja: "Lūsiens tikko zvanīja.

Viņš gribēja, lai es izkopēju dažas nesenas tieslietas, un viņš vēlas, lai jūs tās šopēcpusdien viņam aizvedat. Jūs tur neesot bijis piecas nedēļas."

"Četras. Kopējiet vien, un es tās šopēcpusdien aizvedīšu."

Lūsiens vai nu zvanīja, vai piestāja birojā reizi mēnesī. Viņš lasīja tieslietas un vispār nezaudēja zināšanas tiesību laukā. Viņam bija ļoti maz cita ko darīt. Viņš dzēra "Džeku Dānielu" un spēlējās akciju tirgū. Abas šīs nodarbības viņš darīja neapdomīgi. Lūsiens bija dzērājs un pavadīja dienas savas mājas verandā, kas bija astoņus kvartālus no tiesas laukuma — kalnā, dzerot "Džeku Dānieļu" un lasot tiesu ziņojumus.

Kopš advokāta tiesību atņemšanas viņš bija izvirtis. Lūsienam bija kalpone, kas bija arī medmāsa un kas pasniedza dzeramā glāzes no pusdienas laika līdz pusnaktij. Viņš ēda un gulēja reti, jo viņam labāk patika nomods un šķidra pārtika.

Lūsiens sagaidīja, ka Džeiks viņu apmeklēs reizi mēnesī. Apmeklējumi bija svarīgi kā pienākums pret sarūgtinātu, slimu veci, kas lādēja advokātus, tiesnešus un it īpaš i štata advokatūras apvienību. Džeiks bija viņa vienīgais draugs, vienīgais klausītājs, ko viņš varēja piespiest klausīties pārmetumu virkni. Bez tam viņš arī gluži neierobežoti — kas bija it īpaši nepatīkams paradums — piedāvāja Džeikam nevajadzīgus padomus tieslietās, ar kurām Džeiks tajā brīdī strādāja. Lūsiens par tām zināja, lai gan Džeiks nekad nesaprata, kā viņš var tik daudz zināt. Atskaitot alkoholisko dzērienu veikalu melno rajonā, viņu reti kad redzēja pilsētas centrā vai vispār Klantonā.

Džeiks novietoja sābu aiz netīrā, apdauzītā porša un pasniedza Lūsienam izkopētās tieslietas. Nebija apsveicināšanās vai kā cita, tikai kopiju pasniegšana Lūsienam, kas neteica neko. Viņi sēdēja klūgu šūpuļkrēslos uz lieveņa un skatījās uz Klantonu. Tiesas nama augšstāvs pacēlās virs mājām un kokiem ap laukumu.

Beidzot viņš piedāvāja viskiju, tad vīnu un tad alu. Karla neatzina dzeršanu, un to Lūsiens zināja.

"Apsveicu."

"Par ko?" Džeiks prasīja.

"Heilija tieslietu."

"Kāpēc mani jāapsveic?"

"Man bija dažas lielas tieslietas, bet nekad tik lielas."

"Lielas kādā nozīmē?*

"Popularitātes. Sevis izcelšanas. Tie ir māli, no kuriem gatavo advokātu. Ja tevi nepazīst, tu mirsti badā. Kad cilvēki nonāk grūtībās ar likumu, tie zvana advokātam, par kuru tie ir dzirdējuši. Ja kāds ir ielas advokāts, viņam sevi jāpārdod klientiem. Ir, protams, pavisam cita lieta,

ja kāds ir lielfirmas vai apdrošināšanas firmas advokāts, kurš sēž uz pakaļas, saņem simt dolāru stundā desmit stundas dienā, īpaši no mazajiem cilvēkiem un…"

"Lūsien," Džeiks veikli pārtrauca. "Par šiem jautājumiem mēs esam daudz runājuši. Runāsim par Heilija tieslietu."

"Labi, labi. Es esmu ar mieru derēt, ka Nūss atsacīsies piekrist lietu pārcelt uz citu apriņķi."

"Kas teica, ka es to prasīšu?"

"Jūs būtu muļķis, ja to nedarītu!"

"Kāpēc?"

"No statistikas viedokļa. Šai apriņķī ir divdesmit seši procenti melno. Ikvienācitā apriņķī divdesmitotrajā iecirknī ir vismaz trīsdesmit procentu. Venbjūrena apriņķī pat četrdesmit procentu. Tas nozīmē vairāk melno zvērināto, vismaz iespējamu melno. Ja prāvu pārceļ, var dabūt vairāk melno zvērināto palātā. Ja prāva notiek te, jūs dabūsiet gluži baltu zvērināto tiesu, un, ticiet man, tādu es esmu diezgan redzējis šai apriņķī. Ir vajadzīgs tikai viens melnais, lai novērstu lēmumu."

"Tad prāvu atkārtos."

"Tad šo triku var atkārtot. Pēc trīsdesmit tādām reizēm viņi uzdos. Zvērinātie, kas nevar vienoties, ir Baklejam tas pats, kas zaudēt prāvu. Ar laiku viņš uzdos."

"Un tad man būtu jāsaka Nūsam, ka es gribu prāvu melno apriņķī, lai dabūtu melnāku zvērināto tiesu?"

"Ja gribat, dariet tā, bet es tā nedarītu. Es piesauktu visas tās muļķības par pirmsprāvas popularitāti, aizspriedumiem pilnu sabiedrību un tā tālāk."

"Un jums neliekas, ka Nūss tam piekritīs?"

"Nē. Šī prāva ir jau slavena un kļūs vēl slavenāka. Tajā iejaukusies prese un ir jau prāvu sākusi iztiesāt savās slejās. Par to visi zina, nejau tikai Forda apriņķī. Jūs šai štatā neatrastu neviena cilvēka, kas nav jau izdomājis sodu vai atbrīvošanu. Kāpēc prasīt prāvu pārcelt?"

"Bet kāpēc tad lai es to prasītu?"

"Tāpēc, ka tad, kad šo nabaga cilvēku notiesās uz nāvi, jums būs iespēja pārsūdzēt, pamatojoties uz to, ka prāva nebija godīga, jo jums to neļāva pārcelt."

"Paldies par tādu stiprinājumu. Kādas iespējas ir prāvu pārcelt, teiksim, uz grīvas apkaimi?"

"Nekādas. Jūs varat pieprasīt prāvu pārcelt, bet ne uz kādu īpašu apriņķi."

To Džeiks nezināja. Viņš šais apmeklējumos parasti kaut ko iemācījās.

Viņš paļāvīgi skatījās uz veci ar garu, netīru bārdu. Nebija vēl gadījies, ka viņš būtu Lūsienu pārspējis tieslietu jautājumos.

"Selij!" Lūsiens bļāva, iesviežot palikušos ledus gabaliņus krūmos.

"Kas ir Sēlija?"

"Mana kalpone," viņš atbildēja. Izskatīga, gara auguma melnā atvēra tīkla durvis un uzsmaidīja Džeikam.

"Mana glāze ir tukša."

Viņa elegantā gaitā pārsoļoja lievenim un paņēma glāzi. Kalponei vēl nebija trīsdesmit, viņa bija labi veidota, glīta un ļoti melna.

"Kur jūs viņu atradāt?" Džeiks prasīja.

Lūsiens apbrīnoja tiesas namu.

"Kur jūs viņu atradāt?"

Lūsiens klusēja.

"Vai viņa te dzīvo?"

Atbildes nebija.

"Cik jūs viņai maksājat?"

"Un kas jums tur par darīšanu? Vairāk, nekā jūs maksājat Etelei. Viņa ir arī medmāsa."

Nu kā tad, Džeiks ar smaidu nodomāja. "Un es esmu ar mieru derēt, ka viņa prot vēl šo to citu."

"Par to neuztraucieties."

"Tātad liekas, ka jūs neko lielu nedodat par manām cerībām panākt attaisnošanu."

Lūsiens brīdi pārdomāja. Kalpone medmāsa atgriezās ar viskiju un sodu, tāpat ledus tēju.

"Nē, tā nav. Bet būs grūti to izdarīt."

"Kāpēc?"

"Izskatās pēc iepriekšēja nodoma. No tā, ko es zinu, pat labi plānota Jā?"

"Tā ir."

"Es domāju, ka jūs pierādīsiet, ka nozieguma brīdi viņš bijis vājprātīgs."

"Nezinu."

"Tas jums ir jādara," Lūsiens stingri aizrādīja. "Citas aizstāvības iespējas nav. Nevar teikt, ka tas bija negadījums. Nevar arī teikt, ka viņš šos puišus, ar roku dzelžiem un neapbruņotus, nošāva pašaizsardzības nolūkos, vai ne?"

"Nē."

"Jūs taču netaisāties uzrādīt alibi un teikt, ka viņš bija mājās ar sievu un bērniem!" "Protams, ka ne."

"Vai tad jums vēl ir kāds cits aizstāvības pamats? Jums jāsaka, ka viņš bija vājprātīgs."

"Bet, Lūsien, viņš nebija vājprātīgs, un nav veida, kā es varētu atrast psihiatru, kas tā liecinātu. Karls Lī izplānoja šo noziegumu ļoti sīki, ikkatru tā detaļu."

Lūsiens pasmaidīja un iedzēra malku. 'Tāpēc jūs, manu zēn, esat grūtībās."

"Kā ir ar zvērinātajiem? Jūs zināt, ka viņi būs līdzjūtīgi."

'Taisni tāpēc jums jāizvirza tā vājprātība. Jums jāpalīdz zvērinātajiem atrast ceļu. Jums jārāda viņiem ceļš, kā atrast viņu nevainīgu, ja viņi tā vēlas. Ja viņi ir līdzjūtīgi, ja viņi vēlas attaisnot, jums viņiem ir jādod aizstāvības iespēja. Nav svarīgi, vai zvērinātie šiem vājprāta mēsliem maz tic. Tas zvērināto apspriežu telpā nav svarigi. Zvērinātajiem ir vajadzīgs pamatojums, lai attaisnotu, ja viņi to vēlas darīt."

"Vai viņi gribēs attaisnot?" Džeiks klusi jautāja.

"Daži jā, bet Baklejs viņiem pierādīs labi plānotu slepkavību ar iepriekšēju nodomu. Viņš to labi prot. Viņš cīnīsies pret līdzjūtību. Kad viņš nāks ar savu izskaidrojumu, Heilijs būs tikai vēl viens melnais, ko tiesā par baltā cilvēka nogalināšanu."

Lūsiens paskaloja ledus gabaliņus brūnajā šķidrumā. "Un kā ir ar to šerifa vietnieku? Uzbrukums katram miera uzturēšanas darbiniekam ar nolūku nonāvēt automātiski prasa mūža cietumu bez kādas soda samazinājuma iespējas."

"Tāda nolūka nebija."

"Lieliski. Un tas nu gan būs attaisnojums tad, kad šis nabaga cilvēks iemeimuros tiesas zālē un parādīs zvērinātajiem stumbeni?"

"Stumbeni?"

"Jā, stumbeni. Slimnīcā viņi Lūnijam vakar nogrieza kāju."

"Lūnijam?"

"Jā, tam, ko Heilija kungs sašāva."

"Man likās, ka viņš atveseļojas."

"0, jā. Tikai bez kājas."

"Kā jūs to zināt?"

"Man ir savi avoti."

Džeiks aizgāja līdz lieveņa malai un atspiedās pret reliņu. Viņš jutās bezspēcīgs. Viņa pašpaļāvība bija projām, un to bija nozadzis Lūsiens. Viņš bija speciālists izsist caurumus katrai Džeika tieslietai. To viņš darīja savāda sporta pēc, un viņam parasti bija taisnība.

"Redziet, Džeik, es negribēju izklausīties tik bezcerīgs. Šo prāvu var uzvarēt, iespēja ir ļoti maza, bet izdarīt to var. Jūs viņu varat izvest brīvībā, bet tikai ar ticību, ka tā var. Nekļūstiet pārāk pašpārliecināts. Jūs esat diezgan runājis ar presi. Pārtrauciet. Un sāciet strādāt."

Lūsiens piegāja Džeikam klāt un iespļāva krūmos. "Vienmēr atcerieties, ka Heilija kungs ir vainīgs, ellišķīgi vainīgs. Lielākā daļa kriminālapsūdzēto tādi ir, bet šis nu īpaši. Viņš paņēma likuma tiesības savās rokās un noslepkavoja divus cilvēkus. Un izplānoja to vēl īpaši sīki un uzmanīgi. Mūsu tieslietu sistēma to neatļauj, neatļauj kādam cilvēkam reizē apsūdzēt, notiesāt un izpildīt sodu. Tātad jūs varat uzvarēt, un tādā gadījumā taisnība būs uzvarētāja. Ja jūs zaudēsiet, arī tad taisnība būs uzvarētāja. Ļoti dīvaina lieta, kā man šķiet. Man tikai patiktu, ja tā būtu mana."

"Nopietni?"

"Protams, ka es runāju nopietni. Šī tieslieta ir advokāta sapnis. Uzvariet to, un jūs būsiet slavens. Varenākais aizstāvis šai apvidū. Varētu kļūt ļoti bagāts."

"Man būs vajadzīga jūsu palīdzība."

"Dabiski. Man nav pārāk daudz darba."

Pēc vakariņām, kad Hanna bija nolikta gulēt, Džeiks Karlai pastāstīja par tālruņa zvaniem birojā. Iepriekšējās slepkavības prāvas laikā arī bija dīvains zvanītājs, kas nebija draudējis, bet vienkārši vaidējis un skaļi elsojis. Bet šie zvanītāji bija citādi. Viņi zināja Džeika vārdu un teica, ka viņi atriebsies ģimenei, ja Kārlu Lī attaisnos.

"Vai tu esi norūpējies?" Karla prasīja.

"Nē. Tie droši vien ir jaunieši vai kādi Koba draugi. Vai tev bail?"

"Man labāk patiktu, ja viņi nezvanītu."

"Zvana jau visiem. Ozijam zvana simtiem. Balardam, Čailderam, " visiem. Mani tas neuztrauc."

"Bet ja tas kļūst nopietnāk?"

"Karla, es nekad neļaušu apdraudēt savu ģimeni. Tas neatmaksājas. Es atteikšos no šīs tieslietas, ja draudi kļūs smagāki. Es to apsolu."

Kārlu šis solījums nemaz neiespaidoja.

Lesters noskaitīja deviņas simt dolāru zīmes un majestātiski nolika tās uz Džeika galda.

'Te ir tikai deviņi simti," Džeiks teica. "Mūsu vienošanās bija par tūkstoti."

"Gvenai bija jāpērk pārtika."

"Vai tas nozīmē, ka Lesteram bija jāpērk viskijs?"

"Nu nē, Džeik. es taču nezagtu no sava brāļa."

"Nu labi, labi. Kad Gvena ies uz banku aizņemties pārējo?"

"Es to darīšu tūliņ. Iešu pie baņķiera — Atkavadža."

"Jā, Stena Atkavadža blakus mājā. Drošības bankā. Man viņš ir labs draugs. Aizdeva naudu jūsu prāvai. Vai jums ir īpašuma papīri?"

"Kabatā. Diezin cik viņš mums dos?"

Lesters aizgāja, un pēc desmit minūtēm zvanīja Atkavadžs.

"Džeik, es šiem cilvēkiem nevaru aizlienēt neko. Kas notiks, ja viņu notiesās — neapvainojieties, jūs esat labs advokāts, kā es to zinu no manas šķiršanās prāvas, — bet kā viņš man atmaksās, gaidot kārtu gāzes kamerā?"

"Paldies. Redziet, Sten, ja viņš nevar atmaksāt, jums ir četri hektāri zemes."

"Taisni tā. Ar būdu turklāt. Četri hektāri koku unkudzu zāles. Ar vecu māju. To nu manai jaunajai sievai gluži nevajag. Ejiet, nu ejiet, Džeik!"

"Tā nav būda, bet jauka māja. Un gandrīz izmaksāta."

"Būda, ļoti tīra būda. Un tā neko nav vērta, Džeik."

"Tai jābūt kaut ko vērtai."

"Džeik, es to negribu. Banka to negrib."

"Bet jūs uz to aizlienējāt naudu iepriekšējā reizē."

"Jā, un Karls Lī tad nebija cietumā, viņa brālis gan, kā atceraties. Un Karlam Lī bija darbs papīrfabrikā. Labs darbs. Bet tagad viņa ceļš ir uz Pārčmana cietumu."

"Paldies par šo uzticības apliecinājumu. Sten."

"Nu, nu, Džeik. Es ļoti uzticos jūsu spējām, bet tā nav drošība, uz kuru pamatojotiesaizdot naudu. Ja nu ir kāds, kas var viņu izpestīt, tas esat jūs. Bet es neko neaizdošu. Revidenti sāktu ķērkt, ja es to darītu."

Lesters izmēģināja gan Tautas banku, gan Forda Nacionālo banku, bet iznākums bija tāds pats. Viņi cerēja, ka brāli attaisnos, bet — ja nu ne?

Burvīgi, domāja Džeiks. Deviņi simti dolāru par slepkavības prāvu ar iepriekšēju nodomu.

11.

97

Klods nekad nebija iedomājies, ka viņa restorānam vajadzētu iespiestas ēdienkartes. Pirms gadiem, kad viņš restorānu atvēra, viņš tās nevarēja atļauties. Un tagad, kad viņš tās būtu varējis atļauties, to vairs nevajadzēja.

4 1822

jo lielākā daļa klientu zināja, ko viņš pasniedz. Brokastīs bija viss, izņemot rīsus un grauzdētu maizi, un cenas bija nemainīgas. Piektdienas pusdienām viņš sagatavoja cūkas plecu un ribas savā bārbekjū mērcē, to zināja visi. Nedēļā viņam bija maz balto apmeklētāju, bet piektdienās ap divpadsmitiem, katru piektdienu, mazajā kafejnīcā bija vismaz puse balto. Klods jau labu laiku bija zinājis, ka baltajiem ļaudīm bārbekjū garšo tikpat labi kā melnajiem, bet viņi to nemācēja sagatavot.

Džeiks un Atkavadžs atrada mazu galdiņu virtuves tuvumā. Klods pats atnesa divus šķīvjus ar ribām un kāpostsalatiem. Viņš pieliecās Džeikam un klusi sacīja: "Vēlu jums laimi. Ceru, ka panāksiet viņa attaisnošanu."

"Paldies, Klod. Ceru, ka jūs būsiet zvērinātajos."

Klods pasmējās un teica skaļāk: "Vai es varu pieteikties brīvprātīgi?"

Džeiks reizē uzbruka ribām un Atkavadžam par aizdevuma noraidīšanu. Baņķieris turējās kā klints, bet piedāvāja piecus tūkstošus, ja Džeiks parakstītos līdzi. Tas nebūtu ētiski, izskaidroja Džeiks.

Uz ietves stāvēja rinda, un sejas spiedās pie logiem. Klods bija visur: pieņemot pasūtījumus, tos izsniedzot, cepot, skaitot naudu, kliedzot, lamājoties, apsveicot apmeklētājus un arī pieprasot, lai viņi beidz ēst.

Piektdienās apmeklētājiem pēc ēdiena atnešanas bija divdesmit minūtes laika paēšanai, un pēc tam Klods lūdza vai reizēm uzstāja, lai samaksā vien un iet projām, tā lai varētu pārdot vairāk gaļas ar bārbekjū mērci.

"Beidziet runāt un ēdiet!" viņš kliedza.

"Mums vēl ir desmit minūtes, Klod."

"Nē, tikai septiņas."

Trešdienās Klods cepa samus, bet tad atļāva trīsdesmit minūtes asaku dēļ. Baltie trešdienās nenāca, un viņš arī labi zināja, kāpēc tā. Tie bija tauki, īpaši slepena recepte, ko viņš—kā Klods to teica — bija mantojis no savas vecāsmātes. Tauki bija smagi un lipīgi, tie postīja balto cilvēku zarnas. Bet ne melno, kas par to nerūpējās un ik trešdienu brauca pie Kloda ar pilnām mašīnām.

Divi svešinieki sēdēja tuvu kasei un ar bailēm skatījās, kā viņš diriģē pusdienas. Droši vien reportieri, Džeiks nodomāja. Katrreiz, kad Klods skrēja garām, viņi paklausīgi grauza ribu. Viņi nekad nebija ēduši ribas, un visiem bija skaidrs, ka viņi ir no ziemeļiem. Viņi bija gribējuši ēst salātus, bet Klods bija viņus izlamājis un teicis, ka te ir gaļa bārbekjū mērcē un nekas cits. Tad viņš skaļi paziņoja, kašie muļķi bija pieprasījuši salātus!

"Te ir jūsu ēdiens. Tagad pasteidzieties un apēdiet to," viņš servējot bija pieprasījis.

"Bez gaļas nažiem?" viens bija prasījis.

Klods pagrieza acis pret debesīm un aizstreipuļoja, pie sevis lamādamies.

Viens no viņiem ievēroja Džeiku, brīdi uz viņu skatījās, tad piegāja klāt galdam un pietupās. "Vai jūs neesat Džeiks Briganss, Heilija kunga advokāts?"

"Jā, es esmu. Un kas jūs esat?"

"Es esmu Rodžers Mekitriks no laikrakstā "New York Times"."

"Jauki ar jums iepazīties," Džeiks sacīja ar smaidu.

"Es ziņoju savam laikrakstam par Heilija tieslietu, un es gribētu jūs intervēt, cik ātri vien iespējams."

"Protams. Es šopēcpusdien neesmu pārāk aizņemts. Kā piektdienā."

"Es vēlāk varētu aiziet."

"Ap četriem?"

"Labi," teica Mekitriks, redzot, ka Klods nāk no virtuves. "Satiksimies tad."

"Hei, jūs ārzemnieki" kliedza Klods. "Laiks galā. Samaksājiet un pazūdiet!"

Džeiks un Atkavadžs pabeidza ēst piecpadsmit minūtēs un gaidīja, ka Klods sāks kliegt. Viņi nolaizīja pirkstus, notīrīja muti un parunāja par to, cik ribas bija bijušas mīkstas.

"Sī tieslieta jūs padarīs slavenu, vai ne?"

"Es tā ceru. Acīmredzot naudu es ar to nenopelnīšu."

"Nopietni, Džeik, vai tas nepalīdzēs jūsu praksei?"

"Ja es prāvu uzvarēšu, man būs vairāk klientu, nekā es varēšu pieņemt. Protams, ka tas praksei palīdzēs. Es varēšu izvēlēties gan tieslietas, ko aizstāvēt, gan klientus, ar kuriem nodarboties."

"Un ko tas nozīmēs finansiāli?"

"To es nezinu. Nav iespējams noteikt, ko tāda slava pievilks. Man būs vairāk klientu, tāpēc vairāk naudas, un es varēšu beigt rūpēties par standartizdevumiem."

"Jūs taču nenomāc standartizdevumi?"

"Redziet, Sten, mēs visi nepavisam neesam pasakaini bagāti. Tieslietu grāds nav vairs tas, kas bija agrāk — mūsu ir par daudz. Konkurence ir pamatīga, pat Klantonā nav diezgan ienesīgu tieslietu un ir pārāk daudz advokātu. Lielajās pilsētās ir sliktāk, tieslietu skolas beidz arvien vairāk un vairāk, un daudzi nevar atrast darbu. Pat pie manām durvīm pieklauvē deviņi desmit jauni cilvēki un prasa darbu. Kāda liela tieslietu firma

Memfisā tikko atlaida vairākus advokātus. Vai saprotat, ko tas nozīmē? Kā kādā fabrikā viņi tos vienkārši atlaida. Es pieļauju, ka viņi gāja stāvēt rindā darba piedāvājumu birojā kopā ar motoršķūņu vadītājiem. Un tie bija advokāti, nevis sekretāres vai mašīnoperatori, bet advokāti."

"Man ir žēl, ka es par to prasīju!"

"Protams, ka es uztraucos par standartizdevumiem. Tie man ir četri tūkstoši mēnesī, un es strādāju viens pats. Un tas nozīmē piecdesmit tūkstošus gadā. Dažus mēnešus iet labi, daži ir ļoti slikti. Es nezinu, kā paredzēt, kas notiks nākamajā mēnesī. Tāpēc šī tieslieta ir tik ļoti svarīga, jo nebūs vairs citas tādas lietas. Tā ir liela, es varētu praktizēt visu mūžu un nekad vairs nesatikt reportieri no laikraksta "New York Times". Ja es uzvarēšu, es būšu virspusē. Un tad es varēšu nedomāt par standartizdevumiem."

"Un ja zaudēsiet?"

Džeiks apklusa un meklēja Klodu. "Popularitātes būs ļoti daudz abos gadījumos. Zaudējot vai uzvarot tas palīdzēs manai praksei. Bet zaudējums ievainos. Katrs apriņķa advokāts slepeni cer, ka man neizdosies. Viņi visi vēlas, lai manu klientu notiesā. Viņi ir greizsirdīgi, jo, ticis slavens, es viņiem atņemšu klientus. Advokāti mēdz būt ļoti greizsirdīgi."

"Ari jūs?"

"Dabiski. Ņemsim Salivana firmu. Es ienīstu katru šīs firmas advokātu, bet es ari esmu greizsirdīgs. Man patiktu daži viņu klienti, daži viņu honorāri un daļa viņu drošības. Viņi labi zina, ka katru mēnesi saņems diezgan lielu čeku un katrus Ziemassvētkus pamatīgu prēmiju. Viņi pārstāv vecu un drošu naudu. Tas man pārmaiņas pēc patiktu. Es, ko es? Pārstāvu dzērājus, bandītus, sievu sitējus, ievainotos un visus tādus, kam ir maz naudas vai — biežāk — nemaz. Un es nekad nezinu, cik tādu cilvēku nāks meklēt palīdzību."

"Paklausieties, Džeik," Atkavadžs pārtrauca. "Man ļoti patiktu runāt tālāk, bet Klods jau vairākas reizes paskatījās uz mums un uz rokas pulksteni. Man liekas, ka mūsu divdesmit minūtes ir cauri."

Džeika rēķins bija par septiņdesmit vienucentu lielāks nekā Atkavadža. Par to viņi nopratināja Klodu. "Bez problēmām," viņš teica. "Džeikam bija viena riba vairāk."

Mekitriks bija patīkams, precīzs, pamatīgs un uzbāzīgs. Klantonā viņš bija ieradies trešdien, lai ziņotu par prāvu, kas pašlaik bija slavenākā visā valstī. Viņš bija intervējis Oziju un Mosu, junioru, un tie bija ieteikuši sameklēt Džeiku. Mekitriks bija caur aizvērtām durvīm runājis

ar Balardu, un arī tiesnesis bija ieteicis sameklēt Džeiku. Viņš bija runājis ar Gvenu un Lesteru, bet viņi nebija Mekitrikam ļāvuši runāt ar meiteni. Mekitriks bija arī apmeklējis Kafijas namu un Tējnīcu un sarunājies ar parastajiem klientiem.

Tāpat viņš bija runājis ar klientiem Hjūija bārā un Annas traktieri. Viņš intervēja Vilarda šķirto sievu un māti. Bet Koba kundzei pietika reportieru. Viens no Koba brāļiem bija ar mieru piekrist intervijai pret samaksu, un to Mekitriks atteicās darīt. Viņš aizbrauca uz papīrfabriku un intervēja Karla Lī darbabiedrus un arī uz Smitfīldu pie iecirkņa prokurora. Viņš paredzēja būt uz vietas vairākas dienas un atgriezties prāvas laikā.

Mekitriks bija no Teksasas un vajadzības gadījumā varēja vilkt valodu tā kā dienvidnieki. Viņš lietoja dienvidnieku izteicienus, un to citi reportieri nediirīja, turoties pie precīzas un modernas Amerikas ziemeļnieku izrunas.

"Kas tas?" Mekitriks rādīja uz Džeika rakstāmgaldu.

"Magnetofons," Džeiks atbildēja.

Mekitriks uzlika savu uz galda, paskatījās vēlreiz uz Džeika aparātu un prasīja: "Vai drīkstu zināt, kāpēc?"

"Protams. Šis ir mans birojs, jūs mani intervējat, un, ja es to gribu ierakstīt, tad es to darīšu."

"Vai jūs sagaidāt kādas grūtības?"

"Es tās mēģinu novērst. Man nepatīk, ja manus izteicienus nepareizi atreferē."

"Es tā parasti nedaru."

"Labi. Tad nebūs nekādu problēmu, ja mēs interviju ierakstīsim abi divi."

"Jūs man neuzticaties, Brigansa kungs?"

"Pie velna, protams, ka ne. Un mans vārds ir Džeiks."

"Kāpēc jūs man neuzticaties?"

"Tāpēc, ka jūs esat reportieris, pārstāvat Ņujorkas laikrakstu, jūs gaidāt sensacionālu stāstu un, ja jūs esat normāls, uzrakstīsiet labi dokumentētu un morālisku draņķi, kas mūs visus parādīs kā rasistiskus un stulbus rednekus."

"Jums nav taisnība. Vispirms es nāku no Teksasas."

"Laikraksts iznāk Ņujorkā."

"Bet es uzskatu sevi par dienvidnieku."

"Cik ilgi jūs esat projām?"

"Kādus divdesmit gadus."

Džeiks pasmaidīja un papurināja galvu, it kā sakot: tas nu ir par ilgu.

"Un es nestrādāju sensacionālam laikrakstam." "Redzēsim. Prāva būs pēc vairākiem mēnešiem. Mums būs laiks jūsu rakstus izlasīt." "Tas ir godīgi."

Džeiks piespieda sava magnetofona ieraksta pogu, un Mekitriks darīja to pašu.

"Vai Karlam Lī iespējams nodrošināt Forda apriņķī godīgu tiesas procesu?" "Kāpēc ne?"

"Nu, viņš ir melnais. Un viņš ir nogalinājis divus baltos, un viņa likteni izšķirs baltie zvērinātie."

"Tātad jūs domājat, ka viņu notiesās bars balto rasistu?" "Nē, tā es neteicu, un tā es arī nedomāju. Kāpēc jums liekas, ka es jūs visus uzskatu par rasistiem?"

"Tāpēc, ka jūs visi tā domājat. Jūs mūs stereotipējat." Mekitriks paraustīja plecus un kaut ko pierakstīja savā piezīmnīcā. "Vai jūs atbildēsiet uz šo jautājumu?"

"Jā. Viņu var taisnīgi tiesāt Forda apriņķī." "Vai jūs prāvu gribat šeit?" "Es domāju, ka mēs to mēģināsim pārcelt." "Uz kurieni?"

"Mēs vietu neieteiksim. To noteiks tiesnesis." "Kur viņš dabūja M-16?"

Džeiks iesmējās un paskatījās uz magnetofonu. "To es nezinu." "Vai pret viņu izvirzītu apsūdzību, ja viņš būtu baltais?" "Viņš ir melnais, un pret viņu vēl nav izvirzīta apsūdzība." "Bet, ja viņš būtu baltais, vai tad izvirzītu apsūdzību?" "Pēc manām domām, jā." "Vai viņu notiesātu?"

"Vai jūs vēlaties cigāru?" Džeiks atvēra galda atvilktni un atrada "Roitānu". Viņš to attina un aizdedzināja ar gāzes šķiltavu. "Paldies, nē," atbildēja Mekitriks.

"Nē, balto nenotiesātu. Ne Misisipi, ne Teksasā, ne Vaiomingā. Es nezinu par Ņujorku." "Kāpēc ne?" "Vai jums ir meita?" "Nē."

"Tad jūs nevarētu saprast."

"Man liekas, ka varētu gan. Vai Heilija kungu notiesās?" "Droši vien."

"Bet tad sistēma nav godīga pret melnajiem."

"Vai jūs esat intervējis Reimondu Hjūzu?"

"Nē. Kas viņš ir?"

"Viņš pagājušo reizi kandidēja šerifa amatam, un viņa sāncensis nelaimīgā kārtā bija Ozijs Vols. Reimonds ir baltais. Ozijs, protams, tāds nav. Ja es nemaldos, Reimonds ieguva trīsdesmit vienu procentu balsu apriņķī, kur ir septiņdesmit četri procenti balto. Paprasiet Hjūza kungam, vai šī sistēma ir godīga pret melnajiem."

"Es runāju par tieslietu sistēmu."

"Tā ir tā pati sistēma. Kas tad galu galā sēž zvērināto nodalījumā? Tie paši balsotāji, kas ievēlēja Oziju Volu."

"Jā, bet, ja baltu cilvēku nenotiesātu, bet melnu Heilija kungu gan, izskaidrojiet man, kāpēc sistēma ir godīga pret abiem."

"Tā tāda nav."

"Man neliekas, ka es saprotu jūsu domu."

"Sistēma atspoguļo sabiedrību. Tā vienmēr nav godīga, bet ir tikpat godīga kā sistēma Ņujorkā, Masačūsetsā vai Kalifornijā. Tā ir tik godīga, cik aizspriedumu pilni un emocionāli cilvēki to var padarīt."

"Un jūs domājat, ka Heilija kungs saņems tikpat godīgu tiesāšanu te kā Ņujorkā?"

"Man liekas, ka Ņujorkā sabiedrība ir tikpat rasistiska kā Misisipi. Paskatieties uz mūsu publiskajām skolām — tās ir tikpat desegregētas kā citur "

"Ar tiesas lēmumu."

"Protams. Bet kā ir ar Ņujorkas tiesām? Gadiem ilgi jūs, svētuļi, rādījāt ar pirkstiem un bāzāt savus degunus mūsu darīšanās, pavēlot mums desegregēties. Tas notika, un mēs atradām, ka tas nav pasaules gals. Bet jūs paši it ērti aizmirsāt par savām skolām, apkaimēm, par blēdībām vēlēšanās. Jūsu baltajām zvērināto tiesām un pilsētu padomēm. Mēs bijām vainīgi, un par to mēs dārgi samaksājām. Bet mēs šo to iemācījāmies, un, lai arī pārmaiņas nāca lēnām un sāpīgi, vismaz mēs mācāmies. Bet jūs vēl arvien stiepjat pirkstus mūsu virzienā."

"Es negribēju no jauna izcīnīt Getisburgas [19] kauju."

"Atvainojiet! Kādu aizstāvību mēs lietosim? Es pašlaik nezinu. Godīgi sakot, ir par agru par to runāt. Pret viņu vēl nav pat izvirzīta apsūdzība."

"Bet to izvirzīs?"

"Arī to vēl nevar zināt. Ļoti ticami. Kad šo sarunu iespiedīs?"

"Varbūt svētdien."

"Nav svarīgi. Te neviens jūsu laikrakstu nelasa. Jā, pret viņu izvirzīs apsūdzību."

Mekitriks paskatījās rokas pulkstenī, un Džeiks izslēdza magnetofonu.

"Zināt, es neesmu slikts vecis," Mekitriks sacīja. "Kādu dienu iedzersim pa alum un pabeigsim šo interviju."

"Starp mums runājot — ne publikācijai —, es nedzeru. Bet es pieņemu šo ielūgumu."

Klantonas Pirmajai prezbiteriešu baznīcai tieši pretī pāri ielai atradās Pirmā apvienotā metodistu baznīca un netālu no tām abām — krietni lielāka Pirmā baptistu baznīca. Baptistiem bija daudz vairāk draudzes locekļu un naudas, bet ir prezbiterieši, ir metodisti beidza Dievkalpojumus ātrāk. Kad baptisti iznāca no baznīcas pusvienos, viņiem bija jāstāv garās rindās pie restorāniem, kamēr citu draudžu locekļi jau lēnām ēda un priecīgi māja rindā stāvētājiem. Džeiku apmierināja tas, ka viņš nebija baptists. Viņu pieeja reliģijai bija pārāk šaura un stingra. Un viņi visu laiku runāja par svētdienas vakaru Dievkalpojumiem, kas Džeikam nekad nebija patikuši. Karla bija uzaugusi baptistu ģimenē, Džeiks — metodistu, un saderināšanās laikā viņi izstrādāja prātīgu kompromisu, kļūstot par prezbiteriešiem. Viņiem patika šī draudze, tās nodarbības, un viņi parasti tajās piedalījās.

Svētdien viņi sēdēja savā parastajā vietā. Hanna starp viņiem bija aizmigusi un nedzirdēja svētrunu. Arī Džeiks to nedzirdēja, skatīdamies uz mācītāju un iedomādamies, kā viņam klātos pret Bakleju tiesā divpadsmit godīgu un labu zvērināto priekšā, kamēr visa Amerika aizturētu elpu skatītos. Bet Karla svētrunu ignorēja, mentāli pārkrāsojot dzīvojamo istabu. Džeiks ievēroja, ka vairāki draudzes locekļi uz viņu skatās ar apbrīnu, un viņš domāja, ka viņiem patīk slavenība viņu vidū. Baznīcā bija ari vairākas svešas sejas. Vai nu ilgi neredzēti draudzes locekļi, vai reportieri. Džeiks mēģināja uzminēt, līdz viņš ievēroja, ka tie visi uz viņu skatās. Skaidrs: reportieri.

"Tā bija ļoti interesanta svētruna, jūsu svētība," Džeiks meloja, atsveicinoties no garīdznieka uz baznīcas kāpnēm. [20] [1] Tā ir parasta parādība ASV baznīcās. Pēc Dievkalpojuma mācītājs uz. baznīcas kāpnēm atvadās 110 draudzes locekļiem, parasti katram pasakot kaut ko piemērotu. "Labi, ka jūs atnācāt, Džeik. Mēs jūs visu nedēļu esam skatījušies televizorā. Mani bērni sajūsminās katrreiz, kad jūs parādāties."

"Paldies. Lūdziet par mani!"

Tad vigi aizbrauca uz Karaveju, lai ēstu svētdienas pusdienas ar Džeika vecākiem. Džīns un Eva Brigansi dzīvoja vecajā ģimenes mājā, plašā lauku mājā, kas atradās uz pusotra hektāra zemes, kur auga dažādi koki. Māja bija Karavejas centrā, trīs kvartālus no galvenās ielas un di vus no skolas, kur Džeiks un viņa māsa katrs pavadīja savus divpadsmit gadus. Džeika vecāki bija pensionāri, bet jauni diezgan, lai katru vasaru apceļotu riteņmājā visu kontinentu. Nākamajā dienā bija paredzēts doties uz Kanādu, atgriežoties tikai pēc Strādnieku svētkiem septembra sākumā. Džeiks bija viņu vienīgais dēls. Par viņu vecāka meita dzīvoja Ņūorleānā.

Svētdienas pusdienās Evas galdā bija tipisks dienvidu mielasts ar. dažādi ceptu gaļu, saknēm, gan vārītām, gan ceptām mīklā, vārītām eļļā un svaigām. Mājās cepti apalīši un biskvīti, divas dažādas mērces, arbūzi, melones, persiku sacepums ar gaisīgu putukrējumu, citrona rausis lapu mīklā un zemenes uz smilšu kūkas ar putukrējumu. No visa tā maz apēda, un pārpalikumu Eva un Karla glīti sasaiņoja, lai ņemtu līdzi uz Klantonu, kur tā pietika visai nedēļai.

"Kā iet vecākiem, Karla?" Brigansa kungs prasīja, padodot ap galdu apalīšus.

"Viņiem klājas labi. Es ar māti runāju vakar."

"Vai viņi ir Noksvillē?"

"Nē, viņi jau ir vasaras mājā Vilmingtonā."

"Vai jūs viņus apciemosiet?" prasīja Eva, lejot limonādi no četru litru keramikas trauka.

Karla paskatījās uz Džeiku, kas krāva sviesta pupas uz Hannas šķīvja. Viņš negribēja runāt par Kārlu Lī Heiliju. Kopš pirmdienas ik vakariņās bija pārrunāts tikai šis temats, un te Džeiks to negribēja darīt.

"Jā, Džeika māt. Mēs tā gribētu. Tas, protams, būs atkarīgs no Džeika darba lietām. Vasara varētu būt ļoti aizņemta."

"Tā mēs esam dzirdējuši," Eva kategoriski un lēnām sacīja, tā, it kā, lai atgādinātu dēlam, ka viņš kopš slepkavībām nav piezvanījis.

"Vai tavs tālrunis ir kārtībā, dēls?" vaicāja Brigansa kungs.

"Jā, mēs mainījām numuru."

Visi četri pieaugušie ēda lēnām, kamēr Hanna skatījās uz spīdīgajām zemenēm.

"Jā, es zinu. Tā mums cenu āle sacīja. Jums tagad ir numurs, kas nebūs tālruņa katalogā."

"Piedod. Esmu bijis ļoti aizņemts. Šī ir bijusi nemierīga vasara."

"Tā mēs esam lasījuši laikrakstos," viņa tēvs sacīja.

Eva norija kumosu, ieklepojās un prasīja: "Džeik, vai tiešām tu vari panākt to, ka viņu attaisno?"

"Man rūp tava ģimene," piebilda tēvs, "šī varētu būt bīstama prāva."

"Viņš viņus nošāva ar iepriekšēju nodomu," teica Eva.

"Šie cilvēki izvaroja viņa meitiņu, mamm. Ko tu darītu, ja kāds izvarotu Hannu?"

"Kas ir izvarot?" prasīja Hanna.

"Nav svarīgi, mīļumiņ," Karla iejaucās. "Vai mēs varētu runāt par kaut ko citu?" Viņa paskatījās stingri uz katru no pieaugušajiem, un viņi atsāka ēst. Vedekla — kā parasti — bija runājusi prātīgi.

Džeiks uzsmaidīja mātei, neskatīdamies uz tēvu. "Es negribu par šo lietu runāt, mamm. Man tas ir apnicis."

"Tad mums būs rūpīgāk jālasa laikraksti," piebilda Brigansa kungs.

Pēc tam viņi pārrunāja Kanādas braucienu.

Apmēram tai pašā laikā, kad Brigansi beidza ēst pusdienas. Ciānas kalna baznīcas apmeklētāji šūpojās un lēkāja. Tur virsmācītājs Olijs Eigijs savu entuziasma pilno draudzi bija uzdzinis turpat vai līdz putām. Diakoni dejoja. Draudzes vecākie dziedāja. Sievietes ģība. Pieaugušie vīrieši kliedzot cēla rokas pret debesīm, kamēr bērni no apakšas uz viņiem skatījās ar augošām bailēm. Kora dalībnieki ļodzījās, klupa un raustījās. Ērģelnieks spēlēja vienu korāli, pianiste otru, bet koris dziedāja to, kas nu katram ienāca prātā. Mācītājs lēkāja pa altāri savā garajā, baltajā talārā ar violeto apmali, kliegdams, lūgdams, piesaucot Dievu un pamatīgi svīstot.

Šis trakums pieauga un atslāba, pieaugot ar katru ģībšanuun atslābstot no noguruma. No daudzu gadu pieredzes Eigijs labi zināja, kad šis ārprāts sasniegs savu kulmināciju, tad delīriju aizstās nogurums un viņa ganāmpulkam vajadzēs kādu pārmaiņu. Tieši tai brīdī viņš uzlēca kancelē un uzsita pa tās malu ar roku tā, ka to apskaustu pat Visvarenais. Mūzika apklusa, konvulsijas aprima, noģībušās atžirga, bērni pārstāja raudāt, un visa draudze paklausīgi sasēdās solos.

Mācītājs bija gatavs svētrunai, kad atvērās aizmugures durvis un ienāca Heiliji. Mazā Toņa, turoties pie mātes rokas, kliboja pati, brāļi sekoja, un beidzot gāja tēvocis Lesters. Viņi lēnām gāja uz priekšu un atrada sev vietu baznīcas priekšpusē. Mācītājs pamāja ērģelniekam, tas klusi sāka spēlēt, un koris sāka dūkt un šūpoties. Diakoni piecēlās un šūpojās korim līdzi. Lai arī viņus ievērotu, draudzes vecākie piecēlās un sāka savu dziesmu. Tad savādā kārtā māsa Kristālā noģība tā, ka grīda norībēja. Tas pielipa, un pārējās māsas sāka krist kā mušas. Draudzes vecākie pārspēja skaļumā kori, kas uztrauca koristes. Ērģelnieks vairs nedzirdēja, ko spēlē, un tāpēc sāka spēlēt vēl skaļāk. Šai vietā piebiedrojās pianiste, ar visu spēku dauzīdama kauliņus, spēlējot pavisam citu korāli, nekā to darīja ērģelnieks. Ērģelnieks palaida pērkonam līdzīgu dārdoņu. Šai vietā mācītājs nodejoja no kanceles un visa draudze viņam sekoja: koris, diakoni, draudzes vecākie, sievietes, vīrieši, no jauna nobaidītie bērni — viņi visi devās apsveikt mazo Heiliju meiteni.

Cietums Kārlu Lī netraucēja. Mājās bija jaukāk, bet, ņemot vērā apstākļus, viņš atrada, ka dzīvi cietumā var paciest. Tas bija jauns cietums, būvēts no federālajiem līdzekļiem pēc tam, kad cietumnieku tiesību aizsardzības grupa štatu bija iesūdzējusi tiesā. Pārtiku gatavoja divas milzīgas melnās cietumnieces, kas to vien prata kā vārīt un izraKstīt nesegtusčekus. Viņas jau sen vajadzēja atbrīvot ātrāk par labu uzvešanos, bet Ozijs to viņām bija aizmirsis pateikt. Ēdienu vārīja apmēram četrdesmit cietumniekiem — vairāk vai mazāk — un to izdalīja cietumnieki, kas bija izpelnījušies uzticības personu godu. Trīspadsmit cietumnieku piederējaPārčmanacietumam, bet tur pašlaik nebija vietas. Un tā viņi gaidīja, nezinot, vai nākamā būs bīstamā diena, kad viņus vedīs uz plašo un pamatīgi iežogoto upes ietekas cietumu, kur ēdiens nebija tik labs, gultas tik mīkstas, gaiss nebija kondicionēts, bet odi bija milzīgi, lielā daudzumā un nikni. Un kur bija maz tualešu, kas pie tam parasti nedarbojās.

Karla Lī kamera bija blakus 2. kamerai, kur atradāsš ie trīspadsmit. Ar diviem izņēmumiem viņi bija melnie. Un bez izņēmuma viņi bija notiesāti par vardarbību. Bet no Karla Lī viņiem bija bail. Karla Lī kamerā vēl atradās divi kabatas zagļi, kam no viņu slavenā kameras biedra bija nevis bail, bet tīrās šausmas. Katru vakaru Kārlu Lī aizveda uz Ozija biroju, kur viņi abi paēda vakariņas un tad skatījās televīzijas ziņu pārraidi. Viņš bija slavenība, un tas viņam patika tāpat kā Džeikam un prokuroram. Viņš gribēja runāt ar reportieriem, izstāstīt par savu meitiņu un pateikt, kāpēc viņam nebūtu jāsēž cietumā, bet viņa advokāts to neļāva.

Pēc tam, kad Gvena un Lesters pēc svētdienas vakara apciemojuma bija aizgājuši, Ozijs, Moss, juniors, un Karls Lī izzagās no cietuma pa aizmugures durvīm un aizbrauca uz slimnīcu. To izdomāja Karls Lī, un Ozijs tur nesaskatīja nekā slikta. Lūnijs bija viens pats privātā telpā, kad ieradās trīs apmeklētāji. Karls Lī uzmeta skatu Lūnija kājai un tad

pasniedza Lūnijam roku. Viņi sarokojās. Ar asarām acis un aizlūstošā balsī Karls Lī atvainojās un teica, ka viņš nav gribējis ievainot nevienu citu kā tikai abus neliešus. Viņš, Karls Lī, labprāt atdotu Lūnijam kāju, ja vien to varētu izdarīt. Lūnijs tūlīt uz vietas un pilnīgi pieņēma atvainošanos.

Džeiks gaidīja Ozija birojā, kad visi trīs iezagās atpakaļ cietumā. Ozijs un Moss, juniors, teica, ka viņi netraucēs, un aizgāja. Birojā palika apsūdzētais un viņa advokāts.

"Un kur jūs visi bijāt?" Džeiks aizdomīgi prasīja.

"Slimnīcā pie Lūnija."

"Jūs bijāt tur?"

"Vai tur kāda nelaime?"

"Es gribētu, ka jūs šādas lietas saskaņotu ar mani."

"Kāpēc es nevarēju braukt pie Lūnija?"

"Lūnijs būs galvenais liecinieks štatam tad, kad viņi mēģinās jūs notiesāt uz nāvi. Tas viss. Viņš nav mūsu pusē. Kari Lī, un visām sarunām ar Lūniju jānotiek advokāta klātbūtnē. Saprotat?"

"Neīsti."

"Es nesaprotu, kā Ozijs to varēja izdarīt," Džeiks murmināja.

"Es to izdomāju," Karls Lī atzinās.

"Nu, ja jums rodas vēl kādas idejas, vispirms pārrunājiet tās ar mani, labi?"

"Labi."

"Vai jūs šodien satikāties ar Lesteru?"

"Jā, viņš un Gvena bija ciemos un atnesa dažādus labumus. Pastāstīja par bankām."

Džeiks bija paredzējis cīnīties par savu honorāru; viņš nekādā ziņā nebija ar mieru Kārlu Lī aizstāvēt par deviņiem simtiem dolāru. Šī prāva aizņemtu viņa praksi uz vairāk nekā trim mēnešiem, un deviņi simti dolāru būtu tālu zem minimālās algas. Nebūtu godīgi ne pret Džeiku, ne viņa ģimeni strādāt gandrīz par velti. Karlam Lī būs vien šī summa jāatrod. Viņam bija daudz radu. Gvenai bija liela ģimene. Viņiem būs mazi iet jāziedojas, jāpārdod kāda automašīna, mazliet zemes, lai Džeikam būtu viņa honorārs. Ja ne, Karlam Lī būs jāatrod cits advokāts.

"Es jums pārrakstīšu manas zemes īpašuma papīrus," piedāvāja Karls

Lī.

Džeiks atmaiga. "Es negribu jūsu zemi. Kari Lī. Es gribu naudu. Sešus tūkstošus pieci simti dolāru."

"Parādiet man, kur tos dabūt, un es tos dabūšu. Jūs esat advokāts, un jūs izdomājiet, kā to darīt. Es esmu jūsu pusē."

Tas Džeiku piebeidza, un viņš to saprata. "Es nevaru strādāt par deviņiem simtiem dolāru, Kari Lī. Es nevaru atļaut, ka šī prāva mani noved bankrotā. Es esmu advokāts, ir paredzēts, ka es ar to pelnīšu naudu."

"Džeik, es jums samaksāšu. To es apsolu. Tas varētu iet ļoti ilgi, bet es to izdarīšu."

Ne tad, ja jūs būsiet nāvinieku kamerā, Džeiks nodomāja. Viņš mainīja tematu. "Jūs zināt, ka rīt sanāks galvenā zvērināto tiesa?"

"Man jābūt tiesā?''

"Nē, tas nozīmē, ka pret jums izvirzīs apsūdzību. Tiesas nams būs pilns apmeklētāju un reportieru. Tiesnesis Nūss atklās tiesas maija sēdi. Baklejs skraidīs apkārt, meklējot televīzijas kameras un pūšot reportieriem dūmus acīs. Tā ir liela diena. Pēcpusdienā Nūsam būs svarīga laupīšanas prāva. Ja pret jums rit izvirzīs apsūdzību, tad mēs būsim tiesā vai nu trešdien, vai ceturtdien apsūdzības nolasīšanai."

"Kam?"

"Apsūdzības nolasīšanai. Slepkavību gadījumos likums prasa, lai tiesnesis apsūdzību nolasītu atklātā tiesas sēdē Dieva un visu cilvēku priekšā. Tā būs svarīga lieta, kas pievilks uzmanību. Mēs atbildēsim, ka jūs neesat vainīgs, un Nūss noteiks dienu prāvai. Mēs prasīsim normālu drošības naudu. Kad es pieminēšu drošības naudu, Baklejs iekliegsies un sāks mest kūleņus. Jo es vairāk par viņu domāju, jo es viņu trakāk ienīstu. Viņš būs viena varena nelaime."

"Kāpēc mani neatlaidīs pret drošības naudu?"

"Slepkavību gadījumos tiesnesim nav jāpiekrīt drošības naudas iemaksai. Viņš tā drīkst darīt, bet tas notiek reti. Pat ja Nūss tā izdarītu, jūs taču to nevarētu samaksāt. Par to nav jādomā. Jūs būsiet cietumā līdz prāvai."

"Mani atlaida no darba."

"Kad?"

"Gvena aizbrauca pēc mana algas čeka. Tad viņi to paziņoja. Jauki, ne? Nostrādā vienpadsmit gadus, neparādies piecas dienas, un darbs pagalam. Var būt, ka viņi domā, ka es neatgriezīšos."

"Man ļoti žēl, Kari Lī, tiešām ļoti žēl."

12.

Viņa godība Omārs Nūss nebija vienmer bijis godīgs. Pirms viņš kļuva par iecirkņa tiesnesi divdesmit otrajā tieslietu rajonā, viņš bija netalantīgs advokāts, kuram bija maz klientu. Bet viņš bija iespaidīgs politiķis. Piecas reizes pēc kārtas Misisipi parlamentā viņu korumpēja un viņam iemācīja politiskās Mēdīšanās un apvārdošanas mākslu. Senators Nūss kļuva ļoti bagāts, strādājot par senāta finanšu komitejas priekšsēdi. Vanbjūrenas apriņķa iedzīvotāji nevaicāja, kā viņa ģimene var tik bagāti dzīvot, ņemot vērā, ka Nūss pelnīja tikai septiņus tūkstošus dolāru gadā.

Kā laba tiesa Misisipi parlamenta locekļu, viņš kandidēja vienu reizi par daudz, un 1971. gada vasarā viņu sakāva kāds pavisam nepazīstams pretinieks. Pēc gada tiesnesis Lūpuss nomira, un Nūss pierunāja, lai viņa parlamenta draugi panāk, ka gubernators viņu ieceļ pabeigt Lūpusa atlikušo darba laiku. Un tā bijušais štata senators Nūss kļuva par iecirkņa tiesnesi Nūsu. Viņu ievēlēja šai amatā 1975. gadā, bet pārvēlēja 1979. un 1983. gadā.

Pilns nožēlas, reformēts un šī straujā kritiena ļoti pazemots, tiesnesis Nūss sāka nopietni mācīties tieslietas. Pēc diezgan nedroša sākuma viņš iemācījās. Šai postenī alga bija sešdesmit tūkstoši gadā, un viņš varēja atļauties būt godīgs. Tagad, sešdesmit trīs gadus vecs, viņš bija gudrs tiesnesis, ko respektēja" gan lielākā daļa advokātu, gan arī štata Augstākā tiesa, kas reti kad nepiekrita viņa spriedumiem. Viņš bija kluss, bet šarmants, pacietīgs, bet stingrs, un viņam bija milzīgs piemineklis deguna vietā, kas bija ļoti garš un ļoti smails, un uz tā sēdēja astoņstūrainas acenes ar melniem stikliem, ko viņš pastāvīgi valkāja, bet nekad nelietoja. Viņa deguns, garais, tievais augums, tāpat viņa mežonīgais, baltais matu cekuls un spiedzošā balss viņam bija piešķīruši slepenu iesauku, ko advokāti cits citam bija pavēstījuši čukstus: Ičabods [21] . Ičabods Nūss. Viņa godība Ičabods Nūss.

Viņš apsēdās uz tiesneša podija, un klātesošie piecēlās, lai klausītos, kā Ozijs gluži nesaprotami nomurkšķ likumā pieprasīto tekstu, kas atklāj Forda apriņķa maija tiesu. Kāds vietējais mācītājs sekoja ar garu un puķainu lūgšanu, un klātesošie apsēdās. Iespējamie zvērinātie piepildīja tiesas zāles vienu pusi. Otrā pusē sēdēja apsūdzētie, advokāti, viņu ģimenes un ziņkārīgie. Nūss pieprasīja, lai visi advokāti ir klāt tiesas termiņa atklāšanas dienā. Un tur viņi visi sēdēja zvērināto nodalījumā talāros un izskatījās ļoti svarīgi. Baklejs un viņa palīgs D.R.Musgrovs sēdēja pie prokuratūras galda un izskatījās vēl svarīgāki. Džeiks sēdēja viens pats pie galda nodalījuma priekšā. Ierēdņi un tiesas reportieri stāvēja aiz lielajām, sarkanajām prāvu grāmatām un kopā ar visiem citiem uzmanīgi skatījās, kā Ičabods iekārtojās sēdeklī, sakārtoja talāru, sakārtoja savas smieklīgās acenes un skatījās tām pāri.

"Labrīt," viņš skaļi spiedza. Viņš pievilka mikrofonu tuvāk un nokrekšķinājās. "Ir vienmēr jauki būt Forda apriņķī, sākot maija tiesas posmu. Es redzu, ka lielākā advokatūras daļa ir varējusi būt klāt atklāšanā, un es lūgšu tiesas galveno sekretāres kundzi pierakstīt tos, kuru te nav, lai es varētu to ar viņiem personiski pārrunāt. Es saskatu daudz iespējamu zvērināto, un es ļoti pateicos jums par ierašanos. Es zinu, ka jums nebija nekādas izvēles, bet jūsu klātiene ir svarīga mūsu tieslietu procesam. Pēc brīža mēs izvēlēsim galveno zvērināto tiesu un tad vairākas izskatīšanas zvērināto tiesas, kas darbosies šonedēļ un nākošnedēļ. Es ceru, ka katram advokatūras biedram ir tiesas darba plāns, un jūs ievērosiet, ka tas ir visai piepildīts. Manā kalendārā ir vismaz divas iztiesājamas tieslietas katru dienu, lai arī es saprotu, ka lielākā daļa krimināllietu zudīs sakarā ar vienošanos starp vainīgo un apsūdzētāju. Bet ari tad mums būs daudz izskatāmā, un es sagaidu advokatūras centīgu līdzdarbību. Tikko jaunā galvenā zvērināto tiesa būs izvēlēta un sāks izvirzīt apsūdzības, es sākšu noteikt datumus apsūdzību lasīšanai un priekšizskatīšanai. Lūdzu, nosauksim darba plānu, vispirms kriminālo un tad civilo. Un tad advokatūra drīkst atstāt telpas, jo mēs izvēlēsim galveno zvērināto tiesu.

"Štats pret Vorenu Mouku. Bruņota laupīšana, paredzēta izskatīšanai šopēcpusdien."

Baklejs lēnām un svarīgi piecēlās. "Misisipi štats ir gatavs prāvai, jūsu godība," viņš cēli paziņoja, tā, lai prese ievērotu.

"Tāpat aizstāvība," sacīja Tindeils, tiesas ieceltais advokāts.

"Cik garu prāvu jūs gaidāt?" tiesnesis prasīja.

"Pusotru dienu," atbildēja Baklejs, un Tindeils piekrītot pamāja ar galvu.

"Labi. Mēs šorīt izvēlēsim izskatīšanas zvērinātos un sāksim prāvu pulksten trīspadsmitos. Tagad—štats pret Viljamu Dālu, sešas apsūdzības par viltošanu, prāva paredzēta rītdien."

"Jūsu godība," D.R.Musgrovs piecēlās. "Te irparedzama vienošanās."

"Labi. Štats pret Rodžeru Homtonu par divām nopietnām zādzībām — rītdien."

Nūss turpināja lasīt darba plānu. Par katru tieslietu atbildēja līdzīgā veidā — Baklejs piecēlās un teica, ka štats ir gatavs, vai Musgrovs klusi informēja tiesnesi par kādu vienošanos. Aizstāvji piecēlās un pamāja. Džeikam nebija nevienas prāvas maijā, bet viņam patika klausīties, kā lasa darba plānu, jo tā varēja uzzināt, ko dara konkurenti. Tā arī bija iespēja mazliet izcelties skatītāju priekšā. Puse Salivana firmas advokātu bija klāt un izskatījās garlaikoti, vīzdegunīgi sēžot zvērināto nodalījuma pirmajā rindā. Firmas vecākie darbinieki nevēlējās būt klāt darba plāna lasīšanā, un tāpēc vigi Nūsam meloja, ka vigiem ir prāva Oksfordas federālajā tiesā vai Džeksonas Augstākajā tiesā. Ciega vigiem neļāva sēdēt kopā ar citiem advokātiem, un tā vigi atsūtīja uz tiesu savus jaunākos partnerus, kas apmierināja Nūsu. Vigi pieprasīja, lai firmas ci vilprāvas atliek, pārtrauc, novilcina vai dara ko citu, lai firma tās varētu turpināt vilkt mūžīgi, visu laiku pierakstot izdevumus. Vigu klienti bija lielās apdrošināšanas firmas, kam nebija nekādu problēmu maksāt honorārus tā, lai tik vigu tieslietas nenonāktu zvērināto priekšā. Apdroš ināšanas firmām būtu lētāk vienoties ar cietušajiem un izvairīties gan no tiesas procesa, gan parazītiskām advokātu firmām, kā Salivans un Ohērs, bet apdrošināšanas firmu vadība bija par stulbu un skopu. Un tā ielas advokāti, kā Džeiks Briganss. pelnīja naudu, sūdzot apdrošināšanas firmas un tām piespiežot samaksāt vairāk, nekā tās būtu maksājušas godīgā ceļā. Džeiks neieredzēja apdrošināšanas firmas, vigu advokātus, bet it īpaši vigš neieredzēja Salivana firmas jaunos advokātus. Tie visi bija viga vecuma, un visi labprāt pārgrieztu Džeika rīkli, vigu līdzstrādnieku rīkles, vigu partneru rīkles, katru rīkli tā, lai vigi kļūtu par pilniem partneriem, varētu pelnīt drošus divsimt tūkstošus dolāru gadā un nekad neklausīties daba plāna lasīšanā.

Džeiks īpaši nevarēja ciest Loterhausu. L.Vinstons Loterhauss, kā viga vizītkarte pazigoja pasaulei, sīks četracains mūdzis ar Hārvarda grādu un slimīgi milzīgu pašciegu. Tā kā vigš bija nākamais, kam varētu krist partnera gods, vigš bija pēdējā gada laikā griezis rīkles pušu ar īpašu sajūsmu. Tur vigš pašapmierināti sēdēja starp diviem citiem Salivana advokātiem. Viga klēpī bija septigi vāki, kas katrs ienesa simt dolārus stundā, kamēr vigš komentēja darba plānu.

Nūss sāka civillietu plāna lasīšanu. "Kolinss pret Karalisko apvienoto galveno apdrošināšanas sabiedrību." Loterhauss piecēlās.

"Jūsu godība, šī tieslieta ir paredzēta izskatīšanai pēc nedēļas trešdien."

"Es to zinu."

"Jā, ser. Redziet, ser, man ir diemžēl jālūdz tieslietu atlikt. Manā prāvu kalendārā ir radies sastrēgums. Tai trešdienā man ir jābūt Memfisas federālajā tiesā, un šīs prāvas tiesnesis to atsakās atlikt. Man ļoti žēl, ka tā, un es jau šorīt iesniedzu prasību lietu atlikt."

Gārdners, sūdzētāja advokāts, piecēlās, galīgi pārskaities. "Jūsu godība, šī prāva bija jāiztiesā jau februārī, bet Loterhausa kundzes ģimenē bija sēras. Tālāk, novembrī, nomira viga tēvocis. Tad augustā atkal bija bēres. Man šķiet, ka mums jābūt pateicīgiem par to, ka vismaz šoreiz neviens nav miris." Sur tur zālē kāds viegli iesmējās, un Loterhauss piesarka.

"Nupat ir diezgan, jūsu godība," Gārdners turpināja. "Loterhausa kungs šo prāvu atliks uz mūžīgiem laikiem. ŠI lieta ir sen gatava prāvai, un manam klientam uz to ir tiesības. Mēs stingri iebilstam pret lietas atlikšanu."

Loterhauss uzsmaidīja tiesnesim un noņēma acenes. "Jūsu godība, ja es drīkstu atbildēt…"

"Nē, jūs nedrīkstat, Loterhausa kungs," iejaucās Nūss. "Nekādas atlikšanas. Šo lietu mēs iztiesāsim nākamajā trešdienā. Nekādas atlikšanas."

Nu, aleluja! Tā domāja Džeiks. Nūss parasti izturējās pret Salivana firmu ļoti laipni. Un Džeiks saldi uzsmaidīja Loterhausain.

Divas no Džeika ci vilprāvām atlika uz augustu. Kad Nūss beidza lasīt civillietu darba plānu, viņš atlaida advokātus un pievērsās iespējamajiem zvērinātajiem. Viņš izskaidroja galvenās zvērināto tiesas lomu tieslietu procesā, tās svarīgumu un norisi. Viņš to nodalīja no iztiesāšanas zvērinātajiem, kam ir tikpat svarīgs, bet ne tik ilgstošs darbs. Tad viņš uzdeva dučiem jautājumu, kas lielākā daļa bija likuma prasīti, par viņu spējām darboties tiesā, fizisko un morālo izturību, izņēmumiem un vecumu. Daži nošiem jautājumiem bija nesvarīgi, bet tos pieprasīja kāds sens, neatcelts likums. Piemēram:" Vai kāds nojums ir hronisks azartspēļu cienītājs vai nelabojams dzērājs?"

Par to sanākušie smējās, bet roku neviens necēla. Tos, kam bija pāri sešdesmit pieciem gadiem, automātiski atbrīvoja, ja viņi tā vēlējās. Nūss parasti atļāva izņēmumus slimības, neparedzētu gadījumu vai citu grūtību dēļ. Bet reti tad, ja to pieprasīja darba apstākļu dēļ. Bija amizanti skatīties, kā iespējamie zvērinātie cits pēc cita pieceļas un, bailīgi skatoties uz tiesnesi, paskaidro, ka dažas dienas zvērināto nodalījumā radīs neatgriezeniskus zaudējumus fermai, auto labotavai vai kokzāģētavai. Nūsu tas nebūt neiespaidoja, un viņam bija vairāki referāti par sabiedriskajiem pienākumiem, ko viņš šiem cilvēkiem pēc vajadzības nolasīja.

No izsauktajiem deviņdesmit iespējamiem astoņpadsmit izvēlēsies galvenajai zvērināto tiesai, bet pārējie paliks iztiesāšanai zvērināto tiesās. Kad Nūss tika galā ar jautājumiem un lekciju, galvenā tiesas sekretāre izvilka no kastes astoņpadsmit vārdus un nolika tos priekšā tiesnesim. Nūss sāka izsaukt vārdus. Zvērinātie cits pēc cita lēnām gāja zāles priekšā, cauri reliņiem un pa kāpnēm augšā uz zvērināto nodalījuma mīksti popētajiem krēsliem. Tur bija četrpadsmit sēdekļu: divpadsmit zvērināto tiesai, divi papildu zvērinātajiem. Kad nodalījums bija pilns, Nūss izsauca vēl četrus, ko apsēdināja koka krēslos nodalījuma priekšā.

"Piecelieties zvērestam!" Nūss pavēlēja, un zvērināto priekšā nostājās sekretāre, kurai rokā bija mazā, melnā zvērestu grāmatiņa. "Paceliet labās rokas!" viņa teica. "Vai jūs visi nopietni zvērat vai apstiprināt, ka jūs uzticīgi pildīsiet jums uzliktos pienākumus kā galvenās zvērināto tiesas locekļi, ka jūs godīgi uzklausīsiet un izšķirsiet visas tieslietas un notikumus, ko jums liks priekšā ar Dieva palīgu?"

Sekoja koris dažādu "jā", un galvenā zvērināto tiesa bija gatava darbam. No pieciem melnajiem divas bija sievietes. No trīspadsmit baltajiem astoņas bija sievietes, gandrīz visas no lauku rajoniem. Džeiks pazina septiņus no šiem astoņpadsmit. "Dāmas un kungi," Nūss sāka savu parasto ievadrunu. "Jūs esat izvēlēti un likumīgi nozvērināti kā Forda apriņķa galvenie zvērinātie, un jūs šos pienākumus izpildīsiet līdz laikam, kad mēs izvēlēsim jaunu galveno zvērināto tiesu augustā. Es gribu uzsvērt, ka šis nebūs darbs, kas prasīs daudz jūsu laika. Mēs strādāsim visu šo nedēļu, bet tad dažas stundas ik mēnesi līdz septembrim. Jūsu uzdevums būs izvērtēt krimināllietas, uzklausīt kārtības uzturēšanas darbiniekus, noziegumu upurus un izlemt, ir vai nav saprātīgi izšķilties par apsūdzētā vainu attiecīgajā noziegumā. Ja tā ir, jūs drīkstat izvirzīt formālu apsūdzību pret apsūdzēto. Jūs esat astoņpadsmit, un, ja vismaz divpadsmit domā, ka apsūdzētais ir vainīgs, izvirza formālu apsūdzību. Jums ir visai liela vara. Pēc. likuma jūs drīkstat izmeklēt jebkuru kriminālnoziegumu, katru pilsoni, par kuru var domāt, ka tas ir vainīgs noziegumā, arī katru ievēlētu amatvīru, tik tiešām jums ir tiesības apskatīt visu, kas nelabi ož. Jums ir tiesības sanākt pašiem, kad vien jūs to vēlaties, bet biežāk jūs sanāksiet tad, kad iecirkņa prokurors Bakleja kungs jūs sasauks. Jums ir tiesības izsniegt tiesas pavēstes lieciniekiem, ko jūs gribat uzklausīt, un jūs varat pieprasīt arī viņu dokumentus. Jūsu debates ir slēgtas tai ziņā, ka klāt drīkstat būt tikai jūs, prokurors, viņa darbinieki un liecinieki. Jums ir īpaši aizliegts pārrunāt jebko, ko izlemj, vai to, kas notiek zvērināto istabā.

"Bakleja kungs, lūdzu, piecelieties! Paldies. Šis ir Rūfuss Bakleja kungs. Viņš dzīvo Smitfildā, Polka apriņķī. Viņš darbosies kā pārvaldnieks jūsu pārrunu laikā. Paldies, Bakleja kungs. Musgrova kungs, lūdzu, piecelieties! Šis ir D.R.Musgrovs, prokurora vietnieks, kas arī dzīvo Smitfildā. Viņš palīdzēs Bakleja kungam katrreiz, kad jūs sanāksiet kopā. Paldies, Musgrova kungs. Tātad šie divi kungi pārstāv Misisipi štatu un viņi būs tie, kas iesniegs tieslietas galvenajai zvērināto tiesai.

Pēdējā lieta. Iepriekšējai galvenajai zvērināto tiesai Forda apriņķī, ko mēs izvēlējām februārī, priekšsēdis bija baltais vīrietis. Sekojot tradīcijai un paklausot federālās Tieslietu ministrijas norādījumiem, es izvēlēšos par priekšsēdi melno sievieti. Paskatīsimies! Lavrena Goseta. Kur jūs esat, Gosetas kundze? A, tur jūs esat, labi, labi. Jūs esat skolotāja, vai ne? Labi, es esmu pārliecināts, ka jūs ar Šo pienākumu labi tiksiet galā. Tagad jums ir laiks sākt strādāt. Cik saprotu, jūs gaida vairāk nekā piecdesmit tieslietu. Es jūs lūgšu sekot Bakleja un Musgrova kungiem, kas jūs aizvedis uz mazo tiesas zāli, ko mēs lietojam kā zvērināto pārrunu telpu. Paldies un labu veiksmi!"

Baklejs lepni izveda savu jauno galveno zvērināto tiesu no zāles gaitenī līdz mazās zāles durvīm. Viņš, laipni smaidot, pamāja reportieriem un teica, ka viņam — vismaz pašlaik — nav komentāru. Mazajā telpā viņi sasēdās ap diviem gariem galdiem. Kāda sekretāre iestūma ratiņus ar aktu vākiem. Vecs, puskropls un pusakls šerifa vietnieks izbalējušā uniformā ieņēma savu vietu pie durvīm. Telpa bija apsargāta. Baklejs kaut ko atcerējās, atvainojās un izgāja pie reportieriem gaitenī. "Jā," viņš teica, "Heilija tieslietu izskatīs šopēcpusdien." Patiesībā viņš sasauks preses konferenci pulksten sešpadsmitos uz tiesas nama kāpnēm, jo ap to laiku viņam būs formālās apsūdzības.

Pēc pusdienām Karavejas policijas priekšnieks sēdēja garā galda vienā galā un nervozi šķirstīja aktu vākus. Viņš centās neskatīties uz zvērinātajiem, kas nobažījušies gaidīja savu pirmo tieslietu.

"Nosauciet savu vārdu!" norūca Baklejs.

"Nolans Ernharts, Karavejas policijas priekšnieks."

"Cik tieslietu jums ir, Ernhart?"

"No Karavejas ir piecas."

"Paskatīsimies pirmo!"

"Labi, paskatīsimies, kā tad," policijas priekšnieks murmināja. "Ahā, pirmā tieslieta ir par Fedisonu Bulovu, melno vīrieti, divdesmit piecus gadus vecu, ko mēs noķērām nozieguma vietā Grifina lopbarības un mēslošanas līdzekļu veikala aizmugurē divpadsmitā aprīļa agrā rītā. Nedzirdamā signalizācija mums ļāva viņu notvert veikalā. Tur bija atlauzta naudas lādīte un bija pazuduši vairāki maisi mēslojuma. Naudu un maisus mēs atradām viņam piederošajā automašīnā turpat blakus veikalam. Nonācis cietumā, viņš atzinās, un man ir viņa atzīšanās kopijas."

Baklejs ērtā solī apstaigāja galdu un katram uzsmaidīja. "Un jūs, Ernhart, vēlētos, lai šī galvenā zvērināto tiesa izvirza formālu apsūdzību pret Fedisonu Bulovu par vienu ielaušanos tirdzniecības ēkā un vienu lielu apmēru zādzību?"

"Jā, ser, taisni tā."

"Tagad, zvērināto tiesas locekļi, jums ir tiesības prasīt jebkuru jautājumu. Šī ir jūsu izmeklēšana. Vai jums ir jautājumi?"

"Jā, vai viņš jau kādreiz ir bijis apcietināts?" prasīja Meks Loids Krovels, furgonu vadītājs bez darba.

"Nē," atbildēja policijas priekšnieks, "šis ir viņa pirmais noziegums."

"Ļoti labs jautājums. Allaž prasiet šo jautājumu pašu pirmo. Ja viņi jau ir bijuši apcietināti, tad var pret viņiem izvirzīt apsūdzību kā pret rūdītiem kriminālnoziedzniekiem," Baklejs izklausījās kā profesors. "Vai vēl kāds jautājums? Nē? Labi. Tagad kādam ir oficiāli jāieteic, lai šī galvenā zvērināto tiesa izvirza formālu apsūdzību pret Fedisonu Bulovu."

Klusums. Visi astoņpadsmit skatījās galdā un gaidīja, ka kāds cits ierosinās šo tieslietu sākt. Baklejs gaidīja. Klusums. Ak mūžiņ, viņš nodomāja. Mīksta zvērināto tiesa. Bailīgas dvēseles, kam neērti runāt. Liberāļi. Kāpēc viņš vismaz šad tad nevarētu dabūt asinskāru zvērināto tiesu, kas ir ar mieru izvirzīt apsūdzības pret visiem un par visu?

"Goseta kundze, tā kā jūs esat priekšsēde, vai jūs, lūdzu, neierosinātu?"

"Es to ierosinu."

"Paldies," teica Baklejs. "Tagad balsosim. Cik no jums balso, lai izvirzītu formālu apsūdzību pret Fedisonu Bulovu par vienu ielaušanos tirdzniecības ēkā un vienu lielu apmēru zādzību? Paceliet rokas!"

Astoņpadsmit rokas pacēlās, un Baklejs kļuva mierīgāks.

Policijas priekšnieks lika priekšā vēl četras tieslietas no Karavejas. Visi apcietinātie bija tikpat vainīgi kā Bulovs, un visi saņēma vienbalsīgus formālas apsūdzības lēmumus. Baklejs lēnām iemācīja zvērinātajiem, kā darboties. Viņš viņiem lika justies svarīgiem, spēka pilniem un apkrautiem ar tieslietu smago slogu. Viņi kļuva ziņkārīgi:

"Vai viņš jau ir bijis apcietināts?"

"Cik ilgu laiku viņu var turēt cietumā?"

"Kad viņu atbrīvos?"

"Par cik lietām viņam var izvirzīt apsūdzību?"

"Kad būs prāva?"

"Vai viņš pašlaik atrodas cietumā?"

Pēc tā, ka piecas formālas apsūdzības bija vienbalsīgi izvirzītas un zvērinātie nepacietīgi gaidīja nākamo, viņiem nezināmo tieslietu, Baklejs nosprieda, ka nu ir īstais laiks. Viņš atvēra durvis un pamāja Ozijam, kas stāvēja gaitenī, klusi runājoties ar kādu no saviem vietniekiem, un skatījās uz reportieriem.

"Sāksim ar Heiliju," Baklejs čukstēja, satiekoties ar šerifu durvīs.

"Dāmas un kungi, šis ir šerifs Vols. Man liekas, ka lielākā daļa no

jums viņu pazīst. Viņam ir vairākas tieslietas, ko jums pasniegt. Kas ir pirmā, šerif?"

Ozijs rakņājās pa aktu vākiem, pazaudēja kādu lapu un beidzot izspieda: "Karls Lī Heilijs."

Zvērinātie apklusa. Baklejs viņus noskatīja, mēģinot izprast viņu reakciju. Lielākā daļa atkal skatījās galdā. Neviens nerunāja, kamēr Ozijs apskatīja materiālu vākos, tad atvainojās un aizgāja pēc cita diplomāta. Viņš nebija paredzējis pasniegt Heiliju pirmo.

Baklejs lepojās ar savu prasmi nolasīt zvērinātos. To viņš panāca, vērojot viņu sejas un pilnīgi uzminot, ko viņi domā. Prāvu laikā viņš zvērinātos nemitīgi novēroja, un parasti viņš nekļūdījās. Viņš varēja pratināt lieciniekus, nenolaižot acis no zvērinātajiem. Viņš reizēm pat mēdza stāvēt zvērināto priekšā, pratināt liecinieku- un vērtēt savus jautājumus pēc zvērināto reakcijas. Pēc simtiem prāvu viņš bija kļuvis par profesionālu zvērināto omu sapratēju, un viņš uzreiz saprata, ka ar Heiliju būs ļoti grūti. Visi pieci melnie savilkās, un izskatījās, ka viņi to vien gaida, lai uzbruktu prokuroram. PriekšsēdeGosetas kundze izskatījās īpaši svēta, kamēr Ozijs, pie sevis murminādams, kārtoja dokumentus. Lielākā daļa balto izskatījās neieinteresēti, bet Meks Loids Krovels, lauku tips ar cietu seju, izskatījās tikpat savilcies kā melnie. Viņš atgrūda krēslu un aizgāja pie loga tiesas nama ziemeļu pusē. Baklejs viņu īsti uzminēt neprata, bet viņš nojauta, ka Krovels nozīmē nepatikšanas.

"Šerif, cik liecinieku jums ir Heilija tieslietai?" Baklejs mazliet nervozi vaicāja.

Ozijs pārstāja šķirstīt dokumentus un teica: "Nu, hm, tikai es. Ja vajag, mēs varam dabūt vēl vienu."

"Nekas, nekas," atbildēja Baklejs, "pastāstiet mums par šo lietu!"

Ozijs iesēdās ērtāk, sakrustoja kājas un teica: "Ziniet, Rūfus, katrs te par šo tieslietu zina. Tā tak ir bijusi televīzijā vien veselu nedēļu."

"Mums vajag pierādījumus."

"Pierādījumi? Labi. Pirms nedēļas Karls Lī Heilijs, melnais vīrietis, trīsdesmit septiņus gadus vecs, šāva un nogalināja Biliju Reju Kobu un Pītu Vilardu. Viņš arī šāva un ievainoja kārtības uzturēšanas darbinieku Diveinu Lūniju, kas vēl arvien ir slimnīcā un zaudēja vienu kāju. Ierocis bija nelegāls M-16, kas ir mūsu rīcībā, un uz tā ir Heilija kunga pirkstu nospiedumi. Tāpat man ir notarizēts dokuments, kurā šerifa vietnieks Lūnijs apzvērot paskaidro, ka tas, kas šāva, bija Heilija kungs. Mums ir ari aculiecinieks Mērfijs, sīkais kroplītis, kas tīra tiesas namu un nelabi stostās. Es viņu varu uzaicināt liecināt, ja kāds tā vēlas."

"Vai ir jautājumi?" pārtrauca Baklejs.

Prokurors nervozi vēroja zvērinātos, kas savukārt nervozi skatījās uz šerifu.

"Vai ir jautājumi?" Baklejs atkārtoja.

"Kā tad," atbildēja Krovels, pagriezās un nikni nopētīja gan prokuroru, gan šerifu. "Tie jaunie puiši, ko viņš nošāva, tie taču izvaroja viņa meitiņu, vai ne, šerif?"

"Mēs esam diezgan pārliecināti, ka tā bija," atbildēja Ozijs.

"Viens no viņiem taču atzinās, vai ne?"

"Jā."

Krovels lēnām un droši aizgāja un nostājās otrā galda galā. Viņš skatījās tieši šerifam acīs. "Vai jums ir bērni, šerif?"

"Jā."

"Maza meitene?"

"Jā."

"Pieņemsim, ka viņu izvarotu un jūs dabūtu rokā vainīgo, ko jūs darītu?"

Ozijs aizvēra muti un lūdzot paskatījās uz Bakleju, kura kakls lēnām kļuva tumši sarkans.

"Man uz šo jautājumu nav jāatbild," atbildēja Ozijs.

"Ak tā gan? Jūs esat galvenās zvērināto tiesas priekšā kā liecinieks, vai ne? Jūs esat liecinieks, jā? Atbildiet uz jautājumu!"

"Es nezinu, ko es darītu."

"Nu, nu, šerif. Kā būtu ar tiešu atbildi? Stāstiet vien patiesību! Ko jūs darītu?"

Ozijs jutās samulsināts, apjucis un nikns uz šo svešinieku. Viņš gribētu izstāstīt patiesību. Viņš gribētu sīki izklāstīt, kā viņš ar sajūsmu izkastrētu, sakropļotu un tad nogalinātu katru izvirtuli, kas aizskartu viņa meitiņu. Bet to viņš nedrīkstēja darīt. Galvenā zvērināto tiesa varētu viņā klausīties un atteikties pret Kārlu Lī izvirzīt formālo apsūdzību. Nejau viņš vēlējās šo apsūdzību, bet viņš zināja, ka tā ir nepieciešama tieslietu sistēmā. Viņš muļķīgi paskatījās uz Bakleju, kas tagad bija apsēdies un svīda.

Krovels uzbruka šerifam ar tādu pašu apņēmību kā advokāts, kas ir atklājis, ka liecinieks tīšām melo.

"Nu, nu, šerif," viņš kaitinoši smaidīja. "Mēs visi klausāmies. Ko jūs darītu izvarotājam? Pastāstiet taču, pastāstiet!"

Baklejs krita panikā. Viņa lieliskās karjeras lielāko tieslietu varēja tūliņ pazaudēt un nevis prāvā, bet galvenās zvērināto tiesas pirmajā sēdē. Un kas to panāca? Furgonu vadītājs bez darba. Viņš piecēlās un ar mokām atrada pareizos vārdus. "Lieciniekam uz šo jautājumu nav jāatbild."

Krovels pagriezās un uzkliedza Baklejam: "Jūs sēdieties un aizverieties! Mums nav jūs jāklausa. Ja nepieciešams, mēs varam izvirzīt apsūdzību arī pret jums."

Baklejs apsēdās un truli paskatījās uz Oziju. Krovels bija ieliktenis. Viņš bija pārāk gudrs, lai būtu zvērinātais. Kāds viņu bija uzpircis. Viņš par daudz zināja. Jā, protams, ka galvenā zvērināto tiesa varēja izvirzīt apsūdzību pret ikvienu.

Krovels atkāpās un atgriezās pie loga. Visi uz Krovelu skatījās, bet likās, ka viņš ir savu izdarījis.

"Vai jūs pilnīgi droši zināt, ka viņš to izdarīja?" prasīja Lemoins Freidijs, kas bija Gvenai Heilijai attāls ārlaulības brālēns.

"Jā, pavisam droši," atbildēja Ozijs, skatoties uz Krovelu.

"Un par ko mums ir jāizvirza formāla apsūdzība?" prasīja Freidijs, acīmredzot vai dievinot šerifu.

"Divas apsūdzības par slepkavību pirmajā pakāpē un viena apsūdzība par uzbrukumu kārtības nodrošināšanas virsniekam."

"Un par kādu sodu mēs runājam?" tā Bārnijs Flags, cits melnais.

"Slepkavība pirmajā pakāpē saņem gāzes kameni. Uzbrukumskārtības nodrošināšanas virsniekam — mūža cietumu bez agrākas atbrīvošanas iespējas."

"Un vai to tu gribi, Ozij?" prasīja Flags.

"Jā, Bārmj, man liekas, ka šai galvenajai zvērināto tiesai ir pret Heilija kungu jāizvirza formāla apsūdzība. Jā, tā man šķiet."

"Vai ir vēl kādi jautājumi?" pārtrauca Baklejs.

"Ne tik ātri," atteica Krovels. "Man liekas, ka jūs gribat ar šo lietu mūs apvest ap stūri, Bakleja kungs, un tas nu man nemaz nepatīk. Es gribu par šo lietu vēl mazliet parunāt. Tā kā jūs apsēdieties, un, ja mums jūs vajadzēs, mēs jums pavaicāsim."

Baklejs nikni paskatījās uz Krovelu un rādīja viņam ar pirkstu. "Man nav jāsēž, un man nav jāklusē," viņš kliedza.

"Jā. Jā, ir gan," Krovels vēsi un ar dzēlīgu smaidu atbildēja. "Tāpēc ka, ja jūs tā nedarīsiet, mēs varam jums pavēlēt atstāt šo telpu, vai ne, Bakleja kungs? Mēs varam jums pavēlēt atstāt šo telpu, un, ja jūs atteiksieties, mēs iesim un sauksim tiesnesi palīgā. Un viņš jums ari pavēlēs atstāt šo telpu, vai ne, Bakleja kungs?"

Rūfuss stāvēja nepakustoties, apjucis un bez valodas. Viņa māga meta kūleņus un ceļgali bija kā gumija, bet viņš nevarēja pakustēties.

"Tāpēc, ja jūs gribat dzirdēt visas mūsu pārējās runas, apsēdieties!"

Baklejs apsēdās blakus tiesas izpildītājam, kas tagad bija pamodies.

"Paldies," teica Krovels. "Es gribu jums, ļaudīm, pavaicāt. Cik no jums darītu vai gribētu darīt to, ko Heilija kungs izdarīja, jakāds izvarotu jūsu meitu vai varbūt jūsu sievu, vai arī jūsu māti? Cik nojums? Paceliet rokas!"

Septiņas vai astoņas rokas pacēlās, un Baklejs nokāra galvu. Krovels pasmaidīja un turpināja: "Es apbrīnoju viņu par to, ko viņš izdarīja. Tam vajadzēja lielas dūšas. Es ceru, ka man pietiktu tik daudz dūšas, jo tas Kungs zina, ka es tā gribētu darīt. Ir reizes, kad vīrietim jādara tas, kas vajadzīgs. Šim vīrietim nākas medaļa, ne izvirzīta apsūdzība."

Krovels, kam patika uzmanība, ko viņš saņēma, lēnām apgāja apkārt galdam. "Pirms jūs balsojat, es kaut ko nojums vēlos. Es gribu, lai jūs padomājat par to nabaga meitenīti, man liekas, ka viņa ir desmit gadus veca. Mēģiniet iedomāties, kā viņa tur gulēja ar sasietām rociņām, raudot un saucot savu tēti palīgā. Un tad padomājiet par šiem diviem noziedzniekiem, piedzērušiem, pilniem narkotikas, kas pēc kārtas viņu izvaroja atkal un atkal, viņai spēra un sita. Pie velna, viņi pat to mēģināja nogalināt. Padomājiet par savu meitu! Padomājiet par viņu Heiliju meitenītes vietā!

Nu, vai tagad jūs neteiktu, ka viņi dabūja to, ko pelnījuši? Mums būtu jābūt pateicīgiem, ka viņi ir beigti. Es jūtos labāk, vienkārši zinot, ka šie kuņas bērni vairs nevienu citu bērnu neizvaros un nenogalinās. Heilija kungs mums ir izdarījis lielu pakalpojumu. Neizvirzīsim pret viņu nekādu apsūdzību. Sūtīsim viņu mājās pie ģimenes, kur viņam vajadzētu būt. Viņš ir labs cilvēks, un viņš ir padarījis kaut ko labu."

Krovels atgriezās pie loga. Baklejs bailīgi noskatījās viņam pakaļ un tad, kad viņš bija tīri drošs, ka var pārtraukt, piecēlās. "Ser, vai jūs esat beidzis?" Atbildes nebija.

"Labi. Galvenās zvērināto tiesas dāmas un kungi! Es gribētu jums šo to paskaidrot. Šai grupai nav jāizšķir apsūdzētā liktenis. Priekš tam ir prāva ar savu zvērināto tiesu. Heilija kungam būs godīga tiesas prāva, ko izšķirs divpadsmit godīgi un objektīvi zvērinātie. Ja viņi nolems, ka viņš ir nevainīgs, viņu attaisnos. Bet viņa vaina vai nevainīgums nav jāizšķir jums. Pēc tam, kad jūs esat noklausījušies štata sniegtos pierādījumus, jums ir jāizlemj, vai pastāv iespēja, ka ir noticis noziegums. Tagad es jums skaidri norādu, ka Karls Lī Heilijs ir izdarījis noziegumu. Patiesībā veselus trīs noziegumus. Viņš nogalināja divus cilvēkus un ievainoja trešo. Mums ir aculiecinieki."

Baklejs iesila, staigājot ap galdiem. Viņa pašapziņa bija atgriezusies. "Galvenās zvērināto tiesas pienākums ir izvirzīt formālu apsūdzību pret viņu. Ja ir kāds attaisnojums viņa noziegumiem, tad tas jāpierāda tiesā. Ja viņam bija taisnīgs iemesls darīt to, ko viņš izdarīja, lai viņš to pierāda tiesā. Tam paredzēta prāva. Štats viņu apsūdz noziegumā, un štatam ir jāpierāda viņa vaina. Ja viņam ir laba aizstāvība un viņš var pārliecināt zvērinātos, viņu attaisnos, to es varu garantēt. Es to apsveikšu. Bet šīs zvērināto tiesas pienākums nav izlemt, ka Heilija kungs tūliņ jāatbrīvo. Tam būs cita diena, vai ne, šerif?"

Ozijs pamāja un teica: "Tā ir. Galvenajai zvērināto tiesai ir jāizvirza formāla apsūdzība par to, kas teikts pierādījumos. Prāvas laikā zvērinātie viņu nenotiesās, ja štats nevarēs pierādīt viņa vainu, vai tad, ja viņam būs laba aizstāvība. Bet jums par to nav jārūpējas."

"Vai zvērinātajiem vēl kas jautājams?" Baklejs norūpējies teica. "Labi, mums ir vajadzīgs ierosinājums."

"Es ierosinu, ka mēs neizvirzām pret viņu nekādu apsūdzību," kliedza Krovels.

"Atbalstu," nomurkšķēja Flags.

Bakleja ceļi saļodzījās. Viņš mēģināja runāt, bet mute neklausīja. Ozijs mēģināja noslēpt savu prieku.

"Mums ir ierosinājums un atbalsts," paziņoja Gosetas kundze. "Visi, kas ir par to, paceliet rokas!"

Pacēlās piecas melnas rokas un Krovela. Sešas balsis. Ierosinājums netika pieņemts.

"Ko tagad?" prasīja Gosetas kundze.

Tagad Baklejs runāja ļoti ātri. "Kādam jāierosina izvirzīt formālu apsūdzību pret Heilija kungu par divām slepkavības apsūdzībām un vienu par uzbrukumu kārtības uzturēšanas virsniekam."

"Ierosinu," teica viens no baltajiem.

"Atbalstu," teica cits.

"Visi, kas šo ierosinājumu atbalsta, paceliet rokas!" teica Gosetas kundze. "Es saskaitu divpadsmit rokas. Visi, kas pret, — es saskaitu piecas rokas un manu, tas ir seši. Divpadsmit pret seši. Ko tas nozīmē?"

"Tas nozīmē, ka pret viņu tagad ir izvirzīta formāla apsūdzība," Baklejs lepni teica. Viņš atkal elpoja puslīdz normāli, un sejas krāsa atgriezās. Viņš sačukstējās ar sekretāri un tad atkal uzrunāja zvērinātos: "Tagad būs desmit minūšu pārtraukums. Mums ir apmēram četrdesmit tieslietas, kas jāizskata, tā ka, lūdzu, esiet laikā atpakaļ. Es jums gribu atgādināt, ko šorīt teica tiesnesis Nūss. Šis debates ir ārkārtīgi slepenas. Jūs par tām nedrīkstat runāt ārpus šīs telpas…"

"Viņš mēģina mums pateikt to," ņirgājās Krovels, "ka mēs nedrīkstam sacīt, ka ar vēl vienu balsi viņš šo apsūdzību nebūtu dabūjis, vai tā nav, Bakleja kungs?"

Prokurors ātri atstāja telpu un aizcirta aiz sevis durvis.

Ap viņu bija duči kameru un reportieru, un Baklejs stāvēja uz tiesas nama kāpnēm un māja ar apsūdzību kopijām. Viņš sprediķoja, uzrunāja, moralizēja, slavēja galveno zvērināto tiesu, noliedza kriminālismu, īpaši tādu, kas tieslietas ņem savās rokās, kā Karls Lī Heilijs. Sāksim prāvu! Izvēlēsimies zvērinātos! Baklejs garantēja notiesāšanu. Baklejs garantēja nāves sodu. Viņš bija pretīgs, apvainojošs, vīzdegunīgs un paštaisns. Viņš bija viņš pats. īsts Baklejs. Daži reportieri aizgāja, bet viņš dūšīgi cīnījās tālāk. Baklejs slavēja sevi un savu tiesu prasmi un deviņdesmit, nē, kur nu, deviņdesmit piecus procentus pareizi iztiesātu lietu. Aizgāja vairāki reportieri. Izslēdza vairākas kameras. Viņš slavēja tiesnesi Nūsu par viņa gudrību un godīgumu. Baklejs ar atzinību novērtēja Forda apriņķa zvērināto inteliģenci un labo saprātu.

Viņš visus nogurdināja. Reportieri lēnām vilkās projām un atstāja Bakleju vienu pašu runājot.

13.

Stumps Sisons bija klana majestātiskais burvis Misisipi štatā. Viņš bija sasaucis šo sapulci mazā būdiņā dziļi Netla apriņķa priežu mežā, apmēram trīssimt septiņdesmit kilometru dienvidos no Forda apriņķa. Te nebija ne talāru, ne rituālu, ne uzrunu. Mazā klukseru grupiņa pārrunāja notikumus Forda apriņķī ar kādu Frediju Koba kungu, mirušā Bilija Reja Koba brāli. Fredijs bija piezvanījis draugam, kas savukārt bija piezvanījis Stumpam, kurš bija sasaucis šo sapulci.

Vai pret šo nigeri jau ir formāla apsūdzība? Kobs nezināja, bet viņš bija dzirdējis, ka prāva varētu būt vēlā vasarā vai agrā rudenī. Viņš visvairāk bija norūpējies par to, ka šis nigeris varētu pierādīt, ka viņš slepkavību laikā bijis vājprātīgs, un tikt brīvībā. Tas bija nepareizi. Nigeris nošāva viņa brāli ar plānotu nodomu. Viņš slēpās mazā istabiņā un gaidīja, kad Fredija brāli vedīs garām. Tā bija aukstasinīga slepkavība, bet nu runā, ka nigeris nebūs vainīgs. Ko klans šai lietā varētu darīt? Nigerus šajos laikos aizstāvēja daudzi: NAACP un ACLU, un simti citu civiltiesību grupu, turklāt vēl tiesas un valdība.

Pie joda, baltajiem cilvēkiem vairs nav citas cerības kā klans. Kas cits var maršēt un aizstāvēt baltos cilvēkus? Visi likumi ir nigeru pusē, un liberālie nigeru mīlētāji politiķi tik to vien zina kā izdot jaunus likumus pret baltajiem cilvēkiem. Kādam ir viņi jāaizstāv. Un tāpēc viņš bija zvanījis klanam.

"Vai nigeris ir cietumā?" — "Jā, un tur viņš dzīvo kā karalis. Tur ir arī šis nigeru šerifs Vols, kam nigeru slepkava patīk. Viņš saņem dažādas privilēģijas un īpašu uzraudzību. Bet par šerifu ir cits stāsts. Kāds teica, ka Heiliju šonedēļ atlaidīs pret drošības naudu. Tās bija tenkas. Bet viņš cer, ka nigeri izlaidīs."

"Kā ar jūsu brāli? Vai viņš to skuķi izvaroja?"—"Mēs nezinām, droši vien, ka ne. Tas otrs vecis, Vilards, atzinās izvarošanā, bet Bilijs Rejs tā nedarīja. Viņam bija diezgan sieviešu, kam viņam vajadzēja mazas nigerietes? Un, ja nu tomēr tā, kas tad tur liels?"

"Kasir nigeraadvokāts?"—"Briganss, vietējais Klantonas iedzīvotājs. Jauns, bet ļoti gaišs. Viņam ir daudz krimināllietu un laba reputācija. Ir uzvarējis vairākas slepkavību prāvas. Viņš bija teicis reportieriem, ka nigeris sacīs, ka viņš bijis vājprātīgs, un tiks brīvs."

"Kas ir tiesnesis?" — "Nezināms, Balards bija apriņķa tiesnesis, bet kāds teica, ka viņš šai prāvā nepiedalīsies. Runā par prāvas pārcelšanu uz kādu citu apriņķi, tā arī nevar zināt, kas būs tiesnesis." Sisons un klanieši uzmanīgi klausījās šajā muļķa rednekā. Viņiem patika tas, ko viņš sacīja par NAACP, valdību un politiķiem, bet arī viņi bija lasījuši avīzes un skatījušies televīziju, un viņi labi zināja, ka šī cilvēka brālis bija pelnījis sodu. Bet no nigera rokas? Tas bija neiedomājami.

Šai lietā bija lielas iespējas. Ja prāva notiks pēc vairākiem mēnešiem, bija laiks plānot sacelšanos. Pa dienu viņi varēja soļot ap tiesas māju viņu baltajos apmetņos un smailajās cepurēs ar seju aizklājošajām maskām. Viņi varēja runāt ar tautu, kas tur stāvēs, un soļot gar televīzijas kamerām. Prese viņus mīlētu — ienīstu viņus, bet mīlētu kautiņus un jukas. Bet vakaros un nakts stundās tie varēja iebaidīt ļaudis ar krustu dedzināšanu un draudīgiem tālruņa zvaniem. Viņu upuri būtu viegli pieejami un bez aizdomām. Vardarbība sekotu tīri dabiskā veidā. Viņi labi zināja, kā todarīt. Viņi arī labi saprata, ko cilvēki, kas soļoja baltajos apmetņos, varēja izdarīt bariem niknu nigeru.

Forda apriņķis kļūtu par viņu paslēpju laukumu. Tur viņi varēja slēpties un meklēt, atrast un iznīcināt, trāpīt un mukt. Viņiem bija laiks organizēties un paaicināt biedrus no apkārtējiem štatiem. Kuram kluksietim negribētos piedzīvot tādu zelta izdevību? Un jauni biedri? Kur nu, šai lietai vajadzētu atdzīvināt rasu ienaidu un izsaukt nigeru nīdējus no vigu slēptuvēm Klantonas ielās. Vigu biedru skaits bija krities. Heilijs būs vigu jaunais kara sauciens, vigu jaunais uzbrukuma mērķis.

"Koba kungs, vai jums iespējams mums sagādāt šā nigera, viga advokāta, tiesneša un zvērināto vārdus un adreses?" prasīja Sisons.

Kobs pārdomāja šo lūgumu. "Visus, tikai ne zvērinātos. Nav tak vēl izraudzīti."

"Un kad tos varēs uzzināt?"

"Velns vigu zina. Laikam pirms prāvas sākuma. Par ko jūs domājat?"

"Mēs vēl nezinām, bet liekas, ka klans iejauksies. Mums mazliet jāparāda zobi, un šī varētu būt laba iespēja to darīt."

"Vai es varēšu palīdzēt?" Kobs kāri prasīja.

"Jums būtu jābūt biedram."

"Mums tur nav klana nodaļas. Tā izjuka pirms laba laika. Mans vectēvs bija biedrs."

"Vārdu sakot, upura vectēvs bija klana biedrs?"

"Uhū," Kobs lepni atbildēja.

"Nu, tad gan nav jautājuma. Mēs iejauksimies." Klana biedri grozīja galvas, neticot tam, kur Misisipi nonākusi, un solīja atriebties. Vigi izskaidroja Kobam, ka gadījumā, ja vigam atrastos pieci vai seši draugi ar līdzīgiem uzskatiem, kas arī gribētu iestāties klanā, viņi sarīkotu plašu un slepenu ceremoniju kaut kur dziļi Forda aprigķa mežos ar degošu krustu un dažādām izrīcībām. Tur viņus uzņemtu par pilntiesīgiem biedriem. Forda apriņķa kukluksklana klavernas biedriem. Un viņi visi sanāktu kopā un padarītu Heilija prāvu par balto cilvēku triumfu. Viņi rīkotos tik aktīvi, ka neviens kaut cik jēdzīgs zvērinātais nebalsotu par nigera attaisnošanu. Ja varētu savākt duci, viņu ieceltu par Forda apriņķa klavernas vadītāju.

Kobs atbildēja, ka viņam ir diezgan brālēnu, lai uzsāktu klavernu. Viņš atstāja sapulci gluži apreibis ar domu, ka nu viņš ir klanam piederīgs tāpat kā viņa vectēvs.

Baklejs nebija šo lietu labi noorganizējis. Viņa preses izrādi sešpadsmitos ziņu raidījumi ignorēja. Džeiks grozīja sava melnbaltā televizora pogas un sāka skaļi smieties, kad raidāmtikli, Memfisa, Džeksona un Tupelo beidza ziņu raidījumus, ne ar vārdu nepieminot izvirzīto apsūdzību. Viņš varēja iedomāties, kā Bakleja ģimene sēdēja pie televizora, nikni grozot pogas un izmisīgi meklējot ģimenes varoņa attēlu. Un tad deviņpadsmitos, kad Tupelo pēdējo reizi raidīja gaidāmā

laika ziņas, viņi atstāja ģimenes galvu vienu. Varbūt vēlajās ziņās divdesmit divos, viņš droši vien domāja.

Divdesmit divos Džeiks un Karla bija uz dīvāna tumsā, un viņa bija savas kājas pārlikusi pāri vīra kājām. Un tad beidzot tur nu viņš bija, vicinot dokumentus un kliedzot, kamēr 4. kanāla reportieris skaidroja, ka šis ir Rūfuss Baklejs, prokurors, kas apsūdzēs Kārlu LI Heiliju, pret ko tagad izvirzīta formāla apsūdzība. Pēc šausmīga Bakleja attēla kamera parādīja brīnišķīgu skatu no Klantonas centra, un tad reportieris divos teikumos pastāstīja par gaidāmo prāvu vasaras beigās.

"Viņš ir pretīgs. Kāpēc viņam bija jāsasauc preses konference, lai paziņotu par apsūdzību izvirzīšanu?"

"Baklejs ir prokurors. Mēs, aizstāvības advokāti, presi ienīstam."

"To es esmu ievērojusi. Mani vāki par šo prāvu ātri piepildās."

"Lūdzu, nokopē svarīgāko mammai!"

"Vai tu šos dokumentus viņai autografēsi?"

"Tikai par samaksu. Tavus es autografēšu par brīvu."

"Labi. Un, ja tu prāvu zaudēsi, es tev piesūtīšu rēķinu par izgriešanu un kārtošanu."

"Es tev gribētu atgādināt, mana mīļā, ka es vēl neesmu zaudējis nevienu slepkavības prāvu. Patiesību sakot, tris pret nulli."

Karla piespieda pogu, un sinoptiķis palika, bet skaņa nozuda. "Vai tu zini, kas man patīk vismazāk tavās slepkavību prāvās?" Viņa nospēra spilventiņu no savām tievajām, brūnajām un gandrīz vai nevainojamām kājām.

"Šāvieni, drausmīgums un tās asinspirtis?"

"Nē." Karla atsēja savus līdz pleciem garos matus un ļāva tiem nokrist uz dīvāna malas.

"Dzīvības zaudēšana, lai cik nenozīmīga?"

"Nē." Viņai mugurā bija viens no Džeika pārstērķelētajiem sešpadsmitā lieluma Oksfordas krekliem, un viņa sāka spēlēties ar krekla pogām.

"Šausmīgais skats, kad jaunam, nevainīgam cilvēkam draud gāzes kamera?"

"Nē." Viņa sāka kreklu atpogāt. Zilganā gaisma no televizora atplaiksnījās tumšajā istabā, un ekrānā smaidīgs ziņu lasītājs bezbalsīgi atvadījās.

"Jaunas ģimenes bailes, kad viņu tēvs stājas sev līdzīgo zvērināto priekšā?"

"Ari nē." Krekls bija vaļā, un zem tā pret brūno ādu spīdēja balta, plāna zīda drāna.

"Mūsu tieslietu sistēmas apslēptais negodīgums?"

"Nē." Un Karla izstiepa gandrīz nevainojamu brūnu kāju pār dīvāna atzveltni.

"Neētiskais un negodīgais veids, kā policija un prokurori noķer nevainīgus cilvēkus?"

"Nē." Viņa atsēja saitīti starp abām gandrīz perfektajām krūtīm.

"Cilvēka gara dedzīgums, niknums, intensitāte, neaprobežotās emocijas, neapvaldītās kaislības?"

"Taisni tā!" Karla teica. Krekli un biksītes atsitās pret spuldzēm un kafijas galdiņu, bet abi ķermeņi sakusa uz biezajiem dīvāna spilveniem. Vecais dīvāns, Karlas vecāku dāvana, šūpojās un čīkstēja uz senlaicīgā parketa. Dīvāns bija izturīgs un pieradis šūpoties un čīkstēt. Jauktenis Maksis tūliņ — kā pieradis — aizskrēja, lai uzmanītu Hannas durvis.

14.

Harijs Rekss Vonners bija advokāts, kura specialitāte bija visnejaukākās šķiršanās prāvas, un viņš bez apstājas turēja cietumā kādu nelaimes putnu, kas bija aizmirsis š ķirtajai sievai samaksāt bērnu pabalsta naudu. Viņš bija zemisks un ļaunprātīgs, taču Forda apriņķa iedzīvotāji, kas gatavojās šķirties, viņa pakalpojumus ļoti pieprasīja. Viņš varēja atprasīt bērnus, māju, fermu, videomagnetofonu, mikroviļņu krāsni, gluži visu. Kāds bagāts fermeris viņam maksāja katru mēnesi tikai par to, lai viņa pašreizējā sieva netiktu pie Harija pirmā. Harijs Rekss sūtīja savus krimināllietu klientus pie Džeika, bet Džeiks sūtīja savas nejaukās šķiršanās lietas Harijam Reksam. Viņi bija draugi un nevarēja ieredzēt citus advokātus, īpaši no Salivana firmas.

Otrdienas rītā viņš iedrāzās ēkā un uzrūca Etelei: "Džeiks uz vietas?" Viņš aizlīgoja trepju virzienā, nikni skatoties atpakaļ un cerot, ka viņa iebildīs. Bet Etele pamāja, zinot, ka nav vērts jautāt, vai viņam ir vizīte. Harijs Rekss bija viņu par to vairākkārt izlamājis. Bet Harijs bija vairākkārt izlamājis gandrīz vai katru.

Trepes līgojās, kad viņš nesās augšā. Ieejot lielajā istabā, viņš smagi elsoja.

"Labdien, Harij Reks, vai tiksi līdz galdam?"

"Kāpēc tu neierīko biroju apakšstāvā?" Harijs Rekss prasīja, cīnoties pēc elpas.

"Tev nepieciešama vingrošana. Ja tev nebūtu jākāpj pa šīm kāpnēm, tu svērtu vismaz simt trīsdesmit piecus kilogramus."

"Paldies. Starp citu, es tikko nāku no tiesas nama. Nūss, ja tas iespējams, vēlas tevi redzēt savā kabinetā pusvienpadsmitos. Grib pārrunāt ar tevi un Bakleju Heilija pirmsprāvas norisi, prāvas datumu un tamlīdzīgus mēslus."

"Labi, es tur aizskriešu."

"Es pieņemu, ka esi dzirdējis par galveno zvērināto tiesu?"

"Protams, man te ir izvirzītās apsūdzības teksts."

Harijs Rekss pasmaidīja. "Nē. Nē, es runāju par balsošanu, lai izvirzītu apsūdzību."

Džeiks sastinga un ar interesi paskatījās viesī. Harijs Rekss apgrozījās klusās un tumšās aprindās, kas kā mākonis lidinājās virs apriņķa. Viņš bija nebeidzams baumu un tenku avots un ļoti lepojās par patiesības izplatīšanu — gandrīz vienmēr. Viņš bija pirmais, kas uzzināja gandrīz visu. Harija Reksa leģenda nostiprinājās ar viņa pirmo zvērināto prāvu pirms divdesmit gadiem. Dzelzceļa sabiedrība, ko viņš bija iesūdzējis par vairākiem miljoniem, atteicās maksāt desmit centu. Pēc trīs dienu prāvas zvērinātie devās uz savu telpu apspriesties. Dzelzceļa sabiedrības advokāti sāka uztraukties, kad zvērinātie neatgriezās ar ātru viņu lietas attaisnojumu. Tad, kad zvērinātie nevarēja vienoties arī otrajā dienā, viņi piedāvāja Harijam Reksam divdesmit piecus tūkstošus. Ar saviem dzelzs nerviem viņš advokātus aizsūtīja pie velna. Klients bija ar mieru šo naudu ņemt. Harijs Rekss pasūtīja arī viņu pie velna. Pēc vairākām stundām nogurusi zvērināto tiesa atgriezās ar lēmumu piešķirt klientam simt piecdesmit tūkstošus dolāru. Harijs Rekss parādīja mēli pretējās puses advokātiem, ignorēja savu klientu un devās uz tuvāko bāru. Tur viņš nopirka dzērienus visiem klātesošajiem un garā vakara laikā sīki izklāstīja, kur un kā viņš bija zvērināto telpā paslēpis mikrofonus un tāpēc skaidri zinājis, ko zvērinātie runā. Šī ziņa nonāca tiesas namā, un Mērfijs atrada, ka vairākas stieples stiepjas pa sildīšanas cauruli. Štata advokatūras komiteja šo lietu izmeklēja, bet neko neatrada. Ja Harijs Rekss bija tiesas zālē, nākamos divdesmit gadus tiesneši lika tiesas darbiniekiem pārmeklēt zvērināto telpu.

"Kā tu kaut ko zini par šo balsošanu?" Džeiks prasīja ar aizdomām katrā zilbē.

"0, man ir savi avoti."

"Nu labi, kā gāja balsošanā?"

"Divpadsmit pret seši. Vēl viena balss — un tev rokās nebūtu nekāda dokumenta."

"Divpadsmit pret seši," Džeiks atkārtoja.

"Baklejs tikko nenomira. Kāds baltais, vārdā Krovels, pārņēma visu savās rokās un gandrīz panāca to, ka pret tavu veci neizvirza apsūdzību."

"Vai tu pazīsti šo Krovelu?"

"Es nokārtoju viņa šķiršanos pirms diviem gadiem. Viņš dzīvoja Džeksonā, kad viņa pirmo sievu izvaroja kāds nigeris. Viņa sajuka prātā, un viņi izšķīrās. Tad viņa paņēma gaļas nazi un pārgrieza roku vēnas. Pēc tam viņš pārcēlās uz Klantonu un apprecēja kādu slampu no laukiem. Tas gāja kādu gadu. Bet šai gadījumā viņš nokopa Bakleju. Pavēlēja viņam apsēsties un aizvērties. Man būtu paticis to redzēt."

"Liekas, ka tu to redzēji."

"Nē, man tikai ir labi avoti."

"Kas?"

"Džeik, neāksties!"

"Vai tev bija mikrofoni zvērināto telpā?"

"Nē, es tikai rūpīgi klausos. Tā ir laba zīme, vai ne?"

"Kas?"

"Šī balsošana. Seši no astoņpadsmit balsoja par viņa palaišanu brīvībā. Tā ir laba zīme. Dabū pāris nigeru prāvas zvērināto vidū, lai viņi neļauj vienbalsīgi balsot."

"Tas nu nav tik viegli. Ja prāva būs šai apriņķī, ir labas iespējas dabūt baltu zvērināto tiesu. Tās te ir visai parastas un, kā pats zini, pilnīgi likumīgas. Bez tam izklausās, ka šis čalis Krovels tāds bija viens pats."

'Tā domāja ari Baklejs. Tev vajadzēja redzēt šo ēzeli. Viņš cēli staigā pa tiesas zāli, gatavs sniegt autogrāfus par savu lielo televīzijas uzstāšanos pēcpusdienā. Neviens par to nevēlas runāt, tāpēc viņš uzsāk sarunas pats. Baklejs ir kā bCrns, kas tiecas pēc uzmanības."

"Esi mīlīgāks. Viņš var būt tavs nākamais gubernators."

"Tikai ne tad, ja viņš zaudēs Heilija prāvu. Un, Džeik, viņš zaudēs Heilija prāvu. Mums ir jāatrod laba zvērināto tiesa, divpadsmit labi un uzticami pilsoņi, un tad mēs viņus piekukuļosim."

"Es to nedzirdēju."

'Tas vienmēr ir efektīvi."

Dažas minūtes pēc pusvienpadsmitiem Džeiks iegāja tiesneša birojā aiz tiesas zāles un vēsi sarokojās ar Bakleju, Musgrovu un Ičabodu. Viņi bija Džeiku gaidījuši. Nūss pamāja uz krēslu un apsēdās aiz rakstāmgalda.

"Džeik, šīs pārrunas būs tikai dažu minūšu garas." Ičabods palūrēja gar degunu. "Es gribētu noturēt Karla Lī Heilija pirmsprāvas izmeklēšanu rīt no rīta deviņos. Vai tas rada problēmas?"

"Nē. Tas ir pieņemami," atbildēja Džeiks.

"Mums būs dažas citas pirmsprāvas izmeklēšanas rīta pusē, tad mēs sāksim laupīšanas izmeklēšanu desmitos. Vai tā ir, Rūfus?"

"Jā, ser."

"Labi. Tagad pārrunāsim Heilija kunga prāvas datumu. Kā jūs zināt, nākamā tiesas sesija būs augusta beigās — trešajā pirmdienā — ,un es pieņemu, ka tiesas kalendārs būs tikpat pārpildīts, kā tas ir pašlaik. Bet šīs lietas nopietnā rakstura dēļ un, godīgi sakot, popularitātes dēļ man šķiet, ka prāvai jānotiek tik drīz, cik iespējams."

"Jo ātrāk, jo labāk," piebilda Baklejs. .

"Džeik, cik ilgu laiku jums vajadzēs, lai sagatavotos?"

"Sešdesmit dienas."

"Sešdesmit dienas!" Baklejs neticīgi iesaucās. "Kāpēc tik ilgi?"

Džeiks neatbildēja un skatījās, kā Ičabods noregulēja acenes un pētīja savu tiesas kalendāru. "Vai sagaidāms, ka jūs gribēsiet prāvu pārcelt citur?" viņš vaicāja.

"Jā."

"Tas neko nemainīs," Baklejs pasmīnēja. "Mēs viņu notiesāsim vienalga kur."

"Tas labi izklausītos televīzijas kameru priekšā," Džeiks klusu piezīmēja.

"Jums nu par to nevajadzētu runāt," atcirta Baklejs. "Jums tās, liekas, pašam labi patīk."

"Kungi, lūdzu," Nūss teica. "Kādus citus pirmsprāvas ierosinājumus mēs varam gaidīt no aizstāvības?"

Džeiks bridi pārdomāja. "Būs vēl citi."

"Vai es drīkstu zināt, kādi?" Nūss jautāja ar mazu nepatiku balsī.

"Tiesneša kungs, es acumirklī nevēlos iztirzāt savu aizstāvību. Mēs tikko saņēmām izvirzīto apsūdzību, un es to vēl neesmu paguvis pat pārrunāt ar savu klientu. Mums acīmredzot būs daudz darba."

"Cik laika jums vajag?"

"Sešdesmit dienas."

"Vai jūs gadījumā nejokojat?" Baklejs kliedza. "Štats varētu šo prāvu tiesāt rīt, tiesneša kungs. Sešdesmit dienas ir smieklīgi daudz."

Džeiks saniknojās, bet nekā neteica. Baklejs aizgāja pie loga, pats pie sevis neticīgi murminādams.

Nūss apskatīja savu kalendāru. "Kāpēc sešdesmit dienas?"

"Šī varētu būt sarežģīta tieslieta."

Baklejs iesmējās un turpināja šūpot galvu.

. "Vai mēs varam gaidīt vājprāta aizstāvību?" prasīja tiesnesis.

"Jā, ser. Mums vajadzēs laiku, lai Heilija kungu varētu izmeklēt mūsu psihiatrs, pēc tam štats vēlēsies, lai to dara štata ārsti."

129

"Es saprotu."

5 1822

"Un mums var būt vēl citas pirmsprāvas lietas. Šī ir plaša lieta, un es vēlos būt drošs, ka man ir diezgan laika sagatavoties."

"Bakleja kungs?"

"Man vienalga. Štatam ir vienalga. Mēs prāvu varētu iztiesāt rīt."

Nūss kaut ko atzīmēja kalendārā un pārbīdīja savas acenes, kamēr tās atdūrās pret kārpu, kas bija novietota precīzi knābja galā. Deguna lieluma un galvas savādās formas dēļ viņa godībai bija jāgatavo īpašas acenes ar sevišķi gariem kātiem. Nūss acenes nekad nelietoja lasīšanai vai kādai citai vajadzībai, izņemot nepieciešamību ar to palīdzību novērst uzmanību no deguna. Džeiks to vienmēr bija sapratis, bet viņam trūka dūšas paskaidrot viņa godībai, ka smieklīgās, oranžās acenes ar sešstūrainajiem stikliem atņēma uzmanību visam citam apkārt un novirzīja to uz degunu."

"Cik ilgu prāvu jūs gaidāt, Džeik?" Nūss prasīja.

"Trīs vai četras dienas. Bet vajadzēs vēl apmēram trīs dienas, lai izvēlētos zvērinātos."

"Bakleja kungs?"

"Izklausās diezgan pareizi. Bet es nesaprotu, kāpēc trīs dienu prāvai vajadzīgs sešdesmit dienu sagatavošanās laiks. Man šķiet, ka prāva jāiztiesā drīzāk."

"Nomierinieties, Rūfus," Džeiks rāmi teica. "Televīzijas kameras te būs kā sešdesmit, tā deviņdesmit dienu laikā. Tās pārjums neaizmirsīs. Jūs varat dot intervijas, noturēt preses konferences, sprediķot, ko vien vēlaties. Visu. visu. Un nerūpējieties tik daudz. Jums būs jūsu iespējas."

Bakleja acis sašaurinājās un seja kļuva sarkana. Viņš paspēra trīs soļus Džeika virzienā. "Ja es nemaldos, Brigansa kungs, jums pagājušajā nedēļā ir bijis vairāk interviju un kameru nekā man."

"Es zinu, un jūs esat greizsirdīgs, vai ne?"

"Nē, es neesmu greizsirdīgs. Man kameras nav svarīgas…"

"Ūja, kopš kura laika?"

"Kungi, lūdzu," iejaucās Nūss. "Šī būs gara, emociju pilna lieta. Es gaidu, ka mani juristi uzvedīsies kā profesionāļi. Tātad kalendārs ir pārpildīts. Vienīgais puslīdz brīvais laiks ir 22. jūlija nedēļa. Vai tad to varētu iztiesāt?"

"Mēs tajā nedēļā varam būt tiesā," teica Musgrovs.

Džeiks uzsmaidīja Baklejam, pāršķirstīja kalendāru. "Liekas labi."

"Labi. Visi pirmsprāvas ierosinājumi un citas lietas jānokārto līdz pirmdienai, 8. jūlijam. Pirmsprāvas izmeklēšana notiks rit no rīta deviņos. Jautājumi?"

Džeiks piecēlās, sarokojās ar Nūsu un Musgrovu un devās projām.

Pēc pusdienām viņš apmeklēja savu slaveno klientu Ozija birojā. KarlsLībijacietumāsaņēmisizvirzītāsapsūdzībaskopiju,un viņam bija jautājumi advokātam.

"Kas ir pirmās klases slepkavība?"

"Tā sliktākā no visām."

"Cik dažādu slepkavību ir?"

"Trīs. Nogalināšana bez iepriekšēja nodoma, parasta slepkavība un pirmās klases slepkavība ar iepriekšēju nodomu."

"Ko dabū par nogalināšanu bez iepriekšēja nodoma?"

"Divdesmit gadus."

"Parastu slepkavību?"

"Divdesmit līdz mūža ieslodzījumam."

"Pirmās klases?"

"Gāzes kamera."

"Un kas notiek ar nopietnu uzbrukumu drošības virsniekam?"

"Mūža ieslodzījums bez kādas iepriekšējas atbrīvošanas."

Karls Lī rūpīgi apskatīja izvirzīto apsūdzību. "Tātad jūs sakāt, ka man ir divas gāzes kameras un viens mūža cietums?"

"Vēl ne. Pirms tam jums ir tiesības uz prāvu, kas, starp citu, ir nolikta uz 22. jūliju."

"Bet tas taču ir pēc veseliem diviem mēnešiem! Kāpēc tik ilgi?"

"Tik daudz laika mums vajag. Vajadzēs laiku, lai atrastu psihiatru, kas konstatēs, ka jūs bijāt traks. Tad Baklejam būs jūs jāsūta uz Vitfīldu, kur jūs izmeklēs štata ārsti, kas savukārt teiks, ka jūs nebijāt vis traks šaušanas laikā. Tad mēs iesniegsim tiesai dokumentus, Baklejs tiesai iesniegs dokumentus, mums būs dažādas apspriedes. Tas viss prasa laiku."

"Vai nav iespējams to izdarit ātrāk?"

"Mēs to negribam izdarīt ātrāk."

"Bet ja es tā gribu?" Karls Lī strupi izgrūda.

Džeiks viņā ilgi skatījās. "Kas tad nu, lielais veci?"

"Man no šejienes jātiek ārā un labi ātri."

"Man likās, jūs atzināt, ka cietumā nemaz tik slikti nav."

"Nav jau, bet man ir jātiek mājās. Gvenai vairs nav naudas, darbu nevar atrast. Lesteram ir grūtības ar sievu. Viņa visu laiku zvana, un Lestera te vairs ilgi nebūs. Un es negribu radiem prasīt palīdzību."

"Bet vai viņi palīdzēs?"

"Jā, daži no viņiem. Arī viņiem ir savas problēmas. Jums mani jādabū ārā no šejienes, Džeik."

"Klausieties, jums rīt no rīta deviņos būs pirmsprāvas izmeklēšana.

Pati prāva būs 22. jūlijā, un es datumu nemainīšu, vai tas jums patīk vai ne. Vai es jums esmu izskaidrojis pirmsprāvas izmeklēšanu?"

Karls Lī pakratīja galvu.

"Nepaies ne divdesmit minūtes. Mēs parādīsimies lielajā tiesas zālē pie tiesneša Nūsa. Viņš jums prasīs dažus jautājumus, pēc tam tāpat man. Nūss pirmsprāvas laikā nolasīs izvirzīto apsūdzību un prasīs, vai jūs esat saņēmis kopiju. Tad viņš jums prasīs atzīt, vai jūs esat vainīgs vai nevainīgs. Kad jūs atbildēsiet: "Nevainīgs,"— tiesnesis noliks prāvas datumu. Jūs apsēdīsieties, un es ar Bakleju sākšu vareni plēsties par jūsu drošības naudu. Nūss atteiksies noteikt drošības naudu, un jūs nonāksiet atpakaļ cietumā, kur paliksiet līdz prāvai."

"Un pēc prāvas?"

Džeiks pasmaidīja. "0, nē. Pēc prāvas jūs nepaliksiet cietumā."

"Apsolāt?"

"Nē, solīt es to nevaru. Vai ir vēl kādi jautājumi par rītdienu?"

"Nē. Sakiet, Džeik,— cik naudas es jums samaksāju?"

Džeiks apklusa, sajūtot problēmu. "Kāpēc jūs prasāt?"

"Tāpat vien."

"Deviņus simtus un obligāciju."

Gvenai bija mazāk nekā simt dolāru. Bija jāmaksā rēķini un bija maz pārtikas. Viņa apmeklēja vīru cietumā svētdien un veselu stundu bija raudājusi. Panika bija viņas galvenā dzīves jēga, viņas dzīves veids. Bet arī viņš zināja, ka naudas vairs nav, un saprata uztraukuma iemeslus. Gvenas ģimene daudz nepalīdzēs, varbūt šo to no dārziem un pa dolāram pienam un maizei. Ja bija runa par bērēm un slimnīcu apciemojumiem, tad gan viņi bija ļoti uzticami. Tad viņi bija devīgi un stundām ilgi varēja kaukt, vaidēt un sagatavot izrādi. Bet, ja bija vajadzīga nauda, viņi pazuda krūmos. Karlam Lī sievas ģimene nepatika, un viņa paša nebija daudz labāka.

Viņš gribēja lūgt Džeikam simt dolārus, bet izšķīrās gaidīt, kamēr Gvenai nebūs vairs nemaz. Tad būs vieglāk.

Džeiks šķirstīja dokumentus un gaidīja, kad Karls Lī lūgs naudu. Kriminālie klienti, īpaši melnie, parasti prasīja daļu honorāra atpakaļ. Viņš ļoti šaubījās, vai paršo lietu ienāks vairāk nekādeviņi simti, un viņš netaisījās no tā neko atdot. Bez tam melnie parasti cits citu atbalstīja. Gan ģimenes būtu klāt un arī baznīcas sāktu palīdzēt. Badā neviens nenomirs.

Viņš vēl pagaidīja un tad salika dokumentus diplomātā. "Vai vēl kāds jautājums. Kari Lī?"

"Jā. Ko lai es rīt saku?"

"Ko jūs gribētu sacīt?"

"Es gribētu tiesnesim izstāstīt, kāpēc es tos neliešus nošāvu. Viņi izvaroja manu meitu. Viņus pienācās nogalināt."

"Un jums liekas, ka pēc šāda izskaidrojuma viņš jūs palaidīs brīvībā?"

Karls Lī neatbildēja.

"Redziet, Kari Lī, jūs mani nolīgāt par savu advokātu. Un jūs todarijāt tāpēc, ka jūs man uzticaties, vai ne? Ja es rīt gribēšu, lai jūs kaut ko sakāt, es jums to pateikšu. Ja ne, tad jūs paliksiet pavisam kluss. Jūlijā prāvas laikā jums būs iespēja izstāstīt savu versiju. Bet starplaikā es būšu vienīgais, kas runās."

"Tur nu jums taisnība."

Lesters un Gvena salādēja puikas un Toņu sarkanajā kadiljakā un aizbrauca uz klīniku līdzās slimnīcai. Izvarošana bija notikusi pirms divām nedēļām. Toņa mazliet kliboja, bet gribēja kāpt pa kāpnēm un skraidīt ar brāļiem. Māte viņu turēja pie rokas. Kāju un sasistā dibena sāpīgums bija gandrīz izzudis, apsējus ap locītavām noņēma jau pagājušajā nedēļā, un viss dzija normāli. Marle un vate kājstarpē palika.

Mazā istabiņā viņa noģērbās un apsēdās mātei blakus uz popēta galda. Māte viņu turēja apkamptu un siltu. Ārsts skatījās mutē un aptaustīja žokli. Viņš aptaustīja un apskatīja roku un kāju locītavas. Ārsts apguldīja meiteni uz galda un aptaustīja kājstarpi. Viņa iekliedzās un pieķērās mātes rokai.

Viņai atkal sāpēja.

15.

Trešdienas rītā pulksten piecos Džeiks savā birojā sūca kafiju un skatījās cauri durvīm pāri tumšajam tiesas nama laukumam. Viņš bija slikti gulējis, piecēlies un atbraucis uz darbu, lai izmisīgi meklētu kādu nezināmu Džordžijas tiesas spriedumu. To viņš atcerējās no tieslietu skolas, ka lēmums uzdeva tiesnešiem un prokuroriem piekrist drošības naudas noteikšanai pirmās klases slepkavību gadījumos, ja apsūdzētais nekad nebija sodīts, viņam piederēja īpašums, tam bija stabils darbs un daudz radu apkaimē. Šo lēmumu viņš neatrada. Toties viņš gan atrada veselu rindu nesenu, labi pamatotu, skaidru un nepārprotamu Misisipi lēmumu, kas atļāva tiesnesim izšķirties par drošības naudu. Tā skanēja likums, un to Džeiks labi zināja, bet viņam vajadzēja kaut ko piedāvāt Ičabodam. Viņš nodrebēja, domājot par to, kā pieprasīt Karlam Lī drošības naudas piešķiršanu. Baklejs kliegtu un sprediķotu, un uzskaitītu

visus tos burvīgos lēmumus, Nūss smaidot noklausītos un tad noliegtu drošības naudu. Džeiks dabūtu spērienu pa pakaļgalu jau pirmajā sadursmē.

"Jūs gan esat agri, saldumiņ," Della teica savam iemīļotākajam klientam, ielejot kafiju.

"Nu, vismaz es te esmu." Džeiks dažas dienas pēc Lūnija kājas amputācijas bija izvairījies no kafejnīcas. Lūnijs bija iecienīts, un tāpēc gan Kafijas namā, gan vispār pilsētā pret Heilija advokātu bija manāma nepatika. Viņš to saprata un mēģināja neievērot.

Bija arī visai plaša nepatika pret advokātu, kas varēja aizstāvēt nigeri, kurš nogalinājis divus baltos.

"Vai jums ir brītiņš laika?" Džeiks prasīja.

"Protams," Della atbildēja un apskatījās apkārt Piecos piecpadsmit kafejnīcā vēl nebija daudz cilvēku. Viņa apsēdās Džeikam pretim un ielēja sev kafiju.

"Par ko te pašlaik runā?" Džeiks prasīja.

"Parasto — par politiku, makšķerēšanu, lauksaimniecību. Tas jau nemainās. Es te strādāju jau divdesmito gadu, pasniedzot tos pašus ēdienus tiem pašiem cilvēkiem, un viņi vēl arvien runā par tām pašām lietām."

"Un neko jaunu?"

"Par Heiliju. Par to te runā ļoti daudz. Izņemot brīžus, ja klāt ir kāds svešs, tad viņi atgriežas pie parastā."

"Kāpēc?"

'Tāpēc, ka katram, kas izklausīsies tā, it kā viņš kaut ko zinātu, reportieri sekos un prasīs daudz jautājumu."

"Tik briesmīgi?"

"Nē. Lieliski. Mums nekad nav bijis tik daudz viesu."

Džeiks pasmaidīja, sasmērēja ar sviestu savus gritus, tad piepilināja tabasko mērci.

"Ko jūs domājat par šo lietu?"

Della pakasīja degunu ar garajiem, sarkanajiem nagiem un papūta kafiju. Viņa bija labi pazīstama ar savu atklātību, un viņš cerēja, ka saņems patiesu atbildi.

"Viņš ir vainīgs. Viņš viņus nogalināja. Tas ir pilnīgi skaidrs. Bet, nolādēts, viņam bija visīstākais iemesls, kādu es varētu iedomāties. Te par viņu dzird daudz laba."

"Bet ja jūs būtu zvērinātā? Kā jūs balsotu?"

Della paskatījās uz priekšējām durvīm un pamāja kādam pastāvīgam viesim. "Nu, mana doma ir tā, kajāpiedod katram, kas nogalina izvarotāju.

īpaši tēvam. Bet, no otras puses, mēs nevaram pie|aut, kacilvēks pagrābj ieroci un nokārto to, kas būtu jādara tiesai. Vai jūs varat pierādīt, ka viņš tai brīdī bija vājprātīgs?"

"Pieņemsim, ka es to varu izdarīt."

"Tad es balsotu par nevainību, lai arī es nedomātu, ka viņš bija traks."

Viņš uzzieda zemeņu ievārījumu grauzdētas maizesšķēleiunpiekrītoši pamāja.

"Bet kā ir ar Lūniju?" viņa prasīja. "Viņš ir mans draugs."

"Tas bija negadījums."

"Vai ar šo izskaidrojumu pietiek?"

"Nē, tā nav. Karabīne nesāka šaut negadījuma pēc. Lūniju sašāva negadījuma pēc, bet man neliekas, ka šai lietai tā ir laba aizstāvība. Vai jūs balsotu par viņa notiesāšanu Lūnija ievainojuma dēļ?"

"Varbūt gan," viņa lēnām atbildēja. "Viņš zaudēja kāju."

Kā gan viņš varētu būt vājprātīgs, nogalinot Kobu un Vilardu, bet ne Lūniju, Džeiks pārdomāja, bet neko neteica. Viņš mainīja tematu.

"Ko te tenko par mani?"

"Apmēram to pašu. Kāds viņdien prasīja, kur jūs esat, un piebilda, ka nu jau jums, tādai slavenībai, vairs nebūs laika te nākt. Es esmu dzirdējusi dažu ņurdēšanu pārjums un nigeri, bet tas ir bijis ļoti klusi. Skaļi viņi jūs nekritizē, to es neatļauju."

"Jūs esat dārgumiņš."

"Nē, es esmu nejauka kuņa, un jūs to labi zināt."

"Nē, tā jums ir tikai tāda poza."

"Jā, paskatieties uzšo!" Viņa uzlēca no galda un uzkliedza fermeriem, kas prasīja vēl kafiju. Džeiks pabeidza brokastot viens un aizgāja uz biroju.

Kad Etele ieradās darbā astoņos trīsdesmit, divi reportieri staipījās ap aizslēgtajām durvīm. Viņi sekoja Etelei pieņemšanas telpā un pieprasīja sarunu ar Brigansa kungu. Viņa šo prasību noraidīja un lūdza abus atstāt telpas. To viņi atteicās darīt un atkārtoja savu prasību. Džeiks dzirdēja troksni pirmajā stāvā un aizslēdza sava kabineta durvis. Liii Etele tiek ar viņiem galā.

No sava loga viņš skatījās, kā kādas televīzijas firmas darbinieki uzstāda kameras pie tiesas nama aizmuguresdurvīm. Džeiks juta patīkamu adrenalīna ieplūdumu ķermenī. Viņš jau sevi varēja redzēt vakara ziņu programmā, ejot steidzīgi, stingru un profesionālu soli, ar veselu baru reportieru līdzās, kas visi lūdzās intervijas, bet dabūja pretī vairākus īsus: nav komentāru! Un šī bija tikai pirmsprāvas izmeklēšana. Iedomāt vien par to, kas notiks prāvas laikā! Kameras visur, reportieri, kas izkliedz jautājumus, raksti laikrakstu pirmajā lappusē, varbūt fotogrāfija uz kāda žurnāla vāka. Kāds Atlantas laikraksts bija to nosaucis par pēdējo divdesmit gadu vissensacionālāko slepkavību ASV dienvidos. Šo prāvu varēja gandrīz vai aizstāvēt par brīvu.

Pēc brīža viņš pārtrauca troksni apakšējā stāvā un silti apsveicinājās ar reportieriem. Etele pazuda konferenču telpā.

"Vai jūs varētu atbildēt uz dažiem jautājumiem?" viens no viņiem jautāja.

"Nē," Džeiks pieklājīgi atbildēja. "Man ir jāsatiek tiesnesis Nūss."

"Tikai pāris jautājumu?"

"Nē. Bet piecpadsmitos būs preses konference." Džeiks atvēra durvis, un reportieri viņam sekoja.

"Kur būs preses konference?"

"Manā birojā."

"Ar kādu nolūku?"

"Lai pārrunātu šo lietu."

Džeiks lēnām pārgāja pāri ielai un pa īso braucamo ceļu aizgāja līdz tiesas nama kāpnēm, atbildot uz jautājumiem.

"Vai Heilija kungs būs preses konferencē?"

"Jā, ar visu ģimeni."

"Ari meitene?"

"Jā, ari viņa būs klāt."

"Vai Heilija kungs atbildēs uz jautājumiem?"

"Varbūt, es vēl neesmu izšķīries."

Džeiks atvadījās un iegāja tiesas namā, atstājot reportierus kladzinām par preses konferenci.

Baklejs iegāja pa milzīgajām koka priekšdurvīm bez troksnīša. Viņš bija cerējis uz kādu no kamerām un pilnīgi vai izmisa, uzzinot, ka prese ir pie aizmugures durvīm, lai redzētu apsūdzēto. Viņš nolēma citreiz iet pa aizmugures durvīm.

Tiesnesis Nūss novietoja auto pie ugunsdzēšanas hidranta pasta priekšā un pārcilpoja pāri tiesas laukuma zālienam līdz parādes durvīm. Ari viņu neviens neievēroja, ja neskaita retu ziņkārīgu skatu.

Ozijs lūrēja cauri loga žalūzijām un vēroja pūli, kas stāvvietā gaidīja Kārlu Lī. Vēl viens izvairīšanās variants izšāvās cauri viņa smadzenēm, bet viņš to noraidīja. Ozija birojā bija pienākuši divi duči nāves draudu Karlam Lī, bet Ozijs ievēroja tikai pāris. Tie bija noteikti — ar datumiem un stundām. Pārējie bija normāli, ikdienas nāves draudi. Un šī bija tikai pirmsprāvas izmeklēšana. Viņš domāja par prāvu un iečukstēja kaut ko Mosa, juniora, ausī. Uniformēti ķermeņi apņēma Kārlu Lī, un viņi visi kopā aizsoļoja līdz noīrētam busiņam. Seši šerifa vietnieki, Karls Lī un šoferis iekāpa. Trim Ozija jaunākajām patruļmašīnām braucot priekšā un aizmugurē, viņi ātrā gaitā devās uz tiesas namu.

Nūss bija iekārtojis kādu duci pirmsprāvas izmeklēšanu pulksten deviņos, un tad, iekārtojies savā krēslā, viņš vandījās pa dokumentu kaudzi, kamēr atrada Heilija vākus. Nūss paskatījās uz tiesas zāles pirmo rindu un tur atrada apmēram desmit nopietnus aizdomīga izskata vīriešus, kas visi bija par kaut ko apsūdzēti. Pirmās rindas galā divi šerifa vietnieki sēdēja līdzās roku dzelžos ieslēgtam melnajam, arkuruBriganss sačukstējās. Tam jābūt Heilijam.

Nūss pacēla sarkanos tiesas vākus un sakārtoja savas lasāmās acenes tā, lai tās netraucētu lasīt. Štats pret Kārlu Lī Heiliju, lietas numurs 3889. Vai Heilija kungs pienāktu tuvāk?

Roku dzelžus noņēma, un Karls Lī kopā ar savu advokātu piegāja pie paaugstinājuma. Tur viņi apstājās un skatījās augšup uz viņa godību, kas nervozi šķirstīja dokumentu vākus. Tiesas zāle apklusa. Baklejs piecēlās un cienīgi lēnām panācās uz priekšu. Mākslinieki pirmajā rindā steidzīgi zīmēja skatu viņu priekšā.

Džeiks nikni paskatījās uz Bakleju, kam nebija nekādas vajadzības būt pie paaugstinājuma izvirzītās apsūdzības lasīšanas laikā. Prokurors bija ģērbies savā vislabākajā melnajā poliestera uzvalkā ar vesti. Katrs matiņš uz viņa prāvās galvas bija ar lielu rūpību sasukāts. Viņš izskatījās kā televīzijas evaņģēlists. [22]

Džeiks piegāja klāt Baklejam un čukstēja: "Elegants uzvalks, Rūfus."

"Paldies," viņš atbildēja, mazliet pārsteigts.

"Vai uzvalks spīd arī tumsā?" Džeiks izšāva un atgriezās pie sava klienta.

"Vai jūs esat Karls Lī Heilijs?"

"Jā."

"Vai Brigansa kungs ir jūsu advokāts?"

"Jā."

"Man rokās ir apsūdzības kopija, ko galvenā zvērināto tiesa pret jums izvirzīja. Vai jūs esat saņēmis savu kopiju?"

"Jā."

"Vai jūs to izlasījāt?"

"Jā."

"Vai jūs to pārrunājāt ar savu advokātu?"

"Jā."

"Vai jūs to saprotat?"

"Jā."

"Labi. Likums pieprasa, lai es šo izvirzīto apsūdzību nolasu atklātā tiesas sēdē." Nūss noklepojās. "Misisipi štata galvenie zvērinātie, kas sastāv no labiem un likumus aizstāvošiem Forda apriņķa pilsoņiem, pēc likuma izvēlēti, zvērināti un saņēmuši uzdevumu izmeklēšanai pieminētajā apriņķī un pieminētajā štatā un pēc Misisipi štata likumiem, zvēr, ka Karls Lī Heilijs no šī pieminētā apriņķa un šī pieminētā štata, un šīs tiesas rajona nelegāli, apzināti un ar ļaunu iepriekšēju nodomu nogalināja cilvēku Biliju Reju Kobu un cilvēku Pītu Vilardu, tāpat sašāva un mēģināja nogalināt Diveinu Lūniju, drošības dienesta virsnieku, kas ir tieši aizliegts Misisipi štata likumos un darīts pretim Misisipi štata mieram un cieņai. Šis ir patiess noraksts. To parakstījusi Laverne Goseta, galvenās zvērināto tiesas priekšsēde."

Nūss izpūta elpu. "Vai jūs saprotat apsūdzību pret jums?"

"Jā."

"Vai jūs saprotat, ka gadījumā, ja jūs notiesā, jūs varētu nonākt štata cietuma gāzes kamerā?"

"Jā."

"Vai jūs pie tiesas griežaties kā vainīgs vai nevainīgs?"

"Nevainīgs."

Nūss šķirstīja tiesas kalendāru, un apmeklētāji viņu rūpīgi novēroja. Reportieri rakstīja piezīmes. Mākslinieki centrējās uz galvenajiem aktieriem, ieskaitot Bakleju, kas bija pienācis tuvu diezgan un pagriezies sāniski tā, lai mākslinieki varētu uzzīmēt profilā. Baklejs gribēja kaut ko sacīt. Viņš nicinoši skatījās uz Karla Lī pakausi, it kā viņš nevarētu vien sagaidīt, lai šo cilvēku nosūtītu uz gāzes kameru. Viņš aizlīgoja līdz galdam, kur sēdēja Musgrovs, un abi svarīgi sačukstējās. Tad Baklejs ļoti cēli pārgāja visai telpai, lai klusi apspriestos ar kādu no tiesas darbiniekiem. Pēc tam viņš atgriezāspie paaugstinājuma, kur apsūdzētais nekustoties stāvēja blakus advokātam. Džeiks labi redzēja izrādi, ko Baklejs gatavoja presei, un ārkārtīgi centās to neievērot.

"Heilija kungs," pīkstēja Nūss, "jūsu prāva ir nolikta uz pirmdienu, 22. jūliju. Visi iesniegumi un citas lietas jāiesniedz līdz 24. jūnijam un jānokārto līdz 8. jūlijam."

Karls Lī un Džeiks pamāja.

"Vai ir vēl kas?"

"Jā, jūsu godība," Baklejs dārdēja skaļi diezgan, lai viņu varētu dzirdēt uz ielas. "Štats ir pret drošības naudas noteikšanu šim apsūdzētajam."

Džeiks savilka rokas dūrēs un vēlējās kliegt. "Jūsu godība, apsūdzētais vēl nav prasījis drošības naudas noteikšanu. Bakleja kungs, kā parasti, jauc izmeklēšanas norisi. Viņš nedrīkst pretoties kaut kam, kas vēl nav prasīts. To viņam vajadzēja iemācīties tieslietu skolā."

Baklejs bija ievainots, bet turpināja: "Jūsu godība, Brigansa kungs vienmēr prasa drošības naudas noteikšanu, un es domāju, ka viņš tā atkal darīs. Štats pretosies šim lūgumam."

"Nu, un kāpēc jūs nevarētu pagaidīt, kamēr viņš to izdara?" Nūss mazliet aizkaitināti prasīja prokuroram.

"Ļoti labi," Bakleja seja kļuva sarkana, un viņš nikni paskatījās uz Džeiku.

"Vai jūs vēlaties pieprasīt drošības naudas noteikšanu?"

"Es to biju paredzējis darīt piemērotā brīdī, bet Bakleja kungs iejaucās ar savu izrādi, pirms man bija tā izdevība.

"Lieciet mierā Bakleja kungu!" Nūss pārtrauca.

"Tā būs jādara, viņš ir apjucis."

"Drošības naudu, Brigansa kungs?"

"Jā, es biju nolēmis to pieprasīt."

"Es to jau paredzēju un tāpēc pārdomāju, vai atlaišana brīvībā pret drošības naudu būtu šai gadījumā pareiza. Kā jūs zināt, to izšķirt ir tikai manas tiesības, un es nekad neatļauju to darīt pirmās klases slepkavību gadījumos. Man neliekas, ka šī tieslieta prasa kādu izņēmumu."

"Tātad jūs pretosieties drošības naudai?"

"Jā."

Džeiks paraustīja plecus un nolika vākus uz galda. "Ļoti labi."

"Vai vēl kas?" prasīja Nūss.

"Nē, jūsu godība."

Baklejs klusībā pašūpoja galvu.

"Labi. Heilija kungs, es ar šo pavēlu jums palikt Forda apriņķa šerifa uzraudzībā līdz prāvai. Jūs drīkstat iet."

Karls Lī atgriezās pie galda, kur kāds šerifa vietnieks gaidīja ar roku dzelžiem. Džeiks atvēra savu diplomātu un sāka tajā ievietot dokumentus, kad Baklejs viņu nogrāba pie rokas.

"Tas bija lēts triks, Brigans," viņš šņāca caur sakostiem zobiem.

"Pats bijāt vainīgs," Džeiks attrauca. "Laidiet manu roku vaļā!"

Baklejs palaida roku. "Man tas nepatika."

"Slikti, lielais vīr. Jums nevajadzētu tik daudz runāt. Lielas mutes viegli apdedzinās."

Baklejs bija kādus septiņus centimetrus garāks un vismaz divdesmit piecus kilogramus smagāks nekā Džeiks, un viņa niknums pieauga.

Saruna bija piesaistījusi uzmanību, un kads šerifa vietnieks nostājas starp viņiem. Džeiks pamirkšķināja Baklejam un atstāja tiesas zāli.

Pulksten divos, ienākot pa aizmugures durvīm, visa Heiliju ģimene, ko vadīja tēvocis Lesters, sapulcējās Džeika biroja ēkā. Džeiks ar viņiem satikās mazajā telpā blakus konferenču telpai. Viņi pārrunāja preses konferenci. Divdesmit minūtes vēlāk arī Ozijs un Karls Lī bezrūpīgi ienāca pa aizmugures durvīm. Džeiks aizveda viņu pie ģimenes, un tad viņi atstāja telpu.

Džeiks bija preses konferenci rūpīgi iestudējis un brīnījās pats par savām spējām iespaidot presi un viņu nepieciešamību iespaidoties. Vienā garā konferences galda pusē sēdēja Džeiks, un aiz viņa stāvēja visi trīs Karla Lī dēli. Gvena sēdēja no viņa pa labi, bet Karls Lī pa kreisi ar Toņu klēpī.

Likuma noteikumi aizliedz atklāt izvarošanas upurēs vārdu. BetToņa bija citādā stāvoklī. Viņas vārds, izskats un vecums bija labi zināmi viņas tēva dēļ. Viņa jau bija parādīta pasaulei, un Džeiks bija gribējis, lai viņu fotografē viņas labākajā baltajā svētdienas kleitiņā, sēžot uz tēva ceļgala. Nākamie zvērinātie, lai kas viņi bija un kur viņi dzīvoja, skatīsies šīs ziņas.

Reportieri saspiedās istabā, kas drīz kļuva par mazu, un vēlāk atnākušie žurnālisti atradās gaitenī un pieņemšanas istabā, kur Etele viņiem rupji aizrādīja, lai tie vācas ārā un ļauj viņai strādāt. Viens 110 šerifa vietniekiem sargāja ieejas durvis, bet divi citi sēdēja uz aizmugures kāpnēm. Šerifs Vols un Lesters, juzdamies mazliet neērti, stāvēja aiz Heilijiem un viņu advokāta.

Džeikam priekšā bija salikti mikrofoni, un zibspuldzes sacentās ar gaišajām, karstajām televīzijas gaismām.

"Man ir daži ievadvārdi," Džeiks sāka. "Vispirms es atbildēšu uz visiem jautājumiem. Lūdzu neizvirzīt ne vienu jautājumu Heilija kungam vai viņa ģimenei. Ja viņam kāds kaut ko jautās, es neļaušu atbildēt. Otrkārt, es gribu jūs iepazīstināt ar ģimeni. Man kreisajā pusē atrodas viņa sieva Gvena Heilija. Aiz mums stāv viņu dēli Karls Lī, juniors, Džārviss un Roberts. Aiz zēniem stāv Heilija kunga brālis Lesters Heilijs."

Džeiks apstājās un pasmaidīja Toņai. "Un tēva klēpī sēž Toņa Heilija. Tagad es atbildēšu uz jūsu jautājumiem."

"Kas šorīt notika tiesā?"

"Bija pirmsprāvas izmeklēšana, Heilija kungs teica, ka viņš ir nevainīgs, un prāvu nolika uz 22. jūliju."

"Vai starp jums un Bakleja kungu notika saraušanās?"

"Jā, pēc izmeklēšanas Bakleja kungs pienāca pie manis un sagrāba manu roku. Izskatījās, ka viņš man uzbruks, bet kāds šerifa vietnieks iejaucās."

"Kāpēc tā notika?"

"Bakleja kungs nevar paciest spiedienu."

"Vai jūs un Bakleja kungs esat draugi?"

"Nē."

"Vai prāva notiks Klantonā?"

"Aizstāvība iesniegs prasību prāvu pārcelt. Vieta, kur tas varētu notikt, ir tiesneša Nūsa rokās. Es nevaru neko paredzēt."

"Vai jūs varētu mums aprakstīt, ko tas viss ir nodarījis Heiliju ģimenei?"

Džeiks pāris minūtes pārdomāja, un kameras filmēja. Viņš paskatījās uz Kārlu Lī un Toņu. "Jūs skatāties uz ļoti jauku ģimeni. Pirms divām nedēļām dzīve bija laba un vienkārša. Bija darbs papīrfabrikā, mazliet iekrājumu bankā, drošība, stabilitāte, ik svētdienas visiem kopā baznīca, ģimene, kur cits citu mīl. Tad, tikai Dievam zināmu iemeslu dēļ, divi piedzēruši, narkotikas sasmēķējušies panki briesmīgi un vardarbīgi uzbruka šai desmit gadus vecajai meitenītei. Tas mūsšokēja un padarīja slimus. Viņi izjauca meitenes vecāku un ģimenes dzīvi. Tas bija pārāk daudz tēvam. Viņš salūza un tāpēc tā rīkojās. Tagad viņš sēž cietumā, gaidot prāvu, un ir iespējams, ka viņu nosūtīs uz gāzes kameru. Darbs ir pagalam. Nauda ir izlietota. Nevainība ir zudusi. Bērniem jārēķinās ar iespēju uzaugt bez tēva. Viņu mātei tagad jāmeklē darbs, lai ģimeni uzturētu. Un viņai būs jālūdz palīdzība 110 savas ģimenes un draugiem, lai viņi varētu izdzīvot. Lai atbildētu uz jūsu jautājumu, ser, jāsaka — šī ģimene ir izpostīta un iznīcināta."

Gvena sāka klusu raudāt, un Džeiks pasniedza viņai mutautiņu.

"Vai jūs domājat par vājprāta aizstāvību?"

"Jā."

"Vai jūs tā tiešām darīsiet?"

"Jā."

"Vai jūs tā kaut ko varat pierādīt?"

"Tas būs atkarīgs no zvērinātajiem. Mēs viņiem piedāvāsim ekspertus psihiatrijā."

"Vai jums ir viņu vārdi?"

"Tos atklāt šai gadījumā nebūtu vēlams."

"Vai jūs jau esat ar viņiem konsultējies?"

"Jā," meloja Džeiks.

"Mēsesam dzirdējuši tenkas par nāves draudiem Heilija kungam. Vai jūs to varētu apstiprināt?"

"Jā, un tie turpinās gan Heilija kungam un viņa ģimenei, gan manai ģimenei, šerifam, tiesnesim, gandrīz vai ikkatram, kas ar šo lietu ir saistīts. Es nezinu, cik šie draudi nopietni."

Karls Lī papliķēja Toņai pa ceļgalu un truli skatījās galdā. Viņš izskatījās nobijies, nožēlojams un tāds, kam nepieciešama laipnība. Arī viņa puikas izskatījās nobijušies, bet, sekojot ļoti stingriem norādījumiem, viņi stāvēja miera stājā un neuzdrošinājās kustēties. Karls Lī, juniors, kam bija piecpadsmit, stāvēja aiz tēva. Vidējais, trīspadsmit gadu vecais Džārviss, stāvēja aiz Džeika. Vienpadsmitgadīgais Roberts atradās aiz mātes. Viņiem bija pilnīgi vienādi zili uzvalki ar baltām apkaklītēm un sarkaniem tauriņiem. Roberta uzvalks reiz bija Karla Lī, juniora, tad Džārvisa un tagad viņa. Tas bija novalkāts, bet ļoti tīrs un glīti izgludināts. Zēni izskatījās ļoti labi. Kurš zvērinātais varētu likt viņiem uzaugt bez tēva?

Preses konference bija lieliski izdevusies. Tās atsevišķas epizodes rādīja raidāmtīkli un vietējās raidstacijas gan vakara, gan vēlajās ziņās. Bet grupa pie galda bija daudzu ceturtdienas laikrakstu pirmajās lappusēs kopā ar sīkiem aprakstiem par preses konferenci.

16.

Zviedriete bija zvanījusi vairākkārt to divu nedēļu laikā, kad viņas vīrs bija Misisipi. Viņa neuzticējās Lesteram. Lesters bija viņai atzinies sakaros ar vairākām sievietēm. Katrreiz, kad viņa zvanīja, Lestera nebija mājās unGvenai bija jāmelo un jāstāsta, ka viņš makšķerē vakariņām vai zāģē papīrmalku, lai tā varētu nopirkt pārtiku. Gvenai bija apnicis melot, un Lesteram bija apnicis tēlot runci. Un viņi bija apnikuši viens otram. Kad telefons zvanīja piektdien pirms rītausmas, Lesters atbildēja. Tā bija viņa zviedriete.

Pēc divām stundām sarkanais kadiljaks stāvēja pie cietuma. Moss, juniors, ieveda Lesteru Karla Lī kamerā. Abi brāļi čukstēja, lai nepamodinātu citus cietumniekus.

"Man jābrauc mājās," Lesters murmināja, mazliet norūpējies, mazliet nokaunējies.

"Kāpēc?" Karls Lī prasīja tā, it kā tas nebūtu gaidāms.

"Mana sieva šorīt zvanīja. Man rīt no rīta jābūt darbā, jo mani citādi atlaidīs."

Karls Lī piekrītoši pamāja.

"Man žēl, brač. Man nepatīk braukt, bet man nav izvēles."

"Es saprotu. Kad būsi atpakaļ?"

"Kad tu mani gribi atpakaļ?"

"Prāvas laikā. Tas būs Gvenai un puikām ļoti grūts laiks. Vai tu tad vari būt atpakaļ?"

"Tu zini, ka es te būšu. Man ir mazliet atvaļinājuma."

Viņi sēdēja uz Karla Lī dzelzs gultas un skatījās viens otrā. Kamera bija tumša un klusa. Abas dzelzs gultas pie otras sienas bija tukšas.

"Cilvēk, es biju aizmirsis, cik šī vieta ir šausmīga."

"Es ceru, ka es te pārāk ilgi nebūšu."

Viņi apkampās, un Leters pasauca, lai Moss, juniors, atver durvis. "Es esmu uz tevi lepns, brač," viņš teica savam vecākajam brālim un devās atpakaļ uz Čikāgu.

Otrais cilvēks, kas Kārlu Lī tai rītā apciemoja, bija viņa advokāts, un viņi satikās Ozija birojā. Džeikam bija sarkanas acis, un viņš bija viegli saniknojams.

"Kari Lī, es vakar runāju ar diviem psihiatriem Memfisā. Vai jūs zināt, cik viņi prasa par minimālu jūsu izmeklēšanu prāvas vajadzībām? Zināt vai ne?"

"Vai tad man tas būtu jāzina?" interesējās Karls Lī.

"Tūkstoti dolāru," Džeiks sāka kliegt. "Tūkstoti dolāru. Kur lai mēs atrodam tūkstoti dolāru?"

"Es jums atdevu visu naudu, kas man bija. Es pat piedāvāju…"

"Es negribu jūsu zemes īpašuma tiesības, tāpēc ka neviens šo zemi negrib pirkt, un, ja to nevar pārdot, tā nekam neder. Mums kaut kur jādabū nauda. Kari Lī. Nejau man, bet šiem psihiatriem."

"Kāpēc?"

"Kāpēc?" Džeiks neticēdams atkārtoja. "Kāpēc? Tāpēc, ka es jūs gribētu atturēt no gāzes kameras, un tā ir tikai simt jūdzes no šejienes. Tas nav nemaz tik tālu. Bet, lai to panāktu, mums ir jāpārliecina zvērinātie, ka jūs bijāt vājprātīgs tad, kad jūs šos pankus nošāvāt. Es viņiem nevaru teikt, ka jūs bijāt traks. Jūs nevarat teikt viņiem, ka jūs bijāt traks. Tam vajag psihiatra. Speciālista. Ārsta. Un viņi par brīvu nestrādā. Vai tagad saprotat?"

Karls Lī atspieda rokas uz ceļgaliem un skatījās, kā kāds zirneklis rāpo pa putekļaino paklāju. Pēc divpadsmit dienām cietumā un divām tiesas sesijām viņam kriminālā tieslietu sistēma bija galīgi apriebusies. Viņš atcerējās tās stundas un minūtes pirms slepkavībām. Ko viņš tobrīd

bija domājis? Protams, ka šiem zeņķiem bija jāmirst. Viņam nebija to žēl. Bet vai viņš bija domājis par cietumu, nabadzību, advokātiem vai psihiatriem? Laikam, bet tikai paretam. Šīs nepatikšanas bija tikai blakus apstākļi, kas bija jāpacieš īslaicīgi pirms atgriešanās brīvībā. Pēc notikuma tieslietu sistēma viņu izvētītu, attaisnotu un aizsūtītu mājās pie ģimenes. Viegli, tāpat kā Lestera saskarsme ar šo sistēmu bija bezsāpīga.

Bet tagad sistēma nedarbojās. Tā mēģināja viņu paturēt cietumā un salauzt, padarīt viņa bērnus par bāreņiem. Likās, ka tā ir nolēmusi viņu sodīt par rīcību, ko viņš uzskatīja par neatliekamu. Un tagad viņa vienīgais sabiedrotais prasīja to, ko viņš nespēja sagādāt. Viņa advokāts prasīja neiespējamo. Viņa draugs Džeiks bija nikns un kliedza.

"Dabūjiet naudu!" Džeiks uzbļāva, dodoties uz durvīm. "Dabūjiet to no jūsu brāļiem un māsām, no Gvenas ģimenes, dabūjiet to no draugiem vai draudzes. Bet dabūjiet naudu. Un tik ātri, cik iespējams."

Džeiks aizcirta durvis un izsoļoja ārā no cietuma.

Karla Lī trešais ciemiņš ieradās pirms pusdienām garā, melnā limuzīnā aršoferi un Tenesijas vadītāja licenci. Mašīna iegriezās nelielajā stāvvietā un aizņēma trīs vietas. Milzīgs, melns miesassargs atstāja savu vietu un atvēra durvis priekšniecībai. Viņi cienīgi iesoļoja cietumā.

Sekretāre pārtrauca mašīnrakstīšanu un aizdomīgi pasmaidīja: "Labrīt."

"Labrīt," atbildēja sīkākais ar aizsieto aci. "Es esmu Kaķis Brjūsters, un es gribētu runāt ar šerifu Volu."

"Vai es drīkstu vaicāt, par ko?"

"Jā, kundze. Par Heilija kungu, kas mīt šai patīkamajā vietā."

Šerifs dzirdēja savu vārdu un iznāca no biroja, lai sasveicinātos ar neganto apmeklētāju. "Brjūstera kungs, es esmu šerifs Vols." Viņi sarokojās. Miesassargs pat nepakustējās.

"Patīkami iepazīties, šerif. Es esmu Kaķis Brjūsters no Memfisas."

"Es zinu, kas jūs esat. Esmu jūs redzējis ziņu pārraidēs. Kas jūs atvedis uz Forda apriņķi?"

"Man te labs draugs ir iekūlies nepatikšanās. Tas ir Karls Lī Heilijs, un es atbraucu palīdzēt."

"Labi. Un kas tas tāds?" Ozijs prasīja, skatoties uz augšu. Ozijs bija 195 centimetrus garš, un miesassargs vēl vismaz septiņus centimetrus garāks. Tas svēra ap 135 kilogramiem, no kuriem vairums bija roku muskuļos.

"Šis te ir Sīkais Toms. Mēs viņu saucam vienkārši par Sīko."

"Ahā."

"Viņš ir tāds kā miesassargs."

"Viņam taču kabatā nav pistoles?"

"Nē, šerif, viņam tādas nevajag."

"Labi. Vai jūs ar Sīko neienāktu manā birojā?"

Birojā Sīkais aizvēra durvis un atspiedās pret tām, bet viņa priekšnieks apsēdās pie galda pretim šerifam.

"Viņš arī drīkst sēdēt," Ozijs paskaidroja.

"Nē, šerif, viņš vienmēr stāv pie durvīm. Tā viņš ir mācīts."

"Apmēram tāpat kā policijas suns?"

"Taisni tā."

"Labi. Par ko jūs vēlaties runāt?"

Kaķis atgāzās krēslā un uzlika uz ceļgala dimantiem apbērtu roku. "Redziet, šerif, mēs ar Kārlu LI jau ilgi esam draugi. Mēs bijām kopā Vjetnamas karā. 71. gada vasarā mēs bijām ielenkumā pie Da Nangas. Mani sašāva galvā un — bam! — pēc minūtes viņu kājā. Mūsu vads izjuka, un guki [23] mūs lietoja par mērķiem. Karls LI atrāpoja pie manis, uzvēla mani plecā un aizskrēja caur ložu lietu līdz ierakumiem. Viņš mani stiepa uz muguras trīs kilometru garajā ceļā uz aizmuguri. Viņš izglāba manu dzīvību. Par to viņu apbalvoja. Vai jūs to zinājāt?"

"Nē."

"Tā ir taisnība. Mēs abi divus mēnešus gulējām blakus gultās Saigonas militārajā slimnīcā un tad izvācām mūsu melnās pakaļas 110 Vjetnamas. Neplānoju tur atgriezties."

Ozijs klausījās ļoti uzmanīgi.

"Un tagad mans draugs ir grūtībās, un es gribu palīdzēt."

"Vai viņš to M-16 dabūja nojums?"

Sīkais ierūcās, un Kaķis pasmaidīja: "Protams, ka nē."

"Vai jūs gribētu ar viņu runāt?"

"Noteikti. Vai to viegli izdarīt?"

"Jā. Ja jūs novāktu Sīko no tām durvīm, es cietumnieku atvestu."

Sīkais pakāpa sānis, un divas minūtes vēlāk Ozijs bija atpakaļ ar Kārlu Lī. Kaķis aiz sajūsmas rēca, apkampa draugu, un viņi abi dauzīja viens otru kā bokseri. Karls Lī vainīgi paskatījās uz Oziju, kas saprata un atstāja biroju.[1] Guki (gooks): nicīga iesauka, koamerikārju karavīri Vjetnamā lietoja zicmeļvjelnamicšu armijas karavīru ap/.īmēSanai.

Kaķis ierunājās pirmais: "Es esmu lepns uz tevi, lielais veci, par to, ko tu izdarīji. īsti lepns. Kāpēc tu man nepastāstīji iemeslu, kura dēļ tev bija vajadzīgs ierocis?"

"Tā gadījās." "Kā tas notika?"

"Tāpat kā Vjetnamā, tikai viņi nešāva pretim."

"Tā ir vislabāk."

"Jā. Man tikai būtu gribējies, lai tas viss nenotiktu."

"Tev taču nav viņu žēl?"

Karls LI šūpojās krēslā un skatījās griestos. "Es to darītu atkal, tā ka manī nav nekāda žēluma. Es tikai gribētu, ka viņi nebūtu aiztikuši manu meitiņu. Es gribētu, lai viņa būtu tāda pati kā agrāk. Es gribētu, lai tas viss nebūtu noticis."

"Jā, jā. Vai tev te ir grūti?"

"Es par sevi nerūpējos. Bet es esmu ļoti nobēdājies par savu ģimeni."

"Jā, jā. Kā iet sievai?"

"Viņa izturēs."

"Es lasīju laikrakstā, ka prāva būs jūlijā. Tu esi bijis ziņās daudz biežāk nekā es."

"Jā, Kaķi. Bet tu vienmēr izlokies, kamēr par sevi es nupat nezinu."

"Tev ir labs advokāts?"

"Jā. Viņš ir labs."

Kaķis piecēlās un staigāja pa biroju, apbrīnojot Ozija goda rakstus un medaļas. "Tas ir mana apciemojuma īstais iemesls, manu zēn."

"Kas?" Karls Lī jautāja, nezinot, kas viņa draugam padomā, bet pārliecināts, ka apciemojumam ir iemesls.

"Kari Lī, vai tu zini, cikreiz es esmu tiesāts?"

"Liekas, ka vienmēr."

"Piecas! Piecas reizes viņi mani tiesāja. Puiši no federālajiem. Puiši no štata. Puiši no pilsētas. Narkotikas, naudas spēles, kukuļdošana, ieroči, reketi, maukas. Tu tik nosauc kaut ko, un es par to esmu tiesāts. Un zini. Kari Lī, ka es katru reizi esmu bijis vainīgs. Katru reizi, kad mani tiesāja, es biju ellīgi vainīgs. Un cik reizes mani notiesāja?"

"Nezinu."

"Nevienu. Nevienu reizi viņi to neizdarīja. Piecas prāvas un piecreiz nevainīgs."

Karls Lī smaidīja ar apbrīnu.

"Vai tu zini, kāpēc viņi mani nevar notiesāt?"

Karls LI zināja, bet tomēr pakratīja galvu. "Tāpēc, Kari Lī, ka man ir gudrākais, niknākais, blēdīgākais krimināladvokāts šai apkaimē. Viņš šmaucas, viņš nespēlē godīgi, un kruķi viņu ienīst. Bet es sēžu te un nevis kādā cietumā. Viņš darīs visu, lai prāvās uzvarētu."

"Kas viņš ir?" Karls Lī dedzīgi prasīja.

"Tu viņu būsi redzējis televīzijā, ejam iekšā un ārā no tiesām. Viņš pastāvīgi ir laikrakstos, katrreiz, kad apcietina kādu svarīgu blēdi, viņš ir klāt. Viņš dabū narkotiku tirgoņus, politiķus, mani, visus bandītus."

"Kā viņu sauc?"

"Viņš nenodarbojas ne ar ko citu kā krimināllietām. Visvairāk narkotikas, kukuļdošanas, izspiešanas, tādas lietas. Bet vai zini, kas ir viņa mīļākā nodarbošanās?"

"Kas?"

"Slepkavības. Viņš mīl slepkavību lietas. Nekad vēl nevienu nav zaudējis. Piedalās visās lielajās Memfisas prāvās. Atceries, kā kruķi noķēra tos divus nigerus, kas iemeta pāķi no tilta upē? Viņus noķēra, to darot. Pirms kādiem pieciem gadiem."

"Jā, es atceros."

"Bija liela divu nedēļu prāva, un viņi tika brīvi. Viņš bija advokāts. Izveda viņus no turienes ārā. Nevainīgi."

"Man liekas, ka es viņu esmu redzējis televīzijā."

"Protams. Viņš ir slikts čalis. Kā es te sēžu, bet viņš nekad nezaudē."

"Kā viņu sauc?"

Kaķis atgāzās krēslā un godbijīgi paskatījās uz Kārlu Lī. "Bo Maršafskis," viņš izdvesa.

Karls Lī paskatījās uz augšu, it kā mēģinādams šo vārdu atcerēties. "Nu un tad?"

Kaķis uzlika piecus pirkstus ar astoņiem karātiem uz Karla Lī ceļgala. "Viņš grib tev palīdzēt, manu zēn!"

"Man jau ir viens advokāts, kam es nevaru samaksāt. Ko es darīšu ar otru?"

"Tev nekas nebūs jāmaksā. Kari Lī. Tā būs mana darīšana. Viņš man strādā pastāvīgi. Viņš man pieder. Es pagājušo gadu viņam samaksāju simt tūkstošus, lai viņš tikai attur no manis briesmas. Tu neko nemaksāsi."

Piepeši Karlam Lī radās milzīga interese par Bo Maršafski. "Kā viņš par mani zina?"

"Tāpēc, ka viņš lasa laikrakstus un skatās televīziju. Tu jau zini, kādi ir advokāti. Vakar es biju birojā, un viņš skatījās uz tavu attēlu pirmajā lapā. Es viņam pastāstīju par mums, un viņš sāka lēkāt. Bo Maršafskis teica, ka viņš uzņemsies tavu lietu. Es teicu, ka palīdzēšu."

"Un tāpēc tu te esi?"

"Jā, jā. Viņš teica, ka pazīst īstos cilvēkus, kas tevi atbrīvos."

"Ko tādu?"

"Ārstus, psihiatrus, tādus cilvēkus. Viņš tos visus pazīst."

"Viņi maksā naudu."

"Es par to samaksāšu. Klausies manī, Kari Lī. Es par to visu samaksāšu.

Tev būs labākais advokāts un labākie ārsti, ko nauda var nopirkt. Un tavs vecais draugs Kaķis par to visu samaksās. Par naudu nedomā." ,

"Bet man ir labs advokāts."

"Cik viņš ir vecs?"

"Domāju, ka ap trīsdesmit."

Kaķis aiz brīnumiem pārgrieza acis. "Viņš ir bērns, Kari Lī. Viņš pārāk nesen beidzis skolu. Maršafskim ir piecdesmit, un viņš ir bijis vairāk slepkavību prāvās, nekā tavs puika savā mūžā jebkad redzēs. Te ir runa par tavu dzīvību, Kari Lī. Neuztici to kādam jaunulim."

Pēkšņi Džeiks bija ārkārtīgi jauniņš. Bet Lestera prāvas laikā viņš bija bijis vēl jaunāks.

"Paklausies, Kari Lī! Es esmu bijis daudzās prāvās, tie mēsli ir sarežģīti un grūti saprotami. Viena kļūda, un tava pakaļa ir ugunī. Ja šis puika kaut ko nezina, tas var izšķirt starp dzīvību un nāvi. Tu nevari atļauties, ka jauns puika tevi aizstāv cerībā, ka viņš kaut ko nesajauks. Viena kļūda," Kaķis uzsita knipi uzsvaram, "un tu jau esi gāzes kamerā. Maršafskis nekļūdās."

Karls Lī jutās iedzīts stūrī. "Vai viņš sadarbotos ar manu advokātu?" viņš prasīja, mēģinādams atrast izeju.

"Nē! Nekad! Viņš nesadarbojas ne ar vienu. Viņam palīdzības nevajag. Tavs puika maisītos pa kājām."

Karls Lī atspieda rokas uz ceļgaliem un domāja. Tūkstoš dolāru psihiatram bija neiespējami. Viņš tam neredzēja jēgas, jo viņš nebija vājprātīgs šaušanas laikā, bet tā laikam vajadzēja. Visi tā teica. Tūkstoš dolāru par lētu ārstu. Kaķis piedāvāja labāko, ko nauda var nopirkt.

"Man negribas tā darīt manam advokātam," viņš murmināja.

"Neesi muļķis, cilvēk," Kaķis bārās. "Tev jādomā par Kārlu Lī, un lai tas bērns iet pie velna. Šajā brīdī nevar domāt par apvainojumiem. Viņš ir jurists, viņš izdzīvos. Aizmirsti viņu."

"Bet es viņam jau samaksāju…"

"Cik?" Kaķis prasīja un uzsita knipi Sīkā virzienā.

"Deviņus simtus."

Sīkais izvilka biezu žūksni naudaszīmju. Kaķis paņēma deviņus simtniekus un iebāza tos Karla Lī krūšu kabatā. "Un te kaut kas bērniem," viņš teica, iedodot tūkstošdolāru naudaszīmi.

Karla Lī pulss sāka sist ātrāk, kad viņš domāja par naudu, kas gulēja virs viņa sirds. Viņš juta, kā tā kustas kabatā un viegli spiežas pie krūtīm. Viņš gribēja izvilkt lielo naudaszīmi un to paturēt rokā. Pārtika, viņš domāja, pārtika bērniem.

"Vai varam sarunāt?" Kaķis ar smaidu prasīja.

"Tu gribi, lai es atlaižu savu advokatu un pieņemu darbā tavējo?" viņš uzmanīgi apprasījās.

"Jā, jā."

"Un tu par visu samaksasi?"

"Jā, jā."

"Un nauda, kas man kabatā?"

"Tā ir tava. Paziņo, ja tev vajag vēl."

"Ļoti jauki no tevis, Kaķi."

"Es esmu jauks cilvēks. Es palīdzu diviem draugiem. Viens sen atpakaļ izglāba manu dzīvību, bet otrs izglābj manu pakaļu ik pāris gadus."

"Kāpēc viņš tik ļoti grib manu lietu?"

"Popularitātes pēc. Tu taču zini, kādi ir advokāti. Paskaties, cik popularitātes tavs puika jau ir dabūjis. Tas ir advokāta sapnis. Nu, vai sarunāsim?"

"Jā, sarunāsim."

Kaķis viņam draudzīgi uzsita pa plecu un aizgāja pie tālruņa uz Ozija galda. "Iepriekš samaksātu sarunu numuram 901-566-9800. No Kaķa Brjūstera personiski Bo Maršafskim."

Kādas pilsētas centra biroju ēkas divdesmitajā stāvā Bo Maršafskis nolika tālruņa klausuli un prasīja sekretārei, vai paziņojums presei gatavs. Viņa to izvilka no vākiem, un advokāts paziņojumu rūpīgi izlasīja.

"Izskatās pavisam labi," viņš teica. "Tūlīt nogādājiet to abiem laikrakstiem! Sakiet, lai viņi izmanto jauno fotogrāfiju. Sameklējiet "Pasta" reportieri Franku Fīldu. Sakiet, ka es šo gribu rīta numura pirmajā lappusē. Viņš ir mans parādnieks."

"Jā, ser. Un kā ir ar televīzijas raidstacijām?" viņa prasīja.

"Nogādājiet tām katrai kopiju. Man nav laika intervijai, bet nākamajā nedēļā man būs preses konference Klantonā."

Lūsiens piezvanīja sestdienas rītā sešos trīsdesmit. Karla bija dziļi zem segām un tālruni nedzirdēja. Džeiks aizripoja līdz sienai un taustījās, kamēr atrada klausuli. "Hallo," viņš vāji izdvesa. "Ko jūs darāt?" Lūsiens prasīja. "Pirms zvanīja tālrunis, es gulēju." "Laikrakstu redzējāt?"

"Cik ir pulkstenis?"

"Ejiet, dabūjiet laikrakstu un piezvaniet man, kad to apskatāt."

Tālrunis apklusa. Džeiks paskatījās uz klausuli un to rūpīgi nolika. Viņš apsēdās uz gultas malas un izberzēja miegu no acīm. Ilgs laiks bija pagājis, kopš Lūsiens pēdējo reizi zvanīja uz mājām. Tam vajadzēja būt kaut kam svarīgam.

Džeiks ieslēdza kafijas automātu, izlaida suni dārzā un, apģērbis īsās bikses un kreklu, izgāja uz ietves, kur visi trīs laikraksti bija nokrituši cits citam blakus. Viņš ienesa laikrakstus virtuvē un izklāja uz galda blakus kafijas tasei. Džeksonas laikrakstā nekā nebija. Nekā no Tupelo. Memfisas "Pastā" bija virsraksts par slepkavību Tuvajos Austrumos, un tad viņš to redzēja. Priekšējās lappuses apakšā bija Džeika attēls, un virs tā: "Briganss — ārā." Blakus bija Karla Lī fotogrāfija, bet tai līdzās lielisks kādas sejas attēls, ko Džeiks pazina. Un zem tā: "Bo Maršafskis — iekšā." Virsraksts paziņoja, ka pazīstamais Memfisas advokāts uzņēmies aizstāvēt slaveno slepkavu.

Džeiks jutās apstulbis, vārgs un apjucis. Tai vajadzēja būt kļūdai. Viņš taču tikai vakar bija runājis ar Kārlu Lī. Viņš izlasīja rakstu rūpīgāk. Tajā bija maz sīkumu, tikai apraksti par Maršafska slavenākajām uzvarām. Maršafskis apsolīja preses konferenci Klantonā. Viņš teica, ka šī tieslieta izvirzīs jaunas, slepkavības prāvās vēl nebijušas prasības, utt. Un viņš uzticas Forda apriņķa zvērinātajiem.

Džeiks klusi ielīda ērtās biksēs un sporta kreklā. Viņa sieva vēl arvien gulēja dziļā miegā. Viņš paņēma laikrakstu un aizbrauca uz biroju. Kafijas nams nebūtu diezgan drošs. Sēžot pie Eteles galda, viņš izlasīja rakstu atkal un stīvi skatījās uz attēlu pirmajā lappusē.

Lūsienam bija maz mierinājuma. Viņš pazina Maršafski jeb Haizivi, kā viņu sauca tiesu aprindās. Maršafskis bija glums blēdis ar spožām manierēm, un Lūsiens viņu apbrīnoja.

Moss, juniors, ieveda Kārlu Lī Ozija birojā, kur Džeiks gaidīja ar laikrakstu rokā. Šerifa vietnieks ātri aizgāja, aiztaisot durvis. Karl$ Lī apsēdās uz zema soliņa.

Džeiks iemeta viņam klēpī laikrakstu. "Vai esat to redzējis?" viņš uzstāja.

Karls Lī laikrakstu ignorēja.

"Kāpēc tā. Kari Lī?"

"Man nekas nav jāizskaidro, Džeik."

"Ir gan. Jums nebija dūšas man piezvanīt un to pastāstīt, man tas bija jāizlasa laikrakstā. Es pieprasu izskaidrojumu."

"Jūs gribējāt pārāk daudz naudas, Džeik. Jūs allaž kasāties par naudu. Es te sēžu cietumā, bet jūs tikai runājat par vienu vien."

"Nauda. Jūs nevarat atļauties maksāt man. Kā jūs varat atļauties Maršafski?"

"Es viņam neko nemaksāšu."

"Ko?!"

"Jūs dzirdējāt pareizi, es viņam neko nemaksāšu."

"Viņš ir sācis strādāt par brīvu?"

"Nē, maksās kāds cits."

"Kas?"

"To es neteikšu. Tā nav jūsu darīšana, Džeik."

"Jūs pieņēmāt par aizstāvi slavenāko Memfisas krimināladvokātu, un kāds cits maksās rēķinu?"

"Pareizi."

NAACP, domāja Džeiks. Bet nē, viņi neņemtu Maršafski, viņiem bija pašiem savi advokāti. Bez tam viņš viņiem bija par dārgu. Kas tad?

Karls Lī paņēma laikrakstu un to rūpīgi salocīja. Viņš bija nokaunējies un nejutās labi, bet viņš bija izšķīries. Viņš bija lūdzis, lai Ozijs piezvana Džeikam un pastāsta jaunumus, bet Ozijs bija atteicies to darīt. Karlam Lī vajadzēja pašam piezvanīt, bet viņš netaisījās atvainoties. Viņš pētīja savu attēlu pirmajā lappusē. Karlam Lī patika "slavenais slepkava".

"Un jūs man nestāstīsiet, kas maksās," teica Džeiks jau klusāk.

"Nē, Džeik, nestāstīšu vis."

"Vai jūs to pārrunājāt ar Lesteru?"

Karla Lī acīs iespīdējās niknums. "Nē, viņu netiesā, un tā nav ari viņa darīšana."

"Kur viņš ir?"

"Čikāgā. Aizbrauca vakar. Un jūs labāk viņam nezvaniet, Džeik. Es esmu izšķīries."

To nu gan mēs redzēsim, Džeiks sev teica. Lesters to visu drīz uzzinās.

Džeiks atvēra durvis. "Tātad tā nu tas ir. Atlaists, un cauri."

Karls Lī skatījās uz savu attēlu un neatbildēja.

Karla ēda brokastis un gaidīja vīru. Kāds Džeksonas reportieris jau bija Džeiku meklējis un pastāstījis viņai par Maršafski.

Vārdu nebija, tikai kustības. Džeiks ielēja tasi kafijas un aizgāja līdz aizmugures verandai. Viņš sūca karsto šķidrumu un skatījās uz pāraugušajiem krūmiem, kas atdalīja viņa zemi no blakus mājas. Spoža saule cepināja kupli zaļo bermūdas zāli un žāvēja rasu, kas cēlās augšup un pielipa kreklam. Dzīvžogi un zāle gaidīja savu iknedēļas uzkopšanu. Viņš noāva kurpes un bez zeķēm pārcilpoja pāri mitrajai zālei, lai apskatītu pārplīsušu putnu vanniņu pie mirtes, kas bija viņa pagalma vienīgais nozīmīgais koks.

Karla sekoja pa slapjajām pēdām un apstājās aiz viņa. Džeiks saņēma viņas roku un pasmaidīja. "Kā tev iet?" viņa prasīja.

"Tā nekas."

"Vai tu ar viņu runāji?"

"Jā."

"Ko viņš teica?"

Džeiks papurināja galvu un neatbildēja.

"Man žēl, Džeik."

Viņš pamāja un skatījās uz putnu vanniņu.

"Būs citas tieslietas," viņa teica bez īpašas pārliecības.

"Es zinu." Viņš domāja par Bakleju un dzirdēja smieklus. Viņš domāja par draugiem Kafijas namā un nosolījās tur nekad vairs nespert savu kāju, domāja par kamerām un reportieriem, un smaga sāpe iesēdās viņa māgā. Un tad Džeiks domāja par Lesteru, vienīgo cerību lietu atgūt.

"Vai tu gribi brokastis?" Karla jautāja.

"Nē, es neesmu izsalcis, paldies."

"Skaties uz cerīgo pusi," viņa piebilda. "Mums vairs nebūs jābaidās atbildēt pa tālruni."

"Man liekas, ka es nopļaušu zāli."

17.

Mācītāju padome bija grupa melnu sludinātāju, kas bija sasaukta, lai kārtotu melno politiskās problēmas Forda apriņķī. Klusajos gados tā sanāca reti, bet vēlēšanu laikā ik nedēļas svētdienas pēcpusdienās, lai izvaicātu kandidātus un pārrunātu svarīgāko, bet visvairāk, lai izpētītu katra kandidāta labvēlību pret melnajiem. Notika vienošanās, attīstīja stratēģiju, un nauda mainīja īpašniekus. Padome bija pierādījusi, ka tā kontrolē melno balsis. Vēlēšanu laikā dāvanas un ziedojumi melno baznīcām pieauga gluži dramatiskā veidā.

Mācītājs Olijs Eigijs sasauca īpašu padomes sēdi svētdien pēc Dievkalpojuma savā baznīcā. Viņš bija savu svētrunu saīsinājis, un sešpadsmitos viņa draudze jau sen bija mājās, kad stāvvietu piepildīja linkolni un kadiljaki. Šī sēde bija slepena, un tikai padomes locekļi bija uz to ielūgti. Forda apriņķī bija divdesmit trīs melno baznīcas, un divdesmit divi locekļi bija klāt, kad mācītājs Eigijs atklāja sēdi. Sēde būs īsa, jo dažiem mācītājiem, īpaši tiem no Kristus draudzēm, drīz jāsāk vakara Dievkalpojumi.

Šīs sēdes nolūks, viņš skaidroja, bija morālas, politiskas un finansiālas palīdzības organizēšana pilntiesīgajam draudzes loceklim Karlam Lī Heilijam. Jāizveido tieslietu fonds, lai dabūtu viņam labāko juridisko palīdzību. Vēl cits fonds jāizveido, lai atbalstītu viņa ģimeni. Viņš, mācītājs Eigijs, pārvaldīs šos fondus, un, kā parasti, katrs mācītājs būs atbildīgs par savu draudzi. Sākot ar nākamo svētdienu, lūgs īpašus ziedojumus rīta un "vakara Dievkalpojumos. Eigijs saprātīgi izdalīs naudu ģimenei. Pusi ienākumu nodos tieslietu fondam. Laika bija maz. Prāva būs jau nākamajā mēnesī. Nauda jāsavāc ātri, kamēršī bija svaiga lieta un cilvēki gribēs ziedot.

Padome mācītājam Eigijam piekrita vienbalsīgi. Viņš turpināja.

NAACP ir jākļūst aktīvai Heilija labā. Viņš nebūtu cietumā par šādu lietu, ja viņš būtu baltais. Viņu tiesās tikai tāpēc, ka viņš ir melnais. Un par to ir jārūpējas NAACP. Tās nacionālais direktors jau bija sazvanīts. Memfisas un Džeksonas nodaļas bija apsolījušas palīdzību. Būs preses konferences. Svarīgas būs demonstrācijas un parādes. Varbūt balto uzņēmumu boikots, kas bija populāra šolaiku metode, neiedomājami efektīva.

Tas viss bija jādara tūliņ, kamēr draudzes locekļi bija devīgi. Mācītāji piekrita vienbalsīgi un devās uz saviem vakara Dievkalpojumiem.

Pa daļai aiz noguruma, bet arī kauna dēļ Džeiks nogulēja Dievkalpojumu. Karla uzcepa pankūkas, un viņi visi trīs baudīja garas brokastis. Džeiks neskatījās svētdienas laikrakstos pēc tam, kad viņš Memfisas "Pasta" otrajā daļā bija atradis garu rakstu par Bo Maršafski un viņa slaveno jauno klientu. Rakstā bija vairāki attēli un ievērojamā advokāta domu graudi. Viņš bija paredzējis Heilija tieslietai veltīt daudz uzmanības. Būs jāapskata svarīgas juridiskas un sabiedriskas normas. Viņš apsolīja gluži neredzētu aizstāvību. Maršafskis lielījās, ka viņš divpadsmit gadu laikā nav zaudējis nevienu slepkavību prāvu. Tas būs grūti, bet viņam bija liela ticība Forda apriņķa zvērināto godīgumam un saprātam.

Džeiks izlasīja rakstu bez komentāriem un iesvieda laikrakstu mēslu kastē.

Karla ieteica izbraukt piknikā un, lai gan viņam būtu jāstrādā, viņš to prātīgā veidā nepieminēja. Viņi pielādēja sābu ar pārtiku un rotaļlietām un aizbrauca līdz ezeram. Čatulas ezera brūnie ūdeņi pašlaik bija visaugstākie, un drīz tie sāks atkāpties. Augstais ūdens bija ievilinājis veselu flotili dažādu laivu un laiviņu.

Karla izklāja divas biezas segas zem ozola kalna malā, un Džeiks izlādēja pārtiku un leļļu māju. Hanna izvietoja savu lielo ģimeni ar mājdzīvniekiem un automobiļiem uz vienas 110 segām un sāka izrīkot un iekārtot māju. Viņas vecāki klausījās un smaidīja. Hannas dzimšana bija kā mokošs murgs. Viņa bija piedzimusi divarpus mēnešus par agru ar veselu rindu pretrunīgu simptomu un prognožu. Vienpadsmit garas dienas Džeiks bija sēdējis pie inkubatora, skatoties, kā niecīgais, vājais, violetās krāsas pusotra kilograma smagais ķermenītis turējās pie dzīvības, bet armija ārstu un medmāsu skatījās uz mēraparātiem, pārlika vadus un bēdīgi šūpoja galvas. Kad viņš tur bija viens pats, viņš raudāja. Un lūdza Dievu tā, kā viņš to vēl nekad nebija darījis. Džeiks gulēja šūpuļkrēslā tuvu savai meitai un sapņoja par skaistu, zilacainu un tumšmatainu meitenīti, kas spēlēsies ar lellēm un gulēs viņam uz pleca. Viņš dzirdēja viņas balsi.

Pēc mēneša medmāsas sāka smaidīt un ārsti vairs nešūpoja galvu. Caurules noņēma pa vienai veselas nedēļas laikā. Viņas svars pieauga līdz diviem kilogramiem, un lepnie vecāki meiteni pārveda mājās. Ārsti ieteica negādāt vairāk bērnu, atskaitot adoptētus.

Tagad viņa bija normāls bērns, un, viņas balsi dzirdot, tēvam vēl arvien saskrēja asaras acīs. Viņi ēda un smaidīja par to, kā Hanna mācīja lellēm pareizo higiēnu.

"Šī ir pirmā reize divu nedēļu laikā, kad tu esi varējis atslābināties," Karla sacīja, guļot uz segas. Mežonīgi krāsotas laivas mēģināja izvairīties no rēcošām motorlaivām, kas vilka pustrakus ūdensslēpotājus.

"Mēs pagājušo svētdien bijām baznīcā," viņš atbildēja.

"Un tu domāji tikai par prāvu."

"Un es to daru vēl arvien."

"Bet tā tev ir cauri, vai ne?"

"Es nezinu."

"Vai viņš varētu mainīt ieskatus?"

"Varētu, ja Lesters ar viņu runātu. Grūti pasacīt. Melnie ir neaprēķināmi, īpaši, ja viņi nonāk grūtībās. Un viņam ir pavisam labs piedāvājums. Viņam tagad ir labākais krimināladvokāts Memfisā — un turklāt par brīvu."

"Kas maksā rēķinus?"

"Karla Lī vecs draugs no Memfisas, Kaķis Brjūsters."

"Kas viņš ir?"

"Ārkārtīgi bagāts suteners, narkotiku tirgotājs, bandīts un zaglis. Maršafskis ir viņa personiskais advokāts. Blēžu pāris."

"Vai tev to stāstīja Karls Lī?"

"Nē, viņš atteicās stāstīt, un tad es paprasīju Ozijam."

"Vai Lesters zina?"

"Vēl ne."

"Ko tas nozīmē? Vai tu gatavojies viņam zvanīt?"

"Nu jā, es tā biju plānojis."

"Vai tas neiet mazliet par tālu?"

"Man tā neliekas. Lesteram tas ir jāzina…"

"Tad Karlam Lī būtu tas viņam jāizstāsta."

"Viņam vajadzētu, bet viņš tā nedarīs. Viņš ir kļūdījies, bet viņš to nesaprot."

"Bet tā taču ir viņa problēma, nevis tava. Vismaz vairs ne."

"Karlam Lī ir neērti to stāstīt Lesteram. Viņš labi zina, ka Lesters viņu izlamās un pateiks, ka viņš atkal ir kļūdījies."

"Tātad tu uzņemsies iejaukties viņu ģimenes lietās?"

"Nē, bet man šķiet, ka Lesteram jāzina."

"Man liekas, ka viņš to izlasīs laikrakstā."

"Var būt, ka tomēr ne," Džeiks teica bez īstas pārliecības. "Man liekas, ka Hannai vajag vēl apelsīnu sulas."

"Un man liekas, ka tu gribi mainīt tematu."

"Šis temats mani nebaida. Es gribu šo lietu atpakaļ, un Lesters ir vienīgais, kas to var izdarīt."

Viņas acis sašaurinājās, un viņš to juta. Džeiks skatījās, kā cilvēki laiviņās pie malas makšķerē.

"Džeik, tas nav ētiski, un tu to labi zini." Viņas balss bija mierīga, savaldīta un stingra. Vārdi nāca lēni un nicinoši.

"Tā nav taisnība, Karla. Es esmu ļoti ētisks advokāts."

"Tu esi vienmēr sprediķojis par ētiku. Un tagad tu ar intrigām mēģināsi sev iegūt lietu, kas nav tava. Tas ir nepareizi, Džeik."

"Atgūt, nevis iegūt."

"Kāda tur starpība?"

"Iegūšana nav ētiska. Bet es nekad neesmu nekā slikta dzirdējis pret atgūšanu."

"Tas ir nepareizi, Džeik. Karls Lī salīdzis citu advokātu, un tev ir laiks . šo lietu aizmirst."

"Un tev liekas, ka Maršafskis zina visu par ētiku? Kā tad viņš, pēc tavām domām, šo lietu dabūja? Viņu pieņēma darbā cilvēks, kas par viņu pat nebija dzirdējis. Viņš dzinās šai lietai pakaļ, un viņš to dabūja."

"Un tāpēc ir pareizi, ja tu tagad dzenies šai lietai pakaļ?"

"Es nedzenos tai pakaļ, es to gribu atgūt."

Hanna pieprasīja cepumus, un Karla izrakņāja piknika grozu. Džeiks atspiedās uz elkoņa un ignorēja viņas abas. Viņam ienāca prātā Lūsiens. Ko viņš šai situācijā darītu? Droši vien noīrētu lidmašīnu, aizlidotu uz Čikāgu, sameklētu Lesteru, samaksātu viņam par palīdzību, aizvestu viņu uz Klantonu un iestāstītu, lai viņš iebaida Kārlu Lī. Viņš pārliecinātu Lesteru, ka Maršafskis nedrīkst praktizēt Misisipi un zvērināto tiesas redneki viņam neuzticēsies, jo viņš ir ārzemnieks. Tad Lūsiens piezvanītu Maršafskim, izlamātu viņu par dzīšanos pēc prāvas un draudētu viņam ar sūdzību par ētikas normu pārkāpšanu, ja viņš spers savu kāju Misisipi. Viņš dabūtu savus melnos pudeles draugus, lai tie sāk zvanīt Gvenai un Ozijam un pārliecina viņus, ka vienīgais avokāts, kas var izglābt Kārlu Lī, ir Lūsiens Vilbanks. Un drīz vien Karls Lī padotos un pieņemtu Lūsienu atpakaļ.

Un tas būtu tieši tas, ko Lūsiens darītu. Un te vēl runā par ētiku.

"Kāpēc tu smaidi?" Karla pārtrauca viņa domas.

"Es domāju, cik te ir jauki ar tevi un Hannu. Mēs to nedarām tik bieži, cik vajadzētu."

"Tu esi vīlies, vai ne?"

"Protams. Tādas tieslietas vairs nekad nebūs. Ja es to uzvarētu, es būtu galvenais advokāts visā plašajā apkārtnē. Mums nekad vairs nebūtu jādomā par naudu."

"Un ja tu to zaudētu?"

"Tas vēl arvien būtu kaut kas. Bet es nevaru zaudēt to, kā man nav."

"Nokaunējies?"

"Mazliet. To ir grūti pieņemt. Katrs advokāts šai apriņķī par to ņirgājas, izņemot varbūt Hariju Reksu. Bet es izdzīvošu."

"Un ko lai es daru ar laikrakstu izgriezumu albumu?"

"Paglabā! Var būt, ka būs vēl vajadzība to papildināt."

Krusts bija maziņš, tikai trīs metrus garš, tā lai to varētu neuzkrītoši ievietot pikapā. Rituālu vajadzībām lietoja daudz lielākus krustus, bet mazie bija labāki nakts reidiem klusajos lielo māju rajonos. Krustus pārāk bieži nelietoja, ne tuvu tik bieži, kā daži klana locekļi to būtu vēlējušies. Patiesībā bija pagājis daudz gadu, kopš krusts bija dedzis Forda apriņķī. Pēdējais bija novietots kāda nigera mājas priekšā, kurš bija apvainots par baltās sievietes izvarošanu.

Pirmdienas rītā vairākas stundas pirms ausmas krustu ātri un viegli

izcēla no pikapa un iebāza tikko raktā bedrē dīvainas Viktorijas stila mājas priekšā Ādama ielā. Krusta pamatam uzmeta nelielu lāpu, un dažu sekunžu laikā tas bija pilnās liesmās. Pikaps pazuda tumsā un apstājās pie tālruņa automāta pilsētas nomalē. Tur kāds piezvanīja šerifa dispečeram.

Pēc pāris minūtēm šerifa vietnieks Māršals Prāters iegriezās Ādama ielā un tūliņ ievēroja degošo krustu Džeika mājas priekšā. Viņš iebrauca braucamajā ceļā un novietoja savu patruļmašīnu aiz sāba. Prāters piespieda durvju zvanu un stāvēja uz verandas, skatoties liesmās. Bija gandrīz trīs trīsdesmit. Viņš atkal piespieda zvanu. Ja neskaita degošā krusta liesmas un koka krakšķēšanu, Ādama iela bija tumša un klusa. Beidzot Džeiks izstreipuļoja pa durvīm un izjukušiem matiem un mežonīgām acīm apstājās blakus Prāteram. Abi stāvēja uz verandas, un viņus hipnotizēja nevis degošais krusts, bet iemesls, kāpēc tas tur atradās.

"Labrīt, Džeik!" Prāters beidzot teica, nenovēršot acis no krusta.

"Kas to izdarīja?" Džeiks prasīja ar sausu kaklu.

"Mēs nezinām. Viņi nenosauca vārdu, tikai piezvanīja un mums par to pastāstīja."

"Kad viņi zvanīja?"

"Pirms piecpadsmit minūtēm."

Džeiks izgrūda roku cauri matiem, ko viegli pūta vējš. "Cik ilgi tas degs?" viņš prasīja, labi zinot, ka Prāters par degošiem krustiem zina mazāk nekā viņš pats.

"Kā lai zina? Droši vien piesātināts ar petroleju. Tā vismaz ož. Varētu degt pāris stundu. Gribat, lai izsaucu ugunsdzēsējus?"

Džeiks paskatījās uz abām pusēm. Visas mājas bija tumšas un klusas.

"Nē. Nav nekādas vajadzības pamodināt visu ielu. Lai jau deg. Tas neko citu nevar izdarīt?"

"Tā ir jūsu zeme."

Prāters pat nekustējās. Tur viņš stāvēja ar rokām bikšu kabatās un vēderu, kas pārkarājās siksnai. "Mums tāda te nav ilgi bijis. Pēdējais, ko es atceros, bija Karavejā tūkstoš deviņsimt sešdesmit…"

"Tūkstoš deviņsimt sešdesmit septītajā gadā."

"Jūs atceraties?"

"Jā, es toreiz biju vidusskolnieks. Mēs visi aizbraucām skatīties."

"Kā to nigeri sauca?"

"Robinsons, kaut kāds Robinsons. Stāstīja, ka viņš izvarojis Velmu Taijeri."

"Vai tā arī bija?" interesējās Prāters.

"Zvērinātie tā likās domājam. Tagad viņš uz mūžu dzīvos Pārčmana cietumā, pa dienām cērtot kokvilnu."

Prāteru tas apmierināja.

"Es iešu un uzcelšu Kārlu," Džeiks murmināja un pazuda mājas iekšienē. Viņš atgriezās ar sievu aiz muguras.

"Ak Dievs, Džeik, kas to izdarīja?"

"Kas zina?"

"Vai tas bija KKK?"

"Vajadzētu tā būt," atbildējašerifa vietnieks. "Es nezinu nevienu citu, kas dedzina krustus, vai ne, Džeik?"

Džeiks pakratīja galvu.

"Man likās, ka viņi Forda apriņķi atstāja pirms daudziem gadiem," teica Prāters.

"Izskatās, ka viņi ir atgriezušies," atbildēja Džeiks.

Karla stāvēja sastingusi, ar roku uz mutes, pārbaidīta. Uguns kvēle padarīja viņas seju sarkanu. "Dari kaut ko, Džeik! Nodzēs to!"

Džeiks skatījās ugunī un atkal paskatījās uz abām ielas pusēm. Krakšķēšana kļuva skaļāka, un oranžās liesmas tagad cēlās augstu nakts gaisā. Vienu brīdi viņš domāja, ka uguns nodzisīs neviena neredzēta un neviens cits Klantonā par to neuzzinās kā tikai viņi trīs. Tad viņš pasmaidīja par tik dumju domu.

Prāters ierūcās, un likās, ka viņam apnicis.stāvēt uz verandas. "Sakiet, Džeik, es negribēju par to runāt, bet, pēc laikrakstiem spriežot, viņi ir apstrādājuši nepareizu advokātu?"

"Var būt, ka viņi neprot lasīt?" Džeiks nomurmināja.

"Jādomā, ka ne."

"Sakiet, Prāter, vai jūs zināt kādu aktīvu klana locekli šai apriņķī?"

"Nu it nevienu. Mums ir daži štata dienvidu daļā, bet neviena te. Vismaz es nezinu. F1B saka, ka klans ir pagātnes atlieka."

"Tas nav mierinājums."

"Kā tā?"

"Tāpēc, kašitiešvaļi, ja viņi ir klana locekļi, nav no šejienes. Viņi nāk no nezināmas vietas. Un tas nozīmē, ka viņi domā nopietni, vai ne, Prāter?"

"Es nezinu. Man liekas, ka būtu jāuztraucas, ja vietējie sāktu sadarboties ar klanu. Var būt, ka klans atgriežas."

"Ko šis krusts nozīmē?" Karla prasīja šerifa vietniekam.

"Tas ir brīdinājums. Tas nozīmē, ka viņi iesaka pārtraukt to, ko kāds dara, ka nākamo reizi viņi darīs kaut ko vairāk, ne tikai aizdedzinās koka krustu. Viņi to darījuši gadiem ilgi, lai iebaidītu baltos, kas atbalstīja nēģeru civiltiesības. Ja šie baltie nepārtrauca mīlēt nēģerus, tad sekoja vardarbība. Bumbas, dinamīts, piekaušanas, pat slepkavības. Bet man likās, ka tas notika ļoti sen. Jūsu gadījumā tas ir veids, kā viņi brīdina, lai Džeiks neaizstāv Heiliju. Bet, tā kā Džeiks vairs nav Heilija advokāts, es nezinu, ko tas nozīmē."

"Ej paskaties uz Hannu," Džeiks teica Karlai, kas iegāja mājā.

"Ja jums ir ūdens šļūtene, es labprāt to uguni nodzēsīšu," Prāters piedāvāja.

"Tā ir laba doma," Džeiks piekrita, "man nepatiktu, ja kaimiņi to redzētu."

Džeiks un Karla stāvēja uz verandas savos rītasvārkos un skatījās, kā šerifa vietnieks aplej degošo krustu. Koks šņāca un kūpēja, kad ūdens apklāja krustu un izdzēsa uguni. Prāters to mērcēja kādas piecpadsmit minūtes, tad glīti satina šļūteni un novietoja to aiz krūmiem pie kāpnēm.

"Paldies, Māršal. Nerunāsim par to vairāk, labi?"

Prāters noslaucīja rokas pie biksēm un uzsēdināja cepuri taisnāk. "Skaidrs. Labi aizslēdziet durvis un, ja kaut ko dzirdat, tūliņ zvaniet dispečeram. Mēs dažas dienas māju uzmanīsim."

Viņš izbrauca uz ielas un lēnām devās pa Ādama ielu uz laukuma pusi. Bet abi Brigansi sēdēja šūpolēs un skatījās uz kūpošo krustu.

"Man liekas, ka es skatos veca žurnāla "Life" vāku," teica Džeiks.

"Vai nodaļu no Misisipi vēstures grāmatas. Varbūt mums vajadzētu viņiem pateikt, ka Heilijs tevi atlaida."

"Paldies."

"Paldies?"

"Par tādu atklātību."

"Piedod! Ko tad man vajadzēja sacīt — tika no tevis vaļā, tevi vairs negribēja?"

"Sacīsim, ka viņš atrada citu advokātu. Vai tu esi pamatīgi nobijusies?"

"Es esmu nobijusies, es esmu šausmās. Ja viņi var tik vienkārši mūsu mauriņā aizdedzināt krustu, kas viņus var atturēt no mājas nodedzināšanas? Tas nav to vērts, Džeik. Es gribu, lai tu esi apmierināts un panākumiem bagāts, bet ne tad, ja par to ir jāsamaksā ar mūsu drošību. Neviena tieslieta nevar būt tik svarīga."

"Vai tu esi laimīga par to, ka mani atlaida?"

"Es esmu laimīga, ka viņš atrada citu advokātu. Varbūt viņi tagad liks mūs mierā."

Džeiks aplika Karlai roku un ievilka viņu sev klēpī. Šūpoles lēni kustējās. Pat trijos trīsdesmit, apģērbta rītamētelī, viņa bija skaista.

"Viņi neatgriezīsies, vai ne?" Karla prasīja.

"Ne. Viņi mums liks mieru. Kad viņi uzzinās, ka es ar šo lietu vairs nenodarbojos, viņi piezvanīs un atvainosies."

"Tie nav joki, Džeik."

"Es zinu."

"Vai pilsēta uzzinās?"

"Vēl kādu stundu — nē. Kad Kafijas nams atvērsies, Della Perkinsa zinās katru sīkumu par šo lietu, pirms viņa pasniegs pirmo kafijas tasi."

"Ko tu ar to darīsi?" viņa pamāja ar galvu uz krusta pusi, kas bija gandrīz neredzams blāvajā pusmēness gaismā. x

"Man ir laba doma. Ielādēsim to mašīnā, aizvedīsim uz Memfisu un aizdedzināsim to uz Maršafska mauriņa."

"Es eju gulēt."

Deviņos Džeiks bija nodiktējis savu iesniegumu par to, ka viņš vairs nav oficiālais lietas advokāts. Etele to ar skubu pārrakstīja un tad pārtrauca, lai paziņotu: "Brigansa kungs, ar jums grib runāt kāds Maršafska kungs. Es teicu, ka jums ir konference, bet viņš solījās gaidīt."

"Es ar viņu runāšu." Džeiks sagrāba klausuli. "Hallo!"

"Brigansa kungs, Bo Maršafskis Memfisā. Kā jums klājas?"

"Lieliski."

"Labi. Es domāju, ka jūs būsiet lasījis sestdienas un svētdienas laikrakstus. Jūs taču tos saņēmāt Klantonā?"

"Protams. Mums ir arī tālruņi un pasts."

"Jūs lasījāt rakstus par Heilija kungu?"

"Jā, jūs rakstāt ļoti jauki."

"Es labprāt ar jums pārrunātu Heilija lietu, ja jums ir kāda minūte."

"Ar lielu patiku."

"Kā es saprotu, tad Misisipi kodekss pieprasa, lai ārpusštata advokāti sev atrod vietējos palīgadvokātus."

"Kā, vai tad jūs neesat Misisipi licencēts?" Džeiks neticīgi prasīja.

"Nē, patiesībā es neesmu."

"Par to arī jūsu rakstos nekā nebija."

"Vai tiesneši pieprasa vietējo advokātu klātbūtni?"

"Kā kurš — daži jā, citi nē."

"Ahā. Un Nūss?"

"Dažkārt."

"Paldies. Redziet, es parasti angažēju vietējos advokātus, kad es strādāju ārpus štata. Vietējie cilvēki arī labāk jūtas, redzot kādu savējo pie aizstāvības galda."

"Tas ir ļoti jauki."

"Es gribu zināt, vai jūs apsvērtu…"

"Jūs jokojat," Džeiks kliedza. "Mani tikkoatlaida, un tagad jūs gribat, lai es palīdzu nest jūsu portfeli. Jūs esat nojucis. Es savu vārdu negribētu savienot ar jūsējo."

"Vienu minūti, lauķīt…"

"Nē, jūs pagaidiet vienu minūti, advokāta kungs. Tas jūs varētu pārsteigt, bet šai štatā mums ir likumi pret to, ka advokāti aktīvi meklē tieslietas un klientus. Čampertijs — vai jūs par to esat dzirdējis? Protams, ka ne. Tas šai štatā ir noziegums, tāpat kā gandrīz visos. Mums irētikas kodekss, kas aizliedz dzīties pakaļ ātrās medicīniskās palīdzības mašīnām un aktīvi meklēt tieslietas. E tika, Haizivs kungs, vai jūs par to esat dzirdējis?"

"Es lietas nemeklēju, puisīt. Tās meklē mani."

"Tā kā Karls Lī Heilijs. Viņš jūsu vārdu varbūt atrada dzeltenajās lapās? Man gribas ticēt, ka ir pilnas lapas ar jūsu reklāmu taisni blakus aborta klīnikām."

"Viņu man ieteica."

"Jā, to izdarīja jūsu suteners. Es zinu, kā jūs šo lietu dabūjāt. Ar tiešu meklēšanu. Es varētu par to sūdzēties advokātu biedrībai. Vai varbūt lietu nodot galvenajai zvērināto tiesai?"

"Jā, cik noprotu, jūs ar prokuroru esat labi draugi."

Maršafskis dabūja pēdējo vārdu, pirms viņš pakāra klausuli. Džeiks kūpēja vēl kādu stundu, pirms viņš varēja koncentrēties un sākt strādāt ar dokumentu, kas viņam bija jāsagatavo. Lūsiens būtu ar viņu lepojies.

Tieši pirms pusdienām Džeikam piezvanīja Volters Salivans no Salivana firmas.

"Džeik, manu zēn, kā jums klājas?"

"Brīnišķīgi."

"Labi. Paklausieties, Džeik, Bo Maršafskis ir man vecs draugs. Mēs pirms vairākiem gadiem abt aizstāvējām pāris banku darbiniekus par krāpšanu. Dabūjām attaisnojumus lai. Viņš ir viens ellīgs advokāts. Viņš ir mani pieņēmis kā vietējo advokātu Karla Lī Heilija tieslietā. Un es gribēju zināt, vai…"

161

Džeiks nolika klausuli un atstāja savu biroju. Pēcpusdienu viņš pavadīja, sēžot Lūsiena mājas verandā.

6 1822

Gvenai nebija Lestera tālruņa numura. Nedz arī Ozijam vai kādam citam. Centrāles darbiniece teica, ka Čikāgas tālruņu katalogā ir divas lappuses Heiliju un no tiem vismaz ducis Lesteru, un vēl daži L. Džeiks palūdza pirmo piecu Lesteru Heiliju tālruņa numurus un piezvanīja visiem pieciem. Tie visi bija baltie. Džeiks piezvanīja Tankam Skeilam, kam piederēja viens no labākajiem melno traktieriem apriņķī —"Tanka Tonks". Tur Lesters bija viens no uzticamākajiem klientiem. Tanks bija arī Džeika klients un vairākkārt bija piegādājis vērtīgu un slepenu informāciju par dažādiem melnajiem, viņu darīšanām un atrašanās vietām.

Tanks piestāja birojā otrdienas rītā ceļā uz banku.

"Vai esat pēdējā laikā redzējis Lesteru Heiliju?" Džeiks prasīja.

"O, jā. Pavadīja manā traktierī vairākas dienas, spēlējot biljardu un dzerot alu. Cik dzirdēju, nedēļas nogalē esot atgriezies Čikāgā. Tā būs, jo redzēts nav."

"Ar ko viņš bija kopā?"

"Parasti viens."

"Kā ar Irisu?"

"Jā, Irisa viņam pāris reižu bija līdzi, kad Henrija nebija pilsētā. Tas mani uztrauc. Henrijs ir ļauns vecis. Ja viņš uzzinās, ka viņi saietas, sagriezīs viņus abus."

"Bet viņi ir sagājušies vismaz desmit gadus, Tank."

"Jā, un viņai ir divi bērni no Lestera. To zina visi, atskaitot nabaga Henriju. Bet kādu dienu viņš to dabūs zināt, un tad jums būs atkal viena slepkavība."

"Paklausieties, Tank, vai jūs varētu parunāt ar Irisu?"

"Viņa neko bieži nerādās."

"To jau es negribēju. Man vajag Lestera tālruņa numuru Čikāgā. Man liekas, ka Irisai tas ir."

"Tas viņai noteikti ir. Cik zinu, Lesters viņai sūta naudu."

"Vai jūs varētu man to numuru dabūt? Man jārunā ar Lesteru."

"Noteikti, Džeik. Ja viņai tas ir, es to dabūšu."

Līdz trešdienai Džeika birojā darbs bija atgriezies normālajās sliedēs. Sāka nākt klienti. Etele bija īpaši laipna, cik nu tāda veca, untumaina ķēve vispār var laipna būt. Viņš godīgi strādāja savā profesijā, bet sāpes palika. Džeiks vairs negāja uz Kafijas namu un lika Etelei nokārtot visus darbus, kas būtu prasījuši viņa paša klātbūtni tiesas namā. Džeiks bija

apkaunots, pazemots un norūpējies. Viņam bija grūti strādāt ar citām lietām. Viņš apsvēra iešanu garā atvaļinājumā, bet to viņš nevarēja atļauties. Ar naudu bija grūti, bet viņš sevi nevarēja piespiest strādāt. Un tā Džeiks pavadīja garas stundas, stāvot pie lielā loga un skatoties uz tiesas namu un laukumu, kas ap to pletās.

Džeiks domāja par Kārlu Lī, kas bija netālu savā nelielajā kamerā, un tūkstošo reizi prasīja, kāpēc viņu piekrāpa. Viņš bija pārāk daudz runājis par naudu, aizmirstot, ka citi advokāti ņemtu tādu prāvu par brīvu. Džeiksienīda Maršafski. Viņš atcerējās daudzos gadījumus, kad televīzija rādīja Maršafski soļojam Memfisas tiesas namā iekšā un ārā, papildinot savu nabaga apstrādāto klientu galīgo nevainību. Narkotiku pārdevēji, suteneri, blēdīgi politiķi un glumi firmu bandīti. Visi vainīgi, visiem pienācās gari cietuma sodi vai varbūt pat nāves sods. Turklāt Maršafskis bija jeņķis ar nepatīkamu vidus štatu akcentu. Akcents kaitinātu katru cilvēku dienvidos no Memfisas. Tā kā Maršafskis bija lielisks aktieris, viņš skatījās tieši kamerā un blēja par to, cik ļauni Memfisas policija apgājusies ar viņa klientu. To Džeiks bija pieredzējis daudzkārt "Mans klients ir galīgi, pilnīgi un absolūti nevainīgs. Viņu nevajadzētu tiesāt. Mans klients ir paraugpilsonis, nodokļu maksātājs." Un kā ar viņa iepriekšējiem četriem cietuma sodiem par izspiešanu? "Viņu provocēja FIB. Pret viņu sazvērējās valdība. Turklāt viņš ir savu vainu izpircis. Šoreiz viņš ir bez vainas." Džeiks šo Maršafski ienīda, un, cik viņš atcerējās, slavenais advokāts bija zaudējis vismaz tikpat prāvu, cik uzvarējis.

Līdz trešdienas pēcpusdienai Maršafskis nebija parādījies Klantonā. Ozijs apsolīja, ka viņš Džeiku par to tūliņ informēs.

Iecirkņa tiesas sesija ilga līdz piektdienai, un būtu respektabli tikties ar tiesnesi Nūsu un izskaidrot, kāpēc viņš vairs nenodarbojas ar šo tieslietu. Viņa godībai bija kāda ci vilprāva, un tāpēc bija liela iespēja, ka Baklejs nebūs uz vietas. Viņam bija jābūt kaut kur citur, jo viņu ne dzirdēja, ne redzēja.

Nūss parasti ieturēja pauzi ap piecpadsmitiem trīsdesmit, un precīzi tad caur sānu durvīm Džeiks iegāja kabinetā. Viņš nevienu nebija saticis ceļā. Džeiks pacietīgi sēdēja pie loga un gaidīja, kamēr Ičabods iecilpos telpā. Piecas minūtes vēlāk durvis atvērās, un viņa godība ienāca.

"Džeik, kā jums klājas?" viņš prasīja.

"Labi, tiesneša kungs. Vai es varu kādu minūti ar jums parunāt?" Džeiks atteica, aizverot durvis. Nūss noņēma talāru un uzsvieda to uz krēsla atzveltnes. Pats smagi apgūlās uz galda, nogāžot vākus, grāmatas un tālruni uz grīdas, salika rokas uz vēdera, aizvēra acis un dziļi ieelpoja.

"Grūtības ar muguru, Džeik. Ārsts saka, ka man jāatpūšas ik pa laikam uz cietas pamatnes."

"A, jā, protams, tiesneša kungs. Vai jūs atstāt vienu?"

"Nē, nē. Kas jums sakāms?"

"Heilija tieslieta."

"Tā likās. Redzēju jūsu iesniegumu. Vai atrada citu advokātu?"

"Jā, ser. Man tas bija liels pārsteigums. Es biju gatavojies viņu jūlijā aizstāvēt."

"Jums nav jāatvainojas, Džeik. Iesniegumu par aiziešanu es apstiprināšu. Nav jau jūsu vaina. Tas notiek bieži. Kas ir jaunais advokāts? Kāds Maršafskis?"

"Jā, ser. No Memfisas."

"Nu zināt, ar tādu vārdu viņam Forda apriņķī ies grūti."

"Jā, ser." Jā, gandrīz tāpat kā jums ar jūsu vārdu, domāja Džeiks.

"Viņam nav Misisipi licences," Džeiks izpalīdzīgi paskaidroja.

"Tas ir interesanti. Vai viņš zina par mūsu noteikumiem?"

"Es neticu, ka viņš kādreiz ir praktizējis Misisipi. Viņš man sacīja, ka, nonācis laukos, viņš parasti nolīgst kādu vietējo."

"Laukos?"

"Tā viņš teica."

"Tad gan lai viņam ir labāk līdzi kāds mūsu advokāts, ja viņš grib uzstāties manā tiesas zālē. Man ar Memfisas advokātiem ir bijuši daži slikti piedzīvojumi."

"Jā, ser."

Nūss elpoja ar grūtībām, un Džeiks atvadījās. "Tiesneša kungs, man jāiet. Ja mēs neredzēsimies jūlijā, redzēsimies augusta tiesas sesijas laikā. Uzmaniet savu muguru!"

"Paldies. Džeik! Lai jums labi klājas!"

Džeiks gandrīz nokļuva līdz sānu durvīm, kad galvenās durvis atsprāga un pa tām cēli iesoļoja godājamais L.Vinstons Loterhauss un vēl kāds cits rīkļurāvējs no Salivana firmas.

"A, sveicināti, Džeik!" Loterhauss paziņoja. "Vai drīkstu iepazīstināt ar K. Pēteri Oteru. mūsu jaunāko darbinieku?"

"Priecājos, K. Pēter," smaidīja Džeiks.

"Vai mēs traucējam?"

"Nē,es tikkodevos projām. Tiesnesis Nūss atpūtina savu muguru, un es esmu ceļā uz biroju."

"Piesēdiet, kungi!" teica Nūss.

Loterhauss saoda iespēju iedzelt. "Sakiet, Džeik, man zināms, ka

Volters Salivans jums paziņoja, ka mēs esam uzņēmušies vietējo advokātu saistības Karla Lī Heilija prāvā…"

"Tā es esmu dzirdējis."

"Man žēl, ka ar jums tā atgadījās!"

"Jūsu žēlastība ir pārmērīga."

"Tas viss mūsu firmai dod jaunas iespējas. Kā jau zināt, mēs pārāk bieži nenodarbojamies ar krimināllietām."

"Es zinu," atteica Džeiks, mēģinot atrast kādu aliņu, kurā ielīst. "Man jāsteidzas. Loti jauki bija parunāt ar jums, L.Vinston. Un iepazīties ar jums, K. Pēter. Pasveiciniet no manis J.Volteru un F. Robertu!"

Džeiks izslīdēja pa tiesas nama sānu durvīm, sevi lādēdams par to, ka bija parādījis savu seju tur, kur tai bija tik viegli iesist. Līdz birojam viņš aizskrēja.

"Vai Tanks Skeils ir zvanījis?" viņš prasīja Etelei, kāpjot augšā pa kāpnēm.

"Nē. Bet Bakleja kungs jūs gaida."

Džeiks apstājās uz pirmā pakāpiena un apgriezās. "Gaida kur?" jautāja Džeiks, vispār nekustinot muti.

"Augšstāvā. Jūsu birojā."

Džeiks lēnām piegāja pie rakstāmgalda un pārliecās pār to tā, ka viņa seja atradās nedaudz centimetru no Eteles sejas. Viņa bija grēkojusi, un viņa to zināja.

Džeiks uz viņu glūnēja ārkārtīgi nikni. "Es nezināju, ka viņam bija pieteikta vizīte," un mute atkal nekustējās.

"Tās viņam nebija," un Eteles acis likās pielīmētas galda virsmai.

"Es nezināju, ka viņam pieder šī ēka."

Viņa nekustējās un neatbildēja.

"Es arī nezināju, ka viņam ir mana biroja durvju atslēga." Mute arvien vēl nekustējās.

Atkal ne kustības, ne atbildes.

Džeiks pieliecās tuvāk. "Man jūs vajadzētu uz vietas atlaist."

Viņas lūpas sāka raustīties, un viņa izskatījās bezspēcīga.

"Man jūs esat pavisam apnikusi, Etel. Man ir apnikusi jūsu pieeja cilvēkiem, jūsu balss, jūsu nepaklausība. Man nepatīk jūsos itin nekas."

Eteles acis pieskrēja pilnas asaru. "Es atvainojos."

"Nepalīdz. Jūs labi zināt un esat zinājusi gadiem ilgi, ka neviens, pilnīgi neviens zem šīs saules, pat mana sieva, nedrīkst ieiet manā birojā bez manas atļaujas."

"Viņš uzstāja." "Vigš ir ezelis. Viņš sagem labu algu par to, ka dara pāri cilvēkiem. Bet ne manā birojā."

"Ššš! Vigš var jūs dzirdēt!"

"Nav svarīgi. Vigš zina, ka vigš ir ēzelis."

Džeiks pieliecās vigai vēl tuvāk, tā, ka deguni bija tikai desmit centimetru attālumā. "Vai jūs gribat paturēt šo darbu, Etel?"

Viga pamāja, nevarēdama atbildēt.

"Tad dariet tieši tā, kā es saku. Uzejiet augšā manā birojā, savāciet Bakleja kungu, aizvediet vigu uz konferenču telpu, un tur es ar vigu aināšu. Un nekad vairs tā nedariet."

Etele noslaucīja acis un uzskrēja augšā. Pēc pāris mirkļiem prokurors bija konferenču telpā, durvis bija ciet, un gaidīja.

Džeiks atradās blakus, mazajā virtuvītē, kur vigš dzēra apelsīnu sulu un domāja par Bakleju. Vigš dzēra ļoti lēnām. Pēc piecpadsmit minūtēm vigš atvēra durvis un iegāja telpā. Baklejs sēdēja garā konferenču galda vienā galā. Džeiks apsēdās otrā galā, cik tālu vien iespējams.

"Sveiki, Rūfus. Ko jūs gribat?"

"Te ir jauki. Šis ir Lūsiena vecais birojs, vai ne?"

"Tā ir. Ko jūs te darāt?"

"Gribēju jūs apciemot."

"Es esmu ļoti aizgemts."

"Bet es gribēju pārrunāt Heilija lietu."

"Piezvaniet Maršafskim!"

"Es gaidīju cīņu ar jums. Jūs esat vērtīgs pretinieks, Džeik."

"Es jūtos pagodināts."

"Nepārprotiet. Jūs man nepatīkat, jau ilgu laiku jūs man nepatīkat."

"Kopš Lestera Heilija lietas?"

"Jā, tā šķiet. Jūs uzvarējāt, bet jūs šmaucāties."

"Es uzvarēju, un vienīgi tas ir svarīgi. Un es nešmaucos. Es jūs noķēru reizē, kad jums bija nolaistas bikses."

"Jūs šmaucāties, un Nūss jums to atļāva."

"Lai nu kā. Jūs man arī nepatīkat."

"Labi. Tā es jūtos labāk. Ko jūs zināt par Maršafski?"

"Vai jūs tāpēc te atnācāt?"

"Varbūt."

"Es šo cilvēku nekad neesmu saticis, bet, pat ja vigš būtu mans tēvs, es jums neko nestāstītu. Kas jums vēl vajadzīgs?"

"Protams, ka jūs esat ar vigu runājis."

"Jā, mums bija daži vārdi pa tālruni. Nestāstiet tak man, ka viņš jums rūp." "Nē. Es esmu ziņkārīgs. Viņam ir laba reputācija."

"Jā, tā nu gan viņam ir. Bet jūs te neatnācāt, lai pārrunātu viņa reputāciju."

"Nē, to gan ne. Es gribēju runāt par šo prāvu."

"Ko?"

"Iespēju attaisnot, iespējamo aizstāvību, vai viņš tiešām bija vājprātīgs, tādas lietas."

"Man likās, ka jūs garantējāt notiesāšanu. Televīzijas kameru priekšā, atceraties? Kādā no jūsu preses konferencēm?"

"Vai jums jau pietrūkst preses uzmanības, Džeik?"

"Nomierinieties, Rūfus,esšai spēlē nepiedalos. Visa preses uzmanība ir jūsu, Maršafska un Voltera Salivana. Ejiet, apēdiet viņus, jūs, tīģeri! Ja esmu nozadzis jūsu preses uzmanību, es dziļi atvainojos."

"To es pieņemu. Vai Maršafskis ir bijis Klantonā?"

"Es nezinu."

"Viņš apsolīja šonedēļ noturēt preses konferenci."

"Un jūs atnācāt, lai pārrunātu šo preses konferenci?"

"Nē, es gribēju parunāt par Heiliju, bet jūs esat pārāk aizņemts."

"Tā ir. Bez tam — man nav jums ko teikt, gubernatora kungs."

"To es ņemu ļaunā."

"Kāpēc? Jūs zināt, ka tā ir. Pāris virsrakstu dēļ jūs vajātu pats savu māti."

Baklejs piecēlās un sāka staigāt turp un atpakaļ gar galda galu. "Brigans, kā es vēlētos, ka jūs vēl arvien nodarbotos ar šo lietu," viņš teica, balsij pieaugot spēkā.

"Es gan arī."

"Es jums iemācītu šo un to par slepkavu notiesāšanu. Es tiešām labprāt apskaidrotu jūsu prātu!"

"Jums neko labi nav veicies."

"Tāpēc es jūs tā gribēju šai tieslietā, Brigans. Es jūs tik ļoti gribēju." Viņa seja ieguva pazīstamo tumši sarkano krāsu.

"Būs citas reizes, gubernator."

"Nesauciet mani tā!" viņš sāka kliegt.

"Bet tā taču ir, gubernator, vai ne? Tāpēc jau jūs tā meklējat tās kameras. Tur atkal skrien vecais Rūfuss pakaļ kamerām, pakaļ gubernatora amatam. Protams, ka tā ir!"

"Es tikai daru savu pienākumu. Apsūdzu bandītus."

"Karls Lī Heilijs nav nekāds bandīts."

"Pagaidiet, gan jau redzēsiet."

"Nebūs nemaz tik viegli." "Būs gan."

"Vajag divpadsmit balsu no divpadsmit cilvēkiem."

"Tā nav nekāda problēma."

"Tā kā jūsu galvenajā zvērināto tiesā, vai?"

Baklejs sastinga. Viņš piemiedza acis un skatījās uz Džeiku. Uz viņa milzīgās pieres parādījās trīs krunkas. "Ko jūs zināt par galveno zvērināto tiesu?"

"Tikpat cik jūs. Viena balss mazāk, un jūs būtu spēlējis otro vijoli."

"Tā nav!"

"Lūdzu, gubernator. J ūs šobrīd nerunājat ar kādu reportieri. Es zinu precīzi, kas notika. Zināju to pāris stundu laikā."

"Es ziņošu Nūsam."

"Un es pastāstīšu presei. Tas gan būtu lieliski pirms prāvas."

"Jūs neuzdrošinātos!"

"Ne pašlaik. Man nav iemesla tā darīt. Mani atlaida, atceraties? Un tāpēc jau jūs te esat, Rūfus. Lai man atgādinātu, ka es vairs ar šo lietu nenodarbojos, bet jūs gan. Lai manās rētās ieberzētu mazliet sāls. Tas jums izdevās. Tagad es gribētu, lai jūs atstātu šīs telpas. Ejiet, pārbaudiet galveno zvērināto tiesu. Var gadīties, ka kāds reportieris slaistās ap tiesas namu. Pazūdiet!"

"Labprāt. Man žēl, ka es traucēju."

"Man arī."

Baklejs atvēra gaiteņa durvis un tad apstājās. "Es meloju, Džeik. Es esmu laimīgākais cilvēks pasaulē, zinot, ka jūs vairs ar šo lietu nenodarbojaties."

"Es zināju, ka jūs melojat. Bet ar mani varētu būt atkal jārēķinās."

"Ko tas nozīmē?"

"Ardievu, Rūfus!"

Forda apriņķa galvenā zvērināto tiesa bija bijusi uzdevumu augstumos. Līdz sesijas otrajai ceturtdienai Džeikam bija divi jauni klienti. Viens bija melnais, kas bija aprīlī Meisija traktieri sadūris citu melno. Džeikam patika.saduršanas gadījumi, jo tajos varējapanāktattaisnošanu. Vajadzēja tikai pilnīgi baltu zvērināto tiesu un iespējami daudz redneku, kam galīgi neinteresēja, ka nigeri cits citu sadūruši. Viņi tikai traktierī mazliet papriecājās, kaut kas atgadījās, vienu sadūra, viņš nenomira. Bez ļaunuma, ar attaisnošanu. Tā bija stratēģija, ko Džeiks bija izstrādājis Lestera Heilija prāvā. Jaunais klients solīja tūkstoš pieci simti, bet viņam vajadzēja arī drošības naudu.

Otrs klients bija balts puika, kas jau trešo reizi bija noķerts zagta pikapā. Nebija nekādu izredžu citam spriedumam kā septiņiem gadiem Pārčmana cietumā. Abi bija cietumā. Viņi Džeikam bija jāapmeklē pienākuma pēc, un tas deva iespēju parunāt ar Oziju.

Ceturtdienas pēcpusdienā šerifs bija savā birojā.

"Vai esat aizņemts?" Džeiks jautāja. Uz galda un grīdas bija izmētāts ap piecdesmit kilogramu dokumentu.

"Nē, tikai papīru darbi. Vai vēl kāds degošs krusts?"

"Nē. Paldies Dievam. Ar vienu pietiek."

"Jūsu Memfisas draugs nav redzēts."

"Savādi. Es būtu gaidījis, ka viņš te būs jau vakar. Vai esat runājis ar Kārlu Lī?"

"Katru dienu. Viņš sāk nervozēt. Šis advokāts nav pat piezvanījis, Džeik."

"Labi. Lai pasvīst vien. Man nav viņa žēl."

"Domājat, ka viņš kļūdījās?"

"Protams. Es šos rednekus pazīstu, Ozij, un es zinu, kā viņi jūtas, ja nonāk zvērināto rindās. Viņus neiespaidos kāds glums ārzemnieks. Piekrītat?"

"Es nezinu. Jūs esat advokāts. Bet es neapšaubu jūsu ieskatus, Džeik. Es esmu redzējis, kā jūs strādājat."

"Viņam pat nav licences, kas atļautu praktizēt Misisipi. Tiesnesis Nūss jau trin nazi. Viņš necieš citu štatu advokātus."

"Nevar būt!"

"Tā ir gan. Es ar viņu vakar runāju."

Ozijs izskatījās norūpējies un rūpīgi noskatīja Džeiku. "Vai gribat ar viņu runāt?"

"Ar ko?"

"Kārlu Lī."

"Nē! Man nav iemesla ar viņu runāt." Džeiks paskatījās savā portfelī. "Man ir jārunā ar Līroju Glāsu, pastiprināta rakstura uzbrukums."

"Jūs dabūjāt Līroju?"

"Jā, viņa vecāki šorīt bija pie manis."

"Sekojiet man!"

Džeiks gaidīja interviju telpā, kamēr kāda uzticības persona aizgāja pēc cietumnieka. Līrojs valkāja Forda apriņķa cietuma parasto uniformu: virsvalku no oranžas drānas, kas spīdēja tumsā. Rozā matu ruļļi, ietīti taukainajos matos, izslējās uz visām pusēm, bet divas garas lokās nokarājās pāri pleciem. Zaļas čības pasargāja viņa melnās kājas no netīrā linoleja. Zeķu nebija. Nejauka, sadzijusi rēta sniedzās no viņa labās auss ļipiņas pāri vaigam un beidzās tieši pie labās nāss. Tas bez liekiem pierādījumiem norādīja, ka Līrojs nebija nekāds svešinieks nažu kaujās. Šo rētu viņš nēsāja tā, kā citi nēsā medaļas. Viņš smēķēja Kool cigaretes.

"Līroj, es esmu Džeiks Briganss," viņš iepazīstināja ar sevi un norādīja uz krēslu blakus pepsikolas automātam. "Jūsu mamma un brālis mani šodien sarunāja jūsu aizstāvēšanai."

"Patīkami iepazīties, Džeika kungs."

Kamēr Džeiks jautā ja, uzticības persona bija gaiteni. Džeiks piepildīja trīs lapas ar piezīmēm par Līroju Glāsu. Vismaz acumirklī viena no svarīgākajām lietām bija nauda. Cik viņam pašam ir, kur var dabūt vēl. Par nažu kauju viņi varēja runāt vēlāk. Tantes, tēvoči, brāļi, māsas, draugi, katrs, kam bija darbs, varēja aizdot naudu. Džeiks pierakstīja daudz tālruņa numuru.

"Kāpēc jūsu cilvēki nāca pie manis?"

"Redzēju jūs televīzijā. Jūs un Kārlu Lī Heiliju."

Džeiks bija tiešām lepns, bet nesmaidīja. Televīzija bija daļa viņa profesijas. "Vai jūs pazīstat Kārlu Lī?"

"Jā, pazīstu arī Lesteru. Jūs bijāt Lestera advokāts, vai ne?"

"Jā."

"Mēs ar Kārlu Lī esam vienā kamerā. Mani tur ielika vakar vakarā."

"Tiešām?"

"Jā. Viņš neko daudz nesaka. Teica gan, ka jūs esot īsti labs advokāts, bet viņš atradis kādu citu Memfisā."

"Tā ir. Ko viņš domā par savu jauno advokātu?"

"Es nezinu, Džeika kungs. Šorīt viņš stipri trinās, jo jaunais advokāts vēl pat nav bijis ar viņu runāt. Viņš teica, ka jūs esat bijis pie viņa ļoti bieži, bet šis jaunais ar tādu dīvainu vārdu nav vēl ne reizes atbraucis."

Džeiks savu sajūsmu noslēpa ar drūmu seju, bet tas nebija viegli. "Es jums kaut ko pastāstīšu, ja jūs to neteiksiet Karlam Lī."

"Labi."

"Viņa jaunais advokāts nebrauks pie viņa."

"Nē?! Kāpēc ne?"

"Tāpēc, ka viņam nav licences, kas viņam atļautu praktizēt Misisipi. Ja viņš te būs viens pats, viņu izsviedīs no tiesas nama. Man bail, ka Karls Lī kļūdījās."

"Kāpēc jūs to viņam neizstāstāt?

"Tāpēc, ka viņš mani atlaida. Es viņam vairs nedrīkstu dot padomus."

"Kādam to vajadzētu izdarīt."

"Bet jūs tikko apsolījāt to nedarīt, vai ne?"

"Labi, es to nedarīšu."

"Apsolāt?"

"Es zvēru!"

"Labi. Man jāiet. Es rit norīta satikšos ardrošības naudas izrakstītājiem, un var gadīties, ka rītvakar jūs jau esat mājās. Bet ne vārda Karlam Lī, skaidrs?"

"Jā."

Kad Džeiks atstāja cietumu. Tanks Skeils stāvvietā bija atspiedies pret sābu. Tanks ar kāju izdzēsa cigaretes galu un izvilka no krūšu kabatas papīra gabalu. "Divi numuri. Augšējais — mājas, apakšējais — darbā. Bet nezvaniet uz darbu bez vajadzības!"

"Labi nostrādāts, Tank. Vai numuri nāca no īrisas?"

"Jā. Viņa sākumā negribēja dot. Bet viņa apmeklēja "Tonku" vakar, un es viņu piedzirdīju."

"Es esmu parādnieks."

"To nokārtosim agri vai vēlu."

Bija jau tumšs, gandrīz astoņi vakarā. Vakariņas bija aukstas, bet tas nebija nekas neparasts. Tāpēc jau Karlai bija nopirkta mikroviļņu krāsniņa. Viņa bija pieradusi pie vēlajām stundām un uzsildītajām vakariņām un par to nesūdzējās. Viņi paēda tad, kad Džeiks pārradās mājās, vienalga, vai tas bija astoņpadsmitos vai divdesmit divos.

Džeiks no cietuma aizbrauca līdz birojam. Viņš no mājām neuzdrošinājās zvanīt Lesteram, ja Karla klausījās. Viņš apsēdās pie rakstāmgalda un skatījās uz tālruņa numuriem, ko Tanks bija sagādājis Karls Lī bija viņam teicis nezvanīt. Kāpēc lai viņš tā darītu? Vai tā būtu nelegāla dzīšanās pēc prāvas? Neētiski? Vai būtu neētiski piezvanīt Lesteram un pastāstīt, ka Karls Lī viņu atlaidis un pieņēmis sev citu aizstāvi? Nē. Un atbildēt uz Lestera jautājumiem parjauno advokātu? Nē. Un stāstīt, ka viņš, Džeiks, ir norūpējies par situāciju? Nē. Vai drīkstēja kritizēt jauno advokātu? Varbūt, ka ne. Vai būtu neētiski ierosināt, lai Lesters zvana brālim? Nē. Iestāstīt viņam atlaist Maršafski? Droši vien, ka jā. Panākt to, ka viņš atkal būtu lietas aizstāvis? Par to nebija šaubu, tas bija neētiski. Pie tam ļoti neētiski. Bet ja nu viņš tikai piezvanītu Lesteram un pārrunātu Karla Lī lietas, ļaujot sarunai iet savu ceļu?

"Hallo!"

"Vai es varētu runāt ar Lesteru Heiliju?"

"Jā, kas, lūdzu, zvana?" bija dzirdama viegli akcentētā zviedrietes atbilde.

"Džeiks Briganss no Misisipi."

"Vienu mirklīti."

Džeiks pārbaudīja laiku. Bija pusdeviņi vakarā. Šķiet, ka Čikāga bija šai pašā laika zonā.

"Džeik!"

"Lester, kā jums klājas?"

"Labi, Džeik. Esmu piekusis, bet klājas labi. Un jums?"

"Lieliski. Sakiet, vai jūs šonedēļ esat runājis ar brāli?"

"Nē. Es aizbraucu piektdien un kopš svētdienas esmu strādājis divās maiņās. Man nav bijis laika nekam citam."

"Vai laikrakstus neesat redzējis?"

"Nē. Vai kas noticis?"

"Jūs neticēsiet tam, ko tūliņ stāstīšu."

"Kas noticis, Džeik?"

"Karls Lī mani atlaida un pieņēma sev par aizstāvi kādu pazīstamu Memfisas advokātu."

"Ko? Bez jokiem? Kad?"

"Piektdien. Liekas, pēc tam, kad jūs devāties mājās. Viņš pat aizmirsa man to izstāstīt. Man tas bija jāizlasa sestdienas rīta Memfisas "Pastā"."

"Tavu dullumu! Kāpēc viņš tā darīja, Džeik? Ko viņš pieņēma?"

"Vai jūs pazīstat tādu Kaķi Brjūsteru 110 Memfisas?"

"Protams."

"Tas ir Kaķa advokāts. Viņš par to maksās. Viņš piektdien atbrauca 110 Memfisas un satikās ar Kārlu Lī cietumā. Nākamajā rītā es laikrakstā ieraudzīju savu attēlu un izlasīju, ka esmu atlaists."

"Kā sauc šo advokātu?"

"Bo Maršafskis."

"Vai viņš kaut kam der?"

"Viņš ir blēdis. Viņš aizstāv visus Memfisas sutenerus un narkotiku pārdevējus."

"Izklausās pēc poļa."

"Tā ir. Man šķiet, ka viņš nāk no Čikāgas."

"Jā, te ir ļoti daudz poļu. Vai pēc runas tā arī izklausās?"

"Nu tā, it kā viņam būtu mutē karsti tauki. Šejienes cilvēki gan būs sajūsmā!"

"Stulbenis, stulbenis, stulbenis! Karls Lī nekad nav bijis no gudrākajiem. Man vienmēr viss bija jāizdomā viņa vietā. Stulbenis, stulbenis!"

"Jā, viņš ir kļūdījies, Lester. Jūs zināt, kā ir ar slepkavību prāvām, jo pats tādā bijāt apvainots. Jūs zināt, cik ļoti svarīgs moments ir tad, kad zvērinātie atstāj tiesas zāli un iet apspriesties. Jūsu dzīvība ir viņu rokās. Tur ir divpadsmit vietējie, kas strīdas un plēšas par jūsu tieslietu. Zvērinātie ir vissvarīgākie. Un tāpēc ir jāprot ar viņiem runāt."

"Tā ir, Džeik. Un jūs to protat."

"Es esmu pārliecināts, ka arī Maršafskis to var Memfisā, bet ne Forda apriņķī. Ne Misisipi lauku pilsētiņā. Šejienieši viņam neuzticēsies."

"Jums pilnīga taisnība, Džeik. Es neticu, ka viņš tā varēja rīkoties. Viņš atkal kaut ko saputroja."

"Tā viņš tiešām izdarīja, un es esmu par viņu norūpējies."

"Vai jūs esat ar brāli runājis?"

"Jā, sestdien, tūliņ pēc laikraksta izlasīšanas. Es devos taisni uz cietumu un prasīju, kāpēc viņš tā darīja. Viņš nevarēja atbildēt, bet es manīju, ka viņš pats tādēļ nejūtas labi. Es neesmu ar viņu pēc tam runājis. Bet to nav darījis arī Maršafskis. Viņš vēl nav atradis Klantonu, un, cik es zinu, Karls Lī ir nervozs. Cik zinu, šīs lietas labā šonedēļ nav darīts it nekas."

"Vai Ozijs ir ar viņu runājis?"

"Jā. bet jūs jau zināt, ka Ozijs daudz neko neteiks. Viņš zina, ka Brjūsters ir blēdis un Maršafskis ir blēdis, bet viņš Karlam Lī to neuzspiedīs."

"Tētīt, ak tētīt! Es nezinu, ko teikt. Viņš ir dumjš, ja viņš cer, ka šie redneki klausīsies uz kādu kaktu advokātu no Memfisas. Pie velna, Džeik, viņi neuzticas advokātiem noTailera apriņķa, un tas ir mums tieši blakus. Tētīt, ak tētīt!"

Džeiks pasmaidīja klausulē. Tiktāl nekā neētiska.

"Ko lai es daru, Džeik?"

"Es nezinu, Lester. Viņam vajag palīdzēt, un jūs esat vienīgais, ko viņš varētu klausīt. Jūs tak zināt, cik viņš ir stūrgalvīgs."

"Man būs laikam viņam jāpiezvana."

Nē, domāja Džeiks, pa tālruni Karlam Lī būs vieglāk pateik; nē. Abi brāļi jādabū kopā. Brauciens no Čikāgas liktos svarīgs.

"Es nedomāju, ka pa tālruni tiksiet galā. Viņš ir izšķīries par tālāko. Tikai jūs varat viņa ieskatus mainīt — un ne pa tālruni."

Lesters apklusa, un Džeiks uztraukti gaidīja. "Kāds šodien datums?"

"Ceturtdiena, sestais jūnijs."

"Paga, paga," murmināja Lesters. "Braucienam man vajag desmit stundu. Man ir jāstrādā vakara maiņā rīt un atkal svētdien. Es varētu no šejienes izbraukt rīt pusnaktī un būt Klantonā ap desmitiem no rīta sestdien. Tad es varētu izbraukt agri svētdienas rītā un būt atkal darbā sešpadsmitos. Tas ir pamatīgs brauciens, bet to es varu izdarīt." "Tas ir ļoti svarīgi, Lester. Man liekas, ka tas atsver garo braucienu."

"Kur jūs sestdien būsiet, Džeik?"

"Te, birojā."

"Labi, es braukšu tieši uz cietumu, un, ja man jūs vajadzēs, es zvanīšu."

"Tas izklausās labi. Vēl kas, Lester. Karls Lī man aizliedza jums zvanīt. Nestāstiet, kas zvanīja."

"Ko tad lai es viņam saku?"

"Sakiet, ka jūs zvanījāt Irisai, un viņa par to izstāstīja."

"Kādai īrisai?"

"Neākstieties, Lester! To tak visi zina jau gadiem ilgi. Visi, atskaitot viņas vīru. Un viņš uzzinās."

"Es ceru, ka ne. Tad būs atkal viena slepkavība. Jums vēl viens klients."

"Lūdzu. Es nevaru noturēt jau tos, kas man ir. Zvaniet sestdien!"

Viņš paēda mikrokrāsniņā uzsildītu ēdienu. Hanna jau gulēja. Viņi abi parunāja par Līroju Glāsu un balto zeņķi zagtajā pikapā, Kārlu Lī, bet ne Lesteru. Viņa jutās labāk un drošāk tagad, kad Lī lietas Džeikam vairs nebija. Neviens vairs nedraudēja pa tālruni. Nebūs vairs degošu krustu. Slepenu skatu baznīcā. Viņa apsolīja, ka būs daudz jaunu tieslietu. Viņš runāja maz, tikai ēda un smaidīja.

19.

īsi pirms tam,kad tiesas namu piektdienās noslēdza, Džeiks piezvanīja tiesas sekretārei, prasot, vai notiek kāda prāva. "Nē," viņa teica, "Nūss nav uz vietas. Baklejs, Musgrovs, visi citi ir jau sen projām." Tiesas zāle bija tukša. Apbruņojies ar šīm zināšanām, Džeiks pārslīdēja pāri laukumam, iekšā pa tiesas nama aizmugures durvīm un pa gaiteni līdz sekretāres birojam. Tur viņš flirtēja ar galveno sekretāri un sekretārēm un neuzkrītoši atrada Karla Lī vākus. Viņš aizturēja elpu, meklējot vākos pēdējo dokumentu. Labi! Tieši tā, kā viņš bija domājis. Visu nedēļu vākos nebija nonācis neviens dokuments, atskaitot viņa iesniegumu par tieslietas pamešanu. Maršafskis un viņa vietējie palīgi nebija vākus pat aiztikuši. Nekas nebija darīts. Viņš paflirtēja vēl mazliet un vieglā gaitā atgriezās birojā.

Līrojs Glāss vēl arvien bija cietumā. Viņa drošības nauda bija noteikta desmittūkstoš dolāru apmērā, un ģimene nevarēja sagrabināt tūkstoš dolāru, ar ko segt drošības naudas izrakstītāja peļņu. Tāpēc viņš turpināja dalīt kameru ar Kārlu Lī. Džeikam bija draugs, drošības naudu izrakstītājs, un tas aprūpēja Džeika klientus. Ja klients gribēja atstāt cietumu un nebija jābaidās par to, ka viņš aizbēgs, drošības nauda bija dabūjama. Džeika klienti varēja maksāt pa daļām. Teiksim, piecus procentus tūliņ, bet pārējo mēnešmaksājumu veidā. Ja Džeiks būtu gribējis Līroju Glāsu izlaist nocietuma, drošības nauda nebūtu nekāda problēma. Bet Džeikam viņš bija vajadzīgs cietumā.

"Redziet, Līroj, man ir žēl, bet es turpinu runāt ar izrakstītāju," Džeiks paskaidroja, satiekot savu klientu.

"Bet jūs apsolījāt, ka es jau būšu ārā."

"Jūsu radiem nav tik daudz naudas, Līroj. Es nedrīkstu to segt pats. Mēs jūs dabūsim ārā no cietuma, bet tam būs vajadzīgas pāris dienas. Es taču gribu, lai jūs tiktu ārā, dabūtu darbu un varētu samaksāt man honorāru."

Tas Līroju apmierināja. "Labi, Džeika kungs, dariet, ko varat."

"Pārtika te nav slikta," Džeiks piebilda ar smaidu.

"Slikta nav. Mājās ir labāka."

"Mēs jūs dabūsim ārā," Džeiks apsolīja.

"Kā iet tam nigerim, ko es sadūru?"

"Es nezinu. Ozijs teica, ka viņš vēl esot slimnīcā. Bet Moss Teitums domā, ka viņš esot izlaists. Kas zina? Man liekas, ka viņš ir smagi ievainots. Un kas bija tā sieviete?" Džeiks prasīja, nevarēdams atcerēties detaļas.

"Vilija sieviete."

"Kāda Vilija?"

"Vilija Hoita."

Džeiks brīdi padomāja, atceroties apsūdzību. "Bet tas jau nav tas, ko jūs sadūrāt."

"Nē, tas bija Kērtiss Sprolings."

"Vārdu sakot, jūs kāvāties par kāda cita cilvēka sievieti?"

"Tā bija."

"Un kur bija Vilijs?"

"Viņš arī kāvās."

"Ar ko?"

"Atkādu citu čali."

"Tātad jūs visi četri kāvāties par Vilija sievieti?"

"Redz nu, jūs atceraties."

"Bet kāpēc jūs kāvāties?"

"Viņas vīrs bija ārpus pilsētas." "Viga ir precejusies?"

"Taisni tā."

"Kā sauc vigas vīru?"

"Džonijs Sends. Kad viga nav pilsētā, parasti izceļas kautigš."

"Kāpēc?"

"Tāpēc, ka vigai nav bērnu, jo vigai nevar būt bērni, un vigai patīk vīrieši. Jūs taču saprotat, koessaku? Kad vigš aizbrauc, to visi zina. Un, ja viga uzrodas kādā traktierī, tūliņ izceļas kautigš."

Kas par prāvu, domāja Džeiks. "Bet jūs tak teicāt, ka viga atnāca ar Viliju Hoitu."

"Jā, bet tas nekas. Katrs vīrietis traktierī sāk ap vigu luncināties, izpērk dzeramo, uzlūdz dejot. Pret to nav zāļu."

"Tad nu gan ir sieviete!"

"Ai, Džeika kungs, vigaizskatās tik labi. Jums vigu vajadzētu redzēt."

"Gan jau redzēšu. Liecinieku krēslā."

Līrojs skatījās sienā smaidīdams, sapgodams. iekārodams Džonija Senda sievu. Nebija jau svarīgi, ka vigš tāpēc bija sadūris cilvēku un varēja dabūt divdesmit gadus cietumā. Cīnīdamies nazi pret nazi, vigš bija pierādījis, kas vigš par viru.

"Paklausieties, Līroj, vai esat runājis ar Kārlu Lī?"

"Protams. Mēs vēl arvien esam tai pašā kamerā. Mēs visu laiku sarunājamies. Nav jau nekā cita, ko darīt."

"Jūs neesat vigam atstāstījis to, ko mēs vakar runājām?"

, "O, nē. Es jums apsolīju, ka to nedarīšu."

"Labi."

"Bet es jums to gan pateikšu, Džeika kungs, Karls Lī ir diezgan noraizējies. Vigš nav nekā dzirdējis par savu jauno advokātu. Vigš ir ļoti noraizējies. Man bija vai jākož mēlē, lai vigam nestāstītu, bet es noturējos. Es vigam izstāstīju, ka jūs esat mans advokāts."

"To drīkstēja."

"Karls Lī arī teica, ka jūs esot vienmēr bijis tāds, kas atnāk uz cietumu, pārrunā lietu. Vigš teica, ka es esot dabūjis labu advokātu."

"Laikam vigam ne pārāk labs?"

"Man liekas, ka Karls Lī ir ļoti apjucis. Vigš nu gan vairs nezina, kam uzticēties, kam ne. Vigš ir labs čalis."

"Labi, tikai nestāstiet vigam to, ko mēs runājām. Tas jātur slepenībā."

"Labi. Bet kādam tas būtu jāizdara."

"Vigš neaprunājās ne ar mani, ne kādu citu, pirms piegēma šo jauno advokātu. Vigš ir pieaudzis cilvēks, kas par kaut ko izšķīrās. Tā ir viga problēma." Džeiks piegāja Līrojam tuvāk. "Un es jums izstāstīšu vēl kaut ko, bet atkal nestāstiet v iņam. Pirms trisdesm it minūtēm es pārbaudīju viņa tiesas vākus. Viņa jaunais advokāts nav tiem bijis ne tuvu visu nedēļu. Nekas jauns nav iesniegts. Galīgi nekas."

Līrojs savilka pieri un pašūpoja galvu. "Tētīt, ak tētīt!"

Viņa advokāts turpināja: "Šie slavenības jau tādi ir. Viņi daudz runā, pūš dūmus acīs, rullē uz priekšu bez skatīšanās. Viņi saņemas vairāk tieslietu, nekā spēj paveikt, un lielāko daļu zaudē. Es viņus pazīstu. Es viņiem visu laiku sekoju. Lielākā daļa ir sevi pārvērtējuši."

"Un tāpēc viņš vēl nav atbraucis parunāt ar Kārlu Lī?"

"Protams. Viņš ir pārāk aizņemts. Bez tam viņam ir daudz svarīgāku tieslietu. Karls Lī viņam ir nesvarīgs."

"Tas ir slikti. Karlam Lī pienākas kaut kas labāks."

"Jā, bet tā bija viņa izšķiršanās. Ar to viņam jāsamierinās."

"Vai jūs domājat, ka viņu notiesās?"

"Par to es nešaubos. Viņš savu dzīvi beigs gāzes kamerā. Viņš ir pieņēmis neīstu, bēdīgi slavenu advokātu, kam nav laika strādāt Karla Lī labā un kas pat nav atradis par vajadzīgu pārrunāt šo tieslietu."

"Vai jūs sakāt, ka jūs varētu viņam dabūt attaisnojumu?"

Džeiks atslābinājās un sakrustoja kājas. "Nē, es nekad kaut ko tādu nesolu. Arī jūsu prāvāes to nesolīšu. Advokāts ir stulbs, ja viņš to apsola, jo prāvas laikā var notikt daudz kas neparedzēts."

"Karls Lī teica, ka viņa advokāts ir solījis laikrakstos, ka Kārlu Lī attaisnos."

"Viņš ir muļķis."

"Kur tu biji?" Karls Lī prasīja savam kameras biedram, kamēr cietumsargs aizslēdza durvis.

"Runāju ar savu advokātu."

"Džeiku?"

"Jā."

Līrojs apsēdās uz savas gultas tieši pretim Karlam Lī, kas atkal lasīja to pašu laikrakstu. Viņš to salocīja un nolika zem gultas.

"Tu izskaties norūpējies," Karls Lī sacīja. "Sliktas ziņas par tavu lietu?"

"Nē. Nevaru dabūt drošības naudu. Džeiks saka, ka paies dažas dienas, to nokārtojot."

"Džeiks kaut ko teica par mani?"

"Nē. Ne sevišķi daudz."

"Ne sevišķi daudz? Ko viņš teica?" "Prasīja, kā jums iet."

"Tas viss?"

"Jā."

"Vai viņš uz mani dusmojas?"

"Nē. Viņš liekas par jums norūpējies, bet es nedomāju, ka viņš dusmojas."

"Kāpēc viņš ir par mani norūpējies?"

"Es nezinu," atteica Līrojs, izstiepās uz savas gultas un salika rokas aiz galvas.

"Ej nu, Līroj. Tu zini kaut ko, bet nestāsti. Ko Džeiks par mani teica?"

"Džeiks man aizliedza ar jums runāt. Viņš teica, ka tas jātur slepenībā. Jūs taču negribētu, ka jūsu advokāts izstāsta to, ko jūs pārrunājat, vai ne?"

"Es vēl neesmu redzējis savu advokātu."

"Jums bija labs advokāts, bet jūs viņu atlaidāt."

"Man ir vēl labāks pašlaik."

"Kā jūs zināt? Jūs nekad neesat ar viņu runājis. Viņš ir pārāk aizņemts, lai te atbrauktu, un, ja viņš ir tik aizņemts, viņam nebūs laika nodarboties ar Jūsu tieslietu."

"Kā tu tik daudz par viņu zini?"

"Es paprasīju Džeikam."

"Jā. Un ko viņš teica?"

Līrojs neatbildēja.

"Es gribu zināt, ko viņš teica," pieprasīja Karls Lī un apsēdās uz sava sīkā kameras biedra gultas malas. Viņš skatījās tik nikni, ka Līrojs nolēma, ka viņš ir nobijies un drīkst visu izstāstīt lielajam vecim. Vai nu runā, vai dabū pa ausi, viņš filozofiski nodomāja.

"Viņš ir blēdis," teica Līrojs. "Viņš ir bēdīgi slavens blēdis, kas jūs pārdos prokuroram. Viņu neinteresējat ne jūs, ne šī lieta, bet tikai popularitāte. Visu nedēļu viņš nav pat aizticis jūsu lietas vākus. Džeiks zina, viņš to šopēcpusdien pārbaudīja. No slavenības nekā nav. Viņš ir pārāk aizņemts, lai atstātu Memfisu un ar jums parunātu. Viņam ir pārāk daudz svarīgu blēžu, ko aizstāvēt, ieskaitot jūsu draugu Brjūstera kungu."

"Tu esi traks, Līroj."

"Labi, es esmu traks. Gaidiet, ka jūs kāds aizstāvēs un teiks, ka jūs bijāt slepkavību brīdī vājprātīgs. Gaidiet, un jūs redzēsiet, cik pamatīgi viņš strādā ar jūsu lietu."

"Un no kura laika tu tik daudz zini?"

"Jūs prasījāt, un es jums pastāstīju."'

Karls Lī aizgāja līdz durvīm un sagrāba savās lielajās rokās stieņus. Kamera pēdējo trīs nedēļu laikā bija sarukusi, un, jo mazāka tā kļuva, jo

grūtāk viņam bija sakārtot domas, reaģēt uz notikumiem, plānot un rīkoties. Viņš cietumā nevarēja koncentrēties. Viņš zināja tikai to, ko viņam kāds teica, un viņam nebija neviena, kam uzticēties. Gvena nebija pie pilna prāta, Ozijs neielaidās pārrunās, Lesters bija Čikāgā. Nebija neviena cita, kam viņš varētu uzticēties, kā Džeiks, un kaut kāda iemesla dēļ viņš bija atradis sev jaunu aizstāvi. Nauda. Tas bija iemesls. Tūkstoš deviņi simti dolāru, ko viņam iedeva Memfisas galvenais suteners un narkotiku pārdevējs. Un viņa advokāts, kas aizstāvēja šos sutenerus, narkotiku pārdevējus un visāda veida rīkļurāvējus un bandītus. Vai Maršafskis kādreiz aizstāvēja godīgus cilvēkus? Un par ko domātu zvērinātie, ja Karlam Lī Heilijam līdzās sēdētu aizstāvis Maršafskis? Protams, to, ka viņš ir vainīgs. Kāda cita iemesla dēļ viņu aizstāvētu šis bēdīgi slavenais lielpilsētas blēdis Maršafskis?

"Vai zināt, ko šie zvērināto tiesas redneki domās, kad viņi ieraudzīs Maršafski?"

"Ko?"

"Viņi domās, ka šim nabaga nigerim ir jābūt vainīgam un viņš ir pārdevis savu dvēseli, lai lielākais Memfisas blēdis varētu stāvēt mūsu priekšā un teikt, ka viņš ir nevainīgs."

Karls Lī kaut ko murmināja cauri režģiem.

"Viņi jūs aizsūtīs uz gāzes kameru. Kari Lī."

Moss, juniors, Teitums bija dežūrvirsnieks, kad sestdien sešos trīsdesmit zvanīja tālrunis. Tas bija šerifs.

"Kāpēc tu esi nomodā?"

"Es nezinu, vai es esmu nomodā," atbildēja šerifs. "Paklausies, Mos, vai tu atceries vecu, melnu sludinātāju, ko sauc par Strītu, Isaju Strītu?"

"Nē, tiešām neatceros."

"0,jā, atceries gan. Viņš kāduspiecdesmitgadussludinājaSpringdeilas baznīcā pilsētas ziemeļos. Viņš bija pirmais NAACP biedrs Forda apriņķī. Viņš te visiem melnajiem sešdesmitajos gados iemācīja piketēt un boikotēt."

"Kā tad, nu es atceros. Vai tad viņu vienreiz nenoķēra klans?"

"Jā, viņi Strītu piekāva un nodedzināja viņa māju, bet neko nopietnāku. Sešdesmit piektā gada vasarā."

"Man likās, ka viņš pirms vairākiem gadiem nomira."

"Nē, viņš apmēram desmit gadus ir bijis tāds pusbeigts, bet vēl mazliet kustas. Piezvanīja man pussešos un norunāja visu stundu. Atgādināja, ka es esmu no viņa saņēmis šādas tādas politiskas labvēlības."

"Ko viņš grib?"

"Viņš grib pusastoņos runāt ar Kārlu LI. Es nezinu, kāpēc. Bet apejies ar viņu laipni. Ielaid viņus manā birojā un ļauj tiem runāt. Es būšu vēlāk."

"Skaidrs, šerif."

Mācītāja Isaja Strlta slavas laiki bija sešdesmitie gadi, kad viņš vadīja Forda apriņķa civiltiesību cīņas. Viņš soļoja ar Mārtiņu Luteru Kingu* Memfisā un Montgomerijā. Viņš organizēja parādes un protestus Klantonā, Karavejā un citās Ziemeļmisisipi pilsētās. 1964. gada vasarā viņš uzņēma studentus no ziemeļiem, kas bija ieradušies, lai palīdzētu melnajiem pilsoņiem reģistrēties balsošanai. Daži no tiem bija dzīvojuši Strītu mājā un vēl tagad laiku pa laikam mācītāju apciemoja. Viņš nebija radikālis. Viņš bija kluss, iejūtīgs un inteliģents un bija ieguvis visu melno un lielākas balto daļas cieņu. Strlta rāmā, vēsā balss bija miera sala naida un kontraversijas jūrā. Viņš bija tas, kas pārraudzīja 1969. gada skolu desegregāciju, ar to panākot, ka Forda apriņķī tā notika bez īpašām problēmām.

1975. gadā trieka atņēma viņam labo ķermeņa pusi, neiespaidojot prātu. Tagad, kad viņam bija septiņdesmit astoņi gadi, viņš varēja pats lēnām ar spieķa palīdzību paiet. Lepns, cienīgs un tik stalts, cik iespējams. Viņu ieveda šerifa birojā un apsēdināja. Viņš atteicās dzert kafiju, un Moss, juniors, aizgāja pēc apsūdzētā.

"Vai jūs esat nomodā, Kari Lī?" viņš čukstēja tā, lai nepamodinātu citus cietumniekus, kas tūliņ sāktu kliegt pēc brokastīm, zālēm, advokātiem, drošības naudas izrakstītajiem un meitenēm.

Karls Lī uz vietas piecēlās sēdus. "Jā, es neguļu."

"Jums ir ciemiņš, nāciet līdzi!" Moss, juniors, klusi atslēdza durvis.

Karls Lī mācītāju bija redzējis tajās senajās dienās, kad viņš uzrunāja Austrumu skolas, melno skolas, pēdējo beidzēju klasi. Nākamajā gadā skolas apvienoja un Austrumu skola kļuva par apakšvidusskolu. Viņš nebija mācītāju saticis, kopš viņu ķēra trieka.

"Kari Lī, vai jūs pazīstat mācītāju Isaju Strītu?" Moss formāli prasīja.

"Jā, mēs pirms daudziem gadiem esam satikušies."

"Labi. Es aizvēršu durvis un ļaušu jums parunāties."

"Kā jums klājas, ser?" Karls LI prasīja. Viņi abi sēdēja blakus uz dīvāna.

"Labi, mans dēls, un jums?"

"Tik labi, cik iespējams."

"Ari es esmu bijis cietumā, jūs zināt. Pirms gadiem. Tas ir briesmīgs iestādījums, bet laikam nepieciešams. Kā viņi ar jums apietas?"

"Labi, ļoti labi. Ozijs man [auj visu, ko vien drīkst."

"Ā, jā, Ozijs. Mēs esam uz viņu ļoti lepni, vai ne?"

"Jā, ser. Viņš ir labs cilvēks." Karls Lī apskatīja trauslo, vājo, veco cilvēku ar spieķi. Viņa ķermenis bija vājš un noguris, bet prāts bija ļoti ass, balss stipra.

"Mēs esam lepni arī uz jums, Kari Lī. Es neatzīstu vardarbību, bet arī tā ir reizēm vajadzīga. Jūs izdarījāt kaut ko labu, mans dēls."

"Jā, ser," atbildēja Karls Lī, nezinot, ko citu teikt.

"Jūs droši vien brīnāties, ko es te daru?"

Karls Lī pamāja. Mācītājs piesita ar savu spieķi grīdai.

"Man rūp jūsu atzīšana par nevainīgu. Visa melnā sabiedrība ir par to norūpējusies. Ja jūs būtu baltais, jūs droši vien tiesātu un noteikti attaisnotu. Bērna izvarošana ir briesmīgs noziegums, un kas var pārmest tēvam, ja viņš to nokārto? Tas ir, baltajam tēvam. Melnais tēvs izpelnās tādu pašu līdzjūtību no melnās sabiedrības, bet viņam ir viena problēma: zvērināto tiesa būs balta. Tātad baltam tēvam un melnam tēvam nebūtu vienādas izredzes. Vai jūs sekojat manai domu gaitai?"

"Man tā liekas."

"Zvērināto tiesa ir vissvarīgākā. Vainu pret nevainību. Brīvību pret cietumu. Dzīvību pret nāvi. To visu noteiks zvērināto tiesa. Šī ir vārīga sistēma — nodot savu dzīvību divpadsmit vienkāršu, parastu cilvēku rokās, kas nesaprot likumdošanu, un tā tos baida."

"Jā, ser."

"Ja jūs balta zvērināto tiesa attaisnos par divu balto nogalināšanu, tad tas būs lielākais notikums Misisipi melnajiem cilvēkiem, kopš mēs integrējām skolas. Un ne tikai Misisipi, bet melnajiem cilvēkiem visur. Jūsu tieslieta ir ļoti pazīstama, un daudz cilvēku tai uzmanīgi seko."

"Es darīju tikai to, kas man bija jādara."

"Precīzi. Jūs izdarījāt to, ko jūs uzskatījāt par pareizu. Un tā tas bija. Lai cik brutāls un nejauks notikums, tas bija pareizs. Un lielākā daļa iedzīvotāju, baltie un melnie, tam piekrīt. Bet vai ar jums apiesies tā, kā apietos ar balto? Tas, lūk, ir jautājums."

"Un ja mani notiesās?"

"Jūsu notiesāšana būtu atkal sitiens mums, dziļa rasisma simbols, kas ceļas no veciem aizspriedumiem, veca naida. Tā būtu nelaime. Jūs nedrīkst notiesāt."

"Es daru visu, ko es varu."

"Tiešām? Parunāsim par jūsu advokātu, ja mēs drīkstētu."

īsi

Karls Lī pamāja.

"Vai jūs esat satikušies?"

"Nē," Karls Lī nolieca galvu un izberzēja acis. "Vai jūs esat?"

"Jā."

"Tā? Kad?"

"Memfisā 1968.gadā. Es biju kopā ar doktoru Kingu. Maršafskis bija viens no advokātiem, kas aizstāvēja atkritumu savācējus vigu streikā pret pilsētu. Vigš ierosināja, lai doktors Kings atstāj Memfisu, sakot, ka vigš satrauc baltos, uzmundrinot melnos. Vigš traucējot līgumaslēgšanas norisi. Vigš izlamāja doktoru Kingu — privāti, protams. Mēs toreiz nospriedām, ka Maršafskis mēģināja nodot strādniekus un sagemt zem galda naudu—kukul i—no pilsētas. Man liekas, ka m ums bi ja taisnība."

Karls Lī dziļi ieelpoja un parīvēja denigus.

"Es esmu sekojis viga karjerai," mācītājs turpināja. "Vigš ir kļuvis bēdīgi slavens, aizstāvot gangsterus, zagļus un sutenerus. Dažiem no tiem vigš ir varējis izcīnīt attaisnošanu, bet tie visi ir bijuši vainīgi. Kad vigu redz blakus apsūdzētajam, katrs zina, ka šis cilvēks ir vainīgs. Tas man visvairāk rūp — ka jūs būsiet vainīgs sava aizstāvja dēļ."

Karla Lī galva noliecās zemāk, un vigš klusi vaicāja: "Kas jūs lūdza te nākt?"

"Es šo lietu pārrunāju ar vecu draugu."

"Kā vigu sauc?"

"Tikai par vecu draugu, mans dēls. Arī vigš ir par jums norūpējies. Mēs visi pārjums rūpējamies."

"Vigš ir labākais Memfisas advokāts."

"Bet te nav Memfisa."

"Vigš ir speciālists krimināltiesību laukā."

"Tas tā varētu būt tāpēc, ka vigš ir kriminālists."

Karls Lī pēkšgi piecēlās un pārstaigāja istabu, pagriežoties ar muguru pret mācītāju.

"Vigš to darīs par brīvu. Tas man nemaksā neko."

"Viga honorārs neliksies īpaši svarīgs nāvinieku kamerā."

Pagāja vairāki brīži, bet ne viens, ne otrs nerunāja. Beidzot mācītājs stingri nolika spieķa galu uz grīdas un ar mokām dabūja sevi uz kājām. "Es esmu diezgan teicis. Tagad es došos projām. Vēlu veiksmi, Kari Lī!"

Karls Lī atsveicinājās ar rokas spiedienu. "Paldies par jūsu rūpēm un jūsu apciemojumu."

"Mans arguments ir vienkāršs, mans dēls. Jūsu tieslietu būs diezgan grūti uzvarēt. Nepadariet to vēl grūtāku ar tādu blēdi kā Maršafskis."

Lesters atstāja Čikāgu piektdien īsi pirms pusnakts. Viņš devās uz dienvidiem viens, jo viņa sieva jau bija aizbraukusi uz Grīnbeju, lai pavadītu nedēļas nogali pie vecākiem. Lesteram Grīnbeja patika krietni mazāk nekā sievai Misisipi. Ne vienam, ne otram no viņiem nebija nekādas intereses par otra ģimeni. Šie zviedri bija jauki cilvēki, un viņš varētu būt viņu ģimenes loceklis, ja pats vēlētos. Bet viņi bija citādi, un tas nebija viņu baltās ādas dēļ. Lesters bija uzaudzis ar baltajiem, un viņš tos saprata. Viņam.nepatika visi baltie, un viņam nepatika balto ieskati par viņu, bet viņš viņus saprata. Bet ziemeļu baltie, īpaši zviedri, bija citādi. Viņu paražas, valoda, pārtika, gandrīz viss viņam bija pavisam svešs, un Lesters viņu vidū nekad nevarētu justies labi.

Lesters sagaidīja šķiršanos, droši vien tā gada laikā notiks. Viņš bija melns, un viņa sievas vecākā māsīca ari bija apprecējusi melno agrajos septiņdesmitajos un bija guvusi ļoti daudz ievērības. Lesters bija untums, un bija viņai jau apnicis. Laime bija tā, ka viņiem nebija bērnu. Viņš bija pārliecināts, ka viņai ir cits. Ari viņam bija cita, un īrisa bija solījusi viņu precēt un pārvākties uz Čikāgu, kad būs tikusi vaļā no Henrija.

Pēc pusnakts starpštatu 57. autoceļa abas puses bija vienādas. Varēja redzēt izkaisītas fermu gaismiņas un reizēm lielāko pilsētu - Efingemas vai Šampaņas spožumu. Viņš dzīvoja un strādāja ziemeļos, bet tur nebija mājas. Mājas bija tur, kur dzīvoja mamma, Misisipi, kaut gan viņš tur vairs nekad netaisījās dzīvot. Pārāk daudz zināšanu trūkuma un nabadzības. Rasisms viņu netraucēja, tas nebija tik slikts kā senāk, un pie tā viņš bija pieradis. Tas būs vienmēr, bet tas lēnām kļuva mazāk manāms. Baltajiem vēl arvien piederēja viss, un tie pārvaldīja visu, un tas pats par sevi nebija nepanesami. Un arī tas sāka mainīties. Bet kaut ko viņš nevarēja paciest: daudzu melno zināšanu trūkumu un negantu nabadzību. Noplukušās būdas, kur tie dzīvoja, ļoti augstais zīdaiņu mirstības procents, bezcerīgi nenodarbinātie, nelaulātās mātes un viņu neēdušie bērni. Tas nospieda līdz lūšanas punktam un nospieda tā, ka viņš, līdzīgi tūkstošiem citu melno, devās uz ziemeļiem meklēt darbu, jebkuru darbu ar pieklājīgu algu, kas varētu izdzēst nabadzības sāpes.

Atgriezties Misisipi bija gan jauki, gan nospiedoši. Jauki atkalredzēties ar ģimeni; nospiedoši skatīties uz viņu nabadzību. Bija jau pa kādam izņēmumam: Karlam Lī bija labi apmaksāts darbs, tīra māja un labi apģērbti bērni. Jā, viņš bija izņēmums, bet tagad divi zemiski, bezgodīgi, piedzēruši baltie mēsli bija to visu iegrūduši briesmīgā situācijā. Melnie varēja attaisnot to, ka laba daļa viņu bija bez kādas vērtības, bet baltajiem

balto pasaulē tāda attaisnojuma nevarēja būt. Bet, paldies Dievam, viņi bija beigti, un Lesters lepojās ar savu lielo brāli.

Kad Lesters brauca pāri upei* pie Kairo, pēc ceļā pavadītām sešām stundām parādījās saule. Divas stundas vēlāk viņš upi vēlreiz pārbrauca pie Memfisas. Tad viņš brauca dienvidaustrumu virzienā uz Misisipi un pēc stundas piebrauca pie Klantonas tiesas nama. Viņš tad bija nomodā divdesmit stundas.

"Kari Lī, jums ir ciemiņš," Ozijs paziņoja caur kameras režģiem. "Tas mani nemaz nepārsteidz. Kas tad nu atnācis?" "Nāciet vien līdzi! Man šķiet, ka labāk būtu lietot manu biroju. Šī saruna varētu ieilgt."

Džeiks slaistījās pa biroju, gaidot, ka zvanīs tālrunis. Bija desmit no rīta. Lesteram vajadzēja būt Klantonā, ja viņš vispār būs. Vienpadsmit. Džeiks izš ķirstīja dažus vecus vākus un atzīmēja šo to Etelei. Divpadsmit dienā! Džeiks piezvanīja Karlai un meloja par jaunu klientu trīspadsmitos, tātad, mīluli, aizmirsti pusdienas. Nu bija trīspadsmit. Viņš beidzot atrada vecu tieslietu no Vaiomingas, kur kādu vīru attaisnoja pēc tam, kad viņš bija atradis un nogalinājis vīrieti, kas bija izvarojis viņa sievu 1893. gadā. Viņš šo lietu nokopēja un tad iesvieda to papīrkurvī. Četrpadsnyt. Viņš varētu iet apmeklēt Līroju un tad mazliet palūrēt uz cietumu. Nē, tas nebija pareizi. Beidzot viņš apgūlās uz dīvāna un aizvēra acis.[1] Te ir runa par vareno Misisipi upi, kas indiāņu valodā nozīmi: ūdeņu māte.Četrpadsmitos piecpadsmit zvanīja tālrunis. Džeiks uzlēca no dīvāna un ķēra tālruņa klausuli. Viņa sirds pamatīgi sita. "Hallo!"

"Džeik, šeit ir Ozijs."

"Jā, Ozij, kas notiek?"

"Jūsu klātbūtne ir vēlama te, cietumā."

"Kāpēc?" Džeiks prasīja, izliekoties, ka nekā nezina.

"Jūs esat te vajadzīgs."

"Kam?"

"Karls Lī vēlas ar jums runāt."

"Vai tur ir arī Lesters?"

"Jā. Arī viņš vēlas ar jums runāt."

"Es tur būšu pēc minūtes." "Vigi tur ir sēdējuši savas četras stundas," teica Ozijs, rādot uz biroja durvīm.

"Ko vigi darīja?"

"Runāja, lamājās, kliedza. Beidzot pirms kādas pusstundas nomierinājās. Karls Lī iznāca un lūdza man Jums piezvanīt."

"Paldies. Iesim iekšā!"

"Nekādā zigā, vecais, es gan tur iekšā neiešu. Mani neviens neaicināja. Jums pašam jātiek galā."

Džeiks pieklauvēja.

"Lūdzu!"

Vigš lēnām atvēra durvis, iegāja telpā un durvis atkal aizvēra. Karls Lī sēdēja aiz rakstāmgalda. Lesters gulēja uz dīvāna. Lesters piecēlās un satvēra Džeika roku. "Cik labi jūs atkal satikt, Džeik."

"Patīkami satikt arī jūs, Lester. Kāpēc jūs esat te?"

"Ģimenes lietas."

Džeiks paskatījās uz Kārlu Lī, tad aizgāja līdz galdam un sasveicinājās ar vigu. Izskatījās, ka apsūdzētais ir pamatīgi noskaities.

"Viii jūs abi vēlējāties ar mani runāt?"

"Jā, Džeik, apsēdieties! Mums ir jārunā," teica Lesters. "Karlam Lī jums ir kaut kas sakāms."

"Tu vigam to izstāsti," teica Karls Lī.

Lesters nopūtās un parīvēja acis. Vigš bija noguris un norūpējies. "Es vairs neviena vārda neteikšu. Šī ir lieta, kas skar tevi un Džeiku." Lesters aizvēra acis un izstaipījās uz dīvāna. Džeiks atrada krēslu un atspiedās pret sienu. Vigš uzmanīgi skatījās uz Lesteru, bet neskatījās uz Kārlu Lī, kas šūpojās Ozija krēslā. Karls Lī klusēja. Lesters klusēja. Pēc trīs klusuma minūtēm Džeiks neizturēja.

"Kas vēlējās mani satikt?" vigš uzstāja.

"Es," atbildēja Karls Lī:

"Un ko jūs gribat no manis?"

"Es gribu jums atdot atpakaļ manu lietu."

"Un kāpēc jūs domājat, ka es to gribu atpakaļ?"

"Ko?" Lesters uzlēca sēdus un glūnēja uz Džeiku.

"Tā nav dāvana, ko var dot un atkal paņemt atpakaļ. Tā ir vienošanās starp jums un jūsu advokātu. Neizliecieties, ka jūs mani apdāvināt," Džeika balss kļuva stiprāka, un bija redzams, ka vigš ir dusmīgs.

"Vai jūs šo lietu gribat?" prasīja Karls Lī.

"Vai jūs gribat mani atkal piegemt šai darbā. Kari Lī?"

"Tā ir." "Kāpēc jūs mani gribat atkal pieņemt šai darbā?"

"Jo tā grib Lesters."

"Tad es jūsu tieslietu negribu." Džeiks piecēlās un gāja durvju virzienā. "Ja Lesters mani grib, bet jūs gribat Maršafski, tad palieciet pie Maršafska. Ja jau jūs pats nevarat izdomāt, ko darīt, jums nākas Maršafskis."

"Pagaidiet, Džeik. Taču nomierinieties, cilvēk!" Lesters lūdzās, noķerdams Džeiku piedurvīm. "Apsēdieties, apsēdieties! Es jūs nevainoju par to, ka uz Kārlu Lī esat dusmīgs, ka viņš jūs atlaida. Viņam nebija taisnība. Vai ne. Kari Lī?"

Karls Lī sēdēja, tīrīdams nagus.

"Apsēdieties, apsēdieties, Džeik, un parunāsim!" Lesters lūdzās, vezdams Džeiku atpakaļ uz viņa krēslu. "Labi. Tagad pārrunāsim šo situāciju. Kari Lī, vai tu gribi, lai Džeiks ir tavs advokāts?"

Karls Lī pamāja.

"Labi. Tagad, Džeik…"

"Izskaidrojiet, kāpēc?" Džeiks teica Karlam Lī.

"Ko?"

"Izskaidrojiet, kāpēc jūs gribat, lai es atkal uzņemos jūsu tieslietu. Izskaidrojiet, kāpēc jūs gribat atteikt Maršafskim jūsu aizstāvību."

"Man nekas nav jāizskaidro."

"0, jā! Ir gan. Jums vismaz man kaut kas ir jāizskaidro. Jūs mani pirms nedēļas atlaidāt, un jums nebija diezgan dūšas man par to piezvanīt. Man tas bija jāizlasa laikrakstā. Tad es izlasīju par jūsu augstās klases advokātu, kas nevar atrast Klantonu. Un tagad jūs man piezvanāt un gribat, lai es atstāju visu citu, tāpēc ka jūs atkal esat mainījis uzskatus. Lūdzu, izskaidrojiet!"

"Izskaidro, Kari Lī! Runā ar Džeiku," Lesters uztraucās.

Karls Lī paliecās uz priekšu un uzlika abus elkoņus uz galda. Viņš paslēpa savu seju rokās un runāja caur plaukstām. "Es esmu ļoti apjucis. Šī vieta mani tracina. Mani nervi ir pagalam. Es uztraucos par savu meitenīti. Es uztraucos par savu ģimeni. Es uztraucos par savu ādu. Katrs man saka kaut ko citu. Es nekad neesmu bijis tādā situācijā, un es vienkārši nezinu, ko darīt. Un tā es varu tikai uzticēties cilvēkiem. Es uzticos Lesteram, un es uzticos jums, Džeik. Un es cita nekā nezinu."

"Vai jūs uzticaties manam padomam?' Džeiks prasīja.

"Tā ir vienmēr bijis."

"Un jūs man atkal uzticētu savu lietu."

"Jā, Džeik. Es gribu, lai jūs to turpinātu."

"Tas mani apmierina."

Džeiks atslāba, un Lesters atkal iekārtojās dīvānā. "Jums tas ir jāpaziņo Maršafskim. Līdz tam es ar jūsu lietu nevaru nodarboties."

"To mēs izdarīsim vēl šopēcpusdien," teica Lesters.

"Labi. Kad tas ir izdarīts, piezvaniet. Man ir ļoti daudz darāmā, un laika ir maz."

"Un kā ir ar naudu?" prasīja Lesters.

"Tas pats honorārs. Tā pati vienošanās. Vai tas jūs apmierina?"

"Es esmu ar mieru," teica Karls Lī. "Es jums samaksāšu, vienalgakā."

"Par to mēs vēl runāsim vēlāk."

"Kā ir ar ārstiem?" prasīja Karls Lī.

"Mēs kaut ko izkārtosim. Es to vēl nezinu. Bet tas nokārtosies."

Apsūdzētais pasmaidīja. Lesters skaļi krāca, un Karls Lī pasmējās par savu brāli. "Es biju pārliecināts, ka jūs viņam zvanījāt, bet viņš to noliedza."

Džeiks neērti pasmaidīja, bet neko neteica. Lesters bija glums melotājs, un tā bija ļoti laba īpašība viņa paša slepkavības prāvā.

"Es atvainojos, Džeik. Es kļūdījos."

"Atvainošanās nav vajadzīga. Ir pārāk daudz darba, lai mēs tērētu laiku atvainojoties."

Blakus stāv v ietai cietuma priekšā zem koka ēnā stāvēja kāds reportieris un gaidīja, ka kaut kas notiks.

"Atvainojiet, ser, vai jūs neesat Džeiks Briganss?" "Un kas to prasa?"

"Es esmu Ričards Flejs no ''Džeksonas dienas". Jūs esat Džeiks Briganss?" "Jā."

"Heilija kunga bijušais advokāts?" "Nē. Heilija kunga pašreizējais advokāts." "Man likās, ka viņš bija pieņēmis darbā Bo Maršafski. Tāpēc es te stāvu. Mēs dzirdējām tenkas, ka Maršafska kungs te būs šopēcpusdien." "Ja viņu satiekat, pastāstiet, ka viņš ieradies par vēlu."

Lesters kā nosists gulēja uz Ozija biroja dīvāna. Dispečers viņu pamodināja četros no rīta, un, piepildījis lielu plastmasas trauku ar kafiju, viņš devās uz Čikāgu. Vēlu sestdienas vakarā Lesters un Karls Lī bija piezvanījuši Kaķim uz viņa biroju virs kluba un pateikuši par Karla Lī izšķiršanos. Kaķis nebija tālāk interesējies. Bet viņš tomēr bija apsolījis piezvanīt Maršafskim. Par iedoto naudu netika runāts.

20

Neilgi pēc tam, kad Lesters devās ceļā Džeiks, noklunkuroja pa kāpnēm un, tērpies rītasvārkā, aizgāja līdz ietvei savākt svētdienas laikrakstus. Klantona bija stundas braucienā uz dienvidaustrumiem no Memfisas, trīs stundas uz ziemeļiem no Džeksonas un četrdesmit piecas minūtes no Tupelo. Visām šīm pilsētām bija dienas laikraksti un ļoti biezi svētdienas izdevumi. Džeiks visus trīs laikrakstus saņēma jau vairākus gadus. Tagad viņš par to bija īpaši priecīgs, jo nu Karlas grieznēm būs daudz darba, piepildot viņa profesijas izgriezumu albumu. Viņš izklāja laikrakstus uz galda un sāka pēu tkatra laikraksta piecpadsmit centimetrus.

Džeksonas laikrakstā nebija ne vārda. Džeiks bija cerējis, ka Ričards Flejs būs kaut ko ziņojis. Vajadzēja ar viņu ilgāk parunāties. Nekā no Memfisas. Nekā no Tupelo. Džeiks nebija pārsteigts, tikai bija mazliet cerējis, ka šis sižets kaut kā būs nācis zināms. Bet viss vakar notika par vēlu. Var būt, ka būs pirmdien. Viņam bija apnicis slēpties, apnicis justies apkaunotam. Tikmēr, kamēr šī ziņa nebūs bijusi laikrakstos un tādā veidā pieejama Kafijas nama publikai, cilvēkiem baznīcā un citiem advokātiem, kā Baklejam, Salivanam un Loterhausam, un tikmēr, kamēr visi nezinās, ka šī atkal ir viņa lieta, Džeiks bija nolēmis klusēt un nekur nerādīties. Ko lai stāsta Salivanam? Karls Lī piezvanīs Maršafskim vai suteneram, drīzāk suteneram, kas tad to visu paziņos tālāk Maršafskim. Vai Maršafskis arī par šo lietu attīstību sniegs ziņojumu presei? Tad varenais advokāts piezvanīs Salivanam par lieliskajām ziņām. Tam būtu jānotiek pirmdienas rītā, ja ne agrāk. Ziņas ātri izplatīsies pa Salivana firmu, un vecākie partneri, jaunākie partneri un sīkie līdzstrādnieki — visi sapulcēsies ar mahagoniju bagātīgi izgreznotajā sapulču telpā, lai gānītos par Brigansu un viņa zemoētikaslīmeni un taktiku. Līdzstrādnieki mēģinās iespaidot partnerus ar savām lieliskajām zināšanām, no galvas noskaitot noteikumus un kodu numurus, ko šis Briganss pārkāpis. Džeiks viņus visus ienīda, ikkatra no viņiem. Viņš aizsūtīs Salivanam īsu, strupu vēstuli ar norakstu Loterhausam.

Viņš nezvanīs un nerakstīs Baklejam. Baklejs kritīs šokā, lasot laikrakstus. Vēstule tiesnesim Nūsam ar norakstu Baklejam būtu labākais veids, kā to nokārtot. Džeiks nevēlējās Bakleju pagodināt ar personīgu vēstuli.

Džeiks kaut ko iedomājās, tad vilcinājās un piezvanīja Lūsienam. Bija dažas minūtes pēc septiņiem. Medmāsa kalpone piegulētāja atbildēja.

"Sēlija?"

"Jā."

"Šeit Džeiks. Vai Lūsiens ir pamodies?"

"Vienu sekundi." Viņa pagriezās uz otriem sāniem un pasniedza Lūsienam klausuli.

"Hallo."

"Lūsien, šeit Džeiks."

"Jā, ko jums vajag?"

"Labas ziņas. Karls Lī Heilijs mani atkal pieņēma darbā. Šī lieta atkal ir mana."

"Kāda lieta?"

"Heilija lieta."

"O, tas atriebējs. Atkal jūsu?"

"Kopš vakardienas. Mums jāstrādā."

"Kad būs prāva? Kaut kad jūlijā?"

"Divdesmit otrajā."

"Tas ir diezgan tuvu. Kas ir svarīgākais?"

"Psihiatrs. Lēts, kas teiks to, ko mēs gribēsim."

"Tādu cilvēku es pazīstu," teica Lūsiens.

"Labi. Sāciet darboties! Es pēc pāris dienām piezvanīšu."

Karla pamodās pavēlu un atrada savu vīru virtuvēar laikrakstiem, kas bija uz galda un zem galda. Viņa uzvārīja kafiju un, ne vārda nesakot, apsēdās galda otrā pusē. Džeiks viņai pasmaidīja un turpināja lasīt laikrakstu.

"Cikos tu piecēlies?"

"Puspiecos."

"Kāpēc tik agri? Ir taču svētdiena."

"Es nevarēju gulēt."

"Pārāk uztraukts?"

Džeiks nolika laikrakstu. "Patiesību sakot, es esmu uztraukts. Ļoti uztraukts. Žēl, ka mēs nevarēsim uztraukumā dalīties."

"Es atvainojos par pagājušo nakti."

"Tev nav jāatvainojas. Es saprotu, kā tu jūties. Tava nelaime ir tā, ka tu vienmēr atrodi tikai negatīvo, bet nekad pozitīvo. Tev nav nekādas saprašanas par to, ko šī lieta mums var nozīmēt."

"Džeik, man no šī lietas ir bail. Tie tālruņa zvani, draudi, degošie krusti. Ja tu šīs lietas dēļ nopelnīsi miljonu dolāru, bet kaut kas notiks ar mums, vai tas būs tā vērts?"

"Nekas liels nenotiks. Vairāk draudu, cilvēki uz mums šķībi skatīsies baznīcā, bet es nesagaidu nekā nopietna."

"Bet to tu nezini." "Mēs par to jau runājām vakar vakarā, es negribu atkārtot. Man toties ir laba doma."

"Es nevaru sagaidīt, kad to dzirdēšu!"

"Tu un Hanna varat aizlidot uz ZiemeļkaroIInu un palikt pie taviem vecākiem līdz prāvas beigām. Viņiem patiks šī ciemošanās, un mums vairs nebūs jāuztraucas ne par klanu, ne viņu degošajiem krustiem."

"Bet prāva būs pēc sešām nedēļām! Tu gribi, lai mēs Vilmingtonā pavadām sešas nedēļas?"

"Jā."

"Es savus vecākus mīlu, bet tas ir smieklīgi."

"Tu viņus nesatiec bieži, un viņi reti redz Hannu."

"Un mēs neredzam tevi pietiekami. Es nebraukšu projām uz sešām nedēļām."

"Man būs kaudzēm sagatavošanās darba. Līdz prāvai aršo lietu celšos un iešu gulēt. Es strādāšu vakaros, nedēļas nogalēs…"

"Un kas tur būs jauns?"

"Es jūs abas ignorēšu un ne par ko citu kā šo lietu nedomāšu."

"Pie tā mēs esam pieradušas."

Džeiks sievai uzsmaidīja. "Vai tu saki, ka tu ar šo lietu tiksi galā?"

"Ar tevi es tikšu galā. Mani baida tie dullie, kas kaut kur rīkojas."

"Ja šie dullie sāks nopietni rīkoties, es lietu atstāšu. Es aiziešu no šīs lietas, ja mana ģimene nonāks briesmās."

"Vai tu to apsoli?"

"Protams, ka es apsolu. Sūtīsim Hannu."

"Ja mūs nekas neapdraud, kāpēc tu turpini runāt par projām braukšanu?"

"Drošības dēļ. Viņa vasaru ar vecvecākiem pavadītu lieliski. Un viņi būtu paradīzē."

"Viņa bez manis neiztiktu ne nedēļu."

"Un tu neiztiktu nedēļu bez viņas."

"Tā ir. Tāpēc tas ir jautājums, par kuru nav vērts tālāk runāt. Es par viņu nebaidos, ja vien varu viņu sev pieglaust."

Kafija bija gatava, un Karla piepildīja krūzītes. "Vai laikrakstos bija kas?"

"Nē, es biju cerējis, ka Džeksonas laikraksts par to ziņos, bet šķiet, ka vakar viss notika par vēlu."

"Liekas, ka tavs advokāta pulkstenis pēc nedēļas bezdarba ir ierūsējis."

"Pagaidi tik līdz rītdienai."

"Kā tu to zini?"

"Es apsolu."

Karla pašūpoja galvu uu mekleja laikraksta modes un pārtikās nodaļas. "Vai iesi uz baznīcu?" "Nē."

"Kāpēc ne? Tev atkal ir šī lieta. Tu atkal esi zvaigzne." "Jā, bet to vēl neviens nezina." "Saprotu. Nākamsvētdien?" "Protams."

Hībronas kalnā. Ciānas kalnā. Patīkamajā kalnā, Brauna kapelā. Grīna kapelā. Norisa ceļa baznīcā, Beteles ceļa baznīcā, Dieva templī, Kristus templī un Visu Svēto templī spaiņi, grozi un šķīvji ceļoja pa dievlūdzēju rindām atkal un atkal, līdz beidzot nonāca pie altāriem. Tajos bija nauda, kas savākta Karlam Lī Heilijam un viņa ģimenei. Šī bija īpaša dāvana ārpus parastajām baznīcas nodevām. Un vai ikkatrā baznīcā naudas vākšana sekoja svētrunām, kas izrāva katru nervu, stāstot par dārgo Heiliju meitenīti un to, kas notiks ar viņas tētiņu un ģimeni, ja traukus nepiepildīsar naudu. Daudzos gadījumos pat piesauca NAACP svēto vārdu, un tas vien lika atkal vilkt ārā naudas makus un atvērt somiņas.

Traukus iztukšoja un saskaitīja naudu, un to visu atkārtoja vakara Dievkalpojumos. Vēlu svētdienas vakarā rīta un vakara ziedojumus savāca kopā un saskaitīja. Pirmdien lielākā naudas daļa bija jānogādā mācītājam Eigijam. Lai viņš to uzglabātu un no tās piešķirtu Heilijiem ģimenes vajadzībām.

Katras svētdienas pēcpusdienā starp četrpadsmitiem un septiņpadsmitiem Forda apriņķa cietumniekus izlaida lielā, iežogotā laukumā, kas atradās pāri nelielai ieliņai. Apmeklēt viņus bija atļauts tikai trim radiem vai draugiem un tad arī tikai uz stundu. Laukumā bija daži lieli koki ēnai, daži salauzti galdi un ļoti labi uzturēts basketbola grozs. Šerifa vietnieki un suņi modri skatījās no žoga otras puses.

Kārtība jau bija iedibināta. Gvena un bērni atstāja baznīcu pēc lūgšanas ap piecpadsmitiem un brauca uz cietumu. Ozijs ielaida Kārlu Lī laukumā pirmo, lai viņš varētu ieņemt labāko piknika galdu, tādu ar četrām kājām un zem koka. Tur viņš sēdēja, ne ar vienu nerunājot un skatoties, kā jaunie spēlē basketbolu. Tas nebija basketbols, bet drīzāk regbija, laušanās, džudo un basketbola kombinācija. Neviens neuzdrošinājās tiesāt, un uz laukuma nekad nebija asiņu. Tas bija

pārsteidzoši, bet kautiņā vainīgo tūliņ nogādāja vieninieka kamerā, un tāds veselu mēnesi laukumu nedrīkstēja izmantot.

Bija maz viesu, dažas meitenes, sievas, un viņas sēdēja zālē, atbalstījušās pret sētu, un klusi skatījās sportistos. Viens pāris prasīja Karlam Lī, vai viņi var ēst pusdienas pie viņa galda, bet Karls Lī pakratīja galvu, un viņi ēda, sēžot zālē.

Gvena un bērni ieradās pirms piecpadsmitiem. Šerifa vietnieks Heistings, Gvenas brālēns atslēdza vārtus, un bērni ieskrēja pie tēva. Gvena izlika pārtiku. Karls Lī lepojās ar šo brīdi un neievēroja mazāk laimīgo kāros skatienus. Ja viņš būtu baltais vai mazāks un vājāks, vai apsūdzēts mazākā noziegumā, viņam būtu jādalās ar citiem. Bet viņš bija Karls Lī Heilijs, un acis ar laiku novērsās. Spēle uzkārsit līdz mežonībai, un ģimene varēja ēst vienā mierā. Toņa vienmēr sēdēja blakus savam tētim.

"Viņi savāca mums kolekti," Gvena stāstīja pēc pusdienām.

"Kas to darīja?"

"Draudzes. Mācītājs Eigijs teica, ka visās melnajās baznīcās ik svētdienu vāks naudu mums un advokāta honorāram."

"Cik?" '

"Nezinu. Viņi vāks naudu katru svētdienu līdz prāvai."

"Tas ir briesmīgi jauki. Ko viņš teica par mani?"

"Nu, runāja par tieslietu un tā. Teica, ka tas būs ļoti dārgi un ka mums vajadzīga palīdzība. Runāja par kristiešu pienākumu. Un teica, ka tu saviem cilvēkiem esi varonis."

Cik patīkams pārsteigums, Karls Lī domāja. Viņš bija gaidījis kaut kādu palīdzību no draudzēm, bet neko finansiālu. "Cik draudzēs?"

"Visās apriņķa melno baznīcās."

"Kad mēs dabūsim naudu?"

"Viņš nesacīja."

Pēc tam, kad viņš paņems savu procentu, domāja Karls Lī. "Puikas, jūs ņemiet māsu un ejiet tur pie sētas paspēlēties. Man un mammai jārunā. Esiet uzmanīgi!"

Karls Lī, juniors, un Roberts paņēma māsiņas rokas un darīja tieši to, ko tēvs lika.

"Ko teica ārsts?"

"Viņai iet labi. Žoklis labi sadzīst. Viņš mēneša laikā izņems stieples. Toņa vēl nevar skriet un lēkt, bet ari tas neies ilgi. Viņai vēl sāp."

"Un kā ir ar to, nu, otru lietu?"

Gvena pakratīja galvu un aizklāja acis ar rokām. Viņa sāka raudāt un slaucīja acis. Viņa runāja, un balss aizlūza. "Viņai nekad nevarēs būt

bērnu, viņš man teica…" Gvena pārtrauca runāt, noslaucīja seju un mēģināja turpināt. Tad viņa sāka raudāt skaļāk un piespieda acīm papīra dvieļa gabalu.

Karls Lī jutās slims. Viņš iespieda pieri rokās. Un grieza zobus tā, ka izspiedās asaras. "Ko viņš vēl teica?"

Gvena pacēla galvu un runāja ar pārtraukumiem, cīnoties ar asarām. "Viņš man otrdien stāstīja, ka bijis pārāk daudz ievainojumu…" Viņa noslaucīja savu slapjo seju ar plaukstu. "Viņš grib Toņu sūtīt pie speciālista Memfisā."

"Vai viņš nav pilnīgi pārliecināts?"

Viņa pakratīja galvu. "Vismaz deviņdesmit procentu. Bet viņš domā, . ka Toņa jāizmeklē speciālistam. Tas mums būs jādara pēc mēneša."

Gvena norāva vēl vienu papīra dvieļa loksni sev un otru vīram, kas to ātri piespieda acīm.

Sēžot pie sētas. Toņa klausījās, kā viņas brāļi strīdas par to. kurš būs šerifa vietnieks un kurš cietumnieks. Viņa skatījās, kā viņas vecāki runā, krata galvu un raud. Toņa zināja, ka viņai kaut kas kaiš, un arī sāka raudāt.

"Murgi kļūst briesmīgāki," Gvena pārtrauca smago klusumu. "Man viņai jāguļ blakus katru nakti. Viņa murgo par to, kā vīrieši nāk viņu aizvest, vīrieši, kas slēpjas skapjos, kas viņai seko mežā. Viņa uzmostas kliedzot un nosvīdusi. Ārsts domā, ka mums viņa būs jāved pie psihiatra. Citādi kļūs vēl sliktāk."

"Un cik tas maksās?"

"Es nezinu. Es neesmu vēl piezvanījusi."

"Labāk piezvani gan. Kur viņš atrodas?"

"Memfisā. Kur gan citur."

"Kā puikas ar viņu apietas?"

"Viņi ir bijuši lieliski. Viņi ar viņu apietas tā, it kā viņa būtu viegli salaužama. Bet arī viņus baida murgi. Kad viņa pamostas kliedzot, viņa uzmodina mūs visus. Puikas tad pieskrien pie gultas un mēģina palīdzēt, bet tas viņus sabaida. Pagājušajā naktī viņa atteicās iet atpakaļ gulēt, ja puikas nepaliek pie viņas gultas uz grīdas. Tur mēs visi bijām nomodā4 ar visām iedegtām spuldzēm."

"Puikas izdzīvos."

"Viņiem pietrūkst viņu tēva."

Karls Lī izspieda smaidu. "Vairs jau ilgi neies."

"Vai tu tiešām tā domā?"

193

"Es vairs nezinu, ko lai domāju. Bet es netaisos pavadīt savu mūžu cietumā. Es pieņēmu Džeiku atpakaļ par aizstāvi."

7-1822

"Kad?"

"Vakar. Tas Memfisas advokāts tā ari nekad neparādījās. Es viņu atlaidu un atkal pieņēmu Džeiku."

"Bet tu pats teici, ka Džeiks ir pārāk jauns."

"Es kļūdījos. Viņš ir jauns, bet viņš ir spējīgs. Paprasi Lesteram."

"Tā būs tava prāva."

Karls Lī lēnām apstaigāja laukumu tuvu sētai. Viņš domāja par tiem diviem monstriem, kas gulēja zemē beigti, viņu miesa sāka pūt, bet dvēseles cepās elles liesmās. Pirms nāves viņi atrada Karla Lī meitiņu uz īsu brīdi un divu stundu laikā sapostīja viņas ķermeni un samaitāja viņas prātu. Viņu uzbrukums bija tik vardarbīgs, ka viņai nekad nebūs bērnu. Tik brutāls, ka viņa vēl tagad saskatīja, ka tie slēpjas skapjos. Vai viņa kādreiz varēs aizmirst, izdzēst to no atmiņas, lai varētu dzīvot normālu dzīvi? Varbūt psihiatrs to izdarīs. Vai citi bērni viņai ļaus izaugt normālai?

Viņa bija tikai mazs nigeris. Maza nigeru meitenīte, viņi domāja. Kāda maza nigeriete. Droši vien ār laulības bērns kā viņu lielākā daļa. Kas gan viņiem bija izvarošana?

Karls Lī viņus atcerējās no tiesas zāles. Viens lepns, otrs pārbijies. Viņš atcerējās, kā viņi nāca lēja pa kāpnēm uz savu nāves sodu. Ārprāta skatu, kad viņi ieraudzīja M-16. Šāvienu troksnis, saukšana pēc palīdzības un kliedzieni, kad viņi sāka krist viens otrain virsū,sasieti roku dzelžos un nekur netikdami. Viņš atcerējās sevi smaidām, pats smejamies, kad viņš redzēja viņus raustāmies, un tad. kad viņi v;iirs nekustējās, Karls Lī aizgāja.

Viņš atkal pasmaidīja. Viņš bija par šo panākumu lepns. Pirmais guks, ko viņš nošāva Vjetnamā, Kārlu Lī traucēja daudz vairāk.

Vēstule Volteram Salivanam bija īsa un faktiska:

"Mīļais J.Volter!

Šobrīd es pieņemu, ka Maršafska kungs jūs ir informējis par to, ka Karla Lī aizstāvība vairs nav viņa rokās. Jūsu darbs kā vietējiem advokātiem arī, protams, ir beidzies. Lai jums laba diena!

Ar patiesu cieņu Džeiks."

Viņš nosūtīja norakstu Loterhausam. Vēstule tiesnesim Nūsam bija tikpat īsa.

"Lūdzu, ņemiet vērā, ka Karls Lī Heilijs ir mani atkal pieņēmis par savu aizstāvi. Mēs gatavojamies 22. jūlija prāvai. Lūdzu, ievediet manu vārdu atkal dokumentos!

Ar patiesu cieņu Džeiks."

Baklejam nosūtīja norakstu.

Maršafskispiezvanījapirmdienpusdeviņos. Džeiks skatījās uz tālruni divas minūtes un tad pacēla klausuli. "Hallo!"

"Kā jūs to panācāt?"

"Kas runā?"

"Vai tad jūsu sekretāre jums nepateica? Zvana Bo Maršafskis, un es gribu zināt, kā jūs to izdarījāt."

"Ko izdarīju?"

"Norāvāt manu tieslietu."

Rāmi, Džeik, rāmi. Šis ir aģitators, Džeiks nodomāja. "Kā es atceros, šo tieslietu atņēma man," viņš atbildēja.

"Es šo cilvēku nekad nebiju saticis, pirms viņš mani pieņēma darbā."

"Tas nebija nepieciešami. Jūs atsūtījāt savu suteneru."

"Vai jūs mani apvainojat par to, ka es dzenāju lietas?"

"Jā."

Maršafskis apklusa, un Džeiks saņēmās, lai klausītos neģēlības.

Pēkšņi Maršafskis iesmējās: "Ziniet, Brigansa kungs, jums irtaisnība. Es tieslietas dzenāju ik dienas. Un tāpēc es tik daudz pelnu. Ja es atrodu pamatīgu krimināllietu, es to mēģinu iegūt sev. Un tad es lietoju visas iedarbīgākās metodes."

"Savādi, bet tas jūsu preses ziņojumā neparādījās."

"Un, ja es tiešām gribēšu Heilija lietu, es to dabūšu."

"Brauciet tik šurp!" Džeiks nolika klausuli un desmit minūtes smējās. Tad aizsmēķēja lētu cigāru un sāka rakstīt iesniegumu par prāvas vietas maiņu.

Pēc divām dienām piezvanīja Lūsiens un uzdeva Etelei pateikt Džeikam, ka viņam jāierodas. Tas esot svarīgi. Lūsienam esot viesis, kas Džeikam jāsatiek.

Viesis bija Dr.V.T. Bāss, pensionēts psihiatrs no Džeksonas. Viņš Lūsienu pazina gadiem ilgi, un viņi bija strādājuši kopā pāris vājprātīgo apsūdzēto gadījumos. Abi krimināļi vēl arvien atradās Pārčmana cietumā. Bāss bija aizgājis pensijā gadu, pirms Lūsienam atņēma advokāta tiesības. Abiem notikumiem bija līdzīgs cēlonis — proti, pamatīgas slāpes pēc "Džeka Dānielsa". Viņš šad tad ieradās pie Lūsiena Klantonā, bet Lūsiens biežāk pie Bāsa Džeksonā. .Viņiem abiem šie apciemojumi ļoti patika, jo patika kopā piedzerties. Abi kungi sēdēja verandā un gaidīja Džeiku.

"Vienkārši saki, ka viņš bija vājprātīgs," pamācīja Lūsiens.

"Vai tā bija?"

"Tas nav svarīgi."

"Bet kas ir svarīgi?"

"Svarīgi irdot zvērinātajiem kādu iespēju apsūdzētoattaisnot. Viņiem neinteresēs, vai apsūdzētais tiešām ir nojucis. Bet viņiem vajag iemeslu attaisnošanai."

"Būtu jauki viņu izmeklēt."

"Protams. Tu vari ar viņu runāt, cik tik gribi. Viņš sēž cietumā un to vien gaida, lai kāds nāktu runāties."

"Man ar viņu jāsatiekas vairākkārt."

"Es saprotu."

"Un kas notiks, ja es atklāšu, ka viņš slepkavības laikā nebija vājprātīgs?"

"Tad tu nedabūsi liecināt tiesā un tava bilde nebūs laikrakstā blakus intervijai, un tevi neviens neredzēs televīzijā."

Lūsiens apklusa, lai iedzertu krietnu malku šķidruma. "Dari, kā es tev lieku. Izmeklē viņu, pieraksti visādas piezīmes. Prasi labi stulbus jautājumus. Un tad saki, ka viņš bija vājprātīgs."

"Par to es neesmu pārliecināts. Kā zini, tas ne vienmēr nostrādā."

"Paklausies, tu taču esi ārsts, vai ne? Izliecies lepns, iedomīgs, pašapzinīgs. Rīkojies tā, kā tas ārstam pienākas. Un tad izaicini kādu tevi apstrīdēt."

"Nezinu. Kā zini, tas ne vienmēr nostrādā."

"Dari, kā es tev lieku."

"Es tā darīju, un tie abi ir Pārčmana cietumā."

"Tie bija bezcerīgi gadījumi. Heilijs ir citāds."

"Vai Karlam Lī ir kāda cerība?"

"Neliela."

"Man likās, ka tu teici, ka viņš ir citāds."

"Viņš ir godīgs cilvēks, viņam bija iemesls nogalināt."

"Un kāpēc tad viņa cerība ir tik neliela?"

"Tāpēc, ka likums šo iemeslu neatzīst."

"Tas ir likumsakarīgi likumam."

"Turklāt viņš ir melns, un šis ir balto apriņķis. Es šiem aizspriedumainajiem rednekiem neuzticos."

"Un ja viņš būtu baltais?"

"Ja viņš būtu baltais un būtu nogalinājis divus melnos, kas izvaroja viņa meitu, zvērinātie viņam uzdāvinātu tiesas namu." Bāss pabeidza vienu glāzi un ielēja nākamo. Litrs viskija un ledus trauks bija starp viņiem uz pītā galda.

"Un kā ir ar viņa advokātu?"

"Viņš te tūliņ būs."

"Vai viņš bija tavs darbinieks?"

"Jā, bet man liekas, ka jūs neesat satikušies. Viņš firmā nostrādāja kādus divus gadus, pirms es aizgāju. Viņš ir jauns, agrīnos trīsdesmitos. Godīgs, uzņēmīgs, strādīgs."

"Un viņš bija tavs darbinieks?"

"Kā jau tikko teicu. Viņa vecumā viņam ir daudz prakses ar prāvām. Šī nav viņa pirmā slepkavības prāva, bet man neliekas, ka viņš ir saskāries ar vājprātību šai sakarā."

"To ir jauki uzzināt. Man nevajag kādu, kas prasīs daudz jautājumu."

"Man patīk tava uzņēmība. Pagaidi, kamēr tu satiksi prokuroru."

"Man visa šī lieta neko nepatīk. Kā zini, mēs to divas reizes izmēģinājām, un tas ne reizi nedarbojās."

Lūsiens apjukumā pakratīja galvu. "Tu esi pazemīgākais ārsts, ko es pazīstu."

"Un nabagākais."

"Tev ir jābūt uzpūtīgam un pašapzinīgam. Tu esi eksperts. Uzvedies tā. Kas gan Klantonā varēs apstrīdēt tavus ieskatus?"

"Štatam būs eksperti."

"Jā, viņiem būs psihiatrs no Vitfīldas. Viņš apsūdzēto vairākas stundas izmeklēs un tad ieradīsies tiesas prāvā, zvērot, ka apsūdzētais ir visnormālākais cilvēks, ko šis psihiatrs jebkad ir sastapis. Viņš nekad vispār nebūs sastapis legāli vājprātīgu apsūdzēto. Viņi visi ir apveltīti ar lielisku mentālu stāvokli. Vitfilda ir pilna ar normāliem cilvēkiem, atskaitot tās reizes, kad vajadzīga valdības nauda. Tad puse apriņķa ir galīgi traka. Protams, viņu atlaistu no darba, ja viņš sāktu teikt, ka apsūdzētie ir legāli vājprātīgi. Tā ka tam tev būs jātiek pāri."

"Un zvērinātie automātiski ticēs tikai man?"

"Tu uzvedies tā, it kā šī būtu tava pirmā reize."

"Divreiz, vai atceries? Viens izvarotājs, otrs slepkava. Ne viens, ne otrs nebija vājprātīgs, par spīti visam, ko es teicu. Tagad abi ir aiz restēm taisni tur, kur viņiem jābūt."

"Lūsiens iedzēra lielu malku dzēriena un skatījās, kā ledus gabaliņi peld gaiši brūnajā šķidrumā. "Tu man solīji palīdzēt. Un Kungs zina, ka tu man esi daudz parādā. Cik šķiršanās prāvās es tev palīdzēju tikt cauri?"

"Trijās. Un viņas mani ik reizes pilnīgi aptīrīja."

"To tu biji pelnījis. Vai nu to, vai es būtu dabūjis tavus netikumus izklāstīt atklātā tiesas sēdē." "Es atceros."

"Un cik klientus vai pacientus es esmu gadu gaitā tev aizsūtījis?"

"Ne tik daudz, lai es varētu samaksāt alimentus."

"Vai tu atceries to prāvu par nepiedienīgu ārsta rīcību, kur tā dāma, ko tu ārstēji, sūdzējās, ka visa ārstēšana notikusi gultā. Tā kā tava apdrošināšanas firma atteicās tevi aizstāvēt, tu zvanīji savam dārgajam draugam Lūsienam, kas to nokārtoja par sērkociņiem un nelaida līdz prāvai."

"Bet liecinieku nebija."

"Tikai dāma pati. Un.jatieslieta nonāktu līdz prāvai, tiesas dokumenti būtu tevi nolādējuši, rādot, ka visas tavas trīs sievas no tevis šķīrās laulības pārkāpšanas dēļ."

"Viņas ari to nevarēja pierādīt."

"Tik tālu viņas netika. Mēs viņām to neļāvām."

"Labi, diezgan, diezgan! Es teicu, ka palīdzēšu. Kā ir ar manu licenci?"

"Vai tu vienmēr esi nervu kamols?"

"Nē, es tikai sāku nervozēt katru reizi, kad es iedomājos par tiesas zālēm."

"Tava licence ir pavisam derīga. Tu esi jau agrāk kvalificēts kā ekspertliecinieks. Neuztraucies tik daudz!"

"Un kas ir ar šo?" Bāss pavicināja glāzi.

"Tev nevajadzētu tik daudz dzen," svētulīgi teica Lūsiens.

Ārsts nosvieda savu glāzi uz grīdas un uzsprāga smieklu šaltī. Viņš nokrita no krēsla un aizrāpoja līdz reliņiem, turot vēderu un kratoties smieklos.

"Tu esi pilnā," piezīmēja Lūsiens, ejot pēc jaunas glāzes un pudeles.

Kad Džeiks atbrauca stundu vēlāk, Lūsiens lēnām šūpojās savā milzīgajā pītajā šūpuļkrēslā. Ārsts bija aizmidzis uz šūpolēm verandas otrā galā. Viņš bija basām kājām, un kāju pirksti bija paslēpušies krūmos, kas auga ap verandu. Džeiks uzkāpa pa kāpnēm un iztraucēja Lūsienu.

"Džeik, manu zēn, kā labi klājas?" viņš neskaidri sacīja.

"Labi, Lūsien. Es skatos, ka ari jums iet labi." Džeiks skatījās uz tukšo pudeli un otru, kurā vēl mazliet bija.

"Es gribēju, lai jūs iepazīstaties ar šo cilvēku," teica Lūsiens, mēģinot apsēsties taisni.

"Kas viņš ir?" "Viņš ir mūsu psihiatrs. Dr.V.T. Bass no Džeksonas. Mans labs draugs. Viņš mums palīdzēs ar Heiliju."

"Labs?"

"Lielisks. Mēs sastrādājāmies vairākās vājprātības prāvās."

Džeiks paspēra pāris solu šūpoļu virzienā un apstājās. Ārsts gulēja uz muguras ar atpogātu kreklu un muti vaļā. Viņš skaļi krāca ar savādu čerkstošu kakla pieskaņu. Neliela putna lieluma mēslu muša lidinājās ap viņa degunu un ikreiz pēc krāciena pabēga nost. Mazliet puvuma smaka nāca no ārsta mutes un karājās kā neredzama migla ap šūpolēm.

"Viņš tiešām ir ārsts?" prasīja Džeiks, apsēžoties blakus Lūsienam.

"Psihiatrs," lepni atteica Lūsiens.

"Vai viņš jums palīdzēja arī ar šim?" Džeiks pamāja uz pudelēm.

"Es palīdzēju Bāsam. Viņš dzer kā zivs, bet prāvas laikā ir skaidrā."

"Tas ir nomierinoši."

"Bāss jums patiks. Viņš būs lēts, jo ir mans parādnieks. Nemaksās ne centa."

"Man viņš jau patīk."

Lūsiena seja bija tikpat sarkana kā viņa acis. "Gribat glāzīti?"

"Nē. Ir taču piecpadsmit trīsdesmit."

"Nevar būt. Un kas par dienu?"

"Trešdiena, 12. jūnijs. Cik ilgi jūs abi dzērāt?"

"Kādus trīsdesmit gadus," smējās Lūsiens un sakratīja ledu glāzē.

"Es prasīju par šodienu."

"Mēs dzeram kopš brokastīm. Kas tad ir?"

"Vai viņš strādā?"

"Nē, viņš ir pensijā."

"Vai pensijā Bāss aizgāja brīvprātīgi?"

"Jūs prasāt, vai viņam atņēma ārsta tiesības?"

"To es tā kā gribēju zināt."

"Nē. Viņam vēl arvien ir licence, un viņa reputācija ir nevainojama."

"Viņš izskatās nevainojams."

"Dzeršana viņu pirms dažiem gadiem piebeidza. Dzeršana un alimenti. Es kārtoju trīs no viņa šķiršanās tieslietām. Bāss beidzot nokļuva tiktāl, ka visi viņa ienākumi nonāca viņa sievu un bērnu kabatās. Tā viņš aizgāja pensijā."

"Kā viņš iztiek?"

"Mēs, tas ir, viņš, šo to izglābām. Paslēpām no sievām un rijīgajiem advokātiem. Viņš dzīvo pavisam ērti."

"Izskatās, ka viņam ir ērti."

"Beztam viņš nedaudz pārdod narkotikas, bet tikai bagātiem klientiem. Tās, ko drīkst legāli parakstīt. Legāli, bet mazliet neētiski."

"Ko viņš te dara?"

"Viņš ciemojas. Viņš dzīvo Džeksonā, bet tur viņam nepatīk. Es viņam piezvanīju svētdien, pēc tam, kad es ar jums runāju. Viņš grib izmeklēt Heiliju tik drīz, cik iespējams. Ja var, tad rīt."

Ārsts ierūcās, apgriezās uz sāniem tā, ka šūpoles sāka kustēties. Tās apstājās, un ārsts pakustējās atkal, nepārstājot krākt. Viņš izstiepa labo kāju, un tā ieķērās resnā krūmu zarā. Šūpoles pagriezās sāniski un izmeta labo ārstu uz verandas. Galva ar troksni atsitās pret grīdu, kamēr kāja palika karājamies šūpolēs. Bāss ievaidējās, klepoja, bet tad turpināja krākt. Džeiks nedomājot skrēja pie viņa, bet, redzot, ka ārstam nekas nekaiš, atkāpās.

"Lieciet viņu mierā!" pavēlēja Lūsiens.

Lūsiens aizslidināja ledus gabaliņu pa grīdu un tikko netrāpīja ārstam pa galvu. Otrs atsitās pret deguna galu un tur palika. "Perfekts šāviens," rēca Lūsiens. "Mosties augšā, tu zofka!"

Džeiks kāpa lejā pa kāpnēm uz savas mašīnas pusi, klausoties, kā viņa agrākais šefs smejas, lādas un sviež ar ledus gabaliņiem Dr.V.T. Bāsam, psihiatram un aizstāvības lieciniekam.

Šerifa vietnieks Diveins Lūnijs atstāja slimnīcu uz kruķiem, aizveda savu sievu un trīs bērnus uz cietumu, kur šerifs, pārējie šerifa vietnieki, rezervisti un daži draugi gaidīja ar kūku un nelielām dāvanām. Tagad Lūnijs būs dispečers un paturēs gan savu šerifa virsnieka nozīmi, uniformu, gan arī pilnu algu.

21 • Springdeilas baznīcas lielā sapulču zāle bija pamatīgi iztīrīta un uzspodrināta, saliekamajiem galdiem un krēsliem noslaucīti putekli, un tie bija salikti glītās rindās telpā. Šī bija apriņķa lielākā melno baznīca, un, tā kā tā bija Klantonā, mācītājs Eigijs bija nolēmis sapulci rīkot tur. Preses konference bija paredzēta tam, lai melnie paceltu balsis, rādītu savu atbalstu vietējam melnajam, kas bija uzaudzis godīgs un krietns ģimenes cilvēks, un lai pieteiktu Karla Lī Heilija tiesību aizsardzības fondu. NAACP nacionālās nodaļas direktors bija klāt ar piecu tūkstošu dolāru čeku un solījumu tālākam nopietnam atbalstam. Memfisas nodaļas izpilddirektors arī atnesa piecus tūkstošus un tos lepni nolika uz galda.

Viņi abi kopā ar Higiju sēdēja aiz diviem saliekamajiem galdiem, kas bija sabīdīti kopā. Aiz viņiem sēdēja gluži visi melno baznīcas padomju locekļi, bet krēslos saspiedušies bija ap divsimt draudžu locekļu. Gvena sēdēja blakus Eigijam. Daži reportieri un videokameras atradās telpas vidū — to bija daudz mazāk, nekā bija gaidīts, — un filmēja.

Eigijs runāja pirmais, un viņu kameras ļoti iespaidoja. Viņš runāja par Heilijiem, viņu labo dzīvi un nevainību, par to, ka viņš pats bija kristījis Toņu. Viņš runāja par ģimeni, ko bija iznicinājis rasisms un naids. Klausītāju vidū bija dzirdami šņuksti. Tad viņš kļuva nikns. Viņš sāka lādēt tieslietu sistēmu un tās vajadzību tiesāt godīgus un labus cilvēkus, kas nebija darījuši nekā nepareiza, cii vēkus, kas, ja būtu baltie, nenonāktu tiesas priekšā, cilvēku, bet Karls Lī bija melnais, un tāpēc tiesāšana bija tik nepareiza. Viņš atrada ritmu saviem vārdiem, aizrāva līdzi klausītājus, un viņam vajadzēja četrdesmit piecas minūtes, lai visu pateiktu.

Pēc viņa nākamajiem runātājiem bija grūti. Bet nacionālās nodaļas direktors nešaubījās. Viņš bija orators, kas pusstundas laikā pienagloja rasismu pie dēļa. Viņš noskaitīja valsts statistikas datus par noziegumiem, apcietināšanām, cietumnieku skaitu un galu galā pierādīja, ka tieslietu sistēmu pārvaldīja baltie, kas negodīgi vajāja melnos. Tad ar veiklu argumentāciju, kas atstāja klausītājus tālu aizmugurē, viņš šo pašu viedokli pārnesa uz Forda apriņķi un deklarēja, ka šejienes tieslietu sistēmai nav nekādu tiesību tiesāt Kārlu Lī Heiliju. Televīzijas kameru gaismas lika viņam nosvīst un uzbrukt balto tieslietu sistēmai jo dedzīgāk. Viņš sita pa pulti tā, ka mikrofoni lēkāja, viņš uzaicināja visa Misisipi štata melnos dot naudu tik ilgi, kamēr panāks savu. Viņš apsolīja protesta sapulces un demonstrācijas. Un apsolīja, ka šī prāva būs cīņas sauciens apspiestajiem cilvēkiem it visur.

Viņš arī atbildēja uz jautājumiem, cik naudas savāks. Viņš cerēja, ka ap piecdesmit tūkstošiem. Karla Lī Heilija aizstāvēšana būs dārga, un piecdesmit tūkstošu varētu būt par maz, bet viņi savāks tik, cik vajag. Kā izlietos līdzekļus? Tieslietu izdevumiem. Vajadzēs veselu bataljonu advokātu un psihiatru. Vai iesaistīsies NAACP advokāti? Prouims. Vašingtonas biroja darbinieki jau strādāja ar šo tieslietu. Šī biroja juridiskie darbinieki kārtos visus jautājumus, kas saistīti ar šo prāvu. Karls Lī Heilijs bija kļuvis par viņu galveno tematu, un visu iespējamo palīdzību tagad nodos viņa rīcībā.

Kad viņš bija beidzis, mācītājs Eigijs atkal uzkāpa pie pults. Viņš pamāja pianistei zāles stūrī. Tad viņi visi sadevās rokās un nodziedāja aizkustinošu savas dziesmas "Mēs uzveiksim!" versiju.

Džeiks par šo aizstāvības fondu lasīja otrdienas laikrakstos. Viņš bija dzirdējis par kolekti, bet tā bija domāta ģimenes pabalstam, kamēr tēvs ir cietumā. Piecdesmit tūkstoši dolāru tieslietu izdevumiem! Viņš bija nikns, bet ieinteresēts. Vai viņu atkal atlaidīs? Bet, ja nu Karls Lī atteiksies pieņemt NAACP advokātus, kas notiks ar naudu? Prāvai vēl bija daudz laika, un tāpēc NAACP aizstāvji varēja viegli atdrāzties līdz Klantonai. Viņš par šiem cilvēkiem bija lasījis: seši pirmās klases slepkavību speciālisti, kas apbraukāja ASV dienvidus, aizstāvot melnos par drausmīgiem un nāvīgiem noziegumiem. "Nāves vienība" bija viņu iesauka. Viņi bija ārkārtīgi gudri, ļoti talantīgi, augsti izglītoti advokāti, kas savu dzīvi veltīja melno slepkavu izglābšanai no gāzes kamerām un elektriskā krēsla visos dienvidos. Viņi neaizstāvēja neko citu kā tikai pirmās klases slepkavas, un viņi to darīja ļoti efektīvi. NAACP bija viņu palīgorganizācija, kas savāca naudu, organizēja vietējos melnos un runāja ar presi. Rasisms bieži vien bija viņu vienīgais aizstāvības punkts, un, lai arī viņi daudzas prāvas zaudēja, viņu kopējie panākumi bija ievērojami, jo tās tieslietas, ko viņi aizstāvēja, bija neuzvaramas. Viņu metode bija padarīt apsūdzēto par mocekli un tā panākt to, ka zvērinātie nevar vienoties.

Un tagad viņi devās uz Klantonu.

Nedēļu pirms tam Baklejs bija iesniedzis pareizi izpildītu iesniegumu tiesai par to, lai štata psihiatri intervē Kārlu Lī. Džeiks pieprasīja, lai ārsti to dara Klantonā, vēlams viņa birojā, bet Nūss to noraidīja un pavēlēja šerifam aizvest cietumnieku uz Misisipi mentālo slimību slimnīcu Vitfīldā. Džeiks atkal pieprasīja, lai viņam ļauj būt klāt šais pārrunās, un Nūss atkal šo prasību noraidīja.

Agri trešdienas rītā Džeiks un Ozijs sūca kafiju un gaidīja, kad Karls Lī būs paspējis nomazgāties dušā unpānnainīt drēbes. Līdz Vitfīldai bija trīs stundu brauciens un bija jāpiesakās deviņos. Džeikam bija pēdējie norādījumi viņa klientam.

"Cik ilgi jūs tur būsiet?" Džeiks prasīja Ozijam.

"Jūs tak esat advokāts. Cik tas ilgi iet?"

"Trīs vai četras dienas. Jūs taču esat to darījis arī agrāk, vai ne?"

"Jā. Mums ir bijis jāpārvadā daudz trako. Bet šoreiz ir citādi. Kur viņus novieto?"

"Viņiem ir visvisādas kameras."

Šerifa vietnieks Heistings ienāca telpā, berzēdams miegu no acīm "Cik mašīnu mēs lietosim?"

"Divas," atbildēja Ozijs. "Es vadīšu savu, un jūs vadīsiet savējo. Manā būs Pirtis un Karls Lī, un jūs vedīsiet Reiliju un Nesbitu."

"Ieroči?"

"Trīs karabīnes katrā mašīnā. Daudz patronu. Visiem ložu drošās vestes, arī Karlam Lī. Sagatavojiet mašīnas! Es gribētu izbraukt piecos trīsdesmit."

Heistings kaut ko nomurmināja un pazuda.

"Gaidāt problēmas?" Džeiks prasīja.

"Mums ir zvanījuši. Divas sarunas skāra tieši šo braucienu uz Vitfīldu. Un starp šejieni un turieni ir daudz dažādu vietiņu."

"Kā jūs brauksiet?"

"Vairums cilvēku brauc pa 22. ceļu līdz starpštatu lielceļam. Varētu būt drošāk braukt pa mazākiem ceļiem. Droši vien pa 14. ceļu uz dienvidiem līdz 89. ceļam."

"To neviens negaida."

"Labi. Patīkami, ka jūs to atzīstat par labu."

"Jūs taču zināt, ka viņš ir mans klients."

"Jā. vismaz šodien."

Karls LI ātri norija maizītes un olas, kamēr Džeiks viņam stāstīja par to, kas sagaidāms Vitfīldā.

"Es zinu, Džeik. Man ir jāizliekas plānprātīgam? Jā?" Karls Lī smējās. Arī Ozijs domāja, ka tas ir jocīgi.

"Šī ir nopietna lieta. Kari Lī. Paklausieties!"

"Kāpēc? Jūs taču pats teicāt, ka nav svarīgi, ko es tai vietā teikšu vai darīšu. Viņi nevarēs noteikt, vai es biju traks tai brīdī, kad es viņus nošāvu, jā?" Šie ārsti strādā štatam, jā? Štats mani tiesās, jā? Nav svarīgi, ko es saku vai daru. Viņi jau to ir izdomājuši iepriekš. Vai tā nav, Ozij?"

"Es neiejaukšos. Es arī esmu štata darbinieks."

"Jūs esat apriņķa darbinieks."

"Vārdu, dienesta pakāpi un sērijas numuru,* smējās Karls LI, sametot papīra atkritumus papīrkurvī. "To vien viņi no manis dabūs."

"Jociņš," teica Džeiks.

"Nu gan viņš sāk nojukt, Džeik," teica Ozijs.

Karls Lī iebāza divus papīra salmus degunā un staigāja pa telpu, kaut ko grābdams virs savas galvas. Noķēris, viņš to ielika papīra tūtā. Viņš grāba otru un arī to ielika tū tā. Heistings ienāca un apstājās. Karls Lī

* Pēc I lāgas konvencijas (1899) šī ir vienīgā informācija, kas jādod sagūstītam karavīram.

paskatījās viņā ar mežonīgām acīm, sagrāba gaisā vēl vienu un iebāza to tūtā.

"Ko viņš te, ellē, dara?"

"Ķeru tauriņus," teica Karls Lī.

Džeiks pagrāba savu portfeli un devās uz durvīm. "Man liekas, ka viņu vajadzētu atstāt Vitfīldā uz visiem laikiem." Viņš aizcirta durvis un aizgāja.

Nūss bija iekārtojis prāvas pārcelšanas izskatīšanu Klantonā pirmdien, 24. jūnijā. Izskatīšana bija paredzama gara un ar lielu popularitātes devu. Džeiks bija šo izskatīšanu pieprasījis, un viņa uzdevums bija pierādīt, ka Karls Lī nevar Forda apriņķī sagaidīt taisnīgu un bezpartejisku tiesas prāvu. Viņam bija nepieciešami liecinieki. Pie tam tādi. kam vietējā sabiedrība uzticas un kas paši ir pārliecināti, ka Forda apriņķī taisnīga prāva nav iespējama. Atkavadžs bija teicis, ka viņš labprāt to darītu, tā parādot labvēlību Džeikam, bet bankas valde to varētu neatļaut. Harijs Rekss bija pieteicies labprātīgi un ar prieku. Ari mācītājs Eigijs bija teicis, ka viņš labprāt liecinās, bet tas bija pirms tam, kad NAACP pieteica, ka šīs organizācijas advokāti pārņems aizstāvību. Lūsienam neviens neticētu, un Džeiks nekad nopietni nedomāja viņu lūgt to darīt.

Baklejs, no otras puses, savāks vismaz duci ticamu liecinieku—štata darbiniekus, advokātus, uzņēmējus, varbūt citus šerifus —, un tie visi liecinātu, ka viņi par Kārlu Lī nav dzirdējuši īpaši daudz un te. Klantonā, protams, varēs noturēt taisnīgu prāvu. Džeikam pašam ari patiktu prāva Klantonā viņa paša tiesas namā, kas atradās tik tuvu viņa birojam. Un viņa cilvēku vidū. Prāvas bija saspriegtas, garlaicīgas bezmiega mocības. Un tāpēc vien būtu labi, ja šī notiktu draudzīgā atmosfērā un tikai trīs minūšu braucienā no viņa mājas. Prāvas pārtraukuma laikā viņš brīvos brīžus varētu pavadīt birojā, pētot lietu, sagatavojot lieciniekus vai atpūšoties. Džeiks varētu ēst Kafijas namā vai pie Kloda vai pat aizdrāzties mājās uz ātrām pusdienām. Ari viņa klients paliktu Forda apriņķa cietumā, tuvu savai ģimenei.

Un, protams, preses apskati būtu daudz plašāki. Reportieri pulcētos viņa biroja priekšā ik rītu un sekotu viņa lēnajam gājienam uz tiesas namu. Šī doma bija uztraucoša.

Vai galu galā bija svarīgi, kur Kārlu Lī tiesās? Lūsienam bija taisnība: šīs lietas izraisītā popularitāte bija iespiedusies katra Misisipi iedzīvotāja apziņā. Kāpēc mainīt prāvas vietu? Viņa vaina vai nevainība jau bija skaidra katram iespējamajam zvērinātajam visā apriņķī.

Bet, protams, tas bija svarīgi. Daži iespējamie zvērinātie bija baltie, betciti melnie. Procentuāli Forda apriņķī būtu vairāk balto nekā apkārtējos apriņķos. Džeikam patika melnie zvērinātie. īpaši kriminālprāvās un īpaši, jaapsūdzētais bija melnais. Viņi nebija tik gatavi nosodīt. Viņi bija liberālāki. Džeikam viņi patika arī civilprāvās. Tur viņi aizstāvēja nabagus pret lielajām firmām vai apdrošināšanas sabiedrībām, un viņi labprātāk izdalīja citu cilvēku naudu. Tāpēc viņš ņēma pretī katru melno zvērināto, kas bija pieejams, bet Forda apriņķī viņu bija maz.

Tāpēc bija nepieciešams šo prāvu noturēt citā — melnākā apriņķī. Viens melnais varētu neļaut zvērinātajiem vienoties. Vairākums pat varbūt varētu panākt attaisnošanu. Divas nedēļas dzīves kādā motelī un svešā tiesas zālē nelikās nekas patīkams, bet mazo neērtību atsvēra vajadzība savākt zvērināto nodalījumā daudz melnu seju.

Prāvas pārcelšanas jautājumu bija pamatīgi izpētījis arī Lūsiens. Kā nolikts, Džeiks ieradās precīzi, bet negribīgi pulksten astoņos. Sēlija pasniedza brokastis verandā. Džeiks dzēra kafiju un apelsīnu sulu, Lūsiens "Džeku Dānieļu" un ūdeni. Trīs stundu laikā viņi apskatīja katru šī jautājuma niansi. Lūsienam bija visu Augstākās tiesas prāvu pēdējo astoņdesmit gadu noraksti, un viņš varēja lasīt lekcijas kā profesors. Viņa skolnieks pierakstīja, pāris reižu runāja pretim, bet galvenokārt klausījās.

Vitfīldā bija dažus kilometrus no Džeksonas Rankina apriņķa lauku rajonā. Divi sargi gaidīja pie priekšējiem vārtiem un strīdējās ar reportieriem. Karlam Lī bija jāierodas deviņos, un sargi nekā cita nezināja. Astoņos trīsdesmit divas patruļmašīnas ar Forda apriņķa uzrakstiem piebrauca un apstājās pie vārtiem. Reportieri un filmētāji aulekšoja uz pirmās mašīnas pusi.

"Kur ir Karls Lī Heilijs?" kāds reportieris aizelsies kliedza.

"Viņš ir otrā mašīnā," Ozijs murmināja, pamirkšķinot Karlam Lī aizmugures sēdeklī.

"Viņš ir otrā mašīnā," kāds sauca, un viss barsaizdrāzās līdz Heistinga mašīnai.

"Kur ir Heilijs?" viņi prasīja.

Pinis priekšējā sēdeklī rādīja uz Heistingu, kas bija pie stūres.

"Vai jūs esat Karls Lī Heilijs?" kāds reportieris kliedza.

"Jā."

"Kāpēc jūs esat pie stūres?"

"Un kāpēc uniformā?"

Heistingam nepakustējās ne vaibsts. "Viņi mani paaugstināja par šerifa vietnieku." Vārti atvērās, un abas mašīnas izbrauca tiem cauri.

Kārlu Lī reģistrēja galvenajā ēkā un kopā ar Oziju un šerifa vietniekiem aizveda uz citu ēku, kur viņu ievietoja kamerā vai telpā, kā nu viņi to dēvēja. Durvis aiz viņa aizslēdza, bet Ozijs un viņa vīri atgriezās Klantonā.

Pēc pusdienām atsteidzās kāds darbinieks baltā halātā ar aptaujas lapām un sāka uzdot jautājumus. Sākot no viņa dzimšanas, viņš Karlam Lī prasīja par katru nozīmīgu notikumu un cilvēku viņa dzīves laikā. Tā pagāja divas stundas. Sešpadsmitos divi drošības sargi uzlika Karlam Lī roku dzelžus un mašīnā aizveda viņu uz apmēram kilometru attālu modemu ķieģeļu ēku. Viņu ieveda Dr. Vilberta Rodehīvera birojā. Sargi palika gaitenī aiz biroja durvīm.

22.

Bija pagājušas piecas nedēļas kopš Bilija Reja Koba un Pīta Vilarda nogalināšanas. Līdz prāvai tagad bija četras nedēļas. Klantonas trīs moteļi bija pilnīgi aizņemti uz prāvas nedēļu un nedēļu pirms tās. "Best Western" bija labākais un jaukākais, un to aizņēma Memfisas un Džeksonas prese. "Clanton Court" motelim bija labākais bārs un restorāns, un tur numuru pieprasījumi nāca no Atlantas, Vašingtonas un Ņujorkas. Klantonas vissliktākajā motelī "East Side Motel" istabu likmes bija brīnumainā kārtā divkāršojušās, bet arī tas bija izpārdots.

Sākumā pilsēta bija bijusi pret svešiniekiem draudzīga, pat ja viņi bija nepieklājīgi un runāja ar svešiem akcentiem. Bet daži apraksti par Klantonas pilsētu un tās iedzīvotājiem, ko publicēja lielo pilsētu prese, nebija bijuši īsti glaimojoši, un tagad vairums vietējo ievēroja visai stingru klusēšanu. Skaļā kafejnīca uz vietas apklusa, ja ienāca kāds svešs. Tirgoņi ap laukumu neapkalpoja nevienu, ko viņi nepazina. Tiesas nama darbinieki bija kļuvuši kurli pret skaļu svešinieku tūkstoškārt atkārtotajiem jautājumiem. Pat Memfisas un Džeksonas reportieriem bija jāpiestrādā, lai kaut ko izvilktu no vietējiem. Iedzīvotājiem bija apnikuši apraksti, ka viņi esot atpalikuši redneki un rasisti. Viņi neievēroja svešiniekus, kam nevarēja uzticēties, un darīja savu darāmo.

"Clanton Court" moteļa bārs bija kļuvis par reportieru slāpju remdēšanas oāzi. Tā bija vienīgā vieta pilsētā, kur varēja atrast draudzīgu seju un sarunu partnerus. Viņi sēdēja ap galdiem, skatījās milzīgā televizora ekrānā un pļāpāja par šo mazpilsētu un gaidāmo prāvu. Viņi salīdzināja piezīmes, stāstus un tenkas un dzēra līdz nesamaņai, jo Klantonā pēc tumsas nekā cita darāma nebija.

Moteļi piepildījās svētdienas vakarā, 23. jūnijā, pirms prāvas pārcelšanas izskatīšanas sēdes. Agri pirmdienas rītā prese sapulcējās "Best Western " kafejnīcā, dzēra kafiju un mēģināja prognozēt iznākumu. Šī sēde bija pirmā kauja un, ticamākais, pēdējā pirms prāvas. Paklīda baumas, ka tiesnesis Nūss ir saslimis, nevarēs prezidēt šai sēdē un esot jau lūdzis štata Augstāko tiesu izraudzīt citu tiesnesi. Tikai baumas — bez pamata un nekā īsta, teica kāds Džeksonas reportieris. Astoņos viņi savāca savas kameras un mikrofonus un devās uz laukuma pusi. Viena grupa iekārtojās pie cietuma, otra pie tiesas nama aizmugures durvīm, bet lielākā daļa iegāja tiesas zālē, kas līdz pusdeviņiem jau bija pārpildīta.

No sava biroja balkona Džeiks vēroja to, kas notika laukumā. Viņa sirds sitās ātrāk, un vēderā kutēja. Viņš pasmaidīja. Džeiks Briganss bija gatavs stāties pretim Baklejam un reportieriem.

Nūss lūrēja uz tiesas zāli pāri savam deguna galam, pāri lasāmajām acenēm. Visi likās savās vietās.

"Tiesas priekšā ir apsūdzētā iesniegums," viņš sāka, "kas prasa pārcelt prāvas vietu. Šī prāva ir nolikta uz pirmdienu, 22. jūliju. Tas būs pēc četrām nedēļām, kā rāda tiesas kalendārs. Es esmu noteicis termiņu dažādiem iesniegumiem un to izskatīšanai, un tie man liekas esam vienīgie iesniegumi līdz prāvai."

"Tieši tā, jūsu godība," dārdēja Bakleja balss, viņam pašam puspieceļoties aiz galda. Džeiks pacēla savas acis uz debesīm un pašūpoja galvu.

"Paldies, Bakleja kungs," Nūss sausi atteica. "Apsūdzētais ir arī iesniedzis paziņojumu, ka viņš vēlas lietot vājprātības aizstāvību. Vai viņš jau pārbaudīts Vitfīldā?"

"Jā, jūsu godība, pagājušajā nedēļā," Džeiks atbildēja.

"Vai viņš izmantos pats savu psihiatru?"

"Protams, jūsu godība."

"Vai šī izmeklēšana jau ir notikusi?"

"Jā. ser."

"Labi. Tad tas ir nokārtots. Kādus iesniegumus jūs vēl paredzat iesniegt?"

"Jūsu godība, mēs paredzam lūgt tiesas darbiniekus uzaicināt vairāk nekā parasti zvērināto kandidātu…"

"Štats šādam iesniegumam pretosies," Baklejs kliedza, pielecot kājās.

"Apsēdieties, Bakleja kungs!" Nūss stingri teica, noraujot acenes, un stingri nopētīja prokuroru. "Lūdzu, nekad vairs tā uz mani nekliedziet! Tas ir dabiski, ka Jūs pretojaties šim iesniegumam. Jūs pretosieties katram aizstāvības iesniegumam. Tas ir jūsu darbs. Nemēģiniet mani atkal pārtraukt. Jūs varēsiet spēlēt teātri reportieriem pēc šīs izmeklēšanas."

Baklejs sabruka krēslā un paslēpa savu nosarkušo seju. Nūss nekad nebija uz viņu tā bāries.

"Lūdzu, turpiniet, Brigansa kungs!"

Džeiku pārsteidza Ičaboda bāršanās. Viņš izskatījās noguris un apsirdzis. Varbūt no lielā spiediena.

"Mums Varētu gadīties daži rakstveida iesniegumi, kas attiecas uz gaidāmajām liecībām."

"Iesniegumi in ļimi ne*?"

"Jā, ser."

"Tos mēs uzklausīsim prāvas laikā. Vai vēl kas cits?"

"Ne pašlaik."

"Tagad, Bakleja kungs, vai Štatam būs kādi iesniegumi?"

"Man nav tādu," Baklejs lēnprātīgi atbildēja.

"Labi. Es gribu būt pārliecināts, ka mums nebūs nekādu pārsteigumu pirms prāvas. Es te būšu nedēļu pirms prāvas, lai uzklausītu dažādas pirmsprāvas lietas. Es gaidu, ka iesniegumi ienāks drīz, tā lai mēs varam nokārtot visu, kas kārtojams krietni pirms divdesmit otrā."

Nūss šķirstīja vākus un rūpīgi pārlasīja Džeika iesniegumu par prāvas vietas maiņu. Džeiks sačukstējās ar Kārlu Lī, kam nebija jābūt tiesas priekšā, bet kas pats to bija gribējis. Gvena un visi trīs puikas sēdēja pirmajā rindā aiz tēva. Toņas tiesas zālē nebija.

"Brigansa kungs, jūsu iesniegums, liekas, ir labā kārtībā. Cik liecinieku?"

"Trīs, jūsu godība."

"Bakleja kungs, cik liecinieku būs jums?"

"Divdesmit viens. " Baklejs lepni atbildēja.

"Divdesmit viens!" spiedza tiesnesis.

Baklejs sarāvās un paskatījās uz Musgrovu. "B-bet mums visi nebūs vajadzīgi. M-mēs visus pavisam noteikti nesauksim priekšā."

"Izvēlieties jūsu piecus labākos, Bakleja kungs! Es te negribu sēdēt visu dienu."

"Jā, jūsu godība."

"Brigansa kungs, jūs lūdzāt pārcelt prāvu, un šis ir jūsu iesniegums. Lūdzu, sāciet!"

* Šis tieslietu termins attiecas uz liecību robe/.u, zem kuras liecības nepieņem.

Džeiks piecēlās un lēnām pārstaigāja zāli, aiz Bakleja, līdz pultij pie zvērināto nodalījuma. "Ja tas tiesai labpatiktos. Jūsu godība, Heilija kungs ir lūdzis, lai prāvu pārceļ uz citu apriņķi. Iemesls ir acīm redzams: plašā popularitāte neatļaus iztiesāt taisnīgi prāvu. Šī apriņķa labie ļaudis jau ir izšķīrušies par Karla Lī Heilija vainu vai nevainību. Viņu apsūdz par divu tādu cilvēku nogalināšanu, kas te ir dzimuši un kam te palika ģimenes locekļi. Viņu dzīves nebija slavenas, bet viņu nāves gadījums tāds ir pavisam noteikti. Heilija kungu nepazina ārpus šīs apkaimes. Tagad katrs cilvēks šai apriņķī zina visu par viņu, viņa ģimeni, viņa meitenīti un to, kas ar viņu notika. Un zina noziegumu šķietamās detaļas. Man liekas, ka visā Forda apriņķi nebūs divpadsmit cilvēku, kas nav jau izšķīrušies par šo tieslietu. Šī prāva būtu jānotur tādā Misisipi rajonā, kur cilvēki nav tādā mērā iepazinušies ar šo lietu."

"Un kur jūs ieteiktu to pārcelt?" pārtrauca tiesnesis.

"Es nevaru ieteikt īpašu apriņķi, bet tam vajadzētu būt iespējami tālu. Varbūt līča malā?" [24]

"Kāpēc?"

"Loģisku apsvērumu dēļ. Tas ir gandrīz 650 kilometru attālu, un es esmu pārliecināts, ka turienes iedzīvotāji par šo tieslietu nezina tik daudz kā šejienieši."

"Un jums liekas, ka Dienvidmisisipi iedzīvotāji parto nav dzirdējuši?"

"Noteikti ir gan. Bet tas ir daudz tālāk."

"Bet arī viņiem ir televizori un laikraksti, Brigansa kungs."

"Protams."

"Vai jums tiešām liekas, ka jūs kādā apriņķī atrastu divpadsmit cilvēkus, kas par šo lietu nav dzirdējuši?"

Džeiks paskatījās savās piezīmēs. Viņš dzirdēja, kā pa papīru švirkst mākslinieku zīmuļi. Viņš redzēja, kā Baklejs ņirdz. "Tas būtu grūti," viņš klusi piekrita.

"Izsauciet jūsu pirmo liecinieku!"

Hariju Reksu Vonneru nozvērināja, un viņš apsēdās liecinieku vietā. Koka krēsls novaidējās, sajūtot smago svaru. Viņš iepūta mikrofonā, noskanēja skaļš svilpiens. Viņš pamāja Džeikam un pasmaidīja.

"Lūdzu, nosauciet savu vārdu!"

"Harijs Rekss Vonners."

"Jūsu dzīvesvieta?"

"Sīdarbrušas ielā astoņdesmit četri deviņdesmit trīs, Klantonā, Misisipi."

Cik ilgi jūs uzturaties Klantonā?" "Visu savu mūžu. Četrdesmit sešus gadus."

"Ar ko nodarbojaties?"

"Es esmu advokāts. Licencēts divdesmit divus gadus."

"Vai jūs esat kādreiz saticies ar Kārlu Lī Heiliju?"

"Vienreiz."

"Ko jūs par viņu zināt?"

"Ka viņš — cik ziņoja — ir nošāvis divus vīriešus, Biliju Reju Kobu un Pītu Vilardu, un ievainojis šerifa vietnieku Diveinu Lūniju."

"Vai jūs vienu vai otru no nošautajiem pazināt?"

"Ne personiski. Es biju dzirdējis par Biliju Reju Kobu."

"Kā jūs uzzinājāt par slepkavībām?"

"Man liekas, ka tas notika pirmdienā. Es biju tiesas nama pirmajā stāvā, meklējot faktus par kādu zemes īpašumu, kad es dzirdēju šāvienus. Es izskrēju gaitenī, un ap to laiku bija izcēlies tracis kā trako mājā. Es apturēju kādu šerifa vietnieku, un viņš teica, ka abi cietumnieki nošauti uz kāpnēm un vainīgais ir bijis tās mazās meitenītes, ko izvaroja, tēvs."

"Kāda bija jūsu sākotnējā reakcija?"

"Es biju satriekts — kā vairums cilvēku. Bet es biju satriekts, arī uzzinot par izvarošanu."

"Kad jūs uzzinājāt par Heilija kunga apcietināšanu?

"Vēlāk tai pašā vakarā. Tas bija katrā televīzijas ziņu raidījumā."

"Ko jūs šais raidījumos redzējāt?"

"Es skatījos, cik vien varēju. Vietējās Memfisas un Tupelo stacijas par to ziņoja. Mums ir kabeļtelevīzija, un tā es arī redzēju ziņas no Ņujorkas, Čikāgas un Atlantas. Gandrīz katrā stacijā bija kāds ziņojums par šo šaušanu un apcietināšanu. Tas bija kaut kas grandiozs. Katrā ziņā ievērojamākais notikums Klantonā."

"Kā jūs uztvērāt ziņu, ka meitenītes tēvs varētu būt bijis tas, kas šāva?"

"Tas mani nepārsteidza. Man liekas, ka visi uzreiz zināja, ka tas bija viņš. Es viņu apbrīnoju. Man ir bērni, un man simpatizēja viņa izšķiršanās."

"Ko jūs zināt par izvarošanu?"

Baklejs pielēca kājās. "Iebilstu. Izvarošana nav šeit būtiska."

Nūss atkal norāva acenes un nikni nopētīja prokuroru. Pagāja laiks, Baklejs paskatījās uz savu galdu un pārlika svaru no vienas kājas uz otru, tad apsēdās. Nūss paliecās uz priekšu un dusmīgi skatījās uz leju.

"Bakleja kungs, lūdzu, nekliedziet uz mani! Ja jūs to atkal darīsiet, tad, lai Dievs man piedod, es Jūs sodīšu par nicinošu izturēšanos pret tiesnesi. Jums var būt taisnība, ka izvarošana te nav būtiska, bet šī taču nav prāva, vai ne? Šī ir vienkārši izskatīšana, vai ne? Mums taču nav klāt zvērināto, jā? Es jūsu iebildumus noraidu. Palieciet sēžot. Es zinu, ka tas jums ir grūti, skatoties šodien tiesas zālē, bet es prasu, lai jūs sēdētu, kamēr jums ir kaut kas tiešām vērtīgs, ko sacīt. Tad jūs drīkstat piecelties un klusi un pieklājīgi man pateikt savu sakāmo."

"Paldies, jūsu godība, "Džeiks sacīja un uzsmaidīja Baklejam. 'Tagad, Vonnera kungs, kā jau es prasīju, ko jūs zināt par izvarošanu?"

"Tikai to, ko es dzirdēju."

"Un kas tas bija?"

Baklejs piecēlās un paklanījās kā vecs sulainis. "Ja jūsu godībai labpatikas," viņš klusi un saldi sacīja. "Es šai vietā gribētu iebilst, ja tas tiesai labpatiktu. Liecinieks drīkst liecināt tikai par to, ko viņš pats ir redzējis, un nevis par to, ko viņam citi stāstījuši."

Nūss atbildēja tikpat saldi: "Paldies, Bakleja kungs, jūsu iebildumu es ievēroju un noraidu. Lūdzu, turpiniet, Brigansa kungs!"

"Paldies, jūsu godība!"

"Ko jūs dzirdējāt par izvarošanu?"

"Kobs un Vilards sagrāba Heiliju meitenīti un aizveda viņu uz kādu mežu. Viņi bija pilnā, viņi to piesēja pie koka, vairākkārt izvaroja un mēģināja pakārt. Viņi pat uz viņu urinēja."

"Ko viņi darīja?" prasīja Nūss.

"Viņi meitenīti apmīza, jūsu godība."

Zāli pēc šī atklājuma pāršalca skaņa. Džeiks to nebija zinājis. Baklejs par to arī nebija zinājis, acīmredzot to zināja tikai Harijs Rekss. Nūss pakratīja galvu un uzsita ar āmuru pa galdu.

Džeiks kaut ko pierakstīja un brīnījās par sava drauga burvīgajām zināšanām. "Kur jūs uzzinājāt par izvarošanu?"

"Visur. Policija par to runāja nākamajā rītā Kafijas namā. To zināja visi."

"Vai šī ir populāra lieta apriņķī?"

"Jā. Es visā mēnesī neesmu atradis nevienu, kas nezinātu izvarošanas detaļas."

"Lūdzu, pastāstiet, ko jūs zināt par šaušanu."

"Kā jau es teicu, tas notika pirmdienas pēcpusdienā. Man liekas, ka šie jaunieši te bija uz drošības naudas izskatīšanas sēdi, atstājot tiesas zāli, viņiem uzlika roku dzelžus un tad veda lejā pa aizmugures kāpnēm. Kad viņi bija uz kāpnēm, Heilija kungs izlēca no skapja ar M-16 rokās. Viņus nošāva un šerifa vietnieku Lūniju sašāva. Viņam amputēja kāju."

"Un kur tas viss notika?"

"Tepat zem mums, tiesas nama aizmugures ieejas apkaimē. Tur

Heilija kungs slēpās apkopēja pieliekamajā, izlēca no tā un atklāja uguni."

"Vai jūs tam ticat?"

"Es zinu, ka tā bija."

"Kā jūs par to uzzinājāt?"

"Šur tur. Pilsētā. Laikrakstos. Par to visi zina."

"Kur par to runāja?"

"Visur. Bāros, baznīcās, bankās, pie apģērbu tīrītāja. Tējnīcā, kafejnīcās, dzērienu veikalā, visur."

"Vai jūs esat atradis kādu, kas uzskata, ka Heilija kungs nenogalināja Biliju Reju Kobu un Pītu Vilardu?"

"Nē. Jūs nevarētu atrast tādu cilvēku, kas nedomātu, ka viņš to izdarīja."

"Vai vairums cilvēku ir izšķīrušies par Heilija kunga vainu vai nevainīgumu?"

"Absolūti visi. Tādu nav, kas nezina. Tas ir ļoti interesants temats, un katram ir savi ieskati."

"Vai, pēc jūsu ieskatiem, Heilija kungam Forda apriņķī varētu notikt taisnīga prāva?"

"Nē, ser. Jūs šai apriņķī neatrastu 110 trīsdesmit tūkstošiem trīs cilvēkus, kas nav jau izšķīrušies vienādi vai otrādi. Par Heilija kungu jau ir spriedums. Te nebūs iespējams atrast divpadsmit taisnīgus zvērinātos."

"Paldies, Vonnera kungs. Man vairāk nav jautājumu, jūsu godība."

Baklejs saglauda matus, lai katrs būtu savā vietā, un noteiktiem soļiem nonāca līdz liecinieku krēslam.

"Vonnera kungs," viņš lieliski iemāvās. "Vai jūs jau esat izšķīries par Heilija kungu?"

"Jā, nolādēts, es esmu."

"Jūsu valodas izvēle," piezīmēja Nūss.

"Un kāda būtu jūsu izšķiršanās?"

"Bakleja kungs, ļaujiet man jums to paskaidrot. Un es to darīšu uzmanīgi un lēnām, tā, lai pat jūs to varētu saprast. Ja es būtu šerifs, es viņu nebūtu apcietinājis. Ja es būtu galvenā zvērināto tiesa, es nebūtu pret viņu izvirzījis apsūdzību. Ja es būtu tiesnesis, es viņu netiesātu. Ja es būtu prokurors, es viņu neapsūdzētu. Ja es būtu prāvas zvērinātais, es viņam piešķirtu pilsētas atslēgas, atzinības rakstu, ko kārt pie sienas, un sūtītu viņu mājās pie sievas un bērniem. Un, Bakleja kungs, ja kāds izvaros manu meitu, es ceru, ka man būs diezgan dūšas darīt to pašu."

"Ak tā. Tātad jums liekas, ka cilvēkiem būtu jānēsā ieroči un savas problēmas jānokārto, šaujot citam uz citu?" "Man liekas, ka bērniem ir tiesības netikt izvarotiem un viņu vecākiem ir tiesības viņus aizstāvēt. Man liekas, ka mazas meitenītes ir īpaši dārgas, un, ja manējo piesietu pie koka un divi narkotiķi viņu vairākkārt izvarotu, tas mani padarītu traku. Man liekas, ka labiem un godīgiem tēviem vajadzētu konstitucionāli aizsargātas tiesības izpildīt nāves sodu katram izvirtulim, kas aizskar viņu bērnus. Un es domāju, ka jūs esat bailīgs melis, ja jūs varat sacīt, ka jūs nenonāvētu cilvēku, kas izvaro jūsu meitu."

"Lūdzu, nē, Vonnera kungs," teica Nūss.

Baklejs ļoti cīnījās pats ar sevi, bet galu galā palika mierīgs." Jums ir visai spēcīgi uzskati šajā lietā."

"Jūs labi protat ievērot."

"Un jūs gribētu viņu attaisnot?"

"Ja man būtu nauda, es par to pat samaksātu."

"Un jums liekas, ka viņam būtu labākas iespējas tikt attaisnotam kādā citā apriņķī?"

"Man liekas, ka viņam ir tiesības uz zvērināto tiesu, kas nezina gluži visu par šo lietu, prāvai sākoties."

"Un jūs gribētu viņu attaisnot?"

"Tā jau es reiz sacīju."

"Un jums ir bijušas sarunas ar citiem cilvēkiem, kas ari gribētu viņu attaisnot?"

"Jā, man ir bijis daudz tādu sarunu."

"Vai Forda apriņķī ir daudz cilvēku, kas balsotu par viņa notiesāšanu?"

"Protams. Daudz. Viņš ir melnais, vai ne?"

"Vai visu jūsu pārrunu laikā šai apriņķī jūs atradāt jūtamu pārākumu vienā vai otrā pusē?"

"Es tā neteiktu."

Baklejs paskatījās savās piezīmēs. "Vonnera kungs, vai Džeiks Briganss ir jums tuvs draugs?"

Harijs Rekss pasmaidīja un palūrēja uz Nūsu. "Es esmu advokāts, Bakleja kungs, un manus draugus var saskaitīt uz vienas rokas pirkstiem. Bet viņš ir viens no tiem. Jā, ser."

"Un viņš jums lūdza nākt un liecināt?"

"Mani? Nē, es vienkārši steberēju cauri tiesas zālei un nejauši nonācu uzšī krēsla. Man tak nebija nejēgas, ka jums, večiem, te šorīt ir kaut kāda tiesas sēde."

Baklejs nosvieda savas piezīmes uz galda un apsēdās. Harijam Reksam ļāva iet.

"Izsauciet jūsu nākamo liecinieku!" lika Nūss.

"Mācītāju Oliju Eigiju!" Džeiks sauca.

Mācītāju izveda no liecinieku telpas un apsēdināja liecinieka krēslā. Džeiks ar viņu bija saticies baznīcā iepriekšējā dienā ar veselu sarakstu jautājumu. Viņš bija gribējis liecināt. NAACP advokātus ne viens, ne otrs nepieminēja.

Mācītājs bija lielisks liecinieks. Viņa zemajai, vibrējošajai balsij mikrofona nevajadzēja. To varēja dzirdēt visā tiesas zālē. Jā, viņš zināja gan izvarošanas, gan slepkavības detaļas. Jā, viņi bija viņa draudzes locekļi. Viņš viņus pazina gadiem ilgi, un viņš bija turējis viņu rokas un cietis kopā ar viņiem pēc šīs traģēdijas. Jā, viņš bija runājis ar simtiem cilvēku, un katram bija savs skaidrs spriedums par vainu vai nevainību. Viņš un divdesmit divi melnie mācītāji piederēja padomei, un viņi visi bija pārrunājuši Heilija gadījumu. Nē. Forda apriņķī nebija nevienas galvas, kam nebūtu sava sprieduma. Forda apriņķi nevarēja notikt taisnīga tiesas prāva.

Baklejs prasīja tikai vienu jautājumu. "Mācītāj Eigij, vai jūs esat runājis ar kādu melno, kas balsotu sodīt Kārlu Lī Heiliju?"

"Nē, ser, nevienu pašu."

Mācītāju atlaida. Viņš ieņēma vietu starp diviem amata brāļiem tiesas zālē.

"Izsauciet jūsu nākamo liecinieku!"

Džeiks uzsmaidīja prokuroram un paziņoja: "Šerifu Oziju Volu, lūdzu!"

Baklejs un Musgrovs uz vietas sabāza galvas kopā un sačukstējās. Ozijs bija viņu pusē, kārtības un miera pusē, prokuratūras pusē. Viņam nebija nekādas vajadzības uzstāties kā aizstāvības lieciniekam. Tas tikai lieku reizi pierāda, ka nigeriem nevar uzticēties, domāja Baklejs. Kā tik vienam no viņiem grasās darīt pāri, visi citi nāk palīgā.

Džeiks izvadīja Oziju cauri izvarošanas detaļām, Koba un Vilarda raksturojumam. Tas bija garlaicīgs un jau dzirdēts stāsts, un Baklejs gribēja iebilst, bet viņš bija šai dienā jau diezgan cietis. Džeiks to manīja un kavējās pie izvarošanas un asiņainākajiem notikumiem. Beidzot Nūsam pietika.

"Lūdzu, ejiet tālāk, Brigansa kungs."

"Jā, jūsu godība. Šerif Vol, vai jūs apcietinājāt Kārlu Lī Heiliju?"

"Jā."

"Vai jūs esat pārliecināts, ka viņš nonāvēja Biliju Reju Kobu un Pītu Vilardu?"

"Jā."

"Vai jūs šai apriņķī esat saticis kādu, kas tā nedomā?"

"Nē, ser."

"Vai apriņķī daudzi uzskata, ka Heilija kungs viņus nonāvēja?"

"Jā. Ikviens tā domā. Vismaz visi tie, ar ko es esmu runājis."

"Šerif, jūs taču apgrozāties šai apriņķī?"

"Jā, ari tas ir mans pienākums — zināt, kas notiek."

"Tātad Jūs runājat ar daudziem cilvēkiem?"

"Ar vairāk nekā man gribētos."

"Vai jums ir gadījies runāt ar kādu, kas nav dzirdējis par Kārlu Lī Heiliju?"

Ozijs apklusa, pārdomāja un lēnām teica: "Tādam vajadzētu būt aklam, mēmam un muļķim, ja kāds nezinātu par Kārlu Lī Heiliju."

"Vai jūs šai apriņķī esat runājis ar kādu, kam nav savu uzskatu par viņa vainu?"

"Tāda cilvēka šai apriņķī nav."

"Vai viņš te saņemtu taisnīgu prāvu?"

"To es nezinu teikt. Bet te nevarēs atrast divpadsmit cilvēku, kas nezina visu par izvarošanu un šaušanu."

"Man nav vairāk jautājumu," Džeiks paziņoja Nūsam.

"Vai viņš ir jūsu pēdējais liecinieks?"

"Jā, ser."

"Vai jums ir jautājumi, Bakleja kungs?"

Baklejs palika sēžot un papurināja galvu.

"Labi," teica viņa godība. "Tiesai būs īss starpbrīdis. Es gribētu runāt ar advokātiem manā birojā."

Tiesas zālē sāka burbuļot balsis, kad advokāti un Peita kungs sekoja tiesnesim viņa birojā. Nūss aizvēra durvis un novilka talāru. Peita kungs viņam atnesa krūzīti ar melnu kafiju.

"Kungi, es domāju, vai man nenosacīt preses klusuma režīmu līdz prāvas beigām. Mani traucē milzīgā popularitāte, un es nevēlos, ka šo lietu iztiesā prese."

Baklejs izskatījās bāls un uztraukts. Viņš atvēra muti, bet nekas nenotika.

"Laba doma, jūsu godība," Džeiks teica sāpīgā balsī. "Es biju domājis, vai nelūgt jūs izdot šādu lēmumu."

"Par to es nešaubos. Es esmu ievērojis, kā jūs bēgat no reportieriem. Kā ar jums, Bakleja kungs?"

"E, un uz ko tas attieksies?"

"Uz jums, Bakleja kungs. Jums un Brigansa kungam es pavēlēšu neiztirzāt nevienu šīs lietas aspektu ar presi. Tas attiektos uz visiem tiesai pakļautiem darbiniekiem: advokātiem, biroja darbiniekiem, šerifu."

"Bet kāpēc?"

"Man nepatīk doma, ka jūs abi iztiesāsiet šo lietu ar mediju palīdzību. Es neesmu akls. Jūs abi grūstījāties, lai tiktu kameru priekšā, un es varu tikai iedomāties, kā te būs prāvas laikā. Tā nebūs tiesas prāva, tas būs cirks." Nūss piegāja pie loga un kaut ko pie sevis murmināja. Viņš to pārtrauca, tad atsāka murmināt. Abi advokāti saskatījās, tad vērās neveiklajā stāvā pie loga.

"Es nosaku preses klusuma režīmu, kas sāksies tūliņ un ilgs līdz prāvas beigām. Šī lēmuma neievērošanai sekos sods par tiesas nicināšanu. Jūs nedrīkstat nevienu šīs lietas aspektu pārrunāt ar preses darbiniekiem. Jautājumi?"

"Nav, ser," Džeiks ātri atbildēja. Baklejs paskatījās uz Musgrovu un papurināja galvu. ''Atpakaļ uz tiesas sēdi. Bakleja kungs, jūs mums sacījāt, ka jums ir vairāk nekā divdesmit liecinieku. Cik jums patiešām vajag?" "Piecus vai sešus." "Tas ir daudz labāk. Kas viņi ir?" "Floids Loids." "Kas tas tāds?"

"Forda apriņķa pirmā rajona pārvaldnieks." "Ko viņš liecinās?"

"Viņš te ir dzīvojis piecdesmit gadus, un viņam liekas, ka te var noturēt godīgu tiesas prāvu."

"Es pieņemu, ka viņš par šo tieslietu nav dzirdējis," sarkastiski piezīmēja Nūss. "To es nezinu." "Kas vēl?"

"Neitans Beikers, Forda apriņķa trešā rajona miertiesnesis." "Tā pati liecība?"

"Pamatos—jā." %

"Kas vēl?"

"Edgars Lī Boldvins, bijušais Forda apriņķa pārvaldnieks." "Vai pret viņu pirms pāris gadiem neizvirzīja apsūdzību?" Džeiks prasīja.

Baklejs nosarka daudz tumšāk, nekā Džeiks bija kādreiz redzējis. Viņa milzīgā mute atkārās un acis apmiglojās. "Viņu nenotiesāja," atcirta Musgrovs.

"To es neteicu. Vienkārši to, ka pret viņu izvirzīja apsūdzību. FIB, vai

ne?"

"Pietiek, pietiek," teica Nūss, "un ko Boldvina kungs mums pastāstīs?"

"Viņš te ir dzīvojis visu mūžu. Viņš pazīst Forda apriņķa iedzīvotājus un domā, ka Heilija kungs var te tikt taisnīgi notiesāts," Musgrovs atbildēja. Baklejs vēl arvien bija mēms aiz dusmām un nikni skatījās uz Džeiku.

"Kas vēl?"

"Šerifs Harijs Braiants no Tailera apriņķa."

"Šerifs Braiants? Ko viņš sacīs?"

Musgrovs tagad runājaštata vārdā. Jūsu godība, mums ir divi argumenti pret prāvas pārcelšanu. Vispirms mēs uzskatām, ka Forda apriņķī ir iespējama godīga tiesas prāva. Otrkārt, ja tiesa izšķiras, ka tā nav, štats uzskata, ka šīs tieslietas milzīgā popularitāte ir sasniegusi katru iespējamo zvērināto visā štatā un tie paši aizspriedumi un ieskati, kas piemīt šī apriņķa iedzīvotājiem, piemīt jebkura cita apriņķa zvērinātajiem, un tāpēc neko neiegūsim, pārceļot prāvas vietu. Mums ir liecinieks, kas atbalsta šo teoriju."

"Tas ir vēl nebijis jēdziens. Es to vēl nebiju dzirdējis."

"Ari es ne," piebilda Džeiks.

"Kas jums vēl būs?"

"Roberts Keilijs Viljems, devītā rajona prokurors."

"Kur tas ir?"

"Štata dienvidrietumu stūrī."

"Viņš brauca visu garo ceļu uz šejieni, lai liecinātu, ka katrs cilvēks viņa mežā ir jau iepriekš izlēmis par šo lietu?"

"Jā, ser."

"Kas vēl?"

"Greidijs Listons, četrdesmitā rajona prokurors."

"Tā pati liecība?"

"Jā. ser."

"Vai tas ir viss?"

"Nu, ziniet, ser, mums ir vēl daudz citu. Bet viņu liecības visumā sekos šo liecinieku teiktajam."

"Labi, vai mēs varam aprobežoties ar šiem sešiem lieciniekiem?"

"Jā, ser."

"Es uzklausīšu jūsu pierādījumus. Tad es katram no jums atļaušu piecas minūtes gala argumentiem, un es paziņošu savu lēmumu pēc divām nedēļām. Vai ir jautājumi?"

23.

Bija sāpīgi teikt reportieriem "nē". Viņi sekoja Džeikam pāri Vašingtona ielai, kur viņš atvainojās, piedāvāja savus "nav komentāru" un iebēga birojā. Kāds fotogrāfs no žurnāla "Newswcck" tomēr ielauzās līdzi un vēlējās tādu attēlu, kur nopietns jurists stāv grāmatu plaukta priekšā. Džeiks iztaisnoja kaklasaiti un ieveda fotogrāfu konferenču telpā, kur viņu nofotografēja tiesas noliktajā klusumā. Fotogrāfs pateicās un aizgāja.

"Vai man būtu atjautas dažas minūtes jūsu laika?" Etele pieklājīgi prasīja, kad viņas šefs devās augšā pa kāpnēm.

"Protams."

"Lūdzu, piesēdieties! Mums jāparunājas."

Viņa beidzot ies projām, Džeiks domāja, iekārtojoties sēdeklī pie loga.

"Par ko jūs gribat runāt?"

"Naudu."

"Jūs esat vislabāk atlīdzinātā tieslietu sekretāre Klantonā. Es jums algu paaugstināju pirms trim mēnešiem."

"Es nerunāju par manu naudu. Lūdzu, klausieties! Jums nav diezgan bankā, lai samaksātu šī mēneša rēķinus. Jūnijs ir gandrīz galā, un mums bruto ir ienākuši tūkstoš septiņi simti dolāru."

"Cik ir bankā?"

"Tūkstoš deviņi simti dolāru kopš piektdienas. Šorīt neienāca nekas."

"Nekas?"

"Ne centa."

"Kā ir ar Liforda lietu? Tur ir trīs tūkstoši dolāru honorāros."

Etele papurināja galvu. "Brigansa kungs, šī lieta vēl nav slēgta. Liforda kungs to vēl nav apstiprinājis. Jums tā viņam bija jāaizved. Pirms trim nedējām, atceraties?"

"Nē, es neatceros. Un kā ir ar Baka Brita honorāru? Tas ir tūkstoš dolāru."

"Tas bija nesegts čeks, un banka to mums atsūtīja atpakaļ. Čeks uz jūsu galda ir bijis divas nedēļas."

Viņadziļi ievilkaelpu: "Jūs nepieņemat klientus. Nevienam neatzvanāt un…"

"Etel, nesprediķojiet!"

"Un jūs visu kavējat."

"Diezgan!"

"Kopš jūs uzņēmāties to Heilija lietu, jūs par to vien domājat. Jūs esat šīs lietas pārņemts. Tā mūs iznīcinās!"

"Mūs! Vai jums kādreiz nav bijis algas čeka, Etel? Un cik no šiem rēķiniem ir novēloti? Nu?"

"Vairāki." "Bet ne jau vairāk kā parasti, vai ne?"

"Jā, bet kā būs nākamo mēnesi? Prāva ir pēc četrām nedēļām?"

"Aizverieties, Etel, vienkārši aizverieties! Ja jūs šo spiedienu nevarat izturēt, ejiet mājās! Ja jūs nevarat turēt muti, es jūs atlaidīšu."

"Jums jau patiktu mani atlaist, vai ne?"

"Man ir vienalga, kas notiek."

Viņa bija cieta sieviete. Četrpadsmit gadi ar Lūsienu bija nocietinājuši viņas ādu un notrulinājuši sirdsapziņu. Tomēr viņa bija sieviete. Šai brīdī viņas lūpas sāka raustīties, un acis pieskrēja asaru pilnas. Viņa nokāra galvu.

"Es atvainojos," viņa murmināja. "Bet es esmu norūpējusies."

"Par ko?"

"Mani un Badu."

"Kas vainas Badam?"

"Viņš ir ļoti slims cilvēks."

"To es zinu."

"Viņa asinsspiediens ir nestabils. īpaši pēc tālruņa zvaniem. Viņam ir bijuši trīs infarkti, un drīz būs vēl viens. Viņš ir nobijies, mēs abi esam nobijušies."

"Cik šo zvanu ir bijis?"

"Vairāki. Viņi draud nodedzināt mūsu māju vai to uzspridzināt. Viņi vienmēr saka: viņi zina, kur mēs dzīvojam. Ja Heiliju attaisnos, tad viņi māju nodedzinās vai arī paliks dinamītu zem tās pamatiem naktī, kad mēs guļam. Pāris ir solījuši mūs nogalināt. Tas nav to vērts."

"Varbūt jums vajadzētu iet projām no darba?"

"Un nomirt badā? Bads nav strādājis desmit gadu, kā jūs zināt. Un kur lai es atrodu citu darbu?"

"Paklausieties, Etel, arī man draud! Es to neņemu īpaši nopietni. Es esmu Karlai apsolījis, ka es šo lietu pametīšu, ja tā apdraudēs manu ģimeni. Tam vajadzētu mierināt arī jūs. Jums un Badam nebūtu jārūpējas. Šie draudi nav nopietni. Šai apriņķī ir daudz muļķu."

"Bet tas man rūp. Cilvēki te ir dulli diezgan, lai kaut ko sāktu."

"Nē, jūs pārāk uztraucaties. Es palūgšu, lai Ozijs jūsu māju mazliet vairāk uzmana."

"Vai jūs to izdarīsiet?"

"Protams. Viņi jau arī manējo uzmana. Ticiet man, Etel, nav par ko uztraukties. Jādomā, kādi jauni panki."

Etele izslaucīja acis. "Es atvainojos, ka sāku raudāt. Un es atvainojos par to, ka esmu pēdējā laikā tik nervoza."

Jūs esat bijusi nervoza pēdējos četrdesmit gadus, Džeiks nodomāja.

"Un ko darīsim ar šiem?" viņa prasīja, rādot uz reķiniem. "Nerūpējieties, es naudu dabūšu."

Vilijs Heistings pabeidza otro maiņu pulksten divdesmit divos un ieslidināja kartīti laika pulkstenī. Viņš aizbrauca tieši uz Heiliju māju. Bija viņa kārta gulēt uz dīvāna. Uz Gvēnas dīvāna kāds gulēja katru nakti: brālis, brālēns, draugs. Trešdien bija viņa kārta.

Bija neiespējami gulēt, ja visas mājas gaismasbija ieslēgtas. Bet Toņa atteicās iet pat tuvu gultai, kamēr tas nebija noticis. Šie vīrieši varēja būt tumšā istabā, gaidot, ka viņa ienāks. Toņa vairākas reizes bija redzējusi, kā viņi lien pa grīdu pie viņas gultas un slēpjas sienas skapjos. Viņa bija dzirdējusi viņu balsis aiz loga un redzējusi viņu asinīm pieplūdušās acis skatāmies, kā viņa gatavojas doties gulēt. Viņa dzirdēja soļus bēniņos, smagus soļus, tādus it kā skanētu kovboju zābaki, ar ko vīrieši bija Toņai spēruši. Toņa zināja, ka vīrieši ir tur, bēniņos, un to vien gaida, lai visi aizmigtu un atkal aizvestu viņu uz mežu. Reizi nedēļā viņas māte un vecākais brālis ar pistoli un kabatas spuldzīti rokā uzkāpa pa salokāmajām kāpnēm pārbaudīt bēniņus.

Neviena no istabām nedrīkstēja būt tumša tad, kad Toņa gāja gulēt. Kādu nakti, kad viņa gulēja galīgi nomodā, gaitenī izdega spuldze. Toņa šausmīgi kliedza, kamēr Gvenas brālis aizbrauca uz diennakts veikalu Klantonā un nopirka veselu tūtu spuldžu.

Toņa gulēja blakus mātei, kas viņu stingri turēja, kamēr dēmoni pazuda naktī un meitenīte aizmiga. Sākumā Gvenai bija grūti gulēt gaišā istabā, bet ar laiku viņa pierada un pēc piecām nedēļām jau reizēm aizsnaudās. Bet Toņas ķermenītis kustējās un raustījās pat aizmigušai.

Vilijs teica labu nakti puikām un noskūpstīja Toņu. Meitenei viņš apsolīja palikt nomodā uz dīvāna un parādīja viņai savu pistoli. Viņš izstaigāja māju un pārbaudīja katru sienas skapi. Kad Toņa bija apmierināta, viņa gulēja blakus mātei un skatījās griestos. Meitene klusi raudāja.

Ap pusnakti Vilijs ielika pistoli makstī uz grīdas un nolikās uz dīvāna atpūsties. Viņš bija gandrīz aizmidzis, kad izdzirdēja spalgu kliedzienu. Tas bija šausmīgs, augsts kliedziens, ko kliedz bērns, kuru moka. Viņš paķēra pistoli un ieskrēja guļamistabā. Toņa sēdēja gultā ar seju pret sienu kliedzot un kratoties. Viņa bija redzējusi vīriešu sejas logā, gaidot, kad viņa aizmigs. Gvena viņu apķēra. Puikas pieskrēja pie gultas un bezpalīdzīgi apstājās. Kai ls Lī, juniors, piegāja pie loga un nekā neredzēja.

To viņi Šais piecās nedēļās bija pieredzējuši daudzkārt un labi zināja, ka viņi neko nevar palīdzēt.

Gvena meiteni paijāja un uzmanīgi nolika viņas galvu uz spilvena. "Ir labi, mazulīt. Mamma ir te, un tēvocis Vilijs ari. Neviens tevi neaiztiks. Ir labi."

Toņa pieprasīja, lai tēvocis Vilijs sēž pie loga ar pistoli rokās un brāļi guļ uz grīdas pie viņas gultas. Viņi ieņēma savas pozīcijas. Toņa laiciņu žēli vaidēja, tad nomierinājās.

Kamēr visi bija aizmiguši, Vilijs sēdēja pie loga uz grīdas. Viņš aiznesa puikas pa vienam uz gultu un tos katru ietina segā. Bet pats sēdēja pie loga un sagaidīja rīta saullēktu.

Džeiks un Atkavadžs piektdien satikās pusdienās pie Kloda. Viņi pasūtīja ribas un kāpostu salātus. Restorāns bija pārpildīts kā vienmēr, un pirmo reizi četru nedēļu laikā tajā nebija nevienas svešas sejas. Parastie klienti smējās un tenkoja kā arvien. Pats Klods bija lieliskā formā, barojot un lamājot savus uzticamos viesus. Klods bija viens no retajiem cilvēkiem, kas kādu varēja izlamāt, un izlamātajam tas patika.

Atkavadžs bija noskatījies prāvas pārlikšanas izskatīšanu un būtu liecinājis, ja tas būtu bijis nepieciešams. Banka nebija bijusi pārāk priecīga par šo liecināšanu, un Džeiks negribēja radīt problēmas. Baņķieriem bija iedzimtas bailes no tiesas zālēm, un Džeiks apbrīnoja savu draugu par to, ka viņš tomēr bija atnācis uz sēdi. To darot, viņš bija pirmais baņķieris Forda apriņķa vēsturē, kas bija brīvprātīgi un bez tiesas pavēstes ieradies tiesas zālē. Džeiks bija lepns uz viņu.

Klods noskrēja viņiem garām un uzkliedza, ka viņiem esot tikai desmit minūtes laika pabeigt un tāpēc viņi varētu aizvērties un ēst. Džeiks nograuza ribai gaļu un noslaucīja muti. "Redzi, Sten, runājot par aizdevumiem, man vajag aizņemties bez nodrošināšanas piecus tūkstošus uz deviņdesmit dienām."

"Vai te kāds runāja par aizdevumiem?"

"Tu kaut ko teici par bankām."

"Man likās, ka mēs nosodījām Bakleju. Man tas patika."

"Sten, tev nevajadzētu kritizēt. To ir viegli iemācīties un turpat vai neiespējami aizmirst. Tas tavai dvēselei laupa raksturu."

"Es ļoti atvainojos. Vai tu man varēsi piedot?"

"Par to aizdevumu?"

"Kāpēc tev to vajag?"

"Kāpēc tas ir būtiski?"

"Kā tu domā? Kāpēc tas ir būtiski?"

"Klausies. Sten, tev ir jārūpējas tikai par to, vai es šo naudu varu deviņdesmit dienu laikā atdot."

"Labi. Vai tu vari šo naudu deviņdesmit dienu laikā atdot?"

"Ļoti labs jautājums. Protams, ka es to varu."

Baņķieris smaidīja. "Heilijs tevi nospiež, vai ne?"

Advokāts arī smaidīja. "Jā," viņš atzinās. "Ir grūti koncentrēties kaut kam citam. Prāva būs no pirmdienas pēc trīs nedējām, un līdz tam man nebūs laika darīt kaut ko citu."

"Kāds būs šīs prāvas honorārs?"

"Deviņi simti mīnus desmit tūkstoši."

"Deviņi simti dolāru!"

"Jā, viņš nevarēja aizņemties, dodot ķīlā savu īpašumu, atceries?"

'Tas bija lēts joks."

"Protams, ja tu varētu Karlam LI to naudu aizdot, man šī aizdevuma nevajadzētu."

"Man labāk patīk aizdot tev."

"Lieliski. Kad es varu saņemt čeku?"

"Tu izklausies izmisis."

"Es taču zinu, cikātri jūs, veči,.strādājat ar jūsu aizdevumu komitejām, revidentiem, viceprezidentiem katrā istabā, un varbūt viens no viņiem apstiprinās manu lūgumu pēc mēneša, ja vien bankas iekšējie noteikumi to atļaus un ja prezidents būs labā omā. Es zinu, kā jūs darbojaties."

Atkavadžs paskatījās pulksteni. "Vai pulksten piecpadsmitos būs ātri diezgan?"

"Jādomā."

"Nenodrošināts?"

Džeiks noslaucīja muti un pārliecās galdam. Viņš runāja klusi. "Mana māja ir reģistrēta un ieķīlāta. Tev ir kredītzīme manai automašīnai. Tu vari dabūt hipotēku uz manu meitu, bet, ja tu mēģināsi atņemt man tiesības šo hipotēku dzēst, es tevi nositīšu. Tātad — par kādu drošību tu tikko runāji?"

"Man žēl, ka par to ieprasījos."

"Kad es varu dabūt čeku?"

"Piecpadsmitos."

Klods parādījās un ielēja vēl tēju. "Jums vairs ir tikai piecas minūtes."

"Astoņas."

"Paklausieties, lielskungs!" Klods teica ar smaidu. "Šī nav tiesas zāle, un jūsu bilde avīzē pie mums nav divus centus vērta. Es teicu: piecas minūtes." "Ir jau tāpat labi. Ribas bija cietas tā vai tā."

"Jāsaka, ka ne kripatu neatstājāt vis."

"Pie šim cenām jāēd vien bija!"

"Ja jūs sūdzēsieties, tās būs vēl dārgākas."

"Mēs jau ejam, "Atkavadžs piecēlās un uzsvieda dolāra zīmi uz galda.

Svētdienas pēcpusdienā Heilijiem bija pikniks zem koka un tālu no basketbola vardarbīgās spēles. Bija vasaras pirmais karstuma vilnis, un smagais, mitrais gaiss gulēja tuvu zemei un karsēja pat ēnā. Gvena dzenāja mušas, bet bērni un viņu tēvs ēda uzsildītu cāli un svīda. Bērni ar steigu paēda un aizskrēja uz Šūpolēm, ko Ozijs bija licis iebūvēt pamatiedzīvotāju bērniem.

"Kas notika Vitfīldā?" Gvena prasīja.

"Nekas īpašs. Viņi prasīja visādus jautājumus, lika man izpildīt arī dažādus testus. Mēsli vien bija."

"Un kā viņi pret tevi izturējās?" x

"Roku dzelžos un polsterētu sienu telpā."

"Tiešām? Viņi tevi ielika telpā ar polsterētām sienām?" Tas Gvenu uzjautrināja, un viņa pat palaida viņai ļoti neparastu smiekliņu.

"Kā tad. Viņi mani uzmanīja tā, it kā es būtu bīstams dzīvnieks. Viņi teica, ka es esot slavens. Mani sargi — viens baltais, otrs melnais — man teica, ka viņi uz mani ir lepni. Teica, ka es esot darījis to, ko vajadzēja, un viņi cerot, ka mani attaisnos. Viņi pret mani izturējās labi.

"Ko teica ārsti?"

"Viņi neteiks neko līdz prāvai, un tad viņi sacīs, ka man nekas nekaiš."

"Kā tu zini, ko viņi teiks?"

"Džeiks tā stāstīja. Un viņam līdz šim vienmēr bijusi taisnība."

"Vai viņš arī tev ir atradis ārstu?"

"Jā, kaut kādu pustraku zilīti, ko viņš nezin kur izraka. Pats sauc sevi par psihiatru. Mēs pāris reizes runājāmies Ozija birojā."

"Un ko viņš sacīja?"

"Neko daudz. Džeiks teica, ka tas liecinās tā, kā viņš gribēs."

"Tad nu gan ir dakteris!"

"Labi sader ar tiem ārstiem Vitfīldā."

"No kurienes tad šis nāk?"

"Liekas, ka no Džeksonas. Viņš bija tāds miglains. Viņš uzvedās tā, it kā es taisītos arī viņu nogalināt. Es varu apzvērēt, ka viņš abas reizes bija pilnā. Viņš prasīja tādus jautājumus, ko mēs abi nesapratām. Ari pierakstīja tā. it kā viņš būtu īsts ārsts. Bet viņš arī teica, ka varēšot man

palīdzēt. Es Džeikam par viņu prasīju. Džeiks teica, lai neuztraucos, prāvas laikā viņš būšot skaidrā. Bet man liekas, ka arī Džeiks par viņu ir norūpējies."

"Kāpēc tad mēs viņu izmantojam?"

"Viņš nāk par brīvu. Viņš kādam citam advokātam ir parādā. īsts trako dakteris no manis paņemtu tūkstoti, tikai lai ar mani runātu, un vēl vienu, lai liecinātu. Lieki teikt, ka tā kaut kā man nav."

Gvenai pazuda smaids. "Mums vajag mazliet naudas mājās," viņa teica, uz vīru neskatīdamās.

"Cik?"

"Pāris simtus pārtikai un rēķiniem."

"Cik tev ir?"

"Mazāk nekā piecdesmit."

"Es paraudzīšu, ko varu izdarīt."

Gvena uz vīru paskatījās. "Un kāpēc tev liekas, ka tu cietumā kaut kur dabūsi naudu?"

Karls Lī pacēla uzacis un pirkstu sievas virzienā. Viņai nebija nekādu tiesību apšaubīt viņa teikto. Viņš vēl arvien valkāja bikses, pat ja tās katru rītu bija jāuzvelk cietuma kamerā. Viņš bija priekšnieks.

"Piedod," viņa čukstēja.

24.

Mācītājs Eigijs skatījās gar aizkaru malu un apmierināts ievēroja, ka spodri kadiljaki un linkolni piebrauc un apstājas baznīcas priekšā. Viņš bija sasaucis padomes sēdi, lai apsvērtu Heilija situāciju un plānotu stratēģiju pēdējām trim nedēļām un lai sagatavotos NAACP advokātu saņemšanai. Iknedēļas kolektes bija bijušas ļoti ienesīgas. Visā apriņķī bija ienākuši mazliet vairāk nekā septiņi tūkstoši dolāru. No tiem sešus mācītājs Eigijs bija noguldījis Karla Lī Heilija tieslietu aizstāvības fondā. Nekas nebija dots ģimenei. Eigijs gaidīja vadlīnijas no NAACP, kas noteiks, kā nauda izlietojama. Eigijam likās, ka nauda jālieto aizstāvībai. Baznīcas māsu organizācija varēja ģimeni pabarot. Nauda bija vajadzīga citur.

Padome pārrunāja vēl citas naudas savākšanas metodes. No nabagiem naudu bija grūti dabūt, bet pašlaik šī lieta bija degpunktā, laiks bija īstais. Ja naudu nedabūs tagad, to nedabūs vairs nekad. Viņi nolēma nākamajā dienā satikties Springdeila baznīcā Klantonā. Arī NAACP delegāciju gaidīja rīt no rīta. Bez preses, jo šī bija darba sēde.

Normans Reinfelds bija trīsdesmit gadus vecs kriminālo tieslietu ģēnijs, rekordists tai ziņā, ka viņš bija beidzis Hārvarda tieslietu skolu divdesmit viena gada vecumā. Pēc skolas beigšanas viņš atteica ārkārtīgi ienesīgu karjeru Volstrīta advokātu firmā, ko bija dibinājis viņa vectēvs un kur tēvs bija firmas prezidents. Tā vietā viņš pieņēma darbu NAACP un savu laiku pavadīja, mežonīgi cīnīdamies, lai neļautu dienvidu melnajiem nonākt nāvinieku kamerā. Vairums dienvidu melno, tāpat kā vairums dienvidu balto, kam bija izredzes nonākt nāvinieku kamerā, bija šo likteni paši nopelnījuši. Bet Reinfelds un viņa pirmās klases slepkavību aizstāvības speciālisti izglāba vairāk nekā kāds cits būtu to izdarījis, un parasti pat prata tos cietumniekus, kuru prāvas viņi zaudēja, noturēt dzīvus armiljonu dažādu iesniegumu un novilcināšanas taktikas palīdzību. No viņa agrākajiem klientiem četri bija vai nu noindēti ar gāzi, injekcijām vai nogalināti elektriskajā krēslā. Un tas Reinfeldam bija par daudz. Viņš bija noskatījies, kā šie četri mirst, un bija sev nosolījies pārkāpt katru likumu, neievērot nekādas ētikas normas, nicināt katru tiesas iestādi, neievērot nevienu tiesneša norādījumu un, vispār, darīt visu. lai neļautu vienam cilvēkam legāli nonāvēt citu. Viņu neuztrauca nelegālas slepkavības, ko ar'tik lielu izdomu un ļaunumu izdarīja viņa klienti. Viņa darba laukā neietilpa domāt par šīm slepkavībām, un tāpēc viņš par tām nedomāja. Tā vietā viņš savu paštaisno un svētulīgo naidu un uzņēmību raidīja pret legālām slepkavībām.

Viņš reti kad gulēja vairāk nekā trīs stundas naktī. Cilvēkam, kam ir trīsdesmit viens klients nāvinieku kamerās, nav laika gulēt. Un vēl septiņpadsmit klientu, kas gaidīja prāvas. Un vēl arī astoņi egoistiski advokāti, kas viņam strādā. Reinfelds bija ass un allaž sliktā omā. Viņam bija trīsdesmit gadu, bet viņš izskatījās četrdesmit piecus gadus vecs. Viņa parastajā darba gaitā viņam nebūtu bijis laika piedalīties vietējo mācītāju sēdē Klantonā Misisipi. Bet šis nebijā parasts darbs. Šis bija Heilijs. Atriebējs. Tēvs, kam bija jāatriebjas. Šī pašlaik bija valsts visslavenākā kriminālā tieslieta. Un šī bija Misisipi, kur gadiem ilgi baltie apšāva melnos ikkatra vai gluži nekāda iemesla dēļ. Kur baltie izvaroja nēģerietes humora pēc un kur melnos pakāra, ja viņi aizstāvējās. Un nu kāds melns tēvs bija nošāvis divus baltos par viņa meitas izvarošanu, un viņam draudēja gāzes kamera par noziegumu. Turpretim, ja viņš būtu baltais, šis notikums pirms trīsdesmit gadiem būtu pagājis bez ievērības. Šī bija viņa tieslieta, un to viņš aizstāvēs pats personīgi.

225

Pirmdien mācītājs Eigijs viņu iepazīstinājaar padomi, kas sēdi atklāja ar garu un detalizētu apskatu par notikumiem Forda apriņķī. Reinfelds

8-1822

atbildēja īsi. Viņš un viņa komanda nevar Heilija kungu aizstāvēt, jo Heilija kungs to nav lūdzis. Tāpēc viņiem jāsatiekas ar Heilija kungu. Šodien, ja tas iespējams. Bet vēlākais rit no rīta, jo divpadsmitos viņš izlidos no Memfisas. Viņam bija jāpiedalās kādā slepkavību prāvā Džordžijas štatā. Mācītājs Eigijs apsolīja nokārtot satikšanos ar cietumnieku cik drīz vien iespējams. Viņš bija šerifa draugs. "Labi," teica Reinfelds, "kā nu mākat, izdariet!"

"Cik naudas jūs esat savākuši?" Reinfelds prasīja.

"Piecpadsmit tūkstošus no jūsu cilvēkiem."

"To es zinu. Cik uz vietas?"

"Seši tūkstoši," Eigijs lepni atteica.

"Seši tūkstoši!" mēdījās Reinfelds. "Vai tas ir viss? Es domāju, ka jūs, cilvēki, te esat organizēti. Kur tad irtas milzīgais vietējocilvēku atbalsts, par kuru jūs stāstījāt? Seši tūkstoši! Cik jūs vēl varat dabūt? Mums ir tikai trīs nedēļas."

Padomes locekļi klusēja. Šim ebrejam gan bijadūša. Vienīgais baltais šai telpā, un viņš bija uz vietas uzbrucis.

"Cik mums vajag?"

"Tas, mācītāj, ir atkarīgs no tā, cik labu aizstāvību jūs Heilija kungam gribat. Manā komandā ir tikai astoņi advokāti. Pieciem pašlaik ir prāvas. Mums ir trīsdesmit viens notiesāts pirmās klases slepkava, kuru apžēlošanas lūgumi ir dažādās pakāpēs. Nākamo piecu mēnešu laikā mums ir septiņpadsmit prāvas desmit štatos. Mēs ik nedēļu saņemam desmit lūgumus aizstāvībai, 110 tiem astoņus noraidām, jo mums nav tam personāla. Heilija kungam piecpadsmit tūkstošus ziedoja divas vietējās un nacionālā nodaļa. Nu jūs man stāstāt, ka sešus tūkstošus jūs esat savākuši uz vietas. Par to jūs varat dabūt vislabāko aizstāvību, ko mēs varam sniegt. Divus advokātus, vismaz vienu psihiatru, bet neko īpašu. Divdesmit viens tūkstotis jums dos labu aizstāvību, bet ne to, ko es būtu paredzējis."

"Un ko jūs bijāt paredzējis?"

"Pirmklasīgu aizstāvību. Trīs vai četrus advokātus. Leģionu psihiatru. Pusduci izmeklētāju. Zvērināto psihiatru. Es pieminu tikai daļu. Šī nav parasta slepkavības prāva. Es gribu uzvarēt. Man teica, ka arī jūs gribat uzvarēt."

"Cik?" prasīja Eigijs.

"Vismaz piecdesmit tūkstošus. Simt tūkstoši būtu jauki."

"Redziet, Reinfelda kungs, jūs esat Misisipi. Mūsu draudžu locekļi ir nabagi. Viņi ir bijuši ļoti devīgi, bet mēs nekā te nevaram savākt vēl trīsdesmit tūkstošus."

Reinfelds pabīdīja savas raga brilles un pakasīja sirmojošo bārdu. " Cik jūs varat vēl savākt?"

"Piecus tūkstošus."

"Tas nav īpaši daudz."

"Jums ne, bet Forda apriņķa nabagiem gan."

Reinfelds skatījās grīdā un turpināja kasīt bārdu. "Cik iedeva Memfisas nodaļa?"

"Piecus tūkstošus," atbildēja kāds no Memfisas.

"Atlanta?"

"Pieci tūkstoši."

"Un štata nodaļa?"

"Kura štata?"

"Misisipi."

"Neko."

"Neko?"

"Neko."

"Kāpēc?

"Prasiet viņam," teica Eigijs, rādot uz mācītāju Henriju Hilma.n,štata direktoru.

"Mēs pašlaik mēģinām savākt naudu," Hilmanis nedroši teica. "Bet…"

"Cik jūs esat savākuši?"

"Nu, mēs , re, nu…"

"Neko, vai ne? Jūs neesat savākuši neko, vai ne, Hilmani?" Eigijs skaļi teica.

"Nu, Hilmani, runājiet tak, pastāsiet,cik jūsesat savākuši?" piebalsoja mācītājs Rūsevelts, padomes vicepriekšsēdētājs.

Hilmanis bija apjucis un mēms. Viņš bija klusi un mierīgi sēdējis pirmajā rindā, nevienu netraucējot, un bija pusai/.midzis. Pēkšņi nāca uzbrukumi no visām pusēm.

"Štata nodaļa ziedos naudu."

"Protams, ka tā ziedos, Hilmani. Jūs, štata nodaļas cilvēki, bez apstāšanās mūsu bakstāt ziedot te un aizdot tur, un to naudu mēs nekad vairs neredzam. Jūs vienmēr sūdzaties, ka jums nav naudas, un mēs visu laiku sūtām naudu štata nodaļai. Un tagad, kad mums vajag palīdzības, štats parādās un nedara neko citu kā runā."

'Tā nav taisnība."

"Nesāciet melot, Hilmani."

Reinfelds jutās neērti un saprata, ka šī ir samilzusi lieta. "Kungi, kungi, turpināsim," viņš diplomātiski sacīja.

"Laba doma," teica Hilmanis.

"Kad mēs varam satikties ar Heilija kungu?" "Es nokārtošu satikšanos rit no rīta," Eigijs apsolīja. "Kur mēs satiksimies?"

"Es ierosinu satikties šerifa Vola birojā. Kā zināt, viņš ir vienīgais melnais šerifs Misisipi." "To es esmu dzirdējis." "Man liekas, ka viņš atbrīvos savu biroju." "Labi. Kas ir Heilija kunga advokāts?" "Vietējais, Džeiks Briganss."

"Lūdzu, gādājiet, ka ari viņu ielūdz. Mēs viņam lūgsim palīdzību tieslietas virzīšanā. Tas atvieglos viņa sāpes."

Eteles nepatīkami augstā, niknā bālstiņa ielauzās pēcpusdienas mierā un pārbaidīja savu šefu. "Brigansa kungs, šerifs Vols otrajā līnijā," viņa paziņoja pa rāciju. "Labi."

"Vai es jums vēl šodien būšu vajadzīga, ser?" "Nē, redzēsimies rīt."

Džeiks piespieda otro pogu. "Hallo, Ozij, kas notiek?" "Paklausieties, Džeik, mums ir iebraucis bars liela vēriena NAACP cilvēku."

"Jā, un kas vēl ir jauns?"

"Nē, šī lieta ir citāda. Viņi grib satikties ar Kārlu Lī rīt no rīta." "Kāpēc?"

"Kāds tips, vārdā Reinfelds."

"Es esmu par viņu dzirdējis. Viņš vada NAACP pirmās klases slepkavību komandu. Normans Reinfelds." "Jā, tas ir viņš." "To es jau biju gaidījis." "Nu te viņš ir, un viņš vēlas runāt ar Kārlu Lī." "Un kā jūs esat iejaukts?"

"Mācītājs Eigijs man zvanīja. Protams, lūdza palīdzību. Lūdza man piezvanīt jums."

"Atbilde ir "nē". Loti spēcīgs "nē"."

Ozijs apklusa uz dažām sekundēm. "Džeik, viņi vēlasjūsu klātbūtni." "Vai es esmu ielūgts?"

"Jā, Eigijs teica, ka Reinfelds to pavisam noteikti vērējās." "Kur?"

"Manā birojā. Pulksten deviņos."

Džeiks dziļi ieelpoja un lēnam atbildēja. "Labi. Es tur būšu. Kur ir Karls Lī?"

"Savā kamerā."

"Dabūjiet viņu savā birojā. Es tur būšu piecu minūšu laikā." "Kāpēc?"

"Mēs sarīkosim lūgšanu apspriedi."

Reinfelds un mācītāji: Eigijs, Rūsevelts un Hilmanis sēdēja līdzenā salokāmo krēslu rindā, un viņiem pretī sēdēja šerifs, apsūdzētais un Džeiks, kas pūta dūmus no īpaši lēta cigāra, tā lai pēc iespējas ātri nelielā biroja gaiss būtu neelpojams. Viņš vilka un pūta un pilnīgi neieinteresēti skatījās grīdā, lai tā pasvītrotu savu nepatiku pret mācītājiem un Reinfeldu. Reinfelds bija vēl pašapzinīgāks, un viņa nepatika pret šo lauku advokātu nebija slēpta, viņš pat nemēģināja to darīt. Viņš bija pašapzinīgs un nepatīkams pēc sava rakstura.

"Kas šo sēdi sasauca?" Džeiks pēc ilgas un neērtas klusēšanas nepacietīgi prasīja.

"0, nu, liekas, ka mēs," atbildēja Eigijs, skatoties uz Reinfeldu pēc palīdzības.

"Nu. tad, lūdzu, turpināsim. Ko jūs gribat?"

"Rāmu garu, Džeik," iebilda Ozijs. "Mācītājs Eigijs lūdza man sarīkot šo apspriedi, lai Karls Lī varētu iepazīties ar Reinfelda kungu."

"Labi. Viņi ir tagad iepazinušies. Ko nu. Reinfelda kungs?"

"Es esmu šeit, lai piedāvātu savu palīdzību, savas komadas un visa NAACP palīdzību Heilija kungam."

"Kādu palīdzību?"

"Protams, tieslietu."

"Kari Lī, vai jūs aicinājāt Reinfelda kungu uz Klantonu?"

"Nē."

"Tā izskatās kā dzīšanās pēc tieslietas."

"Iztiksim bez lekcijas, Brigansa kungs. Jūs zināt, ko es daru, un jūs ari zināt, kāpēc es te esmu."

"Tātad jūs dzenaties pakaļ visām savām tieslietām?"

"Mēs nedzenamies nekur. Mūs aicina vietējās NAACP nodaļas un citi civiltiesu aktīvisti. Mēs nodarbojamies tikai ar pirmās klases slepkavībām un to ļoti labi protam darīt."

"Un jūs tātad esat vienīgais advokāts, kas var tikt galā ar sauu apmēru tieslietu?"

"Esmu ticis galā ar daudzām." "Un daudzas arī zaudējis."

"Lielāko daļu no tām nevar uzvarēt."

"Ahā. Un vai tā ir jūsu nostāja šai tieslietā? Vai jūs paredzat zaudējumu?"

Reinfelds pakasīja savu bārdu un nikni paskatījās uz Džeiku. "Es te neesmu, lai strīdētos ar jums, Brigansa kungs."

"Es zinu. Jūs te esat, lai piedāvātu savu tiešām vareno tieslietu pieredzi apsūdzētajam, kas pārjums nekad nav dzirdējis, un ir pavisam apmierināts ar savu advokātu. Jūs teesat, lai man atņemtu klientu. Es ļoti skaidri zinu, kāpēc jūs te esat."

"Es te esmu tāpēc, ka mani ielūza NAACP. Ne vairāk un ne mazāk."

"Ak tā? Vai jūs visas savas tieslietas dabūjat no NAACP?"

"Es strādāju šai organizācijai, Brigansa kungs. Es braucu turp, kurp mani sūta."

"Cik klientu jums ir?"

"Vairāki duči. Kāpēc tas ir svarīgi?"

"Vai viņiem visiem bija advokāti, pirms jūs iespiedāties viņu lietās?"

"Dažiem jā, dažiem nē. Mēs parasti mēģinām sastrādāt ar vietējiem advokātiem."

Džeiks pasmaidīja. "Cik burvīgi! Jūs man piedāvājat iespēju nest jūsu portfeli un šoferēt ap Klantonu. Un pusdienas laika pārtraukumā īpašās reizēs pat atnest jums pa sviestmaizei. Kas par sensāciju!"

Karls Lī sēdēja gluži mierīgi, sakrustojis rokas uz krūtīm, un skatījās uz puķīti, kas greznoja paklāju. Mācītāji viņā uzmanīgi skatījās, gaidot, kad viņš kaut ko teiks šim vietējam advokātam, teiks, lai taču viņš aizveras, atlaiž viņu, lai NAACP advokāti varētu pārņem šo tieslietu. Viņi skatījās un gaidīja, bet Karls Lī mierīgi sēdēja un klausījās.

"Mums ir ļoti daudz tā, ko mēs varam piedāvāt, Heilija kungs," Reinfelds teica. Bija labāk to visu darīt mierīgi, kamēr apsūdzētais pats izšķiras, kas viņu aizstāvēs. Dusmu lēkme varētu visu izjaukt.

"Piemēram?"

"Birojs, resursi, ekspertīze, piedzīvojuši prāvu advokāti, kas neko citu neaizstāv kā slepkavību prāvas. Un liels skaits ļoti kompetentu ārstu. Ko vajag, tas viss mums ir."

"Un cik līdzekļu jums būtu šādai prāvai?"

"Tā nav jūsu darīšana."

"Ak tā gan? Vai tā ir Heilija kunga darīšana? Galu galā tā ir viņa lieta. Varbūt, ka Heilija kungu interesēs, cik naudas ir viņa aizstāvībai. Kā ir, Heilija kungs?"

"Jā."

"Lieliski. Reinfelda kungs, cik jums ir naudas, ko izdot?"

Reinfelds izrādīja klaju nepatiku un nikni skatījās uz mācītājiem, kas tikpat nikni skatījās uz Kārlu Lī.

"Kādi divdesmit tūkstoši," Reinfelds ar muļķīgu seju atzinās.

Džeiks iesmējās un pašūpoja galvu pilnīgā neticībā. "Divdesmit tūkstoši? Un jūs to domājat nopietni, ko? Divdesmit tūkstoši! Un es domāju, ka jūs, veči, spēlējat virslīgā. Jūs pagājušajā gadā savācāt simt piecdesmit tūkstošus, lai aizstāvētu to kruķu slepkavu Birmingemā. Un viņu turklāt notiesāja. Jūs izdevāt simt tūkstošus par to mauku Šrīvportā, kas nogalināja savu klientu. Un arī viņu, starp citu, notiesāja. Un jūs domājat, ka šī lieta ir tikai divdesmit tūkstošus vērta?"

"Un cik jums ir naudas?"

"Ja jūs man varēsiet izskaidrot, kāpēc tā varētu būt jūsu darīšana, es ar jums par to labprāt parunāšu."

Reinfelds sāka kaut ko sacīt, tad pārdomāja, paliecās uz priekšu un teica: "Parunājiet ar viņu, mācītāj Eigij."

Mācītāji nikni skatījās uz Kārlu Lī. Cik labi būtu te ar viņu vienu pašu, gluži bez baltajiem cilvēkiem. Tad viņi runātu ar to kā ar kuru katru nigeri. Viņi šim nigerim visu izskaidrotu, liktu viņam atlaist šo balto puiku un dabūtu viņam īstus advokātus. NAACP advokātus. Juristus, kas tiešām zināja, kā cīnīties par melnajiem. Bet viņi nebija vieni paši, un viņi nevarēja šo nigeri izlamāt. Bija jārespektē klātesošie baltie.

"Paskatieties, Kari Lī, mēs jums mēģinām palīdzēt. Mēs ielūdzām te Reinfelda kungu, un viņam ir visi viņa advokāti un diezin kas vēl. Mums nav nekas pret Džeiku. Viņš ir labs, jauns advokāts. Bet viņš varētu strādāt kopā ar Reinfelda kungu. Mēs negribam, lai jūs atlaižat Džeiku. Mēs tikai gribam, lai jūs pieņemtu arī Reinfelda kungu. Viņi visi var strādāt kopā."

"To iespēju gan aizmirsīsim," teica Džeiks.

Eigijs apklusa un bezspēcīgi paskatījās Džeikā.

"Lūdzu. Džeik. Mums nav nekas pret jums. Šī jums ir laba iespēja. Jūs varētu strādāt kopā ar speciālistiem. Jūs varētu papildināt savu praksi. Mēs…"

"Lūdzu, paklausieties, mācītāja kungs. Es gribu to pateikt pavisam skaidri. Ja Karls Lī grib jūsu advokātus, lūdzu. Bet es nevienam nespēlēšu portfeļa nesēju. Vai nu es esmu iekšā vai ārā. Un nekādā ziņā ne vidū starp šīm iespējām. Mana tieslieta ir jūsu tieslieta. Mūsu tiesas zāle nav diezgan liela man, Reinfeldam un Rūfusam Baklejam."

Reinfelds pacēla acis uz debesīm, lēnām pašūpoja galvu un smīnēja.

"Viii jūs sakāt, ka to izšķirs Karls Lī?"

"Protams. Viņš mani pieņēma. Viņš mani drīkst atlaist. Viņš ar mani to jau vienreiz izdarīja."

Karls Lī nolaida rokas un skatījās uz Eigiju.

"Un šie divdesmit tūkstoši, kam tie ir?"

"Patiesībā ir ap trīsdesmit tūkstošiem," atbildēja Reinfelds. "Vietējie ir apsolījuši vēl desmit tūkstošus. Naudu izlietos tikai jūsu aizstāvībai. Nekas no tā neaizies advokātu honorāros. Mums vajadzēs divus vai trīs izmeklētājus. Divus, varbūt trīs psihiatrijas speciālistus. Mēs bieži izmantojam zvērināto psihologu, kas mums palīdz izvēlēties zvērinātos. Mūsu aizstāvība ir loti dārga."

"Ahā. Cik naudas ir savākuši vietējie?" prasīja Džeiks.

"Apmēram sešus tūkstošus," atbildēja Reinfelds.

"Kas Šo naudu savāca?"

Reinfelds paskatījās uz Eigiju. "Draudzes," atbildēja mācītājs.

"Kas savāca naudu no dažādām baznīcām?" gribēja zināt Karls Lī.

"Mēs," teica Eigijs.

"Citiem vārdiem, jūs viens pats?"

"Nu. jā, tā jau bija. jā, katra baznīca atveda naudu man un es to noguldīju īpašā fondā."

"Jā, un jūs tur ielikāt katru savākto dolāru?"

"Protams."

"Protams. Un tagad es gribu zināt: cik šīs naudas jūs piedāvājāt manai sievai un bērniem?"

Eigijs nobālēja vai — labāk sakot — kļuva tik bāls, cik tas viņam bija iespējams, un ātri paskatījās, ko dara citi mācītāji. Bet tai brīdī viņi abi apbrīnoja kukaini, kas rāpoja pa paklāju. Abi zināja, ka Eigijs bija paņēmis savu procentu un zināja ari to, ka ģimene no visa nesaņēma neko. Eigijs bija dabūjis daudz vairāk nekā ģimene. To zināja viņi, un zināja arī Karls Lī.

"Cik, mācītāja kungs?" Karls Lī atkārtoja.

"Nu, mēs domājām, ka šī nauda…"

"Cik, mācītāj?"

"Mums likās, ka visu naudu izdos advokāta honorāriem un tādām lietām."

"Bet tā jūs neteicāt jūsu draudzēm. Jūs teicāt, ka tas ir ģimenes atbalstam. Jūs gandrīz vai raudājāt. stāstot, kā mana ģimene nomirs badā, ja šie labie ļaudis nedos visu iespējamo. Vai tā nebija, mācītāj?"

"Nauda ir jūsu. Kari Lī. Jums un jūsu ģimenei. Šai brīdī man liekas, ka naudu vajadzētu izdot tieslietai." "Un ja nu es jūsu advokātu negribu? Kas notiks ar šiem divdesmit tūkstošiem?"

Džeiks iesmējās. "Labs jautājums. Kas notiks ar naudu, ja Heilija kungs jūs nepieņems darbā, Reinfelda kungs?"

"Tā nav mana nauda," atcirta Reinfelds.

"Mācītāj Eigij?" interesējās Džeiks.

Bet mācītājam tagad bija diezgan. Viņš saspurojās un kļuva nikns. Viņš rādīja Karla Lī virzienā. "Paklausieties, Kari Lī. Mēs nostrādājāmies kā mūļi, lai šo naudu savāktu. Seši tūkstoši zaļo no šī apriņķa nabagiem, kam nebija daudz ko dot. Mēs ļoti smagi strādājām, lai dabūtu šo naudu, un to deva nabaga ļaudis, jūsu un mūsu ļaudis, cilvēki, kas dzīvo no valdības pārtikas kuponiem, pensijām, cilvēki, kas nevarēja iedot vairāk par desmit centiem. Nesakiet, ka jūs šo naudu negribat."

"Nesprediķojiet," Karls Lī klusi teica. "Vārdu sakot, šī apriņķa nabagi ziedoja sešus tūkstošus?"

"Jā."

"No kurienes nāca pārējā nauda?"

"NAACP. Pieci tūkstoši no Atlantas, pieci no Memfisas un pieci no nacionālās komitejas. Un tas gan ir tieši jūsu aizstāvībai."

"Ja es izmantoju šo te Reinfelda kungu?"

"Tieši tā."

"Ja es viņu neizmantoju, šie piecpadsmit tūkstoši pazudīs?"

"Tieši tā."

"Un kā ir ar tiem nākamajiem sešiem tūkstošiem?"

"Labs jautājums. Tomēs vēl neesam tā īsti pārsprieduši. Mēs domājām, ka jūs būsiet pateicīgs par to, ka mēs savācām naudu un mēģinājām palīdzēt. Mēs piedāvājam vislabākos advokātus, un liekas, ka jūs tas viss neinteresē." *

Telpa apklusa vismaz uz mūžību, jo mācītāji, advokāti un šerifs gaidīja, kad apsūdzētais kaut ko sacīs. Karls Lī sūkāja savu apakšlūpu un skatījās grīdā. Džeiks aizkurināja vēl vienu cigāru. Viņu jau vienreiz atlaida, un viņš to varēja pārdzīvot vēlreiz.

"Vai man jāizšķiras uz vietas?"

"Nē," teica Eigijs.

"Jā," nepiekrita Reinfelds. "Prāva ir jau pēc trim nedēļām, un mums vajadzēja sākt strādāt pirms diviem mēnešiem. Mans laiks ir pārāk vērtīgs, lai gaidītu, kamēr jūs izdomāsiet, Heilija kungs. Vai nu jūs pieņemat mani tagad, vai es to vairs nepiedāvāšu. Man drīz jāaizlido no Memfisas."

"Nu tad es jums pateikšu, ko darīt, Reinfelda kungs. Jūs brauciet!

Iekāpiet savā lidmašīnā un nerūpejieties vairs par to, kas notiek Klantonā.

Es visas savas cenbas likšu uz savu draugu Džeiku."

25.

Mazā pļaviņā tuvu zemes ceļam ceturtdienas, 11. jūlija, pusnaktī nodibināja Forda apriņķa klavernu. Tas bija apriņķa ziemeļos. Seši jaunie stāvēja nervozām sejām milzīga degoša krusta priekšā un atkārtoja dīvainos vārdus, ko burvis teica priekšā. Viens pūķis un divpadsmit balti tērpti klana locekļi stāvēja ap krustu un piebiedrojās ceremonijai pēc vajadzības. Sargs ar karabīni rokā stāvēja tālāk pie ceļa, reizēm skatoties uz notikumiem pļaviņā, bet vairāk uz ceļu, kur varēja ierasties nelūgti viesi. Bet tādu nebija.

Tieši pusnaktī seši jaunie nokrita ceļos un aizvēra acis, jo uz viņu galvām ceremoniāli uzlika baltas kapuces. Tagad viņi bija klana locekļi. Mirušā brālis Fredijs Kobs, Džerijs Meipless, Kliftons Kobs, Moriss Lankasters un Terels Grists. Varenais pūķis apstājās pie katra un skandēja klana slepenos zvērestus. Degošā krusta liesmas dedzināja jauno sejas, un viņi zem smagajiem tērpiem lēnām sāka svīst un cīnīties pēc elpas. Sviedri tecēja pa kaklu, un viņi karsti lūdzās, lai pūķis apklust un izbeidz šo muļķošanos. Kad skandēšana apstājās, jaunie klana locekļi ātri piecēlās un attālinājās no krusta. Smagās kapuces noņēma, un vecie apkampa jaunos, sitot viņiem pa muguru un atkārtojot pamācības. Tad visi, vecie un jaunie, lepni sagāja būdiņā un, dzerot viskiju, sāka plānot Karla Lī Heilija prāvas gaitu. Tas pats sargs ar karabīni uz ceļiem sēdēja uz būdiņas kāpnēm.

Šerifa vietnieks Pirtis bija dabūjis naktsmaiņu darbā, no divdesmit diviem līdz sešiem rītā. Viņš bija piestājis, lai nopirktu kafiju un rausi pie Gērdija diennakts kafejnīcā pilsētas ziemeļos. Pēkšņi mašīnas rācija sāka viņu izsaukt. Viņam bija steidzīgi jāatgriežas cietumā. Bija piektdienas nakts, trīs minūtes pirms pusnakts.

Pirtis atstāja rausi uz letes un aizdrāzās pusotru kilometru uz cietumu. "Kas noticis?" viņš prasīja dispečeram.

"Mums tikko anonīmi zvanīja un prasīja šerifu. Es paskaidroju, ka viņš nav uz vietas, un tad viņš pieprasīja dežūrvirsnieku. Un tas esat jūs. Viņš teica, ka ziņas ir svarīgas, un viņš pēc piecpadsmit minūtēm zvanīs vēl."

Pirtis ielēja sev krūzi kafijas un atlaidās Ozija lielajā krēslā. Iezvanījās tālrunis. "Tas ir jums," sauca dispečers.

"Hallo," atsaucās Pirtis.

"Ar ko es runāju?" balss prasīja.

"Ar dežūrvirsnieku Džo Pirtlu. Un ar ko es runāju?"

"Kur ir šerifs?"

"Es domāju, ka viņš guļ."

"Labi, uzklausiet mani uzmanīgi, jo šī ir svarīga ziņa un es trešo reizi nezvanīšu. Vai jūs zināt par šo nigeri Heiliju?"

"Protams."

"Un viņa advokātu Brigansu?"

"Jā."

"Tad klausieties! Kaut kad ap trim no rīta viņi uzspridzinās tā māju."

"Ko?"

"Brigansa."

"Nē, nē, kas būs tas, kas māju uzspridzinās?"

"Nerūpējieties par to, dežūrvirsniek, tikai paklausieties. Šis nav nekāds joks, un, ja jūs tā domājat, palieciet vien turpat, un māja uzies gaisā. Kuru katru minūti."

Balss apklusa, bet zvanītājs nenolika klausuli. "Vai jūs esat vēl turpat?"

"Ar labu nakti, dežūrvirsniek," un savienojums pazuda.

Pirtis pielēca kājās un izskrēja priekštelpā. "Vai jūs klausījāties līdzi?"

"Saprotams."

"Piezvaniet Ozijam un sakiet, lai viņš brauc šurp. Es būšu pie Brigansiem.

Pirtis paslēpa patruļmašīnu Monro ielā un caur četriem dārziem aizzagās līdz Džeika mājai. Bija bez piecām minūtēm viens, un nekas nekur nekustējās. Viņš uzmanīgi apgāja apkārt mājai ar kabatas bateriju rokā un atkal nekā nemanīja. Visas mājas uz abām pusēm bija tumšas un klusas. Viņš izskrūvēja verandas spuldzi un apsēdās pītajā krēslā. Pirtis gaidīja. Dīvainā ārzemju mašīna bija novietota aiz oldsmobiļa mājas priekšā. Pirtis nosprieda gaidīt Oziju, lai viņš izlemtu, vai modināt Džeiku.

Ap stūri parādījās mašīnas ugunis. Pirtis pārslīdēja zemāk krēslā, zinot, ka viņu nevar redzēt. Garām lēnām un aizdomīgā gaitā pabrauca sarkans pikaps, bet neapstājās. Viņš paliecās uz priekšu un redzēja, kā tas apbrauc ap stūri.

Pēc brīža viņš ievēroja, ka divi neskaidri stāvi skrien no laukuma puses. Viņš atpogāja pistoles maksti un izņēma revolveri. Pirmais stāvs bija lielāks un skrēja daudz vieglākā gaitā. Tas bija Ozijs. Otrs bija Nesbits. Pirtis satikās ar abiem braucamceļā, un viņi sačukstoties uzkāpa verandā.

"Ko viņš īpaši sacīja?" prasīja Ozijs.

"Teica, ka kāds uzpridzinās Džeika māju ap trijiem no rīta. Un teica, ka viņš nejoko."

"Vai tas ir viss?"

"Jā. Viņš nebija visai draudzīgs."

"Cik ilgi jūs te esat?"

"Divdesmit minūtes."

Ozijs pagriezās pret Nesbitu. "Dodiet man jūsu rāciju un paslēpieties dārzā. Esiet kluss un turiet acis vaļā!"

Nesbits aizsteidzās uz dārzu un atrada spraugu krūmos gar aizmugures sētu. Rāpjoties uz četrām, viņš ielīda spraugā. No turienes varēja pārskatīt visu mājas aizmuguri.

"Vai modināsiet Džeiku?" Pirtis prasīja.

"Vēl ne. Pēc brīža tas varētu būt vajadzīgs. Ja mēs zvanīsim pie durvīm, viņi uzdegs gaismu, un to mums nevajag."

"Jā, bet tad Džeiks mūs sadzirdēs un nāks, sākdams šaut. Viņš domās, ka mēs esam divi nigeru kramplauži."

Ozijs pētīja ielu un neatbildēja.

"Paklausieties, Ozij, iedomājiet ies, ka jūs esat viņš. Policija iraplenkusi māju pulksten vienos no rīta, jo kāds tūliņ sviedīs bumbu. Vai jūs gribētu palikt gultā zem segas vai nākt palīgā?"

Ozijs neatbildēja.

"Paklausieties, šerif, mums viņi jāpamodina. Ja nu mēs nevaram nozieguma plānotājus apturēt un kāds mājā tiek ievainots? Mūs vainos!"

Ozijs piecēlās un piespieda zvana pogu. "Izskrūvējiet to spuldzi."

"To es jau izdarīju."

Ozijs zvanīja atkal. Koka durvis atvērās, un Džeiks pienāca pie tīkla durvīm un izbrīnā paskatījās uz šerifu. Viņam mugurā bija saburzīts naktskrekls, kas sniedzās zem ceļgaliem un rokā pielādēts 38. kalibra revolveris. Viņš lēnām atvēra tīkla durvis.

"Kas notiek, Ozij?"

"Vai es drīkstu ienākt?"

"Jā. Kas ir?"

"Palieciet uz verandas," Ozijs teica Pirtlam. "Es tūliņ būšu atpakaļ."

Ozijs aizvēra koka durvis aiz sevis un izslēdza uguni gaitenī. Viņi apsēdās tumšajā dzīvojamajā istabā un skatījās uz verandu un krēslaino ielu.

"Sāciet stāstīt."

"Apmēram pirms pusstundas mums anonīmi piezvanīja un teica, ka ap trijiem no rīta kāds plāno uzspridzināt jūsu māju. Mēs to uzskatījām par nopietnu lietu."

"Paldies."

"Man ir Pirtis uz verandas un Nesbits dārzā. Apmēram pirms desmit minūtēm Pirtis redzēja, ka garām pabrauc ieinteresēts sarkans pikaps. Bet tas līdz šim ir viss."

"Vai jūs esat pārmeklējuši mājas apkaimi?"

"Jā, tur nav nekā. Viņi te vēl nav bijuši. Bet man liekas, ka šoreiz nav melots."

"Kāpēc?"

"Sajūta, tas viss."

Džeiks nolika revolveri sev blakus uz dīvāna un parīvēja deniņus. "Ko jūs ieteiksiet darīt?"

"Sēdēsim un gaidīsim. Neko citu nevar darīt. Vai jums ir karabīne?"

"Man ir pietiekami daudz ieroču, lai es varētu iebrukt Kubā."

"Dabūjiet tos un apģērbieties. Un ieņemiet pozīciju vienā no tiem pasaku lodziņiem augšstāvā. Mēs paslēpsimies ārpusē un gaidīsim."

"Vai jums spēku pietiek?"

"Jā, man liekas, ka no viņiem atnāks tikai viens vai divi."

"Kas viņi ir?"

"Nezinu. Varbūt klans, varbūt kādi uz savu galvu. Kas zina?"

Abi vīrieši sēdēja domājot un skatījās uz ielu. Viņi varēja redzēt Pirtla galvu, kas pacēlās virs krēsla.

"Džeik, vai jūs atceraties tos trīs civiltiesību darbiniekus, ko klans 1964.gadā nogalināja un apnika vecās raktuvēs pie Filadelfijas?"

"Jā, es biju puika, bet to es atceros."

"Arī šos puišus mēs neatrastu, ja kāds nebūtu mums pastāstījis, kur tie atrodas. Tas bija kāds no klana. Informators. Liekas, ka tas ar klanu vienmēr notiek. Kāds iekšpusē allaž klačojas."

"Vai jūs domājat, ka tas ir klans?"

"Tā liekas. Ja tie būtu pāris, kas to grib darīt uz savu galvu, kas cits par to zinātu? Jo lielāka cilvēku grupa, jo ticamāk, ka kāds to nodos."

"Tas tā var būt, bet tas mani kaut kā nemaz neapmierina."

"Protams, tas varēja būt arī joks."

"Jā, bet neviens nesmejas."

"Vai jūs modināsiet sievu?" "Jā, tā būs labāk."

"Es arī tā darītu. Bet, lūdzu, tumsā. Jūs varētu viņus aizbaidīt." "Es viņus gribētu aizbaidīt."

"Bet es— noķert. Ja mēs viņus nenoķersim tagad, viņi būs atpakaļ un varbūt aizmirsīs mūs brīdināt."

Karla tumsā ātri apģērbās. Viņa bija pārbijusies. Džeiks nonesa Hannu savā darba istabā, nolika uz dīvāna. Viņa kaut ko nomurmināja un atkal aizmiga. Karla saķēra galvu, skatoties, kā Džeiks pielādē karabīni.

"Es būšu augšā viesu guļamistabā. Nelieto nevienu gaismu! Policija ir māju aplenkuši, tā ka neuztraucies."

"Neuztraucies? Džeik, tu esi ārprātīgs!"

"Mēģini aizmigt."

"Aizmigt? Tu beidzot pilnīgi zaudē prātu!"

Viņiem nebija ilgi jāgaida. No savas slēptuves dziļi mājas priekšas krūmos Ozijs viņu ieraudzīja pirmais. Stāvu, kas nevērīgi soļoja pa ietvi no laukuma pretējās puses. Viņam rokā bija maza kastīte. Kad viņš bija divas mājas atstātu, viņš pēkšņi sāka zagties gar krūmiem, kas auga māju priekšā. Ozijs izvilka revolveri, steku un skatījās, kā vīrietis nāk tieši uz viņa pusi. Džeiks bija uz viņu rūpīgi nomērķējis. Pirtis kā čūska aizlocījās līdz verandas otram galam.

Pēkšņi stāvs pārskrēja mauriņu līdz Džeikd guļamistabas logam. Viņš rūpīgi nolika kastīti tieši zem loga. Bet, kad tas pagriezās bēgt, milzīgs melns steks viņam trāpīja pa galvu tā, ka tas norāva ausi un tā palika karājoties. Viņš iekliedzās un pakrita.

"Man viņš ir rokā," Ozijs kliedza, pārliecies vainīgajam. Pirtis un Nesbits aizskrēja ap mājas stūri. Džeiks rāmi nokāpa pa kāpnēm.

"Es tūliņ būšu atpakaļ," viņš paziņoja Karlai.

Ozijs sagrāba noziedznieku pie kakla un atspieda pret mājas sienu.

"Kā jūs sauc?" Ozijs prasīja.

Viņš ievaidējās, saķēra galvu un neatbildēja.

"Es jums kaut ko prasīju," Ozijs teica, pārliecies vainīgajam pāri. Pirtis un Nesbits stāvēja pa gabalu revolveriem rokās un pārāk pārbijušies, lai kustētos. Džeiks skatījās uz kastīti.

"Es neteikšu," nāca atbilde.

Ozijspacēla steku tālu virs galvas un tad cirta to pa potīti. Kauls salūza ar riebīgu krakšķēšanu.

Vīrs iekaucās uz sagrāba kāju. Viņš novēlās uz sāniem un sāpēs vaidēja.

Džeiks notupās pie kastītes un pielika tai ausi. "Tā tikšķ," viņš vārgi paziņoja.

Ozijs pieliecās pie vainīgā un uzlika steku viegli uz deguna. "Man ir tikai viens jautājums, pirms es salaužu visus jūsu kaulus. Kas ir tai kastē?"

Klusums.

Ozijs saliecās un pārlauza otru potīti. "Kas ir kastē?' viņš kliedza.

"Dinamīts," nāca sāpīga atbilde.

Pirtlam nokrita pistole. Nesbita asinsspiediens uzskrēja līdz matu galiem, un viņš vārgi atspiedās pret mājas sienu. Džeiks nobālēja, un viņa ceļgali sāka trīcēt. Viņš ieskrēja mājā, uzkliedzot Karlai: "Dabū mašīnas atslēgas! Dabū mašīnas atslēgas!"

"Kāpēc?" viņa nervozi jautāja.

"Dari, kā es saku! Dabū mašīnas atslēgas un kāp mašīnā!"

Viņš paķēra Hannu, aiznesa to cauri virtuvei uz mašīnu un noguldīja Karlas mašīnas aizmugures sēdeklī. Tad viņš paņēma Kārlu aiz rokas un to rūpīgi nosēdināja pie stūres. "Brauc projām un nebrauc atpakaļ ātrāk kā pēc pusstundas."

"Džeik, kas te notiek?" viņa prasīja.

"Es tev vēlāk izstāstīšu. Pašlaik tam nav laika. Brauc projām. Braukā apkārt pa ielām trīsdesmit minūtes un turies attālāk no šīs apkaimes."

"Bet kāpēc, Džeik? Ko jūs atradāt?"

"Dinamītu!"

Viņa atmuguriski izbrauca no braucamceļa un pazuda ap stūri.

Kad Džeiks atgriezās verandā, vainīgā viena roka bija pieķēdēta pie gāzes caurules. Viņš vaidēja, murmināja un lamājās. Ozijs kastīti rūpīgi pacēla pie roktura un to glīti nolika starp vainīgā kājām. Ozijs paspēra kājas platāk. Viņš iekaucās. Ozijs, Džeiks un abi virsnieki pakāpās atpakaļ un skatījās uz noziedznieku. Tas sāka raudāt.

"Es nezinu, kā to atvienot."

"Tad gan jums tas būs ātri jāiemācās," Džeiks brutāli piezīmēja.

Vainīgais aizvēra acis un nolieca galvu. Viņš iekoda lūpā un ātri un sekli elpoja. No viņa zoda un uzacīm lija sviedri. Auss bija sadriskāta un atkarājās no galvas. "Dodiet man kabatas spuldzīti."

Pirtis to pasniedza.

"Man vajag abas rokas."

"Būs jāiztiek ar vienu," atbildēja Ozijs.

Vainīgais uzlika rokas uz aizbīdņiem un aizvēra acis.

"Pazudīsim," Ozijsteica. Viņi aizskrēja tik tālu nomājas, cik iespējams.

"Kur ir jūsu ģimene?"

"Projām. Vai jūs viņu pazīstat?"

"Nē."

"Es tādu tipu nekad neesmu redzējis," piezīmēja Nesbits.

Pirtis tikai pašūpoja galvu.

Ozijs izsauca dispečeru, kas piezvanīja šerifa vietniekam Railijam, izglītotam eksplozīvu vielu ekspertam.

"Bet ja nu viņš noģībst un bumba eksplodē?"

"Jums taču ir apdrošināšana, Džeik?" Nesbits interesējās.

"Tas nav jocīgi."

"Mēs dosim viņam pāris minūtes, tad Pirtis var iet un apskatīties," teica Ozijs.

"Kāpēc es?"

"Labi, lai iet Nesbits." <

"Man liekas, ka jāiet Džeikam," teica Nesbits. "Šī ir viņa māja."

"Vai, cik jocīgi," Džeiks teica.

Viņi gaidīja un nervozi pļāpāja. Nesbits teica vēl kaut ko stulbu par apdrošināšanu. "Klusu!" Džeiks uzsauca. "Es kaut ko dzirdēju."

Viņi sastinga. Pēc brīža vainīgais atkal kliedza. Viņi apskrēja ap stūri un palēnināja gaitu. Tukšā kaste bija aizmesta pa roku galam. Blakus viņam bija glītā kaudzē salikti divpadsmit dinamīta stienīši. Vīrieša kājstarpē bija liels pulkstenis, kura stieples bija salīmētas ar lenti.

"Vai viss atvienots?" Ozijs prasīja.

"Jā," viņš atbildēja starp smagiem un ātriem elpas vilcieniem.

Ozijs notupās pie vīrieša un paņēma nost pulksteni. Viņš neaiztika dinamītu. "Kur ir jūsu draugi?"

Klusums.

Ozijs izvilka savu steku un tuvojās vīrietim. "Es tagad sākšu lauzt jūsu ribas pa vienai. Labāk sāciet runāt. Tātad — kur ir jūsu draugi?"

"Ejiet dirst!"

Ozijs ātri piecēlās un paskatījās apkārt, ne uz Džeiku un saviem vīriem, bet uz apkārtējām mājām. Neko neredzot, viņš atkal pacēla steku. Vainīgā kreisā roka karājās pie gāzes caurules. Ozijs trāpīja tieši pa viņa padusi. Vīrs iekaucās un parāvās pa kreisi. Džeikam gandrīz sāka kļūt viņa žēl.

"Kur viņi ir?" Ozijs šņāca.

Džeiks pagriezās sānis, bet šerifs šoreiz trāpīja pa ribām.

"Kur viņi ir?"

Nekādas atbildes.

Ozijs pacēla steku.

"Pietiek… lūdzu, pieliek," vainīgais lūdzās. "Kur viņi ir?"

"Uz to pusi. Pāris kvartālus."

"Cik cilvēku?"

"Viens."

"Kāda mašīna?"

"Pikaps. Sarkans GMC."[25]

"Izsauciet visas patruļmašīnas," Ozijs pavēlēja.

Džeiks nepacietīgi gaidīja verandā, kad viņa sieva atgriezīsies. Divos piecpadsmit viņa lēnām iegriezās braucamceļā un apturēja mašīnu.

"Vai Hanna guļ?"

"Jā."

"Labi. Atstāj viņu tur. Mēs pēc pāris minūtēm dosimies projām."

"Kur mēs dosimies?"

"Par to parunāsim iekšā."

Džeiks abiem ielēja kafiju un mēģināja izturēties mierīgi. Karla bija pārbijusies, nikna un drebēja, padarot Džeika uzdevumu vēl grūtāku. Viņš aprakstīja bumbu, vainīgo un to, ka Ozijs pašlaik meklē nozieguma līdzdalībnieku.

"Es gribu, lai tu un Hanna lidojiet uz Vilmingtonu un palieciet pie taviem vecākiem līdz prāvai," viņš teica.

Karla skatījās kafijas tasē un neteica nekā.

"Es jau esmu piezvanījis tavam tēvam un visu paskaidrojis. Arī viņi ir nobijušies un katrā ziņā vēlas, lai tu dodies projām."

"Un ja es negribu braukt?"

"Karla, kā tu šādā brīdī vari strīdēties?"

"Un kā ar tevi?"

"Man nekas nenotiks. Ozijs man piekomandēs miesassargu, un viņi uzmanīs māju. Es dažreiz gulēšu birojā. Es neriskēšu, to es apsolu."

Tas viņa sievu nepārliecināja.

"Padomā, Karla, man ir prātā tūkstoš dažādu lietu. Man ir klients, kam draud gāzes kamera. Viņa prāva būs pēc desmit dienām. Es nedrīkstu šo prāvu zaudēt. Man būs jāstrādā dienu un nakti līdz divdesmit otrajam, un, tikko prāva sāksies, tu mani vairs neredzēsi tā vai tā. B ūtu labi, ja man nevajadzētu visu laiku rūpēties par tevi un Hannu."

"Viņi mūs mēģināja nonāvēt, Džeik. Viņi būtu mūs nonāvējuši."

Tam viņš nevarēja nepiekrist.

"Tu apsolīji, ka atstāsi šo lietu, ja briesmas kļūs reālas."

"Par to nav vērts runāt. Šai vietā Nūss man nekad to neatļautu darīt."

"Man liekas, ka tu man meloji."

"Tas nav godīgi, Karla. Man šķiet, ka es visu šo lietu neesmu pietiekami novērtējis, un nu ir par vēlu."

Viņa aizgāja uz guļamistabu un sāka saiņot drēbes.

"Lidmašīna paceļas no Memfisas sešos trīsdesmit. Tavs tēvs būs Reilijas lidostā deviņos trīsdesmit, lai jūs abas sagaidītu."

"Jā, ser."

Piecpadsmit minūtes vēlāk viņi atstāja Klantonu. Džeiks vadīja mašīnu, un Karla viņu ignorēja. Piecos viņi brokastoja Memfisas lidostas restorānā. Hanna bija miegaina, bet viņu uztrauca doma, ka viņa satiks vecvecākus. Karla daudz nerunāja. Viņai bija ļoti daudz sakāmā, bet viņi principā Hannas klātbūtnē nestrīdējās. Viņa mierīgi ēda. dzēra kafiju un skatījās, kā viņas vīrs uzmanīgi lasa laikrakstu tā, it kā nekas nebūtu noticis.

Džeiks viņas abas atvadoties noskūpstīja un apsolīja zvanīt katru dienu. Lidmašīna pacēlās laikā. Septiņos trīsdesmit viņš bija Ozija birojā.

"Kas viņš ir?" Džeiks šerifam prasīja.

''Mums nav ne jausmas. Nav maka, identifikācijas dokumentu, itin nekā. Un viņš atsakās kaut ko teikt."

"Vai kāds te viņu pazīst?"

Ozijs brīdi padomāja. "Redziet, Džeik, viņu īsti labi nupat nevar atpazīt. Viņam ir pamatīgi daudz pārsēju."

Džeiks pasmaidīja. "Jā, jūs esat viens brutāls tēviņš, mans draugs."

"Tikai tad, ja citādi nevar. Nedzirdēju jūs sūdzamies."

"Nē, es patiesībā gribēju palīdzēt. Kā ar viņa draudziņu?"

"To mēs atradām mierīgi guļot tai pikapā. Vietējais redneks Terels Grists, laikam Kobu ģimenes draugs. Dzīvo Leikvilidžā."

Džeiks vārdu atkārtoja vairākas reizes. "Neesmu dzirdējis. Kur viņš ir?"

"Slimnīcā. Blakus gultā."

"Mīļais Dievs, vai jūs arī viņam pārlauzāt kājas?"

"Džeik, manu zēn, viņš pretojās apcietināšanai. Mums viņš bija jānomierina, pēc tam jāpratina. Viņš negribēja sadarboties."

"Ko viņš sacīja?"

"Neko daudz. Viņš neko nezina. Es esmu pārliecināts, ka viņš nepazīst to švali ar dinamītu."

"Domājat, ka viņš ieveda profesionāli?"

"Varbūt. Reilijs apskatīja tos dinamīta stabiņus un pulksteni un teica, ka tas ir bijis profesionāls darbs. Mēs vairs nebūtu atraduši ne jūs, ne sievu, ne meitu, droši vien arī māju ne. Pulkstenis bija nolikts uz diviem. Bez informatora jūs būtu beigts, Džeik. Un arī jūsu ģimene."

Džeiks jutās noreibis. Tagad viņš beidzot nobijās, un tas bija kā spēriens pa kājstarpi. Viņam gandrīz piemetās caureja, un viņam bija arī slikta dūša.

"Ģimene ir projām?"

"Jā."

"Es jums piekomandēšu vienu no saviem vīriem uz visu laiku. Vai jums ir kāds, ko īpaši gribat?"

"Patiesībā nē."

"Kā ir ar Nesbitu?"

"Labi. Paldies."

"Vēl kaut kas. Man liekas, ka jūs šo lietu gribētu noklusēt?"

"Ja iespējams. Kas par to zina?"

"Tikai es un mani divi vietnieki. Man liekas, ka mēs to varam noslēpt līdz tiesai, bet neko nevaru garantēt."

"Es saprotu. Dariet, ko varat."

"Es tā darīšu, Džeik."

"Es to zinu, Ozij. Ir labi, ka jūs te esat."

Džeiks aizbrauca uz biroju, uzvārīja kafiju un apgūlās uz kušetes." Viņš gribēja nosnausties, bet saprata, ka nevarēs aizmigt. Džeika acis sūrstēja, bet viņš tās nevarēja noturēt ciet. Viņš skatījās uz griestu ventilatoru.

"Brigansa kungs," Etele sauca rācijā.

Klusums.

"Brigansa kungs!"

Kaut kur tālu zemapziņā Džeiks dzirdēja viņas balsi. Viņš uztrūkās sēdus. "Jā!" viņš kliedza.

"Tiesnesis Nūss grib ar jums runāt."

"Labi, labi," Džeiks murmināja, streipuļodams uz galda pusi. Ejot viņš pārbaudīja pulksteni. Deviņi. Viņš bija veselu stundu nogulējis.

"Labrīt, tiesneša kungs," viņš priecīgi teica, izlikdamies, ka ir nomodā.

"Labrīt, labrīt, Džeik. Kā jums klājas?"

"Pavisam labi, tiesnesi. Esmu ļoti aizņemts ar lielo prāvu."

"Tā jau man likās, Džeik. Kā jums ir šodien?"

Kas šodien par dienu, viņš domāja. Viņš paķēra savu vizīšu grāmatu. "Tikai biroja darbi."

"Labi. Es gribētu jūs lūgt uz pusdienām savā mājā. Teiksim, vienpadsmitos trīsdesmit?"

"Tas man darītu lielu prieku, tieneša kungs. Vai ir kāda jubileja?" "Es gribētu pārrunāt Heilija tieslietu." "Labi, es būšu klāt vienpadsmitos trīsdesmit."

Nūsi dzīvoja staltā antebelluma* mājā Česteras priekšpilsētā. Šis nams bija piederējis tiesneša kundzes ģimenei ilgāk nekā simt gadus, un, lai arī tas bija šur tur jāpielabo, tas bija labā stāvoklī. Džeiks nekad nebija šai mājā viesojies un nekad ari nebija saticis Nūsa kundzi, par kuru runāja, ka viņa ir snobiska aristokrāte, kuras ģimenei savā laikā bijusi nauda, ko tā pazaudējusi. Viņa bija tikpat neglīta kā Ičabods, un Džeiks pārdomāja, kādi varētu izskatīties bērni. Viņa bija pieklājīgi laipna, kad Džeiku ielaida un pat mēģināja runāt, aizvedot viņu uz aizmugures verandu, kur viņa godība dzēra ledus tēju un kārtoja saraksti. Kalpone pašlaik klāja pusdienu galdu.

"Labi satikties, Džeik," Ičabods siltā balsī teica. "Paldies, ka atbraucāt."

"Man patīk, tiesneša kungs. Jums te ir skaista vieta."

Viņi pārrunāja Heilija lietu, ēdot viru un cāļa salātu sviestmaizes. Ičabodam bija bail no visas šīs lietas, lai ari viņš to neteica. Viņš izskatījās noguris, it kā šī tieslieta jau būtu pārāk grūta. Tiesnesis Džeiku pārsteidza, sakot, ka viņš nevar ieredzēt Bakleju. Džeiks piezīmēja, ka viņš jūtas tāpat.

"Džeik, es nezinu, ko domāt par šo prāvas pārcelšanas lietu," tiesnesis teica. "Es esmu izpētījis jūsu iesniegumu, tāpat Bakleja, un esmu izpētījis šo lietu arī pats. Pagājušo nedēļu es biju klāt Līča krasta tiesnešu konferencē. Tur es izdzēru dažu glāzīti ar Augstākās tiesas tiesnesi Dentonu, kas bija mans kursa biedrs tieslietu skolā, un mēs arī abi strādājām štata senātā. Mēs bijām ļoti tuvi draugi. Viņš ir no Duprē apriņķa dienvidu Misisipi, un viņš saka: tur visi par šo lietu runājot. Cilvēki viņu apturot uz ielas, lai pavaicātu, ko viņš darīs, ja saņems šo lietu apelācijai. Katram ir savi ieskati, un tas ir sešsimt piecdesmit kilometrus tālu! Tātad, jaes piekrītu pārcelt prāvu, kurp lai mēs dodamies? Štatu atstāt mēs nedrīkstam, bet es esmu tagad pārliecināts, ka ne vien visi parjūsu klientu zina, bet katram ir arī savi ieskati. Vai jūs piekrītat?"

*/\niebclhwi. Būvēta pirms pilsoņu kara. 1861—1865.

"Jā, popularitātes ir bijis daudz," Džeiks uzmanīgi teica.

"Runājiet ar mani, Džeik. Mēs neesam tiesā. Tāpēc es jūs te ielūdzu. Es gribu zināt, ko jūs domājat. Es arī zinu, ka popularitātes ir bijis daudz, bet ko mēs tagad darīsim?"

"Kā ir ar deltu?"*

Nūss pasmaidīja. "Tas jau jums patiktu."

"Nūjā. Tur mēs atrastu labus zvērinātos. Tādus, kuri tiešām saprot, kas notiek."

"Jā, un tādus, kas būtu vismaz puse melno."

"Par to es nedomāju."

"Vai jūs tiešām domājat, ka arī šie ļaudis nav jau šo prāvu domās iztiesājuši?"

"Droši vien."

"Tātad — uz kurieni?"

"Vai tiesnesim Dentonam bija kāds ieteikums?"

"Ne īsti. Mēs pārrunājām tiesas iestāžu tradicionālo atteikšanos pārcelt prāvu, atskaitot visdrausmīgākos noziegumus. Tā ir grūta izšķiršanās gadījumos, ja noziegums ir tik labi zināms, ka tas izraisa kaislības kā par, tā pret apsūdzēto. Ar televīziju un presi visi noziegumi ir pārzināmi uz vietas un ilgi pirms prāvas. Un šī tieslieta to visu pat pārspēj. Pat Dentons atzina, ka viņš nekad nav redzējis tik populāru lietu, un teica, ka nekur Misisipi nebūs zvērināto, kas nav par šo tieslietu dzirdējuši. Pieņemsim, ka mēs šo lietu atstājam Forda apriņķī un jūsu aizstāvamo notiesā. Tad jūs iesniedzat apelāciju, ka tas notika tāpēc, ka es jums neļāvu mainīt prāvas vietu. Dentons teica, ka viņš mani šai gadījumā atbalstītu. Viņam liekas, ka vairums Augstākās tiesas atbalstītu šādu izšķiršanos. Protams, to nevar garantēt. Un mēs to pārrunājām pie vairākām lielām glāzēm. Vai jūs vienu tādu gribētu?"

"Paldies, nē."

"Es nevaru saskatīt nevienu īstu iemeslu, lai šo prāvu pārceltu no Klantonas. Ja mēs tā izdarītu, mēs paši sevi apmānītu, mēģinot atrast divpadsmit cilvēkus, kas nav dzirdējuši par Kārlu Lī Heiliju."

"Izklausās, ka jūs esat izšķīries, tiesneša kungs?"

"Jā. Mēs prāvu nepārcelsiin. Prāva notiks Klantonā. Man tas īsti labi nepatīk, bet es nevaru atrast nevienu pamatotu iemeslu tā nedarīt. Man turklāt Klantonā patīk, un tiesas namā darbojas dzesinātājs."

Nūss pasniedzās pēc vākiem un atrada aploksni. "Džeik, šī ir šodien izdota pavēle, noraidot jūsu iesniegumu pārcelt prāvu. Es jau esmu

"■.Misisipi ieteka Meksikas jūras līci.

nosūtījis norakstu Baklejam, un aploksnē ir kopija ari jums. Te ir ari rīkojumaoriģināls, ko jūs, lūdzu, varētu ienest un atdot tiesas sekretārei."

"Ar lielāko prieku."

"Es tikai ceru, ka es rīkojos pareizi. Es ar to esmu ļoti mocījies."

"Šis nav viegls pienākums," teica Džeiks, mēģinot izklausīties līdzjūtīgs.

Nūss piezvanīja kalponei un pieprasīja glāzi džina ar toniku. Tad viņš uzstāja, ka Džeikam ir jāredz viņa rožu dārzs, un tā viņi pavadīja veselu stundu dārzā, apbrīnojot viņa godības puķes. Bet Džeiks domāja par Kārlu, par Hannu, par savu māju un dinamītu, taču galanti izrādīja interesi par Ičaboda rozēm.

Piektdienas pēcpusdienas Džeikam bieži atgādināja tieslietu skolas gadus, kad atkarā no laika apstākļiem viņš un viņa draugi vai nu sapulcējās viņu iemīļotajā Oksfordas bārā, dzēra alu, pārrunāja jaunatrastās tieslietu teorijas, vai sunīja nepieklājīgos, pašapzinīgos un teroristiskos tieslietu profesorus, vai, ja laiks bija silts, viņi sakrāva alu Džeika ilgi lietotajā un apdauzītajā vabolē* un brauca uz Sardis ezeru, kur studentes savus skaistos, zeltainos ķermeņus iezieda ar eļļu un pilnīgi ignorēja to, ko viņām sauca un svilpa piedzēruši studenti. Viņam pietrūka šo nevainīgo dienu. Džeiks ienīda tieslietu skolu, bet katrs students ar mazu drusciņu saprašanas ienīda tieslietu skolu. Viņam pietrūka labu draugu, labo laiku un īpaši piektdienu vakaru. Viņam pietrūka ari tās neaptumšotās eksistences, lai ari skolas dzīve likās ārkārtīga nomācoša, īpaši pirmajā kursā, kad profesori ļoti zākājās. Viņam pietrūka tā, ka viņam nekad nebija naudas. Un, ja viņam nebija naudas, viņš nevienam nebija neko parādā, un visi viņa draugi bija tādi paši. Tagad, kad viņam bija ienākumi, viņš mūžīgi uztraucās par hipotēku, ikmēnešamaksājumiem, kredītkartēm un to, kā sasniegt parasto amerikāņa sapni kļūt turigam. Ne bagātam, tikai turīgam. Džeikam pietrūka viņa folksvāģa, kas bija dāvana, vidusskolu beidzot, un turklāt samaksāta, ne tā kā viņa pašreizējais sābs. Viņam nepatika būt vienam, lai gan viņš bija ļoti laimīgi apprecējies. Un viņam pietrūka alus — no krūkas, pudeles vai kanniņas —, tas nebija svarīgi. Viņš bija atturīgs dzērājs, tikai kopā ar draugiem, un viņš vislabprātāk vēlējās būt kopā ar draugiem. Tieslietu skolā viņš katru dienu nedzēra un reti kad piedzērās. Bet ari tad viņam bija bijušas dažas varenas, ilgi atmiņā palikušas paģiras.

Un tad parādījās Karla. Viņi abi satikās pēdējā semestra sākumā un

"Vabole: parastā iesauka Volksvvagen pirmajam automašīnas stilam.

sešus mēnešus vēlāk salaulājās. Karlabija skaista, un tas Džeiku pievilka vispirms. Viņa bija klusa un ari mazliet snobiska, kā jau visas turīgās sororitāšu* meitenes vecajā Misisipi.** Bet viņš atklāja, ka viņai ir jauka daba un pilnīgi trūkst pašapziņas. Viņš nekad nebija sapratis, kā kāda tik skaista sieviete kā Karla varēja būt tik nedroša par sevi. Viņa bija izcila liberālo zinību studente, kas nekad negatavojās darīt kaut ko citu, kā dažus gadus mācīt skolā. Viņas ģimene bija bagāta, un Karlas māte nekad nebija strādājusi. Tas Džeikam patika — ģimenes nauda un nekādas karjeras intereses. Viņš gribēja sievu, kas dzīvo mājās, paliek skaista, dzemdē bērnus un nemēģina valkāt bikses. Džeiks Karlā iemīlējās no pirmā acu uzmetiena.

Bet viņa neieredzēja dzeršanu, nekāda veida dzeršanu. Karlas tēvs bija pamatīgi dzēris tad, kad viņa bija bērns, un viņai par to bija sāpīgas atmiņas. Tā Džeiks izžuva savā pēdējā semestri un vēl nokritās svarā par septiņiem kilogramiem. Viņš izskatījās labi, jutās lieliski un bijaneprātīgi iemīlējies. Bet alus viņam pietrūka.

Dažus kilometrus aiz Česteras bija dzērienu veikals ar Kūra (Coors) alus reklāmu logā. Kūrs bija bijis viņa iecienītākais alus tieslietu skolā, lai ari upes austrumu krastā to dažkārt bija grūti dabūt. Šis alus bija universitātē tik populārs, ka bija studenti, kas pelnījās, pārvedot to no upes rietumu krasta. Šais dienās, kad to varēja nopirkt visur, vairums bija atgriezušies pie citām alus šķirnēm.

Bija karsts piektdienas vakars, un Karlabija tūkstoš piecsimt kilometru prom. Viņam nebija nekādas intereses atgriezties birojā, un nekā tur nebija tāda, ko nevarētu izdarīt rit. Kāds idiots bija tikko mēģinājis nogalināt viņu un viņa ģimeni un izdzēst viņa māju no Nacionālā vēsturisko namu reģistra. Viņa profesionālās dzīves lielākā prāva būs pēc desmit dienām. Džeiks nebija tai gatavs, un viņam tikko noraidīja vissvarīgāko pirmsprāvas iesniegumu. Un viņam slāpa. Džeiks piestāja un nopirka sešas kanniņas Kūra alus. Viņam bija vajadzīgas veselas divas stundas, lai aizbrauktu simt kilometrus līdz Klantonai. Viņam patika šis savādais savienojums: daba, alus. Viņam divreizbija jāapstājas ceļa malā un trešoreiz, lai nopirktu vēl sešas kanniņas. Viņš jutās lieliski.[1] ASV fratcmilātes studentiem un sororitātes studentēm ir slēgtas organizācijas, kam ir ļoti attāls sakars ar studentu un studenšu korporācijām, īpaši Austrumeiropā.

[1] Tā studenti sauc Misisipi valsts universitāti.

Bija tikai viena vieta, kur tādā stāvoklī ierasties. Ne mājās, ne birojā un noteikti ne tiesas namā, lai reģistrētu Ičaboda nejēdzīgo rīkojumu. Viņš novietoja savu sābu aiz nejaukā, mazā porša un ar aukstu alus kanniņu rokā izlīgojās līdz verandai, kur Lūsiens, kā parasti, lēnām šūpojās, dzēra un lasīja pārskatu par vājprāta aizstāvību. Viņš aizvēra

gramatu un, ieverojis alu, uzsmaidīja savam bijušajam darbiniekam. Džeiks tikai paņirdza pretī.

"Kas noticis, Džeik?"

"Patiesībā galīgi nekas. Man slāpa."

"Tas gan. Un ko tad sieva?"

"Viņa man nenosaka, ko darīt. Es esmu pats sev kungs. Es esmu mājās priekšnieks. Ja es gribēšu alu, es dzeršu alu, un viņa nekā neteiks." Džeiks ievilka lielu malku.

"Tad jau viņas nav mājās."

"Ziemeļkarolīnā."

"Kad viņa izlidoja?"

"Šorīt sešos. Izlidoja no Memfisas abas ar Hannu. Viņas paliks pie Karlas vecākiem Vilmingtonā līdz prāvas beigām. Viņiem ir eleganta pludmales vasarnīca, kur viņi pavada savas vasaras."

"Viņa izlidoja šorīt, un līdz pēcpusdienai jūs jau esat piedzēries."

"Es neesmu piedzēries," Džeiks atbildēja, "vēl ne."

"Cik ilgi jūs dzerat?"

"Pāris stundu. Es nopirku sešas kanniņas, kad atstāju Nūsa māju ap pusdiviem. Cik ilgi jūs esat dzēris?"

"Es parasti dzeru brokastīs. Kāpēc jūs bijāt viņa mājā?"

"Mēs ēdām pusdienas un pārrunājām mūsu tieslietu. Viņš atteicās prāvu pārcelt."

"Ko viņš izdarīja?"

"Jūs mani sapratāt. Prāva būs Klantonā."

Lūsiens izdzēra pēdējo malku un kliedza: "Selij!"

"Vai viņš to izskaidroja?"

"O, jā. Viņš teica, ka nekur šai štatā nebūtu iespējams atrast zvērinātos, kas par šo lietu nezinātu."

"Es jau tā sacīju. Tas ir loģisks pamats prāvu noturēt te, bet tas ir nepareizs lēmums no tieslietu viedokļa. Nūsam nav taisnība."

Sēlija atgriezās ar svaigu glāzi un aiznesa Džeika alu uz ledusskapi. Lūsiens iedzēra lielu malku, noslaucīja muti un iedzēra vēl vienu lielu malku.

"Jūs taču zināt, ko tas nozīmē?" Lūsiens prasīja.

"Protams. Pilnīgi baltu zvērināto tiesu."

'To un ari pieņemtu apelāciju, ja viņu notiesās."

"Par to nu nevar zināt. Nūss jau ir runājis ar Augstāko tiesu. Viņš domā, ka šī tiesa viņu atbalstīs apelācijas gadījumā. Viņš jūtas uz stingra pamata." "Viņš ir idiots. Es viņam varu parādīt divdesmit precedentus, kas visi nosaka, ka prāva jāpārceļ. Man šķiet, ka viņam ir bail to pārcelt."

"No kā Nūsam varētu būt bail?"

"Viņu šantažē."

"Kas?"

Lūsiens apbrīnoja zeltīto šķidrumu savā glāzē un lēnām padzenāja ledus klucīšus ar pirkstu. Viņš pasmaidīja un izskatījās, ka viņš neteiks bez pamatīgas lūgšanās.

"Kas?" Džeiks prasīja, skatoties draugā ar spožām, mazliet iesarkanām acīm.

"Baklejs."

"Baklejs?" Džeiks lēnām atkārtoja. "Es nesaprotu."

"Es zināju, ka tā būs ."

"Vai jūs, lūdzu, neizskaidrotu?"

"Es jau laikam varētu. Bet jūs to nedrīkstat nekur stāstīt. Tas ir ļoti konfidenciāli. Nāk no ļoti drošiem avotiem."-

"Kas?"

"Nevaru teikt."

"No kādiem avotiem?" Džeiks uzstāja.

"Es jau teicu, ka nevaru stāstīt. Nedrīkstu stāstīt. Labi?"

"Kā Baklejs var šantažēt Nūsu?"

"Ja jūs paklausīsieties, es jums izstāstīšu."

"Baklejam nav nekāda iespaida uz Nūsu. Nūss viņu nevar ciest. Viņš man pats to šodien pusdienās izstāstīja."

"Es to saprotu."

"Bet kā tad Baklejs var tikt klāt Nūsam?"

"Ja jūs varētu aizvērties, es jums izstāstītu."

Džeiks pabeidza savu alu un sauca Sēliju.

"Jūs taču zināt, kāds rīkļu rāvējs un politiska mauka Baklejs patiesībā ir?"

Džeiks pamāja.

"Jūs arī zināt, cik ārkārtīgi viņš vēlas uzvarēt šai prāvā. Ja tas izdotos, tas varētu pavērt viņam ceļu uz štata prokurora amatu."

"Gubernatora," piebilda Džeiks.

"Vienalga. Viņš ir godkārīgs, jā?"

"Jā."

"Nu un tāpēc viņš ir apzvanījis visādus politiskus čomus visā rajonā, lai tie zvana Nūsam un iesaka, ka prāvai jāpaliek Forda apriņķī. Daži ir bijuši ļoti tieši: pārceliet prāvu, un jūs neuzvarēsiet nākamajās vēlēšanās. Atstājiet prāvu Klantonā, un jums nebūs nevienas problēmas ar pārvēlēšanu." "Tam nu gan es neticu."

"Labi. Bet tā ir taisnība."

"Kā jūs zināt?"

"Avoti."

"Kas ir ar Nūsu runājis?"

"Viens piemērs. Vai jūs atceraties to bandītu, kas bija Van Bjūrena apriņķa šerifs? Motleju? F1B viņu noķēra, bet nu viņš atkal ir brīvībā. Un vēl arvien viens no apriņķa populārākajiem cilvēkiem.

"Jā, es atceros."

"Es precīzi zinu, ka Motlejs apciemoja Nūsu mājās kopā ar diviem citiem un ļoti stingri ieteica atstāt prāvu te."

"Un ko teica Nūss?"

"Tur laikam bija sanākusi varena plūkšanās. Bet Motlejsbijadraudējis Nūsam, ka tiesnesis Van Bjūrena apriņķī nedabūs piecdesmit balsu. Viņi apsolījuši viltot balsošanas rezultātus, iespaidot melnos, pavairot promesošo procentu, vārdu sakot, visu, ko viņi dara Van Bjūrena apriņķī. Un Nūss zina, ka viņi uz to ir spējīgi."

"Un kāpēc tas viņu traucē?"

"Neesiet muļķis, Džeik. Viņš ir vecs vīrs, kas prot būt tikai tiesnesis. Vai jūs varētu iedomāties viņu pasākam privātpraksi? Viņš pelna sešdesmit tūkstošus gadā un bez tā nomirtu badā. Tā ir lielākajai daļai tiesnešu. Viņam šis darbs ir vajadzīgs. Baklejs to zina un tāpēc uzkūda vietējos fanātiķus, sakot, kašis nenozīmīgais nigeris varētu tikt attaisnots, ja prāvu pārceltu, un — ka būtu mazliet jāparunā ar tiesnesi… Un tāpēc Nūsu šantažē."

Viņi dažas minūtes klusi dzēra, šūpojoties krēslos. Alus garšoja lieliski.

"Ir vēl kas," Lūsiens teica.

"Kur?"

"Nūsam."

"Kas?"

"Viņam ir draudēts. Nevis politiski, bet ar nāvi. Viņš esot ļoti nobijies. Viņa māju apsargā policija. Un viņam tagad esot ierocis."

"To jūtu un saprotu," murmināja Džeiks.

"Jā, es zinu."

"Zināt — ko?"

"Dinamītu."

Džeiks bija apmulsis. Viņš skatījās uz Lūsienu, nevarēdams ne vārda pateikt.

"Neprasiet. Man ir savi sakari. Kas viņš bija?" "To neviens nezina."

"Profesionālis? Jūs varat palikt tepat. Man ir piecas guļamistabas."

"Paldies."

Saule astoņos piecpadsmit bija pazudusi, kad Ozijs novietoja savu patruļmašīnu aiz sāba, kas vēl arvien stāvēja aiz porša. Viņš kāpa augšā, un Lūsiens viņu saskatīja pirmais.

"Labvakar, šerif," viņš mēģināja teikt ar biezu un nepaklausīgu mēli.

"Labvakar, Lūsien. Kur ir Džeiks?"

Lūsiens pamāja uz verandas otru galu, kur Džeiks bija izstiepies uz šūpolēm.

"Viņš snauž," Lūsiens izpalīdzīgi paskaidroja.

Ozijs aizgāja pa čīkstošajiem dēļiem un skatījās, kā nolūzušais cilvēks rāmi krāc. Šerifs cilvēkam viegli iesita pa ribām. Džeiks atvēra acis un izmisīgi mēģināja piecelties.

"Karla, jūs meklējot, piezvanīja uz manu biroju. Viņa ir ārkārtīgi norūpējusies. Viņa ir zvanījusi visur visu pēcpusdienu un nevar jūs atrast. Viņa domā, ka jūs esat beigts."

Džeiks izberzēja acis, un šūpoles viegli pakustējās. "Sakiet, ka es neesmu beigts. Sakiet, ka jūs mani esat redzējis un ka nav ne mazāko šaubu, ka es esmu dzīvs. Sakiet, ka es viņai piezvanīšu rīt no rīta. Lūdzu, izdariet to, Ozij, lūdzu, izdariet!"

"Nekādā ziņā, mīļais draugs! Jūs tagad esat liels puika, tieciet ar šo lietu pats galā." Ozijs aizgāja, nejuzdamies apmierināts.

Džeiks uzslējās kājās un iestreipuļoja mājā. "Kur ir tālrunis?" viņš uzkliedza Sēlijai. Griežot numurus, viņš varēja dzirdēt, kā Lūsiens verandā rēc aiz sajūsmas.

26.

Pēdējās paģiras Džeikam bija bijušas pirms sešiem vai septiņiem gadiem tieslietu skolā. Datumu viņš nevarēja atcerēties. Bet sirds, kas sitas, sausa mute, elpas trūkums un acu niezēšana — tas viss atnesa krāsainas atmiņas par garajām un neaizmirstamajām cīņām ar brūno dziru.

Viņš saprata, kas noticis tai brīdī, kad atvērās viņa kreisā acs. Labās acs plakstiņi bija pamatīgi aizlīmēti, un tie neatvērās citādi kā ar pirkstu palīdzību. Bet kustēties gan viņš neuzdrošinājās. Viņš atradās tumšā

istabā uz dīvāna, pilnīgi apģērbies, kurpes ieskaitot, un gulēja, klausoties, kā viņa sirds dauzās. Viņam bija slikta dūša. Arī sprands sāpēja, jo viņš bija gulējis bez«spilvena. Kājas bija notirpušas kurpju dēļ. Māga lēkāja un drebēja, un gatavojās izvirt. Nāve būtu atvieglojums.

Džeikam bija tā nelaime, ka viņš nevarēja izgulēt paģiras. Tikko acis bija vaļā un smadzenes pamodās, galva sāka sāpēt un miegs bija projām. To viņš nekad nebija sapratis. Viņa kursa biedri varēja paģiras izgulēt dienām ilgi, bet ne Džeiks. Viņam nekad neizdevās gulēt vairāk nekā dažas stundas pēc pēdējās pudeles vai kanniņas.

Kāpēc? Tas allaž bija jautājums nākamajā rītā. Kāpēc viņš tā darīja? Auksts alus atspirdzināja. Divi vai trīs tāpat. Bet desmit, piecpadsmit, divdesmit? Viņam bija nojucis skaits. Pēc sestā alus zaudēja garšu, un pēc tam tā vairs bija dzeršana dzeršanas vai piedzeršanās dēļ. Lūsiens bija bijis ļoti izpalīdzīgs. Pirms tumsas viņš bija aizsūtījis Sēliju uz veikalu pēc veselas kastes Kūra alus. Par to Lūsiens ar prieku samaksāja un ierosināja Džeikam paņemt vēl pa kādai. Tikai dažas kanniņas bija palikušas pāri. Un tā visa bija Lūsiena vaina.

Džeiks lēnām pacēla vienu kāju pēc otras un novietoja uz grīdas. Viņš viegli parīvēja deniņus, bet tas nepalīdzēja. Viņš dziļi ieelpoja, iepumpēja smadzenēs vairāk asiņu, un kalēja veseri, kas bija situši pa smadzenēm, sāka strādāt ātrāk. Viņam vajadzēja ūdeni. Viņa mēle bija tik sausa, ka vieglāk bija muti turēt vaļā. Kāpēc jel, kāpēc?

Džeiks uzmanīgi, lēnām uzcēlās kājās un ielīda virtuvē. Gaisma virs plīts bija blāva, bet pēc tumšās istabas tā dūra viņa acu ābolos. Viņš acis paberzētu, bet pirksti oda kā brūzis. Džeiks lēnām dzēra siltu ūdeni un ļāva, lai tas līst ārā 110 mutes uz grīdas. Par to viņš nerūpējās. Sēlija satīrīs. Pulkstenis uz virtuves plaukta rādīja pustrīs.

Sākot kustēties, viņš neveikli, bet klusi izgāja cauri dzīvojamajai istabai, garām dīvānam bez spilvena un ārā pa durvīm. Veranda bija piemētāta ar tukšām pudelēm un kanniņām. Kāpēc?

Nonācis birojā, Džeiks veselu stundu nosēdēja karstā dušā, nespēdams kustēties. Tas noņēma dažas sāpes, bet ne mežonību, kas ārdījās viņa smadzenēs. Tieslietu skolā viņš bija iemācījies ielīst ledusskapī un atrast aukstu alu. Izdzerot vienu, kļuva labāk. Izdzerot vēl vienu, kļuva pavisam labi. To viņš atcerējās, sēžot dušā, un doma, ka varētu dzert alu, viņam lika vemt.

Tad Džeiks gulēja uz sava konferenču galda, ģērbies veļā, un mēģināja nomirt. Viņam bija augsta dzīvības apdrošināšana. Tā nomaksātu mājas hipotēku. Un jauns advokāts varētu prāvu ievērojami atlikt.

Deviņas dienas līdz prāvai. Laika bija maz, tas bija dārgs, un viņš

vienu no palikušajām dienām bija iztērējis milzīgām paģirām. Tad viņš iedomājās Kārlu, un galva sāka sāpēt vēl vairāk. Viņš bija centies izklausīties pilnīgi skaidrā. Džeiks bija teicis, ka ar Lūsiena palīdzību viņi bija izskatījuši vājprāta aizsardzības gadījumus. Džeiks būtu zvanījis agrāk, bet vētrā tālruņi nedarbojušies. Bet Džeika mēle bija bieza, valoda lēna, un Karla bija zinājusi, ka viņš ir piedzēries. Viņa bija nikna, kontrolēti nikna no liela attāluma. Bet viņas māja bija neskarta, un tas bija svarīgākais.

Džeiks piezvanīja sešos trīsdesmit. Lai iespaidotu Kārlu ar to, ka viņš birojā dūšīgi strādā jau saullēkta stundā. Tas viņu neiespaidoja. Lai kā Džeiks bija gribējis ar varu izklausīties priecīgs, pat sajūsmināts, tas viņu neiespaidoja.

"Kā tu jūties?" viņa uzstāja.

"Lieliski!" viņš atbildēja, aizvēris acis.

"Cikos tu tiki gultā?"

"Gultā!? Tieši pēc tam, kad es tev zvanīju."

Otrā galā bija klusums.

"Es biju birojā jau trijos no rīta," Džeiks lepni teica.

"Trijos!"

"Jā, es nevarēju gulēt."

"Bet tu taču maz dabūji gulēt arī ceturtdienas naktī." Mazliet rūpju izlauzās cauri ledainajam tonim, unOžeiks jutās labāk.

"Man ies labi. Es šonedēļ un nākamo nedēļu pa daļai palikšu pie Lūsiena, jo tur varētu būt drošāk."

"Vai tev ir miesassargs?"

"Jā, šerifa vietnieks Nesbits. Viņš pašlaik guļ savā mašīnā biroja priekšā."

Viņa vilcinājās, un Džeiks juta, ka tālruņa līnija sāk atkust. "Es par tevi esmu norūpējusies," viņa teica siltos toņos.

"Es iztikšu, mīļā. Es tev rīt atkal piezvanīšu. Man ir jāstrādā."

Džeiks nolika klausuli, aizskrēja uz tualeti un atkal izvēmās.

Kāds dauzīja priekšdurvis. Džeiks to piecpadsmit minūtes pacieta, bet tad nosprieda, ka tas ir kāds, kas zina, ka viņš ir birojā.

Izgājis uz balkona, viņš paskatījās lejā. "Kas tur ir?" viņš sauca.

Jauna sieviete bija pie durvīm zem balkona un tagad iznāca uz ietves un atspiedās pret melnu BMW, kas bija novietots aiz sāba. Viņas rokas bija dziļi iebāztas izbalējušu un labi piegulošu džinsu kabatās. Pusdienas saule bija spoža, un iespīdēja viņai acīs, kad viņa tās pacēla uz Džeiku.

Saule arī iemeta spīdumus viņas gaišajos, zeltaini iesarkanajos matos. "Vai jūs esat Džeiks Briganss?" viņa sauca, sargādama acis ar roku. "Jā. Ko jūs gribat?" "Man ar jums jārunā." "Es esmu loti aizņemts." "Man ir svarīga lieta."

"Jūs taču nebūsiet kliente, vai ne?" viņš skatījās uz slaido stāvu tur lejā un tūliņ zināja, ka kliente nu gan viņa nav. "Nē, man vajag piecas minūtes jūsu laika." Džeiks noskrēja lejā un atslēdza durvis. Viņa ienāca tik nepiespiesti, ka likās — šis ir viņas nams. Sievietei bija stingrs rokas spiediens. "Mani sauc Elena Roārka."

Džeiks pamāja uz sēdekli pie loga. "Patīkami satikties. Piesēdieties!" Džeiks pats apsēdās uz Eteles galda stūra. "Viens balsiens vai divi?" "Atvainojiet?"

Viņai bija ātrs, izteikts ziemeļaustrumu akcents, ko dienvidos nodzīvotais laiks bija pamīkstinājis. "Vai to izrunā Rorka, vai Ro-ārka?" "R-o-ā-r-k-a. Bostonā Rorka, te Misisipi Ro-ārka." "Vai es drīkstu jūs saukt par Elenu?"

"Lūdzu, dariet tā — ar diviem balsieniem. Vai es jūs drīkstu saukt par Džeiku?" "Lūdzu."

"Labi, es jūs netaisījos saukt par kungu." "No Bostonas?"

"Jā, tur es piedzimu. Gāju Bostonas koledžā. Mans tēvs ir Šeldons Roārks, ļoti pazīstams krimināladvokāts Bostonā."

"Liekas, ka es viņu neesmu ievērojis. Ko jūs darāt Misisipi?" "Es studēju vecajā Misisipi tieslietu skolā." "Vecajā Misisipi! Kā jūs te nonācāt?"

"Mana māte nāk no Načezas. Viņa bija maza, salda sororitātes meitenīte vecajā Misisipi, tad pārcēlās uz Ņujorku un iepazinās ar manu tēvu."

"Es savukārt apprecēju mazu, saldu sororitātes meitenīti vecajā Misisipi."

'Tur ir milzīga izvēle." "Vai varu piedāvāt kafiju?" "Nē, paldies."

"Nu tagad, kad mēs esam iepazinušies, — kāpēc jūs esat Klantonā?" "Karla Lī Heilija dēļ."

"Tas mani nepārsteidz."

"Es tieslietu skolu beigšu decembri, un man pašlaik ir daudz laika, jo man negribas klausīties kriminālo darba kārtību pie Gutrija, un es esmu ārkārtīgi nogarlaikojusies."

"A, trakais Džordžs Gutrijs!"

"Jā, viņš vēl arvien ir traks."

"Viņš mani pirmajā gadā izgāza cauri konstitucionālajā tieslietu kursā."

"Katrā ziņā es jums labprāt palīdzētu prāvas sagatavošanā."

Džeiks pasmaidīja un apsēdās Eteles krēslā. Nu viņš meiteni nopētīja īsti pamatīgi. Viņas melnā kokvilnas blūze bija glīti gludināta. Kontūras un ēnas norādīja gan uz veselīgi attīstītām krūtīm, gan uz to, ka zem blūzes nav krūštura. Biezie, viļņainie mati krita pāri viņas pleciem ļoti tīkamā veidā.

"Kāpēc jums likās, ka man vajadzīga palīdzība?"

"Es zinu, ka jūs esat viens, un es zinu, ka jums nav tieslietu darbinieka."

"Kā jūs to visu zināt?"

"No "Ncwswcck"."

"A, jā. Brīnišķīgs izdevums. Arī mana fotogrāfija bija iespaidīga, vai ne?"

"Jūs izskatījāties mazliet par cienīgu, bet bija labi. Jūs dzīvē izskatāties labāk."

"Un ko jūs man varētu palīdzēt?"

"Manā ģimenē ik paaudzē ir ģēniji. Es pabeidzu Bostonas koledžu summa cum laude [26] , un manā tieslietu kursā es esmu otrā. Pagājušajā vasarā es pavadīju trīs mēnešus Dienvidu cietumnieku aizsardzības līgas darbā un biju lieliska palīdze septiņās pirmās klases slepkavību prāvās. Es noskatījos, kā Veins Doss nomira elektriskajā krēslā Floridā un Rejs Ešs no nāvīgas injekcijas Teksasā. Savā brīvajā laikā es rakstu ACLU iesniegumus un pašlaik apstrādāju divas nāves sodu apelācijas kādai Spartanburgas Dienvidkarolīnas tieslietu firmai. Mani uzaudzināja mana tēva advokātu birojā, un es mācēju pētīt tieslietas, pirms man bija braukšanas atļauja. Es biju klāt, kad viņš aizstāvēja slepkavas, izvarotājus, tos, kas piesavinājās firmu naudu, izspiedējus, teroristus, apmaksātus slepkavas, bērnu spīdzinātājus, tos, kas bērniem uzmācas seksuāli, bērnu nogalinātājus un bērnus, kuri nogalinājuši savus vecākus. Es strādāju viņa tieslietu firmā tad, kad es mācījos vidusskolā, un vēl vairāk tad, kad biju koledžā. Viņa birojā ir astoņpadsmit advokātu, visi gudri,

visi talantīgi. Tā ir lieliska siltumnīca krimināladvokātiem, un es tur esmu pavadījusi četrpadsmit gadus. Man ir divdesmit pieci gadi. Pieaugusi es gribēju būt tāda pati radikāla krimināladvokāte kā mans tēvs un veidot lielisku karjeru, iznīcinot nāves sodus."

"Vai tas tiešām ir viss?"

"Mēs esam ārkārtīgi bagāti, un, kaut arī mēs ceļamies no īru katoļiem, es esmu vienīgais bērns. Tā kā man ir vairāk naudas nekā jums, es strādāšu par brīvu. Bez honorāra. Brīva tieslietu darbiniece trim nedēļām. Es varu darīt visu, ieskaitot tieslietas izpēti, mašīnrakstīšanu, atbildēšu pa tālruni. Es varu nest jūsu portfeli un vārīt kafiju."

"Man bija bail, ka jūs gribēsiet būt mana partnere."

"Nē. Es esmu sieviete, un es esmu dienvidos. Es zinu savu vietu."

"Kas jūs šajā tieslietā interesē?"

"Es gribu būt tiesas zālē. Man patīk kriminālo lietu iztiesāšana, lielas prāvas, kur dzīvība ir uz spēles. Kad zāle ir pārpildīta un drošība ir stingra. Kad puse cilvēku apsūdzēto ienīst, bet otra puse lūdz Dievu, lai viņu attaisno. Man tas patīk par visu vairāk.

Un šī ir visu prāvu lielākā prāva. Es neesmu dienvidniece, un šai zemes daļā es bieži apjūku, bet es esmu to tomēr iemīlējusi. Es to nekad nesapratīšu, bet tā man ir mīļa. Rasiskās nostājas te ir tik fascinējošas. Te tiesā melnu tēvu par to. ka viņā nogalinājis divus baltos, kas izvarojuši viņa meitu, — mans tēvs teica, ka viņš šo prāvu uzņemtos par brīvu."

"Sakiet, lai viņš paliek Bostonā."

"Šī tieslietā ir katra advokāta sapnis. Es tur vēlos būt klāt. Es nemaisīšos pa kājām, to es apsolu. Lūdzu, atļaujiet man strādāt un būt klāt prāvā."

"Tiesnesis Nūss ienīst advokātes."

"Tāpat jūtas katrs dienvidu jurists. Turklāt es neesmu advokāte, es esmu tieslietu studente."

"To es jums ļaušu viņam izstāstīt."

"Tātad es te varēšu strādāt?"

Džeiks novērsa acis no meitenes un dziļi ievilka elpu. Neliels sliktas dūšas vilnis pārņēma viņa plaušas un māgu. Kalēja veseri galvā bija atgriezušies ar joni, un viņam bija jāturas tuvu tualetei.

"Jā, jums ir šis darbs. Man derēs izpēte, kas neko nemaksā. Šīs tieslietas ir ļoti komplicētas, kā jūs noteikti zināt."

Viņa pasmaidīja piemīlīgu, paļāvīgu smaidu. "Kad lai sāku strādāt?"

"Tūliņ."

Džeiks viņai ātri izrādīja visu biroja ēku un iekārtoja meiteni stratēģijas

telpā augSstāvā. Viņi izlika Heilija vākus uz galda, un Elena pavadīja stundu, tos kopējot.

Divos trīsdesmit Džeiks pamodās no diendusas uz kušetes. Viņš nogāja lejā konferenču telpā. Elena bija izņēmusi ap pusi grāmatu no plauktiem, un tās bija izkaisīta pa galdu, ar papīra gabaliņiem ik pa piecdesmit vai simt lapām. Viņa bija aizņemta, rakstot piezīmes.

"Šī nav slikta bibliotēka," viņa atzina.

"Dažas no šīm grāmatām nav aiztiktas divdesmit gadu."

"Jā, es ievēroju putekļus."

"Vai jums gribas ēst?"

"Es mirstu badā."

"Ap stūri ir mazs restorāniņš, tā specialitāte ir taukos cepti kukurūzas milti. Manai gremošanas sistēmai nepieciešami tauki."

"Tas izklausās lieliski."

Viņi apgāja apkārt stūrim līdz Klodam, kur sestdienas pēcpusdienā bija maz klientu. Visā restorānā nebija neviena cita baltā. Kloda nebija uz vietas, un klusums bija apdullinošs. Džeiks pasūtīja siera burgeri, sīpolu aplīšus un trīs galvassāpju pulverus.

"Vai jums sāp galva?"

"Pamatīgi."

"Stress?"

"Paģiras."

"Paģiras? Es domāju, ka jūs esat nedzērājs."

"Un kas jums to stāstīja?"

"Newsweek." Tur bija teikts, ka jūs esat godīgs ģimenes cilvēks, darbaholiķis, ticīgs presbiterietis, kas nedzer nemaz un smēķē lētus cigārus. Atceraties? Kā jūs to varējāt aizmirst?"

"Vai tad jūs ticat visam, ko jūs lasāt?"

"Nē."

"Labi." Jo vakar vakarā es biju pamatīgā šmigā un visu rītu koļķēju."

Viņa tieslietu darbiniece izskatījās uzjautrināta. "Ko tad jūs tādu dzērāt?"

"Es—īsti neatceros. Bet daudz gan. Tās ir manas pirmās paģiras kopš tieslietu skolas, un es ceru, ka tās būs pēdējās. Es biju aizmirsis, cik paģiras var būt drausmīgas."

"Kāpēc advokāti tik daudz dzer?"

"To viņi iemācās tieslietu skolā. Vai jūsu tēvs dzer?"

"Tak nejokojiet, mēs taču esam katoļi. Bet viņš to dara uzmanīgi."

"Vai jūs dzerat?"

257

"Fui, kā tad, visu laiku," viņa lepni atbildēja.

9-1822

"Tad jūs būsiet lieliska advokāte."

Džeiks rūpīgi iemaisīja trīs pulverus glāzē ledusūdens un to ātri iztempa. Viņš noskurinājās un noslaucīja muti. Elena viņu vēroja uzmanīgi un ar uzjautrinātu smaidu.

"Ko jūsu sieva sacīja?"

"Par ko?"

"Par tāda ticīga un reliģiska ģimenes tēva paģirām?"

"Viņa par to nekā nezina. Viņa mani vakar atstāja."

"Cik briesmīgi!"

"Nē, nē. Viņa aizlidoja, lai apmestos pie saviem vecākiem, kamēr prāva beigsies. Mums ir bijuši anonīmi tālruņa zvani un nāves draudi vismazdivus mēnešus. Bet vakar agri no rīta kāds pie mana guļamistabas loga nolika dinamītu. Policija to laikus atrada un sagūstīja vainīgos, droši vien klana cilvēkus. Tur bija diezgan dinamīta, lai mūs visus nogalinātu un iznīcinātu māju."

"Man tik žēl, ka tādas lietas notiek!"

"Darbs, ko jūs pieņēmāt, var būt ļoti bīstams, to jums vajadzētu tagad zināt."

"Man ir jau agrāk draudēts. Pagājušajā vasarā Dotanā mēs aizstāvējām divus nēģeru pusaudžus, kas bija sodomizējuši [27] un nožņauguši astoņdesmit gadu vecu sievieti. Neviens štata advokāts nebija ar mieru viņus aizstāvēt, un to uzdeva aizsardzības līgai. Mēs iebraucām pilsētā, un tas vien jau lika sapulcēties linčotāju pūļiem. Es nekad savā mūžā neesmu jutusies tik ienīsta. Mēs pa nakti slēpāmies citas pilsētas motelī un jutāmies droši, kamēr kādu nakti divi vīri mani atrada moteļa bārā un mēģināja aizvest sev līdzi."

"Kas notika?"

"Man somiņā ir 38. kalibra pistole, un es viņus pārliecināju, ka protu to labi lietot."

"38. pistole?"

"Tēvs man to uzdāvināja manā piecpadsmitajā dziomšanas dienā. Man ir atļauja to nēsāt."

"Viņam nu gan vajag būt vienam vella pulverim!"

"Uz viņu vairākkārt mēģināts šaut. Viņš aizstāv ļoti nepopulārus cilvēkus, tādus, ko prese uzreiz aicina nonāvēt, jo kam vajadzīga prāva? Tādas tieslietas viņam patīk vislabāk. Tēvam ir miesassargs."

"Tas nav nekas. Arī man tāds ir. Viņa — šerifa vietnieka — vārds ir Nesbits, un viņš ar šauteni nevarētu trāpīt pa šķūņa sienu. Es viņu dabūju vakar."

Atnesa ēdienu. Elena noņēma sīpolus un tomātus no sava klodburgera un piedāvāja Džeikam savus frī kartupeļus. Tad viņa pārgrieza maizi uz pusēm un sāka to grauzt tā kā pele. Pēc katra kodiena viņa noslaucīja muti.

Viņas seja bija maiga un jauka, ar vieglu smaidu, kas slēpa viņas piederību "ACLU, ERA, [28] [1]f.ra—equalrights Amendement— līdzīgu tiesību pielikums konstitūcijai, kas garantē ASV sievietēm vīriešiem līdzīgas tiesības saimnieciskajā un citās jomās dedzināsim krūšturus, es jūs varu katrā laikā pārspēt rupjībās" nejaukumam, kas, kā Džeiks labi zināja, bija paslēpts kaut kur dziļāk. Uz sejas nebija ne miņas no kosmētikas. To nevajadzēja. Viņa nebija ne skaista, ne fifīga un acīmredzot vēlējās nebūt ne viena, ne otra. Viņai bija sarkanmates bālā seja, bet tā bija veselīga seja ar dažiem vasaras raibumiem uz mazā deguntiņa. Bieži smaidot, lūpas brīnišķīgi pavērās un katrā vaigā iemetās bedrīte. Smaidi bija paļāvīgi, izaicinoši un mistēriski. Metāliskās zaļās acis spīdēja ar maigu niknumu, un Elena runājot tās nemirkšķināja.

Tā bija inteliģenta un ellišķīgi pievilcīga seja.

Džeiks ēda savu burgeri un centās neskatīties šajās acīs. Smagais ēdiens nomierināja viņa māgu, un pirmo reizi desmit stundu laikā likās, ka viņš nemirs.

"Nopietni, kāpēc jūs izvēlējāties veco Misisipi?"

'Tai ir ļoti laba tieslietu skola."

"Tā ir mana skola, bet mēs parasti neinteresējam labākos studentus no ziemeļaustrumiem. Mēs drīzāk mūsu labākos sūtām turp."

"Mans tēvs neieredz nevienu advokātu ar grādu no turienes skolām. Viņš bija galīgs nabags un izsitās tieslietu skolai cauri vakaros pēc darba. Tēvs visu mūžu ircietis no bagātiem, labi izglītotiem un nekompetentiem advokātiem. Tagad viņš par tiem smejas. Viņš man teica, ka es varu mācīties jebkurā tieslietu skolā visā ASV, bet viņš par to nemaksās, ja es iešu skolā ziemeļaustrumos. Tad vēl mana māte. Es visu bērnību biju klausījusies stāstus par pasakaino dzīvi tālu dienvidos, un es gribēju pati par to pārliecināties. Bez tam dienviduštati likās nolēmuši turpināt nāves sodus, un bija skaidrs, ka es te nonākšu."

"Kāpēc jūs esat tik ļoti pret nāves sodiem?"

"Un jūs ne?"

"Nē, es tos ļoti atbalstu."

"Tas gan neticami! No krimināllietu advokāta."

"Man patiktu atgriezties pie publiskas pakāršanas tirgus laukumā."

"Jūs jokojat, vai ne? Es ceru, ka tā! Jūs jokojat?" •

"Nē."

Elena pārtrauca ēst uu smaidīt. Acis bīstami spīdēja un viņa meklēja Džeikā kādu vājuma punktu. "Jūs taču tiešām tā nedomājat."

"Es šajā jautājumā esmu pilnīgi nopietns. Nelaime ir tā, ka mēs nāves sodus pietiekami neizmantojam."

"Vai jūs to esat izskaidrojis Heilija kungam?"

"Heilijakungam nepienākas nāvessods. BettiemdiviemSmurguļiem, kas izvaroja viņa meitu, gan noteikti."

"Ahā. Un kā jūs izšķirsiet, kam nāves sods pienākas un kam ne?"

"Tas ir ļoti vienkārši. Ir jāizvērtē noziegums un noziedznieks. Ja narkotiku pārdevējs nošauj slepenpolicistu, kas viņu mēģina notvert, tad viņš dabū gāzes kameru. Ja kāds klaidonis izvaro trīs gadus vecu meiteni un tad tur viņas galvu zem ūdens, kamēr viņa ir beigta, un tad iemet no tilta ūdenī, tad mēs viņam atņemam dzīvību un pateicamies Dievam par šo iespēju. Ja kāds izbēdzis cietumnieks ielaužas attālā fermā, sit un moka tās vecīgos iemītniekus un beigās nodedzina māju ar viņiem iekšā, tad mēs viņu iejūdzam krēslā, nospiežam sviru un lūdzamies par viņa dvēseli. Un ja divi narkotiķi notver desmit gadu vecu meiteni, viņu daudzkārt izvaro un vēl sper viņai ar kovboju zābakiem, kamēr viņas žokļi izjūk, tad mēs laimīgi, priecīgi, pateicīgi un ar sajūsmu ieliekam viņus gāze kamerā un klausāmies, kā viņi kauc. Tas viss ir ļoti vienkārši."

"Tas ir barbarisms."

"Jā, bet tas, ko viņi izdarīja, bija barbarisms. Nāve viņiem būtu par labu."

"Un ja Heilija kungu notiesās ar nāves sodu?"

"Ja tas notiks, tad es pavadīšu desmit gadus, rakstot apelācijas un nikni cīnoties, lai izglābtu viņa dzīvību. Un ja par spīti tam viņi Heiliju ieliks krēslā, tad es kopā ar jums, jezuītiem un citām draudzīgām un jaukām dvēselēm staigāšu cietuma priekšā, turot sveces un dziedot korāļus. Un tad es kopā ar viņa atraitni un bērniem stāvēšu pie kapa, nolādot dienu, kad ar viņu iepazinos."

"Vai jūs esat bijis klāt nāves soda izpildīšanā?"

"Man liekas, ka ne."

"Es esmu bijusi klāt divas reizes. Jūs pārdomātu, ja jūs to redzētu."

"Labi. Es tā nedarīšu."

"Tas ir drausmīgs skats."

"Vai cietumnieku ģimenes bija klāt?"-

"Jā, abos gadījumos."

"Vai viņi šausminājās? Vai viņu ieskati mainījās? Protams, ka ne. Viņu murgi bija beigušies."

"Es pārjums brīnos."

"Un es nevaru saprast tādus cilvēkus kā jūs, kas tik dedzīgi un apņēmīgi mēģina izglābt cilvēkus, kuri ir pēc likuma pelnījuši nāves sodu un lūdzas, lai to izpilda."

"Kāda likuma? Masačūsetsai tāda nav."

"Protams. Ko var sagaidīt no štata, kas vienīgais 1972.gadā balsoja par Makgovernu prezidenta postenim. Jūs vienmēr esat bijuši citā kategorijā nekā pārējā valsts."

Klodburgeri bija aizmirsušies, un viņi bija kļuvuši pārāk skaļi. Džeiks palūkojās apkārt un ievēroja, ka daži skatās. Elena atkal smaidīja un paņēma vienu no Džeika sīpolu aplīšiem.

"Es pieņemu, ka jums ir ACLU biedra karte?"

"Jā."

"Es jūs atlaižu."

"Es to dabūju, kad man bija sešpadsmit."

"Kur tad tik vēlu? Saderu, ka jūs bijāt pēdējā no jūsu gaidu vienības!"

"Vai jums ir kaut kāds respekts pret Cilvēka tiesību kodeksu?"

"Es mīlu Cilvēka tiesību kodeksu. Es nicinu tiesnešus, kas topiemēro. Ēdiet!"

Viņi notiesāja pārējo ēdienu klusumāun viensotru rūpīgi novērodami. Džeiks pasūtīja kafiju un vēl divus galvassāpju pulverus.

"Un kā mēs plānojam šo prāvu uzvarēt?"

"Mēs?"

"Es pieņemu, ka man vēl ir šis darbs."

"Jā. Tik ilgi, cik jūs atcerēsieties, ka es esmu šefs un jūs darbiniece."

"Jā, šef. Kāda ir jūsu stratēģija?"

"Kā jūs to darītu?"

"Cik es zinu, mūsu klients rūpīgi plānoja slepkavības un aukstasinīgi nošāva viņus sešas dienas pēc izvarošanas. Izliekas, ka viņš ļoti skaidri zināja, ko viņš dara."

"Bez šaubām."

"Tad mums nav aizstāvības, un jums vajadzētu mēģināt viņam dabūt mūža ieslodzījumu, lai izglābtu viņu no gāzes kameras."

"Uh, kas jūs par cīnītāju!"

"Es jokoju. Vājprāts ir mūsu vienīgā aizstāvība. Un neliekas, ka to var izdarīt."

"Vai jūs pazīstat M'Naghtena normu?" Džeiks interesējās.

"Jā. Vai mums ir psihiatrs?"

"Puslīdz. Viņš teiks visu, ko mēs gribēsim. Tas ir tad, ja viņš prāvas laikā būs skaidrā. Viens no jūsu visgrūtākajiem darbiem būs to panākt. Un tas nebūs viegli, ticiet man."

"Es dzīvoju, lai iegūtu jaunus piedzīvojumus tiesas zālē."

"Labi, Roārka, paņemiet spalvu! Te salvete. Jūsu šefs jūs instruēs darbam.

Es gribu visu tādu Misisipi Augstākās tiesas lēmumu izvilkumus, kas pēdējos piecdesmit gadus ir lietojuši M'Naghtena normu. To būs ap simt. Mums bija liela prāva 1976.gadā, štats pret Hilu, kur Augstākā tiesa bija kareivīgi sadalījusies pieci pret četri, turklāt mazākums vēlējās pieļaut vājprāta aizstāvību. Mēģiniet to izdarīt uz apmēram divdesmit lappusēm. Vai jūs protat rakstīt ar mašīnu?"

"Deviņdesmit vārdus minūtē."

"To man vajadzēja uzminēt. Man patiktu tos saņemt trešdien."

"Būs."

"Man vajadzēs arī dažus pierādījumu faktus. Jūs redzējāt to divu ķermeņu šausmīgos attēlus. Nūss parasti atļauj zvērinātajiem redzēt asinis un visu ko. Man patiktu, ja zvērinātie to neredzētu. Paraugiet, vai tā var!"

"Tas nebūs viegli."

"Izvarošana ir absolūti nepieciešama viņa aizstāvībai. Es gribu, lai zvērinātie dabū zināt visus sīkumus. Tas ir jāizpētī īpaši uzmanīgi. Man ir divas vai trīs tieslietas, ar ko jums sākt. Man liekas, ka mēs varam Nūsam pierādīt, ka izvarošana ir šai tieslietai būtiska."

"Labi. Ko vēl?"

"Es nezinu. Kad manas smadzenes atkal sāks darboties, es izdomāšu ko vairāk, bet pašlaik pietiks."

"Vai man sākt pirmdienas rītā?"

"Jā, bet ne pirms deviņiem. Man vajag manu kluso stundu."

"Kā man jāģērbjas?"

"Jūs izskatāties pavisam labi."

"Džinsus bez zeķēm?"

"Man ir vēl otra darbiniece, sekretāre, viņas vārds ir Etele. Viņai ir sešdesmit četri gadi, un viņai ir prāva augša. Patīkamā kārtā viņa valkā krūšturi, kas arī jums nebūtu par sliktu."

"Es par to padomāšu."

"Man nevajag tādas galvas jaukšanas."

27.

Bija pirmdiena, 15.jūlijs. Viena nedēļa līdz prāvai. Nedēļas nogalē visi dabūja zināt, ka prāva notiks Klantonā, un mazā pilsētiņa sagatavojās izrādei. Visos trīs moteļos tālruņi zvanīja bez apstājas, žurnālistiem

noskaidrojot, vai viņu istabas ir rezervētas. Kafejnīcas sanēja notikumu gaidās. Štata labošanas brigāde sāka visu ap tiesas namu labot un krāsot. Ozijs aizsūtīja savu cietuma vienību ar pļaujmašīnām. Veči zem Vjetnamas pieminekļa grieza savas koka figūriņas un vēroja, kas notiek. Uzticības persona, kas uzmanīja cietumniekus, viņiem norādīja, ka kožļājamo tabaku nedrīkst spļaut uz ietvēm. Par to viņu aizsūtīja pie velna. Biezajai un tumšajai Bermudas zālei uzgāza lieku devu mākslīgo mēslu, un ducis automātisko zāles apsmidzinātāju sāka šņākt pulksten deviņos.

Pulksten desmitos temperatūra jau bija 349 C. Tirgoņi mazos veikalus ap laukumu atvēra un sāka darbināt griestu ventilatorus. Viņi arī zvanīja uz Memfisu, Džeksonu un Čikāgu, lai pasūtītu preces, ko nākamajās trīs nedēļās varēs pārdot par īpašām cenām.

Nūss piektdienas pēcpusdienā bija piezvanījis Džīnai Gilespijai, iecirkņa tiesas darbvedei, un paziņojis, ka prāva notiks viņas tiesas zālē. Viņš viņai uzdeva izsaukt simt piecdesmit zvērināto kandidātus. Džeiks bija prasījis lielāku skaitu, un Nūss bija piekritis. Džīna un divas viņas darbinieces pavadīja visu sestdienu, rokoties cauri balsotāju sarakstiem, un nesistemātiski izvēlējās vajadzīgo. Pēc tiesneša Nūsa rīkojuma, viņas neņēma nevienu vecāku par sešdesmit pieciem gadiem. Viņas izvēlējās tūkstoš vārdus, izrakstīja tos uz mazām zīmītēm kopā ar adresēm. Tad abas darbinieces— viena baltā, otra melnā — pa kārtai izvilka vārdu. To viņas darīja akli un glīti nolika zīmītes uz saliekamajiem galdiņiem katrā pusē. Kad skaits sasniedza simt piecdesmit, vilkšanu pārtrauca un uzrakstīja pamatsarakstu. Šie bija zvērinātie prāvai: štats pret Heiliju. Katru soli šai norisē bija noteicis viņa godība Omārs Nūss, kas zināja tieši, kā to darīt. Ja zvērinātie visi būs baltie un apsūdzēto notiesās uz nāvi, katram zvērināto izraudzīšanas solim uzbruks apelācijas laikā. Viņam bija gadījies, ka viņa lēmumu noraida. Bet ne šoreiz.

No pamatsaraksta zvērinātā vārdu un adresi uzrakstīja uz tiesas izsaukuma tonnām. Šīs formas stāvēja Džīnas seifā līdz pirmdienas rītam, kad šerifs Ozijs Vols ieradās. Viņš ar Džīnu dzēra kafiju un saņēma norādījumus.

"Tiesnesis Nūss vēlas, lai šīs formas pasniedz saņēmējiem šovakar starp sešpadsmitiem un pusnakti."

"Skaidrs."

"Visiem jāierodas tiesas zālē pirmdienas rītā līdz pulksten deviņiem."

"Skaidrs."

"Izsaukumos nekas nav teikts nepar prāvu, ne tās veidu. Zvērinātajiem par to nekas nav jāsaka."

'Es pieņemu, ka visi zinās."

"Droši vien, bet Nūss to ļoti noteicis. Jūsu viri neko nedrīkst par tieslietu runāt, pasniedzot izsaukumus. Zvērināto vārdi ir slepeni vismaz līdz trešdienai. Es nezinu kāpēc, bet tāds ir Nūsa rīkojums."

Ozijs pašķirstīja kaudzi. "Cik te ir?"

"Simt piecdesmit."

"Simt piecdesmit? Kāpēc tik daudz?"

"Tā ir liela tieslietā. Nūsa rīkojums."

"Tam vajadzēs visus manus vīrus."

"Jūtu līdzi."

"Nu kas tur. Ja jau viņa godība tā grib!"

Ozijs aizgāja, un pēc minūtes klāt bija Džeiks, kas flirtēja ar sekretārēm un uzsmaidīja Džīnai. Viņš viņai sekoja birojā. Vēl arvien smaidot, viņš aizvēra durvis. Džina paslēpās aiz galda un pakratīja viņam ar pirkstu.

"Es zinu, ko jūs gribat," viņa stingri teica, "un es jums to nedošu."

"Man vajag šo sarakstu, Džīna."

"Tikai trešdien. Nūsa rīkojums."

Trešdien? Kāpēc trešdien?"

"Es nezinu. Bet Omārs man par to īpaši piekodināja."

"Dodiet tak man sarakstu, Džīna!"

"Džeik, es to nevaru. Vai jūs gribat, lai es iekuļos nepatikšanās?"

"Jūs nenonāksiet grūtībās, jo neviens to neizpaudīs. Jūs tak zināt, cik labi es protu glabāt noslēpumus." Viņš vairs nesmaidīja. "Džīna, dodiet man to nolādēto sarakstu."

"Džeik, es vienkārši nevaru."

"Man šo sarakstu vajag un man to vajag tagad. Es nevaru gaidīt līdz trešdienai. Man ir jāsagatavojas prāvai."

"Tas nebūtu godīgi pret Bakleju." viņa pielaidīgi sacīja.

"Pie velna ar Bakleju. Vai jūs domājat, ka viņš kādreiz ir bijis godīgs? Viņš ir čūska, un jums viņš nepatīk tāpat kā man."

"Droši vien vairāk.'

"Dodiet man sarakstu, Džīna."

"Paklausieties. Džeik. Mēs esam ļoti tuvi. Man jūs patīkat labāk nekā jebkurš cits advokāts, ko es esmu pazinusi. Kad manam puikam vajadzēja advokātu, es bez domāšanas zvanīju jums. Es jums uzticos, un es gribu, lai jūs šo prāvu uzvarat. Bet es nevaru neklausīt tiesneša rīkojumam."

"Kas jūs palīdzēja ievēlēt — es vai Baklejs?"

"Ejiet nu, Džeik!"

"Kas jūsu puiku izglāba no cietuma — es vai Baklejs?"

"Lūdzu!.." "Kas viņu gribēja iebāzt cietumā — es vai Baklejs?"

"Tas nav godīgi."

"Kas bija vienīgais, kurš aizstāvēja jūsu vīru, kad visi, un es saku vēlreiz — visi —, gribēja viņu atlaist tad, kad viņa grāmatvedība nesaskanēja?"

"Tas nav lojalitātes jautājums, Džeik. Es mīlu jūs, Kārlu un Hannu, bet es to nevaru darīt."

Džeiks izdrāzās no biroja un aizcirta durvis. Bet Džīna sēdēja pie galda un raudāja.

Pulksten desmitos no rīta Harijs Rekss iestūmās birojā un uzsvieda zvērināto sarakstu uz Džeika galda. "Neprasi," viņš teica. Pie katra vārda Harijs Rekss bija pielicis savus komentārus, tādus kā: "nezinu", "bijušais klients—ienīst nigerus" vai "strādā kurpju fabrikā—var būt līdzj ūtīgs".

Džeiks izlasīja katru vārdu loti uzmanīgi, mēģinot tos savienot ar seju vai notikumiem. Sarakstā nebija nekā cita kā vārdi uz uzvārdi. Bez adresēm, vecuma, profesijām vai amatiem. Džeika ceturtās klases skolotāja no Karavejas. Kāda viņa mātes draudzene no dārzkopības kluba. Kāds agrākais klients, zādzība, viņš domāja. Kāds viņa draudzes loceklis. Kafijas mājas parasts klients. Bagāts fermeris. Lielākā dala izklausījās pēc balto vārdiem. No visa saraksta viņš pazina augstākais trīsdesmit.

"Ko tu domā?" prasīja Harijs Rekss.

"Grūti pasacīt. Vairums balto. No kurienes šis saraksts nāk?"

"Neprasi. Es atzīmēju apmēram divdesmit piecus vārdus. Tas ir viss, ko es varēju. Pārējos es nepazīstu."

"Tu esi īsts draugs, Harij Reks."

"Es esmu princis. Vai tu esi gatavs prāvai?"

"Vēl ne. Bet man ir slepenais ierocis."

"Kas?"

"Tu viņu vēlāk satiksi."

"Viņu?"

"Jā. Vai tu esi aizņemts trešdienas vakarā?"

"Es nezinu. Kāpēc?"

"Labi. Satiksimies te astoņos. Lūsiens arī būs. Varbūt vēl viens divi citi. Es gribu pāris stundu runāt par zvērinātajiem. Ko mēs gribētu? Mēģināsim izstrādāt vislabākā zvērinātā īpašību sarakstu un turpināsim no tās vietas."

"Izklausās lieliski. Es būšu klāt. Kas tad būs šis paraugzvērinātais?" "Es nezinu. Tas atriebēja tips patiktu rednekiem. Ieroči, vardarbība, sieviešu aizsargāšana. Redneki to mīlētu. Nelaimīgā kārtā mūsu klients ir melnais. Tāpēc vairāki redneki zvērinātajos nozīmē nāves sodu. Viņš nogalināja divus viņu cilvēkus."

"Es piekrītu. Es neņemtu sievietes. Viņām ļoti nepatīk izvarotāji, bet viņas stāda dzīvību vēl augstāk. Ņemt rokā M-16 un noraut viņiem galvas — neviena sieviete to nesapratīs. Tu un es, mēs to saprotam. Mēs esam tēvi. Tas mums patīk. Vardarbība un asinis mūs nešķebina. Mēs viņu apbrīnojam. Tev būtu jādabū daži apbrīnotāji tais zvērinātajos. Jauni, mazliet izglītoti tēvi."

"Tas ir interesanti. Lūsiens īpaši gribēja sievietes, jo viņām ir vairāk līdzjūtības."

"Man tā neliekas. Es pazīstu sievietes, kas tev pārgriezīs rīkli, ja tu viņām nodarīsi pāri."

"Tavas klientes?"

"Jā, un viena no viņām ir sarakstā. Frānsisa Burdīna. Dabū viņu zvērinātajos, un es viņai pateikšu, kā balsot."

"Nopietni?'

"Jā, viņa darīs visu, ko es gribēšu."

"Vai tu varētu būt tiesā pirmdien? Es gribu, lai tu man palīdzi izvēlēties zvērinātos."

"Es neko citu negribu."

Džeiks dzirdēja balsis apakšstāvā un tad, pirkstu pie lūpām piespiedis, māja, lai Harijs Rekss seko. Viņi aizripināja līdz trepēm un klausījās.

"Ļoti noteikti jūs te nestrādājat," Etele uzstājās.

"Ļoti noteikti — es te strādāju gan. Mani sestdien pieņēma darbā Džeiks Briganss, kas, man liekas, ir jūsu šefs."

"Pieņēma — kam?"

"Tieslietu darbinieces darbā."

"Viņš to nepārrunāja ar mani."

"Viņš to pārrunāja ar mani, un es dabūju darbu."

"Cik viņš jums maksā?"

"Simt dolāru stundā."

"Mans Dievs. Man ar viņu iepriekš jārunā."

"Es ar viņu jau esmu runājusi, Etel."

"Es jums esmu Tvitija kundze." Etele meiteni pamatīgi apskatīja. Džinsi, zemu papēžu kurpes, bez zeķēm, un pārāk liela blūze, kam ļoti manāmi nekā nebija apakšā. "Jūs neesat arī šim birojam pienācīgi ģērbusies. Jūs esat… jūs esat nepieklājīgi ģērbusies."

Harijs Rekss pacēla uzacis un uzsmaidīja Džeikam. Viņi atkal pievērsās kāpnēm.

"Mans šefs, kas ir arī jūsu šefs, teica, ka es tā varu ģērbties."

"Bet jums kaut kas aizmirsās."

"Džeiks teica, ka es to varu aizmirst. Viņš teica, ka arī jūs neesat valkājusi krūšturi vismaz divdesmit gadus. Viņš teica, ka vairums Klantonas sieviešu nevalkā krūšturus, un tā es savu atstāju mājās."

"Viņš teica k-o-o?" Etele iekliedzās, aizsedzot ar rokām krūtis.

"Vai viņš ir augšstāvā?"

"Jā, es viņam piezvanīšu."

"Nepūlieties."

Džeiks un Harijs Rekss atkāpās uz lielo biroju un gaidīja darbinieci. Viņa ienāca, nesot milzīgu portfeli.

"Labrīt, Roārk." Džeiks teica. "Es gribu jūs iepazīstināt ar ļoti labu draugu Hariju Reksu Vonneru."

Harijs Rekss pakratīja viņas roku un ar lielu interesi skatījās uz blūzi. "Patīkami iepazīties. Vai jums ir arī priekšvārds?"

"Elena."

"Vienkārši sauc viņu par Roārku. Viņa te strādās, kamēr Heilija lieta beigsies."

"Tas ir jauki," teica Harijs Rekss, nenovērsdams acu.

"Harijs Rekss ir vietējais advokāts, Roārk, un viens no daudziem neuzticamajiem."

"Kāpēc tu pieņēmi darbinieci, Džeik?" Harijs Rekss atklāti prasīja.

"Roārka ir krimināllietu ģēnijs kā visi trešā kursa tieslietu studenti. Un viņa strādā ļoti lēti."

"Vai jums ir iebildumi pret sievietēm, ser?"

"Nē, madam. Es mīlu sievietes. Es esmu četrreiz precējies."

"HarijsRekssirvisskopākaisšķiršanāsprāvuadvokātsForda apriņķī," Džeiks paskaidroja. "Patiesībā viņš ir skopākais advokāts un, ja padomā, skopākais man pazīstamais cilvēks."

"Paldies," teica Harijs Rekss. Tagad viņa acis bija citur.

Elena apskatīja viņa milzīgās, netīrās apbružātās kurpes, zeķes, kas bija noslīdējušas ap potītēm, netīrās bikses, apspūrušo jaku un rozā kaklasaiti, kura beidzās apmēram divdesmit centimetrus virs jostas, un tad teica: "Man viņš patīk."

"Es jūs varētu padarīt par sievu numur pieci," smaidīja Harijs Rekss.

"O, nē. Pievilcība ir tīri fiziska," atteica viņa.

"Uzmanieties," sauca Džeiks. "Kopš Lūsiens to atstāja, šai birojā nav bijis seksa."

"Daudz kas pazuda līdz ar Lūsienu," nopūtas Harijs Rekss.

"Kas ir Lūsiens?"

"Jūs viņu diezgan drīz satiksiet."

"Jūsu sekretāre gan ir jauks cilvēks," piebilda Elena.

"Es zināju, ka jūs sapratīsieties. Viņa ir gatavais eņģelis, reiz jūs viņu iepazīsiet."

"Cik ilgs laiks tam vajadzīgs?"

"Es viņu pazīstu divdesmit gadus," teica Harijs Rekss. "Un vēl arvien gaidu."

"Kas notiek ar izpēti?" Džeiks interesējās.

"Lēnām. Grāmatās ir dučiem M'Naghtena tieslietu. Un tās visas ir ļoti garas. Es biju paredzējusi strādāt te visu dienu. Tas ir, gadījumā, ja tas bulterjers tur lejā man neuzbruks."

"Es par to gādāšu," apsolīja Džeiks.

Harijs Rekss devās uz durvīm. "Bija jauki ar jums iepazīties, Roārka. Mēs vēl satiksimies."

"Liels paldies, Harij Reks," atvadījās Džeiks. "Līdz trešdienas vakaram."

Kad Džeiks pēc tumsas iestāšanās beidzot atrada Tanka traktieri, tā stāvvieta bija galīgi pilna ar mašīnām. Viņam agrāk nebija bijis nekādas vajadzības te būt, un viņš nekādu prieku nesajuta arī šovakar. Traktieris bija labi paslēpts acīm, apmēram desmit kilometrus no Klantonas. Džeiks novietoja mašīnu tik tālu no traktiera, cik iespējams, un vienu brīdi pārdomāja, vai atstāt motoru ieslēgtu. Ja gadījumā Tanka tur nebūtu un būtu vajadzīgs ātri pazust. Bet tad viņš sevi ātri norāja. Džeikam viņa mašīna ļoti patika, un tās nozagšana šai vietā nebija tikai iespējama vien, tā bija ļoti ticama. Tā viņš mašīnu aizslēdza un tad rūpīgi to pārbaudīja, pārliecināts, ka kaut kā trūks tad, kad viņš atgriezīsies.

No logiem plūda ļoti skaļa mūzika, un viņam likās, ka iekšā saplīsa pudele, uz grīdas, pret leti vai pret kāda galvu. Viņš stāvēja blakus mašīnai un izšķīrās bēgt. Bet, nē, šī lieta bija pārāk svarīga. Tā viņš ievilka vēderu, aizturēja elpu un atvēra apdauzītās koka durvis.

Četrdesmit pāru melnu acu uzreiz pagriezās pret durvīm, uz šo nabaga balto, kas bija apmaldījies un nu tur stāvēja uzvalkā ar kaklasaiti. Un šis baltais mēģināja kaut ko saskatīt traktiera milzīgajā tumšajā telpā. Viņš tur stāvēja ļoti neveikli, meklēdams draudzīgu seju, bet tādas tur nebija. Maikls Džeksons pabeidza savu dziesmu, un likās, ka telpa apklusa uz

mūžīgiem laikiem. Džeiks turējās pie durvīm, māja ir galvu un smaidīja tā, it kā viņš te piederētu. Bet nevienu neredzēja smaidām pretim.

Pēkšņi pie bāra kaut kas sakustējās, un Džeikam sāka trīcēt kājas.

Džeik! Džeik!" kāds iesaucās, un tie bija divi no vissaldākajiem vārdiem, ko viņš bija dzirdējis. Ar apradušām acīm viņš redzēja, ka viņa draugs Tanks noraisa priekšautu un nāk tuvāk. Viņi sirsnīgi sasveicinājās.

"Kas jūs te atpūta?"

"Man ar jums ir pāris minūtes jārunā. Vai mēs varam ieiet iekšā?"

"Protams. Vai kas noticis?"

"Darīšanas."

Tanks uzgrieza spuldzi virs durvīm. "Hei, jūs visi! Sis ir Karla Lī Heilija advokāts Džeiks B riganss, kas ir arī mans labs draugs. Apsveiksim viņu!"

Telpa eksplodēja no saucieniem, aplausiem un atzinības. Vairāki melnie sagrāba Džeika roku un to sajūsmināti kratīja. Tanks pasniedzās zem galda, izvilka kaudzīti Džeika vizītkaršu un tās izdalīja kā konfektes. Džeiks atkal varēja elpot, un sejā atgriezās dabīgā krāsa.

Viņi" izgāja ārā un atspiedās pret Tanka dzelteno kadiljaku. Caur logiem plūda Lionela Ričija balss un iekšpusē noklusa. Džeiks Tankam iedeva sava saraksta kopiju.

"Paskatieties uz katru no vārdiem. Pierakstiet, ko jūs par katru zināt. Un apprasieties arī citiem."

Tanks piebāza sarakstu tuvu acīm. Sarakstu apgaismoja Mikeloba alus reklāma logā. "Cik no šiem ir melnie?"

"To es gribu uzzināt nojums. Tāpēc es sarakstu atvedu. Ja jūs nezināt, dabūjiet zināt. Ja jūs pazīstat kādu no baltajiem, atzīmējiet!"

"Es to labprāt izdarīšu. Tas taču nav nelikumīgi?"

"Nē, bet īpaš i par to nevienam nestāstiet. Man sarakstu vajag trešdienas rītā."

"Jūs esat šefs."

Tanks dabūja pēdējo no sarakstiem. Etele bija Harija Reksa sarakstu pārrakstījusi un nokopējusi divpadsmit kopijas.

Tās bija nodotas un nosūtītas uzticamiem cilvēkiem: Lūsienam, Stenam Atkavadžam, Tankam, Dellai Kafijas namā, advokātam Karavejā, ko sauca par Rolandu Isomu, un ari Ozijs vienu tādu dabūja.

Apmēram piecus kilometrus no traktiera bija maza, glīta koka mājiņa, kur Etele un Bads Tvitiji bija pavadījuši četrdesmit gadus. Tā bija jauka

mājiņa, pilna atmiņām par bērnu audzināšanu, lai ari tie visi bija izklīduši ziemeļos. Atpalikušais dēls, kas tik ļoti izskatījās pēc Lūsiena, dzīvoja Maiami. Māja tagad bija apklususi. Bads nebija gadiem ilgi strādājis, jau kopš viņa pirmās triekas 1975. gadā. Infarktam bija sekojušas divas stipras triekas un vairākas nelielas. Viņa dienas bija skaitītas, un viņš jau sen bija pieradis pie domas, ka reiz ķers tāda trieka, ka viņš turpat uz verandas, šķinot pupas, nogāzīsies. Vai tā viņš vismaz cerēja.

Pirmdienas vakarā viņš tiešām sēdēja verandā, šķina pupas un klausījās Kardinālu beisbola spēles radio pārraidi. Etele strādāja virtuvē. Astotās spēles daļas beigās, kad Kardināli bija pie sišanas un divi no viņiem jau uz bāzes paliktņa, viņš mājas galā izdzirdēja troksni. Bads pagrieza radio klusāk. Droši vien suns. Troksnis atkārtojās. Bads piecēlās un aizgāja līdz mājas galam. Pēkšņi milzīgs tēls, ģērbts melnā un ar neganti sarkanmelm nokrāsotu seju, izlēca no krūmiem, sagrāba Badu un norāva to no verandas Bada ciešanu pilno kliedzienu virtuvē nevarēja dzirdēt. Cits tāpat ģērbts tēls piebiedrojās un sagrāba veco viru no mugurpuses. Viņi aizvilka Badu līdz priekšējām kāpnēm, un, vienam viņu turot, otrs sita pa Bada vēderu un seju. Dažu minūšu laikā Bads bija bez samaņas. Kad Etele izdzirda troksni un skrēja skatīties, trešais viņu sagrāba, nejauki izgrieza viņai roku aiz muguras un tā turēja, lai viņa varētu redzēt, ko dara ar viņas vīru. Etele nevarēja ne pakustēties, ne kliegt. Uz ietves piecus metrus no vardarbības vietas lepni stāvēja trīs vīrieši, ģērbti baltos apmetņos ar klana augstākā ranga kapucēm, no kurām karājās sarkanbaltas maskas, aizklājot sejas. Viņi bija iznākuši no tumsas un skatījās klusēdami.

Pēc ilga, moku pilna brīža sitieni vairs nesāpēja. "Pietiek," teica vadonis, kas stāvēja vidū. Trīs melnā tērptie bandīti aizskrēja. Etele noskrēja pa kāpnēm un sabruka pār savu sadauzīto vīru. Trīs baltā tērptie arī pazuda.

Džeiks atstāja slimnīcu pēc pusnakts. Bads bija vēl dzīvs, bet situācija— bezcerīga. Bez lauztajiem kauliem viņš bija pārcietis ari smagu infarktu. Etele bija sākusi bļaut uz Džeiku.

"Jūs teicāt, ka nav nekā bīstama!" viņa ķērca. "Tagad pastāstiet to manam vīram! Tā visa ir jūsu vaina!"

Viņš bija klausījies, kā Etele kliedz un vaimanā, un apmulsums pārvērtās niknumā. Viņš paskatījās uz mazo radu pulciņu nelielajā uzgaidāmajā telpā. Jā, viņu acis likās sakām — tā ir jūsu vaina, Džeik.

28

Gvena piezvanīja uz biroju agri otrdienas rītā, un pa tālruni atbildēja jaunā sekretāre Elena Roārka. Viņa mocījās ar biroja tālruni tikām, kamēr tas salūza, un tad, piegājusi pie kāpnēm, kliedza: "Džeik, zvana Heilija sieva."

Viņš aizcirta grāmatu un pagrāba tālruni. "Hallo?"

"Džeik, vai jūs esat aizņemts?"

"Ļoti, ļoti. Kas jums padomā?"

Gvena sāka raudāt. "Džeik, mums vajadzīga nauda. Mums vairs nav, un ir kaudze nemaksātu rēķinu. Es neesmu divus mēnešus kārtojusi hipotēkas maksājumus, un banka zvana ik dienas. Es nezinu, kam citam prasīt palīdzību."

"Kā ir ar jūsu ģimeni?"

"Viņi ir nabadzīgi cilvēki, Džeik. Viņi mūs pabaros un apģērbs, bet viņi nemaksās hipotēkas maksājumus vai rēķinus."

"Vai esat runājusi ar Kārlu Lī?"

"Par naudu — nē. Vismaz ne pēdējā laikā. Viņš jau nekā cita nevar darīt kā rūpēties, un Kungs zina, ka viņam ir daudz rūpju."

"Un kā ar baznīcām?"

"Nav redzēts ne cents."

"Cik jums vajag?"

"Vismaz piecus simtus, lai panāktu nokavēto. Par nākamo mēnesi es nedomāju. Par to domāšu vēlāk."

Deviņi simti mīnus pieci simti atstāja Džeikam četrus simtus. Tam nu gan vajadzēja būt pasaules rekordam: četri simti dolāru par pirmās klases slepkavības prāvu! Pēkšņi viņam kaut kas ienāca prātā.

"Vai jūs varētu būt manā birojā četrpadsmitos?"

"Man jāņem līdzi bērni."

"Kāpēc ne? Vai varēsit?"

"Es būšu."

Džeiks nolika klausuli un meklēja tālruņa katalogā mācītājā Olija Eigija tālruņa numuru. Mācītājs bija baznīcā. Džeiks viņam fleitēja par to, ka jāsatiekas saskaņot Heilija prāvu un Eigija liecību. Viņš teica, ka Eigija liecība būs svarīga. Eigijs piekrita satikties četrpadsmitos.

Heiliju cilts bija pirmā. Džeiks viņus apsēdināja ap konferenču galdu. Bērni šo telpu atcerējās no preses konferences, un viņus iespaidoja garais galds ar mīkstajiem krēsliem, kas tik viegli grozījās, un iespaidīgā biezu grāmatu virkne. Kad mācītājs ieradās, viņš apkampaG venu un noglāstīja bērnus, īpaši Toņu.

"Ilgi tas nebūs, mācītāja kungs," Džeiks iesāka. "Bet mums ir daži jautājumi jānokārto. Jūs un pārējie melnie mācītāji jau vairākas nedēļas

vācat naudu Heilijiem. Un jūs to esat darījuši spoži. Pāri par sešiem tūkstošiem dolāru. Es nezinu, kur nauda pašlaik atrodas, un tas mani neinteresē. Jūs šo naudu piedāvājāt NAACP advokātiem, bet, kā jūs zināt, viņi šai prāvā nepiedalīsies. Esesmuadvokāts, vienīgais advokāts, kas Kārlu Lī pārstāvēs, un vismaz līdz šim nauda nav man piedāvāta. To es negaidīju. Liekas, ka jūs neinteresē tas, kādu aizstāvību Karls Lī saņems, ja jums nav iespējas to izvēlēties. Tas man nerūp, tas nav svarīgi. Bet man mācītāja kungs, ļoti nepatīk tas, ka nekas — un, es atkārtošu,— galīgi nekas no šīs naudas nav nonācis Heiliju ģimenes rokās. Tā ir, Gvena?"

Viņas tukšā sejas izteiksme bija lēnām pārvērtusies izbrīnītā, tad neticīgā un tad dusmīgā, kad viņa pagriezās pret mācītāju.

"Seši tūkstoši dolāru!" viņa čukstēja.

"Pēc pēdējām ziņām — pāri par sešiem tūkstošiem dolāru," piezīmēja Džeiks, "kas guļ kādā bankā, kamēr Karls Lī sēž cietumā. Gvena nevar atrast darbu, rēķini stāv nemaksāti, un viņiem draud atņemt māju. Tātad, mācītāja kungs, ko jūs plānojat darīt ar šo naudu?"

Eigijs pasmaidīja un teica ļoti glumā balsī: "Tā nav jūsu darīšana."

"Bet tā toties ir mana darīšana," Gvena uzsprāga. "Jūs lietojāt manu vārdu un manas ģimenes vārdu, kad jūs naudu vācāt. Tā taču bija, mācītāja kungs? Es pati to visu dzirdēju. Jūs stāstījāt visai draudzei, ka ta ir mīlestības nauda ģimenei. Es domāju, ka nauda izgājusi advokāta izdevumiem vai kaut kam citam. Bet šodien es uzzinu, ka tā guļ bankā. Vai jūs to grasāties paturēt, vai?"

TasEigiju neiespaidoja. "Lūdzu,mirkli miera, Gvena. Mēsdomājām, ka nauda ir jāizdod Karla Lī labā. Viņš nošīs naudas atteicās tad, kad viņš noraidīja sadarbību ar NAACP advokātiem. Tāpēc es prasīju Reinfelda kungam, ko ar šo naudu darīt. Un viņš ieteica to glabāt apelācijai."

Džeiks paliecās uz priekšu, lai atsistu šo taisnošanos, bet sakoda zobus. Ar šo muļķi nebija ko strīdēties, jo viņš nesaprastu tā kā tā.

"Es nesaprotu," teica Gvena.

"Tas ir ļoti vienkārši," mācītājs teica ar saprotošu smaidiņu. "Reinfelda kungs teica, ka Kārlu Lī noteikti notiesās, jo viņš atteicās pieņemt NAACP advokātus. Tāpēc būs vajadzīga apelācija, vai ne? Un tad, kad Džeiks zaudēs, Karls Lī taču meklēs citu advokātu, lai izglābtu savu dzīvību. Tad mums vajadzēs Reinfeldu, un tad mums būs nepieciešama nauda. Tāpēc, kā redzat, naudu vajadzēs Karlam Lī."

Džeiks pašūpoja galvu un klusi izlamājās. Viņš lamāja Reinfeldu vairāk nekā Eigiju.

Gvenas acis pārplūda asarām, un viņa savilka dūres. "Es to visu nesaprotu, un es to negribu saprast. Bet to gan es zinu, ka man ir galīgi apnicis ubagot pārtiku, paļauties uz citiem, un man īpaši ir apnicis bēdāties par to, ka es zaudēšu māju."

Eigijs izskatījās bēdīgs. "Es saprotu, Gven, bet…"

"Un ja jums ir seši tūkstoši mūsu naudas bankā, tad ir nepareizi daļu mums nedot. Mums ir pietiekami jēgas to izdot nepieciešamām vajadzībām."

Karls Lī, juniors, un Džārviss mierināja māti un nikni skatījās uz mācītāju.

"Bet nauda ir Karlam Lī."

"Labi," Džeiks klusi teica. "Vai jūs esat to saskaņojis ar Kārlu Lī? Vai jūs esat viņam prasījis, kā naudu izlietot?"

No Eigija sejas pazuda blēdīgais smaidiņš, un viņš neērti pagrozījās krēslā. "Karls Lī labi zina, ko mēs darām," viņš nepārliecinoši teica.

"Pateicos. Bet to es jums neprasīju. Paklausieties uzmanīgāk. Vai jūs esat Karlam Lī prasījis, ko ar naudu iesākt?"

"Man liekas, ka tas ar viņu ir pārrunāts," Eigijs meloja.

"Paskatīsimies," Džeiks teica. Viņš piecēlās un aizgāja līdz mazajam birojam blakus konferenču telpai. Mācītājs izskatījās nervozs, gandrīz vai panikā. Džeiks atvēra durvis, un Karls Lī un Ozijs nevērīgi iesoļoja telpā. Bērni ieaurojās un aizskrēja pie tēva. Eigijs izskatījās drūms.

Pēc pāris minūtēm apkampienu un skūpstiņu Džeiks nolēma mācītāju piespiest pie sienas. "Nu un tagad, mācītāja kungs, pavaicājiet Karlam Lī, kā viņš vēlas izdot savus sešus tūkstošus dolāru."

"Tie īsti nav viņa," blēja Eigijs.

"Un arī ne īsti jūsu," izšāva Ozijs.

Karls Lī nocēla Toņu no ceļgala, aizgāja līdz krēslam, kur sēdēja Eigijs, un draudoši apsēdās uz galda malas. "Es jums to izstāstīšu traki vienkārši, sludinātāj, tā lai pat jūs to saprastu. Jūs šo naudu savācāt manā vārdā, manai ģimenei. Jūs to savācāt no šī apriņķa melnajiem, un jūs to savācāt, solot, ka tas palīdzēs man un manai ģimenei. Jūs melojāt. Jūsšo naudu savācāt, lai iespaidotu NAACP, ne manai ģimenei. Jūs melojāt baznīcā, jūs melojāt laikrakstos un jūs melojāt visur kur."

Eigijs pārlaida acis istabai. Visi, ieskaitot bērnus, uz viņu skatījās un piekrītoši māja.

Karls Lī uzlika kāju Eigija krēslam un paliecas tuvāk. "Ja mēs šo naudu nedabūsim, es katram nigerim izstāstīšu, ka jūs esat blēdis. Es apzvanīšu visus draudzes locekļus, jo tā ir mana draudze, un izstāstīšu, ka jūs mums naudu nedodat. Un tad, kad es tikšu galā, jūs nākamajā svētdienā nevarēsiet savākt ne divus dolārus. Un tad pazaudēsiet jūsu elegantos kadiljakus un jūsu glītos uzvalkus. Un jūs pat varētu pazaudēt savu baznīcu, jo es visiem ieteikšu iet uz citu draudzi."

"Vai jūs beidzāt?" Eigijs prasīja. "Ja jūs beidzāt, tad man jāsaka, ka man ārkārtīgi sāp tas, ka jūs un Gvena tā par mani domājat."

"Bet tā mēs jūtamies, un mani absolūti neinteresē, cik jūs tas sāpina."

Uz priekšu panāca Ozijs. "Es viņiem piekrītu, mācītāj Eigij, pareizi jūs neizdarījāt, un to jūs zināt."

"Vai, kā tas sāp, Ozij! Kā tas sāp, ja to dzirdu no jums!"

"Ziniet, kas sāpēs vēl daudz vairāk? Nākamo svētdien mēs abi ar Kārlu Lī būsim Dievkalpojumā. Es viņu agri svētdien izzagšu no cietuma, un mēs mazliet pabraukāsimies. Ap to laiku, kad jūs esat gatavs svētrunai. Mēs ienāksim baznīcā, aiziesim līdz kancelei. Ja jūs būsiet mums pa kājām, es jums uzlikšu rokus dzelžus, un Karls Lī teiks svētrunu. Viņš izstāstīs jūsu draudzei, ka nauda, ko viņi tik devīgi ziedoja, vēl arvien ir jūsu kabatā un ka Gvena un puikas pavisam drīz pazaudēs māju tāpēc vien, ka jūs gribējāt paspīdēt NAACP priekšā. Viņš teiks, ka jūs viņiem melojāt. Viņš varbūt runās kādu stundu. Un pēc tam es teikšu pēcvārdu. Es viņiem izstāstīšu, kāds melis un blēdīgs nigeris jūs patiesībā esat. Es pastāstīšu, kā jūs toreiz Memfisā nopirkāt zagtu īinkolnu un gandrīz nonācāt cietumā. Par naudu, ko jūs zem galda saņemat no ikviena bēru nama par katru mirušo. Par to reizi, kad jūs apcietināja par braukšanu dzērumā un es to varēju jums nokārtot. Un es vēl pastāstīšu…"

"Lūdzu, to gan ne, Ozij," lūdzās Eigijs.

"Tā vai tā es pastāstītu par to mazo, netīro noslēpumu, ko tikai mēs divi vien zinām, par to skaisto puskailo nēģerieti…"

"Kad jūs to naudu gribat?"

"Cik drīz jūs to varēsiet dabūt?" Karls Lī uzstāja.

"Šausmīgi, ārkārtīgi, neticami drīz," Eigijs novaidējās.

Džeiks un Ozijs atstāja Heilijus vienus un uzkāpa augšā, kur Elena lielajā birojā bija ierakusies grāmatu kaudzē. Džeiks viņu iepazīstināja ar Oziju, un visi trīs apsēdās ap galdu.

"Kā iet maniem čomiņiem?" Džeiks vaicāja.

"Dinamīta zeļļiem? Viņi atveseļojas pavisam ātri. Mēs viņus paturēsim slimnīcā, kamēr prāva beigsies. Mums viņu durvīm ir atslēga un bruņots sargs. Viņi nekur nepazudīs."

"Un kā sauc viņu ekspertu?"

"Mēs vēl arvien nezinām. Pirkstu nospiedumi ir aizsūtīti, ziņu nav. Varbūt viņam nekur pirkstu nospiedumu nav. Un viņš nerunā."

"Otrs ir vietējais?" prasīja Elena.

"Jā, Terels Grists. Iedomājieties tikai, viņš mūs gatavojas iesūdzēt tiesā par ievainojumiem aresta laikā."

"Es nesaprotu, kā to visu varēja tā noklusēt," brīnījās Džeiks.

"Es tāpat. Protams, ne Grists, ne X kungs nerunās, mani puiši arī ne. Paliekat jūs un sekretāre."

"Un Lūsiens, bet es viņam neteicu."

"A, tad jau tāpēc."

"Kad jūs ierosināsiet pret viņiem sākt lietu?"

"Pēc prāvas mēs viņus pārvedīsim uz cietumu un sāksim dokumentācijas darbus. Tā ir mūsu darīšana."

"Kā klājas Badam?"

"Es tur biju apskatīt dinamīta puišus un nogāju pie Eteles. Kritiskā stāvoklī, bez pārmaiņām."

"Kas vainīgs?"

"Noteikti klans. Baltie tērpi un viss cits. Tas viss sakrīt. Vispirms tas degošais krusts, tad dinamīts, tad Bads, visi tie draudi. Un mums ir informētājs."

"Kas?"

"Dzirdējāt pareizi. Sauc sevi par Mikīpelīti. Piezvanīja uz mājām svētdien un teica, ka esot izglābis jūsu dzīvību. Tā nigera advokāta, kā viņš teica. Klans tagad ir atdzimis Forda apriņķī. Izveidojuši kaut ko tādu, ko sauc par klavernu."

"Kas tur pieder?"

"Viņš uz sīkumiem neiziet. Zvanīs tikai tad, ja klans kādu taisās ievainot."

"Tas ir jauki. Vai viņam var uzticēties?"

"Viņš izglāba jūsu dzīvību."

"Tas ir labs arguments. Vai viņš ir klana biedrs?"

"Neteica. Viņi ir pieteikuši lielu parādi ceturtdien."

"Klans?"

"Jā. NAACP būs masu sapulce rīt tiesas nama priekšā. Arī viņiem būs parāde. Klans ceturtdien apsolījis mierīgu parādi."

"Cik viņu būs?"

"Pelīte to neteica. Kā jau sacīju, viņš ar sīkumiem nenodarbojas."

"Klans soļos Klantonā. To ir grūti saprast."

"Jā, tā ir smaga lieta," piekrita Elena.

"Kļūs smagāk," Ozijs nopūtās. "Es esmu gubernatoram lūdzis, lai viņš tur lielceļu patruļu gatavībā. Šī varētu būt grūta nedēļa."

"Vai varat iedomāties, ka Nūss arvien vēl ir ar mieru te noturēt prāvu?" teica Džeiks.

"Tā ir par lielu pārcelšanai. Tai būs parādes un klans visur kur." 'Tā jau laikam ir taisnība. Kur ir mans zvērināto saraksts?" "Jūs to dabūsiet rīt."

Otrdien pēc vakariņām Džo Franks Perimens sēdēja verandā ar vakara laikrakstu un zelēja tabaku, reizēm izspļaujot cauri reliņiem. Tas tā notika katru vakaru. Līla pabeigs mazgāt traukus, ielies katram lielu glāzi ledus tējas, un tad viņi sēdēs verandā līdz tumsai, runājot par ražu, mazbērniem un mitrumu gaisā. Viņi dzīvoja aiz Kara vejas, uz trīsdesmit glīti apkoptiem hektāriem zemes, ko Džo Franka tēvs bija nozadzis depresijas' laikā. Viņi bija klusi, strādīgi, ticīgi ļaudis.

Pēc vēldažiem spļāvieniem cauri reliņiem Perimenu garajā grantētajā braucamceļā iegriezās pikaps un apstājās. No tā izkāpa pazīstams vīrs. Vils Tīrss, agrākais Forda apriņķa pārvaldnieku priekšsēdis. Vils bija kalpojis apriņķim sešus termiņus jeb divdesmit četrus gadus. Pēdējās vēlēšanās viņš bija zaudējis ar septiņām balsīm. Perimens bija allaž balsojis par Tīrsu, jo tā kādreiz varēja dabūt kaudzi grants vai cementa maisu.

"Labvakar, Vil," teica Džo Franks, kad ciemiņš pārgāja mauriņam un uzkāpa pa kāpnēm.

"Labvakar, Džo Frank." Viņi sadevās rokās un apsēdās verandā.

"Iedod mazliet tabakas," Tīrss sacīja.

"Lūdzu. Kas tevi te atvilka?"

"Braucu garām, iedomājos par Līlas ledus tēju un pēkšņi sāka slāpt. Nebijām arī labu laiku redzējušies."

Viņi sēdēja un runāja, zīda tabaku un spļāva, dzēra ledus tēju, kamēr bija tumšs un sāka nākt odi. Lielāko daļu laika viņi runāja par sausumu, jo Džo Franks to sāka, sakot, ka šis ir trakākais sausums desmit gadu laikā, jo no jūnija trešās nedēļas nav bijis ne pilītes lietus. Un, ja nebūs, tad no kokvilnas jāatvadās. Sojas pupas vēl izdzīvos, bet ar kokvilnu ir cauri.

"Saki. Džo Frank, es dzirdēju, ka tev ir pavēste ierasties uz tiesu zvērināto noklaušināšanai."

"Jā, diemžēl. Kā tu to zini?"

"Neatceros, kaut kur dzirdēju."

"Es nezināju, ka to tā visi zina."

' ASV lielā banku krizc 1929.-1932. gadā, kas ar laiku iespaidoja visu pasauli.

"Laikam kāds Klantonā par to šodien runāja. Man bija darīšanas tiesas namā. Tur es par to dzirdēju. Tā nigera prāvai, tu zini."

'Tā jau man likās."

"Kā tu juties, kad tas nigeris nošāva tos baltos puišus?"

"Es nu gan viņu nevaru vainot," ieteicās Līla.

"Jā, bet nevar tak ņemt likumu savās rokās," Džo Franks sievai izskaidroja. "Tāpēc mums ir tiesu sistēma."

"Es jums pateikšu, kas man rūp," teica Tīrss, "tā vājprāta lieta. Viņi teiks, ka tas nigeris šaušanas laikā bija vājprātīgs, un panāks attaisnošanu. Tā kā tas idiots,kas sašāva Reigenu. Tas ir nesmuks veids, kā to darīt. Un bez tam tie ir tīrie meli. Tas nigeris bija izplānojis šos puišus nogalināt un tikai sēdēja, un gaidīja izdevību. Tā bija asinskāra slepkavība."

"Un ja nu tā būtu tava meita. Vil?" prasīja Līla.

"Es atļautu tiesai to nokārtot. Kad mēs te noķeram kādu izvarotāju, īpaši nigeri, mēs viņu parasti ieslēdzam. Pārčmana cietums ir pilns ar izvarotājiem, ko nekad neatbrīvos. Te nav ne Ņujorka, ne Kalifornija, kur slepkava var izbēgt no soda. Te mums ir laba sistēma, un vecais tiesnesis Nūss nav nekāds mīkstpēdiņš. Nē, nē, šīs lietas ir jāatstāj izšķirt tiesai. Mūsu sistēma nepastāvēs, ja mēs ļausim cilvēkiem,īpaši nigeriem, kārtot tieslietas ar ieroci rokās. Un tas mani tiešām baida. Pieņemsim, ka šo nigeri attaisnos. Un viņš izies no turienes kā brīvs cilvēks. Viss apriņķis zinās, un nigeri sajuks prātā aiz sajūsmas. Katrreiz, kad kāds nigeri kaut kā aizskars, viņš nogalinās, bet tiesa teiks, ka viņš bija sajucis, to darot, un attaisnos. Tās ir šīs prāvas īstās briesmas.

"Jā, nigeri ir jātur pie kārtības," teica Džo Franks.

"Pareizi sacīts! Un, ja Heiliju attaisnos, neviens no mums vairs nebūs drošs. Katrs nigeris nēsās ieroci un tikai meklēs, kur to lietot."

"Par to es tā īsti nebiju domājis," atzinās Džo Franks.

"Es tikai ceru, ka tu rīkosies pareizi. Es ceru, ka tu būsi zvērinātājos. Mums tur vajadzēs cilvēkus, kam mazliet saprašana."

"Diez kāpēc viņi izvēlējās mani?"

"Viņi esot izvadājuši simt piecdesmit pavēstes. Un ap simt būšot klāt."

"Un kādas ir manas iespējas tikt izvēlētam?"

"Viens no simta," smējās Līla.

"Tad es jūtos labāk. Man tak nav laika tur kvernēt, man ir ferma un viss kas cits."

"Jā, bet mums tevi tiešām vajadzētu tais zvērinātajos," piekodināja Tīrss.

Tad sarunas aizklīda uz vietējo politiku, par jauno pārvaldnieku priekšsēdi un par bēdīgo stāvokli, kādā tagad ir lielceji. Tumsa Perimeniem nozīmēja gultu. Tīrss teica ar labu nakti un aizbrauca mājās. Tur viņš apsēdās pie galda ar kafijas krūzi un vēlreiz pārbaudīja zvērināto sarakstu. Viņa draugs Rūfuss būs ļoti iepriecināts. Seši vārdi bija pasvītroti Vila sarakstā, un viņš bija apciemojis visus sešus. Viņš bija pievilcis krustiņus visiem vārdiem. Tie būs labi zvērinātie, cilvēki, ar kuriem Rūfuss varēs rēķināties savā nemitīgajā cīņā par miera un kārtības uzturēšanu Forda apriņķi. Daži bija spurojušies pretim, bet, kad viņu labais un uzticamais draugs Vils Tīrss bija viņiem izstāstījis par taisnīgumu, tad arī viņi bija gatavi notiesāt.

Jā, Rūfuss būs ļoti iepriecināts. Un tāpēc jaunais Džeisons Tīrss, brāļadēls, nenonāks cietumā par narkotiku pārdošanu.

Džeiks ar dakšiņu bakstīja ārkārtīgi taukainu cūkas karbonādi ar sviesta pupām un skatījās, ka Elena dara to pašu. Lūsiens sēdēja galda galā, ēdienu ignorēja, turēja rokā glāzi un stāstīja par katru, ko viņš zvērināto sarakstā pazina. Lūsiens bija vairāk piedzēries nekā parasti. Lielāko daļu viņš nepazina, bet runāja par tiem tā kā tā. Tas Elenu amizēja, un viņa atkārtoti mirkšķināja savam šefam.

Lūsiens nometa sarakstu uz galda, nogrūžot ari dakšiņu, un rēca pēc Sēlijas.

"Vai zināt, cik Forda apriņķi ir ACLU biedru?" viņš prasīja Elenai.

"Vismaz astoņdesmit procenti iedzīvotāju," viņa domāja.

"Viens. Es. Es biju pirmais šī apriņķa vēsturē un acīmredzot arī pēdējais. Cilvēki te ir muļķi, Roārk. Viņi nesaprot civiltiesību vērtību. Viņi ir labā spārna konservatīvie un fanātiski republikāņi kā mans draugs Džeiks."

"Tā nu gan nav. Es katru nedēļu vismaz vienu reizi ēdu pie Kloda."

"Un tas jūs padara par progresīvu personu?"

"Nē, radikālu."

"Man liekas, ka jūs esat republikānis."

"Lūsien, jūs varat teikt sliktas lietas par manu sievu, māti vai apcelt manus senčus, bet nesauciet mani par republikāni."

"Jūs izskatāties pēc republikāņa," smaidīja Elena.

"Nu tad jau viņš izskatās pēc demokrāta," ņurdēja Džeiks, rādot uz Lūsienu.

"Dabīgi. Es zināju, ka viņš ir demokrāts, kad pirmoreiz satikāmies."

"Tad es esmu republikānis."

"Redz! Redz!" kliedza Lūsiens. Viņa glāze nokrita uz grīdas un saplīsa. "Selij!!! Roārk, vai zināt, kas bija trešais Misisipi baltais, kas iestājās NAACP?"

"Rūfuss Baklejs?" minēja Džeiks.

"Es. Lūsiens Vilbanks. Iestājos 1967. gadā. Baltie uzskatīja, ka esmu galīgi sajucis."

"Ej nu, ej," tā Džeiks.

"Protams, melnie jeb nēģeri, kā mēs viņus toreiz saucām, arī domāja, ka es neesmu īsti pie prāta. Pie velna, toreiz visi mani uzskatīja par traku."

"Vai viņi ir mainījuši uzskatus?" turpināja Džeiks.

"Aizveries, republikāni. Roārk, kā būtu, ja jūs pārceltos uz Klantonu un mēs nodibinātu firmu, kas darbotos tikai ALCU tieslietās. Pie velna, atsauciet savu veco no Bostonas, un mēs viņu padarīsim par partneri."

"Kāpēc jūs vienkārši nepārceļaties uz Bostonu?" interesējās Džeiks.

"Un kāpēc jūs neejat pie velna?"

"Kā mēs šo firmu sauksim?" prasīja Elena.

"Par trako namu," piezīmēja Džeiks.

"Vilbanks, Ro un Arka, advokātu firma."

"Un no visiem trim nevienam nav licences praktizēt."

Lūsiena plakstiņi katrs svēra vairākus kilogramus. Viņa galva nokrita uz priekšu bez piepūles. Viņš skaļi uzsita pa Sēlijas dibenu, kad viņa gāja garām.

"Tas bija prasti, Džeik," viņš teica pavisam nopietni.

"Roārk," turpināja Džeiks, imitējot Lūsienu. "Kas bija pēdējais advokāts, kam Misisipi Augstākā tiesa uz visiem laikiem atņēma licenci?"

Elena patīkami uzsmaidīja abiem vīriešiem un neteica neko.

"Roārk," Lūsiens skaļi sacīja, "uzminiet tā advokāta vārdu, ko nākamo izmetīs no biroja." Viņš aiz sajūsmas rēca, kliedza un kratījās. Džeiks pamirkšķināja Elenai.

Tad viņš nomierinājās un prasīja: "Kas tā par sapulci rītvakar?"

"Es gribu pārrunāt zvērināto sarakstu ar jums un pāris citiem."

"Ar ko?'

"Hariju Reksu, Stenu Atkavadžu, varbūt vēl kādu."

"Kur?"

"Astoņos vakarā manā birojā un bez alkohola."

"Tas ir mans birojs, atceraties? Es atvedīšu kasti viskija, ja tā gribēšu. Eku uzcēla mans vectēvs, vai ne?"

"Kā es to varu aizmirst?"

"Roāric, piedzersimies!"

"Nē, paldies, Lūsien. Tās bija labas vakariņas un samnas, bet man jāatgriežas Oksfordā."

Viņi piecēlās un atstāja Lūsienu pie galda. Džeiks atteicās, kā bija parasts, sēdēt uz lieveņa. Elena aizbrauca, un viņš uzgāja savā pagaidu guļamistabā. Viņš bija apsolījis Karlai mājās negulēt. Viņš piezvanīja sievai. Hannai un viņai pašai klājās labi. Viņa bija ļoti norūpējusies. Džeiks nepieminēja Badu Tvitiju.

29.

Vesela kolona pārbūvētu skolas autobusu, katrs citādā krāsā. Katram autobusam bija abās pusēs uzkrāsots baznīcas vārds. Autobusi agrā trešdienas pēcpusdienā lēnām apbrauca ap tiesas namu. To bija pavisam trīsdesmit viens. Tie bija piebāzti ar melnajiem, galvenokārt veciem cilvēkiem, kas veltīgi mēģināja atvairīt smacējošo karstumu ar papīra mutautiņiem. Pēc trim apļiem ap tiesas namu pirmais autobuss apstājās pie pasta, un trīsdesmit vienas durvis atvērās. Cilvēki autobusus atstāja trakā steigā. Viņus virzīja uz nojumi, kas bija uzcelta pie tiesas nama un kur mācītājs Olijs Eigijs izkliedza instrukcijas un bars sieviešu izdalīja zili baltus plakātus: ATBRĪVOJIET KĀRLU Lī HEILUU! Sānielas laukuma virzienā ātri piepildījās, simtiem mašīnu lēnām virzoties uz tiesas nama pusi. Kad tālāk pabraukt nevarēja, braucēji izkāpa, mašīnas turpat vienkārši atstājot, un nopietnām sejām gāja laukuma virzienā. Viņi grozījās ap nojumi, gaidot plakātus, un tad meklēja zem ozoliem vai magnolijām ēnu un draugus, ar ko aprunāties. Atbrauca arī krietns skaits baznīcas autobusu un, nevarēdami piebraukt laukumam, novietojās pie Kafijas nama.

Pirmo reizi šai gadā temperatūra bija sasniegusi 38°C un taisījās kāpt vēl augstāk. Debesīs nebija ne mākonīša, kas aizsegtu dedzinošo sauli, ne vējiņa, kurš aizdzītu lielo mitrumu. Krekls pielipa vīrieša mugurai piecpadsmit minūšu laikā ēnā, piecās saulē, un vārgākie vecīši meklēja patvērumu tiesas namā.

Pūlis turpināja pieaugt. Lai arī vairums bija vecāku ļaužu, bija arī diezgan jaunu, niknu cilvēku, kas nebija varējuši piedalīties milzīgajos sešdesmito gadu civiltiesību nemieros un saskatīja še labu iespēju kliegt un protestēt, dziedāt "Mēs uzveiksim!"' un vispār svinēt to, ka viņi bija melni un viņus apspieda balto pasaulē. Viņi slaistījās apkārt, gaidot, kad kāds sāks kaut ko darīt. Beidz ot trīs skolnieki aizmaršēja līdz tiesas nama

' We sliall overcome, Mārtiņa Lutera Kinga vadīto 1960. gadu lielo protesta demonstrāci ju dziesma.

ieejas kāpnēm, pacēla savus plakātus un sāka kliegt. "Atbrīvojiet Kārlu Lī! Atbrīvojiet Kārlu Lī!"

Pūlis uz vietas to uzķēra.

"Atbrīvojiet Kārlu Lī!"

"Atbrīvojiet Kārlu Lī!"

"Atbrīvojiet Kārlu Lī!"

Viņi pameta ēnu un tiesas namu un virzījās kopā tur, kur tagad bija uzstādīts mikrofons un skaļruņi. Viņi kliedza reizē, ne kādam, ne uz kurieni, bet vienkārši jauno kaujas saucienu.

"Atbrīvojiet Kārlu Lī!"

"Atbrīvojiet Kārlu Lī!"

Tiesas nama logi atsprāga, un ierēdņi un sekretāres izliecās, lai apbrīnotu skatu zem viņiem. Rēcienus varēja dzirdēt kvartālus attālu, un mazie veikaliņi un biroji uz vietas iztukšojās. īpašnieki un pircēji sastājās uz ietvēm un skatījās, mutes papletuši. Demonstranti ievēroja, ka nu ir skatītāji, un šī uzmanība aizkurināja saucienus, kas pieauga spēkā un ātrumā. Maitas putni bija to vien gaidījuši un tagad drāzās uz priekšu ar mikrofoniem un video kamerām.

Ozijs un viņa vīri virzīja satiksmi, kamēr tā pilnīgi apstājās. Un, lai arī viņi tur bija, nelikās, ka viņus vajadzēs.

Eigijs un katrs pilna amata, pusslodzes, atvaļināts vai vēl neizredzēts melnais mācītājs no trim apriņķiem lēnām virzījās cauri melnajām, nosvīdušajām un kliedzošajām sejām uz mikrofonu pusi. Redzot mācītājus, pūlis kļuva vēl skaļāks, un nu skaņa atstāja pilsētas robežas un atskanēja apkārtējos laukos. Tūkstoši melno vicināja savus plakātus un izbļāva plaušas. Eigijs.šūpojās viņiem līdzi. Viņš lēkāja aiz mikrofona. Viņš ar citiem mācītājiem sasita plaukstas. Viņš vadīja saucienus kā diriģents. Viņu vajadzēja redzēt!

"Atbrīvojiet Kārlu Lī!"

"Atbrīvojiet Kārlu Lī!"

Eigijs savus cilvēkus saputoja puslīdz ciešā masā, un tad, kad viņa ļoti piedzīvojusī acs uztvēra pirmo pagurumu, viņš piegāja pie mikrofona un lūdza klusumu. Tagad pūlis bija tikai ļoti skaļš. Un tad apklusa. Eigijs lūdza atbrīvot vietas priekšā tā, lai prese varētu darīt savu darbu. Un tad viņš lūdza pilnīgu klusumu, lai viņi varētu griezties pie tā Kunga ar lūgšanu. Mācītājs Rūsevelts tam Kungam piedāvāja lūgšanu maratona garumā, izcilu, atskaņām pilnu lūgšanu, kas daudziem lika acīm asarot.

Kad viņš beidzot sacīja: "Amen!", milzīga melnā ar spilgti sarkaniem matiem piegāja pie mikrofona un atvēra savu lielomuti. "Mēs uzveiksim" pirmais pants plūda zemā, bagātīgi maigā balsī kā varena upe. Mācītāji aiz viņas tūliņ sāka sist plaukstas un šūpoties ritmā. Divi tūkstoši viņai piebiedrojās neticami labā harmonijā. Bēdīgā apsolīšanas himna skanēja pāri pilsētiņai.

Kad dziesma beidzās, kāds iekliedzās "Atbrīvojiet Kārlu Lī!", un kliegšana sākās atkal. Bet Eigijs viņus viegli apklusināja un, izvilcis papīrus no kabatas, sāka savu svētrunu.

Kā bija gaidāms, Lūsiens ieradās vēlu un puspilnā. Viņš atnesa pudeli un no tās piedāvāja Džeikam, Atkavadžam un Harijam Reksam, bet visi atteicās.

"Ir bez ceturkšņa deviņi, Lūsien," Džeiks bārās, "un mēs esam gandrīz stundu gaidījuši."

"Vai man par šo maksās, vai?" Lūsiens prasīja.

"Nē, bet es jūs lūdzu te būt precīzi astoņos."

"Un jūs man arī aizliedzāt nest līdzi pudeli. Un es jūs informēju, ka šī ir mana māja, ko uzbūvēja mans vectēvs, ko es jums izīrēju, pie tam par ļoti zemu īri, un tāpēc es te nākšu un iešu, kā gribēšu, — ar pudeli vai bez tās."

"Ir jau labi. Vai jūs…"

"Ko tie melnie tur pāri ielai dara, staigājot ap tiesas namu tumsā?"

"To sauc par sveču gājienu. Viņi ir solījušies iet ap tiesas namu, kamēr viņu cilvēks būs brīvs," teica Harijs Rekss.

"Tas būs ārkārtīgi ilgs sveču gājiens. Galu galā šie nabaga cilvēki varētu tā staigāt līdz savai nāves stundai. Galu galā šis varētu būt piecpadsmit, astoņpadsmit gadu garš sveču gājiens. Viņi varētu uzstādīt rekordu. Viņi varētu ar laiku staigāt sveču vaskā līdz pakaļām. Labvakar, Roārk!"

Elena sēdēja uz vecā rakstāmgalda zem Folknera portreta. Viņai rokās bija pamatīgi apzīmēts zvērināto saraksts. Viņa pamāja un pasmaidīja Lūsienain.

"Roārk, es jūs ļoti respektēju. Es jūs uzskatu par sev līdzīgu. Es uzskatu, ka jums jāsaņem tāda pati alga par to pašu darbu. Es atbalstu jūsu tiesības dzemdēt vai abortēt. Es ticu visiem tiem mēsliem. Jūs esat sieviete, un tāpēc jums nenākas nekādas citas privilēģijas jūsu dzimuma dēļ. Ar jums jāapietas kā ar vīrieti." Lūsiens iebāza roku kabatā un izvilka naudas žūksni. "Un tā kā jūs esat bezdzimtes tieslietu kaut kas, man liekas, ka jums būtu jāiet un jāatnes mums kaste Kūra alus."

"Lūsien, nē," sauca Džeiks.

"Aizverieties, Džeik!"

Elena piecēlās un noskatīja Lūsienu. "Labi, Lūsien. Bet par alu maksāšu es."

Viņa aizgāja.

Džeiks pakratīja galvu un sāka vārīties. "Šī iznāks ļoti gara nakts."

Harijs Rekss padomāja un ielēja sev mēriņu viskija kafijas glāzē.

"Lūdzu, nepiedzerieties," Džeiks lūdzās. "Mums jāstrādā."

"Es strādāju labāk pilnā," teica Lūsiens.

"Es arī," piekrita Harijs Rekss.

"Te nu būs interesanti," pārdomāja Atkavadžs.

Džeiks uzlika kājas uz galda un ievilka cigāra dūmu. "Labi, pirmā lieta, kas mums jādara, ir jāizšķiras par paraugzvērināto."

"Melno," teica Lūsiens.

"Melnu kā melnās ķēves pakaļu," papildināja Harijs Rekss.

"Es piekrītu," teica Džeiks. "Bet to mēs nepanāksim. Baklejs savas tiesības noraidīt saglabās melnajiem. Mums ir jākoncentrējas uz baltajiem."

"Uz sievietēm," teica Lūsiens. "Allaž izvēlieties sievietes kriminālprāvām. Viņām ir lielākas sirdis, asiņojošas sirdis un viņas ir līdzjūtīgākas. Vienmēr ņemiet sievietes."

"Nē," teica Harijs Rekss. "Ne šoreiz. Sievietes nesaprot tādas lietas kā paņemt šauteni un pāršaut divus cilvēkus uz pusēm. Mums vajag jaunus tēvus, kas gribētu darīt to pašu, ko darīja Heilijs. Papiņus ar meitiņām." .

"No kura laika tad jūs zināt tik daudz par zvērinātajiem?" prasīja Lūsiens. "Es domāju, ka jūs esat blēdīgs šķiršanās prāvu advokāts."

"Es varbūt esmu blēdīgs šķiršanās prāvu advokāts, bet es protu izvēlēties zvērinātos."

"Un noklausīties to, ko viņi runā aiz sienas?"

"Lēts joks!"

Džeiks pacēla abas rokas. "Veči, lūdzu. Kā ir ar Viktoru Onzellu? Vai tu viņu pazīsti, Sten?"

"Jā, viņam pie mums ir konts. Viņam ir ap četrdesmit, precējies. Trīs vai četri bērni. Kaut kur no ziemeļiem. Viņam pieder smago automašīnu pietura uz ziemeļu lielceļa."

"Es viņu neņemtu," Lūsiens teica. "Ja viņš ir no ziemeļiem, viņam ir citādi uzskati. Var būt, ka viņš piekrīt ieroču ierobežošanai un tiem mēsliem. Jeņķi mani baida kriminālās tieslietās. Vajadzētu likumu, ka neviens jeņķis nedrīkst būt zvērinātais Misisipi prāvās visu mūžu."

"Ļoti liels paldies, Lūsien," teica Džeiks.

"Es viņu ņemtu," sacīja Harijs Rekss.

"Kāpēc?"

"Viņam ir bērni, ticams, ka meita. Ja viņš ir no ziemeļiem, viņš nebūs tik aizspriedumains. Man liekas labs."

"Džons Teits Astons."

"Viņš ir miris," teica Lūsiens.

"Ko?"

"Viņš ir miris. Beigts jau trīs gadus."

"Kāpēc tad viņš ir sarakstos?" prasīja vienīgais lajs Atkavadžs.

"Viņi netīra balsotāju sarakstus," starp malkiem izskaidroja Harijs Rekss. "Daži nomirst, citi pārceļas. Ir neiespējami šo sarakstu noturēt faktisku. Viņi ir izdevuši simts piecdesmit pavēstes un simt līdz simt divdesmit tiešām būs klāt. Pārējie ir vai nu miruši, vai pārcēlušies."

"Karolaina Bakstera. Ozijs teica, ka viņa ir melnā," Džeiks šķirstīja lapiņas. "Viņa strādā karburatoru firmā Karavejā."

"Ņemiet viņu."

"Es gribētu," nopūtās Džeiks.

Elena atgriezās ar alu. Viņa izvilka no kastes litra burciņu, bet kasti iemeta Lūsienam klēpī. Pati atgriezās uz vecā galda. Džeiks atteicās, bet Atkavadžs atklāja, ka viņam slāpst. Džeiks palika vienīgais nedzērājs.

"Džo Kits Šeperds."

"Izklausās pēc redneka," teica Lūsiens.

"Kāpēc?"

"Divi vārdi," Lūsiens izskaidroja. "Lielākajai daļai redneku ir divi vārdi. Kā Bilijs Rejs, Džonijs Rejs, Bobijs Lī, Harijs Lī, Džesijs Erls, Bilijs Veins, Džerijs Veins, Edijs Maks. Pat ar viņu sievietēm ir tāpat. Bobija Sjū, Betija Pērla, Mērija Bella, Telma Lū, Sēlija Feja."

"Un kā ir ar Hariju Reksu?" prasīja Harijs Rekss.

"Nekad neesmu dzirdējis par sievieti vārdā Harijs Rekss."

"Nē, rednekam?"

"Tas gan."

Džeiks pārtrauca. "Della Perija sacīja, ka viņam ir zivju barības veikals pie ezera. Vai neviens te viņu nepazīst?"

"Nē, bet viņš noteikti ir redneks," uzstāja Lūsiens. "Viņa vārda dēļ es viņu svītrotu."

"Vai tad jums nav adrešu, vecumu, nodarbošanās veidu, tādas pamatinformācijas?" prasīja Atkavadžs.

"Ne pirms tiesas dienas. Pirmdien katrs kandidāts izpildīs aptaujas anketu. Bet līdz tam laikam mums ir tikai vārdi."

"Kādu zvērināto mēs meklējam, Džeik?" Elena prasīja.

"Jaunu vai pusmūža vīrieti ar bērniem. Es labprātāk neņemtu nevienu pāri piecdesmit."

"Kāpēc?" nikni noprasīja Lūsiens.

"Jaunāki baltie ir labvēlīgāki melnajiem."

"Kā Vilards un Kobs," smīnēja Lūsiens.

"Vecākie cilvēki mūžīgi ienīdīs melnos, bet jaunākā paaudze ir pieņēmusi integrāciju. Visumā jo jaunāks, jo mazāk aizspriedumu."

"Es piekrītu," teica Harijs Rekss, "un es neņemtu ne sievietes, ne rednekus."

"Tā es plānoju darīt."

"Jums nav taisnība," teica Lūsiens. "Sievietes ir līdzjūtīgākas. Paskatieties uz Roārku. Viņai ir daudz līdzjūtības."

"Tā ir, Lūsien."

"Viņa ir līdzjūtīga pret kriminālistiem, pornogrāfijas izplatītājiem, ateistiem, gejiehi. Ja, Roārk?" šļupstēja Lūsiens. "Viņai un man ir vienīgās ACLU biedra kartes, kas atrodas Forda apriņķī Misisipi."

"Tā ir slimība," rūca Atkavadžs.

"Klaids Sisko," skaļi teica Džeiks, lai novērstu strīdu.

"Viņš ir pērkams," pašapmierināti smaidīja Lūsiens.

"Kā tā pērkams?" neticīgi prasīja Džeiks.

"Taisni kā es sacīju. Viņš ir pērkams."

"Kā jūs to zināt?" prasīja Harijs Rekss.

"Vai jūs jokojat? Viņš ir Sisko. Lielākais noziedznieku midzenis šī apriņķa austrumos, Meizas pilsētiņā. Viņi ir profesionāli zagļi un apdrošināšanas firmu apkrāpēji. Viņi ik trīs gadus nodedzina savas mājas. Un jūs par viņiem nekā nezināt?" Lūsiens tagad kliedza uz Hariju Reksu.

"Nē. Kā jūs zināt, ka viņš ir pērkams?"

"Tāpēc, ka es viņu reiz piekukuļoju. Civilprāvā, pirms kādiem desmit gadiem. Viņš bija zvērinātais, un es viņam piespēlēju ziņu, ka viņš dabūs desmit procentu no piešķirtās summas. Viņu bija ļoti viegli pārliecināt."

Džeiks nosvieda zvērināto sarakstu un paberzēja acis. Viņš zināja, ka tā droši vien bija taisnība, bet negribēja tam ticēt.

"Nu un," teica Harijs Rekss.

"Tā viņš balsoja pareizi un es dabūju lielāko piešķirto summu Forda apriņķa vēsturē. To var apskatīt tiesas aktīs."

"Stublefīlds?" Džeiks neticīgi prasīja.

"Tā ir, manu zēn. Stublefīlds pret Ziemeļu Teksasas naftas vadu firmu. 1974. gada septembri. Astoņi simti tūkstoši dolāru. Pēc apelācijas šo lēmumu apstiprināja Augstākā tiesa.

"Un jūs viņam samaksājāt?" gribēja zināt Harijs Rekss.

Lūsiens izdzēra glāzi un nolaizīja lūpas: "Astoņdesmit tūkstošus simt dolāru banknotēs," viņš lepni paskaidroja. "Par to viņš uzbūvēja māju un to vēlāk nodedzināja."

"Cik jūs saņēmāt?" prasīja Atkavadžs.

"Četrdesmit procentus, atskaitot astoņdesmit tūkstošus."

Telpa apklusa, jo visi, izņemot Lūsienu, mežonīgi mēģināja izrēķināt atlikumu.

"Au," atzinīgi murmināja Atkavadžs.

"Jūs jokojat, Lūsien," rāmi teica Džeiks.

"Jūs labi zināt, ka tā nav, Džeik. Es vienmēr meloju, bet ne par tādām lietām. Es te stāstu taisnību, šo veci var nopirkt."

"Par cik?" vēlējās zināt Harijs Rekss.

"Es to nedarīšu," sauca Džeiks.

"Pieci tūkstoši skaidrā naudā, tā sakot."

"Nē."

Telpa apklusa, un visi skatījās, lai pārliecinātos, ka Džeiku tiešām neinteresē Klaids Sisko. Kad tas bija skaidrs, viņi iedzēra un gaidīja nākamo vārdu. Ap pusvienpadsmitiem Džeiks paņēma savu pirmo alu. Stundu vēlāk kaste bija tukša un palika četrdesmit vārdu. Lūsiens aizstreipuļoja līdz balkonam un skatījās, kā melnie lēnām nēsā savas sveces ap tiesas namu.

"Džeik, kāpēc mājas priekšā ir kāds šerifa vīrs?"

"Tas ir mans miesassargs."

"Kā viņu sauc?"

"Nesbits."

"Vai viņš ir nomodā?"

"Jādomā, ka ne."

Lūsiens bīstami pārliecās reliņam. "Hei, Nesbit!"

Nesbits atvēra savas patruļmašīnas durvis. "Jā, kas ir?"

"Džeikam vajag, lai jūs aizbrauktu uz veikalu un nopirktu alu. Te būs divdesmitnieks. Viņš ir ļoti izslāpis un grib kasti Kūra alus."

"Es nevaru pirkt alu, kamēr esmu uniformā," Nesbits turējās pretim.

"No kura laika?" Lūsiens pie sevis smējās.

"Es to nevaru darit."

"Tas tak nav jums, Nesbit. Tas ir Brigansa kungam, un šerifs to atļāva darīt."

"Kas runāja ar šerifu?"

"Brigansa kungs," meloja Lūsiens. "Šerifam nebija iebildumu, ja jūs pats nedzerat."

Nesbits paraustīja plecus un likās apmierināts. Lūsiens no balkona nolidināja divdesmitnieku. Pēc dažām minūtēm Nesbits atgriezās ar kasti, kur trūka vienas bundžiņas. Tā lepni atradās uz radara pistoles. Lūsiens nosūtīja Atkavadžu pēc alus un lika viņam izdalīt pirmās sešas burciņas.

Pēc stundas saraksts bija pabeigts un svētki beidzās. Nesbits salādēja mašīnā Hariju Reksu, Atkavadžu un Lūsienu un izvadāja pa mājām. Džeiks un viņa sekretāre sēdēja uz balkona un skatījās, kā liesmiņas lēnām kustas ap tiesas namu. Uz ielas ap laukumu bija novietotas mašīnas. Melno grupas sēdēja saliekamajos krēslos un gaidīja kārtu.

"Mums nemaz negāja slikti," Džeiks klusi sacīja, skatīdamies uz soļotājiem. "Mums ir piezīmes par visiem, atskaitot divdesmit no simt piecdesmit."

"Ko tālāk?"

"Es mēģināšu atrast kaut ko par šiem divdesmit, tad uztaisīsim katram vārdam kartītes. Pirmdien mēs viņus pazīsim kā savu ģimeni."

Nesbits bija atgriezies, apbrauca laukumam divas reizes apskatoties. Un tad novietoja savu patruļmašīnu starp sābu un BMW.

"Tas M'Naghtena izvilkums ir meistarstiķis. Mūsu psihiatrs Dr. Bāss būs te rīt, un es gribu, lai jūs ar viņu pārskatiet šo M'Naghtena izvilkumu. Jums būs jāizraksta detalizēti jautājumi, ko mēs viņam prasīsim prāvas laikā, un tie ar viņu jāpārrunā. Mani viņš baida. Es viņu nepazīstu un paļaujos uz Lūsienu. Zvaniet štata medicīniskajai biedrībai un pārliecinieties, ka viņam nav bijušas nekādas problēmas. Viņš mums ir svarigs. un man nevajag nekādu pārsteigumu."

"Labi, šef."

Džeiks pabeidza savu alu. "Redziet, Roārk, šī ir maza pilsētiņa. Mana sieva aizlidoja pirms piecām dienam, un es pieņemu, ka cilvēki to drīz zinās. Jūs izskatāties aizdomīga. Cilvēkiem patīk tenkot, esiet uzmanīga. Palieciet birojā un strādājiet savus darbus. Ja kāds prasa, jūs aizstājat Eteli."

"Tas ir liels krūšturis, ko piepildīt."

"Jūs to varētu izdarīt."

"Es ceru, jūs zināt, ka es neesmu tik salda, kā man te liek uzvesties."

"Jā, es zinu."

Viņi skatījās, kā melnie apmainās vietām un jauna komanda paņem sveces.

"Jūs taču nebrauksiet mājās, vai ne?"

"Tas nebūtu labi. Man asinīs droši vien ir 0,2%."

"Jūs varētu gulēt uz mana biroja dīvāna."

"Paldies, es tā darīšu."

Džeiks novēlēja viņai labu nakti, aizslēdza ēku un īsi parunāja ar Nesbitu. Tad viņš piesēdās pie stūres un, Nesbitam sekojot, aizbrauca mājās uz Ādama ielu. Viņš novietoja savu mašīnu blakus Karlas mašīnai, bet Nesbits aiz viņa. Bija viens no rīta ceturtdien, 18. jūlijā.

30.

Viņi ieradās grupiņās pa divi, pa trīs un nāca no visa štata. Viņi savas mašīnas novietoja grants ceļa malā, netālu no būdas, kas atradās dziļi mežā. Būdā viņi iegāja kā parasti strādnieki, bet, iekšpusē tikuši, pārģērbās savos glīti gludinātajos baltajos apmetņos un smailajās kapucēs. Apģērbušies viņi cits citu apbrīnoja un, kur nu vajadzēja, sakārtoja drēbes. Lielākā tiesa cits citu pazina, bet bija vajadzīgas arī pāris iepazīšanās. Viņu bija četrdesmit, labs skaitlis.

Stumps Sisons bija apmierināts. Viņš dzēra viskiju un apstaigāja savus vīrus kā galvenais treneris apstaigā savu vienību pirms spēles. Viņš pārbaudīja uniformas un sacīja, ka ir lepns uz saviem vīriem. Šī bija vairāku gadu laikā lielākā sanāksme. Viņš savus vīrus apbrīnoja un apbrīnoja arī viņu uzupurēšanos, lai būtu te. Viņiem visiem bija darbs un ģimene, bet šī lieta bija svarīgāka. Viņš viņiem stāstīja par viņu slavas laikiem, kad visa Misisipi no viņiem baidījās un viņiem bija rokās vara. Šīm dienām atkal jāatgriežas, un tas bija šo cilvēku rokās, kas bija gatavi stāvēt par balto cilvēku tiesībām. Šī parāde varēja būt bīstama, viņš stāstīja. Nigeri varēja soļot un dziedāt visu diennakti, un tas nevienu neinteresēja. Bet, tikko parādīsies baltie, tie nonāks briesmās. Pilsēta bija izsniegusi atļauju, un nigeru šerifs bija solījis uzturēt kārtību, bet lielāko daļu klana paražu šoslaikus izjauca mežonīgu nēģeru panku bari. Tāpēc esiet uzmanīgi un turieties stingrā formācijā. Viņš, Stumps, būs vienīgais, kas runās.

Viņi ar interesi noklausījās Stumpa uzmundrinošajā runā un, kad viņš bija beidzis, sakāpa ducī mašīnu un brauca uz pilsētu.

Retais Klantonas iedzīvotājs bija redzējis klanu maršējam, un, tuvojoties četrpadsmitiem, pāri visam tiesas nama laukumam pāršalca gaidīšanas brīdis. Veikalu īpašniekiem un pircējiem pēkšņi bija kaut kas jāpārbauda ietves malā. Viņi maisījās pa ietvi un skatījās uz sānielām. Maitas putni bija klāt pilnā komplektā un bija sapulcējušies pie tiesas nama kāpnēm. Bars melno jauniešu sapulcējās pie lielā ozola. Ozijs

saprata, ka būs nemieri. Bet melnie jaunieši teica, ka viņi tikai atnākuši paskatīties. Ozijs novietoja savus vīrus ap tiesas namu dažādās stratēģiskās vietās.

"Re, kur nāk!" kāds kliedza, un skatītāji stiepās, cik varēja, lai redzētu soļojošos klana vīrus. Viņi svarīgi cienīgā gaitā uzsoļoja uz Vašingtona ielas. Viņi gāja uzmanīgi, bet paceltām galvām, ko izķēmoja ļaunās sarkanbaltās maskas, kas karājās no cepurēm. Skatītājiem pavērās mutes, redzot bezsejainos soļotājus, kas pagriezās uz dienvidiem pa Kafeja ielu, tad atkal uz austrumiem — pa Džeksona ielu. Stumps lepni gāzelējās saviem vīriem pa priekšu. Nākot tuvu tiesas nama kāpnēm, viņš asi pagriezās pa kreisi un veda savu armiju pa ietvi līdz kāpnēm. Tur viņi sastājās kārtīgā puslokā ap kāpnēm.

Maitas putni bija gandrīz nositušies, mēģinot tikt tuvāk kāpnēm, un tad, kad Stumps aizgāja aiz galda, uz tā jau rēgojās vismaz divdesmit mikrofonu un vadi sniedzās visos virzienos. Melno jauniešu bars zem ozola bija pieaudzis, pamatīgi pieaudzis, un viņi sāka kustēties, noejot klana vīriem pa pāris metriem garām. Ietves tukšojās, jo veikalnieki, pircēji un garāmgājēji teciņus pārskrēja ielai uz mauriņu, lai varētu labāk dzirdēt, ko saka šo cilvēku vadonis, tas īsais, resnais. Šerifa vīri lēnām staigāja pa mauriņu, īpaši uzmanot melnos jauniešus. Bet Ozijs nostājās zem ozola, savu ļaužu vidū.

Džeiks ar lielu uzmanību skatījās pa logu no Džīnas Gilespijas biroja otrajā stāvā. Viņam kļuva gandrīz slikti, skatoties uz klana vīriem, kas savas gļēvulīgās sejas bija paslēpuši zem draudīgajām maskām. Smailās kapuces, dienvidos gadu desmitiem ilgais naida un vardarbības simbols, bija atgriezies. Kurš no šiem vīriem bija aizdedzinājis krustu pie viņa mājas? Vai viņi visi bija plānojuši uzspridzināt viņa māju? Un kurš no viņiem kaut ko mēģinās rīt? No otrā stāva viņš varēja redzēt, ka melnie tuvojas.

"Jūs, nigerus, neviens neielūdza uz šo sapulci!" Stumps ķērca mikrofonos, rādot melnajiem ar pirkstu. "Šī ir klana sapulce nevis kāda nigeru bara bārbekjū!"

No sānielām nāca klāt arvien jauni pulki melno, un pavisam drīz Stumpu un viņa vīrus aplenca desmitkārt lielāks melno pūlis. Ozijs pa rāciju izsauca palīgspēkus.

289

"Mani sauc Stumps Sisons," viņš teica, noņemot masku. "Un es esmu lepns sacīt, ka es esmu Misisipi Neredzamās Kukluksklana valstības Imperiālais burvis. Un es te esmu, lai sacītu, ka Misisipi baltajiem iedzīvotājiem, kas paši klausa likumiem, ir pilnīgi apnicis tas, ka nigeri zog, izvaro, slepkavo un viņus tomēr attaisno. Mēs pieprasām taisnību.

I» 1822

un mēs pieprasām, lai šo Heilija nigeri notiesā uz nāvi un viņa melno pakaļu iebāž gāzes kamerā."

"Atbrīvojiet Kārlu Lī!" iekliedzās viens no melnajiem.

"Atbrīvojiet Kārlu Lī!" viņi atkārtoja visi kopā.

"Atbrīvojiet Kārlu Lī!"

"Atbrīvojiet Kārlu Lī!"

"Aizverieties, jūs, mežonīgie nigeri!" Stumps spiedza pretim. "Aizverietiesjūs, dzīvnieki!" Viņa klanieši stāvēja kā sasaluši ar mugurām pret kliedzošo pūli. Ozijs un seši no viņa vīriem lēnām nostājās starp abām grupām.

"Atbrīvojiet Kārlu Lī!"

"Atbrīvojiet Kārlu Lī!"

Stumpa dabīgi sarkanā seja tagad bija ķieģeļu krāsā. Viņa zobi gandrīz pieskārās mikrofonam.

"Aizverieties jūs, mežonīgie nigeri! Jūsu sapulce bija vakar, un mēs jūs netraucējām. Mums ir tiesības noturēt mierīgu sapulci, tāpat kā jums. Tagad aizverieties!"

Kliedzieni pastiprinājās: "Atbrīvojiet Kārlu Lī!" "Atbrīvojiet Kārlu Lī!"

"Kur ir tas šerifs? Viņam ir jāuztur miers un kārtība. Šerif, dariet savu darbu! Apklusiniet šos nigerus, lai mēs varam mierīgi sapulcēties. Vai jūs netiekat galā ar savu darbu? Vai jūs nevarat kontrolēt savus cilvēkus? Tā, ļaudis, redziet, kas notiek, ja nigerus ievēl amatos!"

Kliegšana turpinājās, un Stumps aizgāja attālāk no mikrofoniem ūn skatījās uz melnajiem. Fotogrāfi un televīzijas kameras griezās kā vilciņi, lai to visu uztvertu. Neviens neievēroja mazu lodziņu nama trešajā stāvā. Tas lēnām atvērās, un no tā uz mikrofonu paaugstinājuma uzkrita ar benzīnu pildīta un aizdedzināta pudele. Pudele nokrita tieši pie Stumpa kājām, un burvis aizdegās kā lāpa.

Sākās tracis. Stumps iekliedzās un noripoja pa kāpnēm. Trīs no viņa vīriem norāva apmetņus un mēģināja nodzēst liesmas. Paaugstinājums un mikrofoni dega ar gaišām liesmām, izdalot biezus, melnus dūmus. Melnie uzbruka ar kokiem un nažiem un sāka sist un durt katram, kas bija baltās drēbēs. Bet zem katra baltā apmetņa bija īss, melns steks, un klana vīri prata aizstāvēties. Pēc pāris sekundēm mauriņš bija kara lauks, kur vīri lamājās, kliedza un sāpēs vaidēja, cīnoties melnajos dūmos. Gaisā lidoja akmeņi un koki, jo tagad abas grupas bija nonākušas tuvcīņā.

Zaļajā, sulīgajā zālē sāka krist pa ķermenim. Ozijs bija pirmais, viņam pa galvu trāpīja ar lauzni. Nesbits, Prāters, Heistings, Pirtis, Teitums un citi šerifa vietnieki skraidīja, mēģinot izšķirt grupas, pirms tās cita citu iznīcina. Maitas putni drāzās tieši visbiežākajos pūļos, vistrakākās v;irdarblbas vidū, lai varonīgi dabūtu vēl labāku foto uzņēmumu. Viņi bija neaizsargāti. Viens fotogrāfs, kam labā acs bija pie aparāta, dabūja itsu sitienu pa kreiso ar ķieģeļa lausku, un ir fotogrāfs, ir kamera nokrita zālē tā, lai kāds cits varētu savu kritušo biedru iemūžināt. Bezbailīga, aizņemta Memfisas televīzijas reportiere ar filmētāju līdzās bāza savu mikrofonu sejā katram. Viņa izvairījās no ķieģeļa, bet piegāja pārāk tuv u milzīgam klana vīram, kas, nokopis divus nēģeru pusaudžus, ierēcās, iesita pa viņas skaisto galvu ar steku, viņai krītot, iespēra pa ribām un tad uzbruka viņas filmētājam.

Ieradās svaigi spēki no Klantonas policijas. Kaujas vidū Nesbits, Prāters un Heistings, salikuši muguras kopā, sāk šaut gaisā ar savām Smita un Vesona 357. kalibra dienesta pistolēm. Šāvieni apklusināja pūli. Karotāji sastinga un skatījās, no kurienes nāk šāvieni, tad atšķīrās un sāka cits uz citu nikni skatīties. Policisti ierīkoja kordonu starp baltajiem un melnajiem, un visi bija pateicīgi par pamieru.

Bet apmēram divpadsmit ķermeņi nevarēja atkāpties. Ozijs sēdēja apdullis, masējot kaklu. Memfisas reportiere bija nesamaņā ar asiņojošu galvu. Vairāki klana piekritēji gulēja zālē un viņu skaistās, baltās drānas bija asiņainas un netīras. Uguns turpināja degt.

Sirēnas tuvojās, un beidzot ugunsdzēsēji un ātrās palīdzības mašīnas ieradās un uzbrauca uz laukuma. Ugunsdzēsēji un sanitāri rūpējās par ievainotajiem. Neviens nebija miris. Stumpu Sisonu aizveda pirmo. Oziju aizvilka un aiznesa līdz patruļmašīnai. Ieradās vairāki policisti un izklīdināja pūli.

Džeiks, Harijs Rekss un Elena ēda remdenu picu un ar lielu interesi skatījās, kā mazajā konferenču zāles televizorā rāda dienas notikumus Klantonā. CBS raidāmtīkls ar īpašu raidījumu pārtrauca savu regulāro ziņu raidījumu. Reportieris bija izbēdzis neievainots, un viņš pasniedza šīs ziņas, līdzās rādot klana soļošanu, saucienus "atbrīvojiet Kārlu Lī!", uguns bumbu un kaušanos pēc tam. "Vēl šai pēcpusdienā," viņš ziņoja, "ievainoto skaits nav zināms. Visvairāk ievainots ir Sisona kungs, kas sevi identificēja kā Kukluksklana valstības Imperiālo burvi. Viņš atrodas Dienvidu rajona apdegumu slimnīcā. Viņš ir smagā stāvoklī."

Televizors tālāk rādīja Stumpu degot, kamēr apkārt sākās pilnīga elle. Reportieris turpināja: "Karla Lī Heilija prāva sāksies pirmdien šeit, Klantonā. Nav zināms, kādu iespaidu šodienas nemieri atstās uz prāvas gaitu. Ir ziņas, ka to vai nu atliks vai pārcels.

"Tas man ir kaut kas jauns," piezīmēja Džeiks. "Vai kaut kas ir dzirdēts?" prasīja Harijs Rekss. "Ne vārda. Un es domāju, ka man paziņotu pirms CBS." Reportieris pazuda, un regulārais ziņu diktors teica, ka viņš pēc brīža atgriezīsies.

"Ko tas nozīmē?" prasīja Elena. "To, ka Nūss bija dumjš, nepārceļot prāvu citur." "Priecājies vien par to," mierināja Harijs Rekss. "Tev būs labs iemesls pārsūdzēšanai."

"Paldies, Harij Reks. Man patīk tava uzticēšanās manām advokāta spējām."

Zvanīja tālrunis. Harijs Rekss to pagrāba un sacīja "hallo" Karlai. Viņš iedeva klausuli Džeikam. "Tava sieva. Vai mēs drīkstam klausīties?"

"Nē! Aizejiet pēc vēl vienas picas. Sveiki, mana mīļā."

"Džeik, vai ar tevi viss kārtībā?"

"Protams."

"Es tikko redzēju ziņas. Tas bija šausmīgi. Kur tu biji?" "Man mugurā bija viens no tiem baltajiem apmetņiem." "Džeik, lūdzu. Pašlaik nav īstā reize jokot." Harijs Rekss aizgāja pēc picas.

"Es biju Džīnas Gilespijas birojā otrā stāvā. Mums bija brīnišķīgas vietas. Mēs redzējām it visu. Tas bija ļoti uztraucoši." "Kas šie cilvēki bija?"

"Tie paši, kas dedzināja mūsu mājas priekšā krustu un mēģināja uzspridzināt mūsu māju." "No kurienes viņi radās?"

"No visa štata. Pieci ir slimnīcā, un viņu adreses ir izkaisītas pa visu Misisipi. Viens ir vietējais. Kā klājas Hannai?"

"Viņai iet labi, bet viņa grib lidot mājās. Vai prāvu atliks?" "Nedomāju vis." "Vai tu esi drošībā?"

"Protams. Man ir miesassargs, un man portfelī ir 38. kalibra pistole. Nebēdā!"

"Bet es raizējos par tevi. Es gribu būt pie tevis." "Nē."

"Hanna te var palikt, kamēr viss būs galā, bet es gribu lidot mājās." "Nē, Karla. Es zinu, ka tu tur esi drošībā. Te tu nebūtu droša." "Bet tad arī tu neesi drošs!"

"Es esmu tik drošs, cik es vispār varu būt. Bet es negatavojos riskēt

ar tevi vai Hannu. Tas nav diskutējams jautājums, bet mans galīgais spriedums. Kā iet taviem vecākiem?"

"Es tev nepiezvanīju, lai runātu par saviem vecākiem. Es zvanīju tāpēc, ka man ir bail un es gribu būt pie tevis."

"Un es ļoti gribu būt kopā ar tevi, bet ne pašlaik. Lūdzu, saproti!" Viņa vilcinājās. "Kur tu naktīs guli?"

"Parasti pie Lūsiena, reizēm mājās ar miesassargu uz braucamceļa."

"Un mana māja?"

"Nekārtīga, bet vēl arvien turpat."

"Man tās pietrūkst."

"Tici man, ka tai tevis pietrūkst vairāk."

"Es tevi mīlu, Džeik, un man ir bail."

"Es tevi ļoti mīlu, un man nav bail. Dzīvo mierīgi un rūpējies par Hannu." "Atā." "Atā."

Džeiks iedeva klausuli Elenai. "Kur viņa atrodas?"

"Vilmingtonā. Ziemeļkarolīnā. Viņas vecāki tur pavada vasaras."

"Jums viņas pietrūkst?"

"Daudz vairāk, nekā jūs spētu iedomāties."

"Ak, to jau nu gan es varu!"

Pusnaktī klanieši bija būdā, dzerot viskiju, lādot nigerus un salīdzinot ievainojumus. Vairāki bija tikko atgriezušies no Memfisas, kur viņi bija bijuši apskatīt Stumpu Sisonu. Viņš bija pavēlējis turpināt plānu. Vienpadsmit bija palaisti mājās no Forda apriņķa slimnīcas ar dažādām sistām un grieztām brūcēm. Pārējie apbrīnoja šos ievainojumus, kamēr ievainotie pēc kārtas izstāstīja, kā viņi bija kāvušies ar vairākiem nigeriem reizē un ievainoti no mugurpuses. Viņi bija varoņi, tie, kam bija pārsēji. Tad stāstīja pārējie, un viskijs plūda. Viņi slavēja debesīs savu milzīgo draugu, kad viņš stāstīja par uzbrukumu skaistajai reportierei un viņas nigera kameras vīram.

Pēc pāris stundām stāstu un viskija klanieši sāka pārrunāt plānu. Kāds izpleta apriņķa karti, un vietējie norādīja mērķus. Tās bija divdesmit mājas, kur dzīvoja divdesmit no paredzamajiem zvērinātajiem.

Piecas četru cilvēku vienības atstāja būdu pikapos un iebrauca tumsā, lai darītu savus ļaunos darbus. Katrā pikapā bija četri koka krusti, viens reiz trīs metri, visi piesātināti ar petroleju. Viņi izvairījās no Klantonas

un mazākām pilsētiņām. Viņu mērķi bija noma|as vietas, kur notikumi paliek neievēroti, ļaudis agri iet gulēt un guļ īpaši cieši.

Uzbrukuma plāns bija ļoti vienkāršs: pikaps apstājās pārsimt metrus no mājas, nodzēsa ugunis, šoferis palika ar ieslēgtu motoru, bet pārējie trīs skriešus aizskrēja līdz mājai, iegrūda krustu zemē un iemeta tajā lāpu. Pikaps viņus savāca gaišajā mājas priekšā, lai klusi pazustu un ar sajūsmu meklētu nākamo mērķi.

Plāns strādāja ļoti labi deviņpadsmit no divdesmit gadījumos un bez kādām grūtībām. Bet Lutera Piketa dzīves vietā dīvains troksnis bija viņu uzcēlis, un viņš sēdēja uz lieveņa ar karabīni uz ceļgaliem, gaidot, kad uznāks miegs. Tad viņš pēkšņi ievēroja nepazīstamu pikapu, kas lēnām brauca pa grants ceļu un apstājās aiz viņa pekānu dārza. Viņš pagrāba karabīni un klausījās, dzirdēja balsis un tad redzēja, kā trīs vīrieši skriešus nes kaut kādu stabu. Luters aizlīda aiz krūmiem un nomērķēja.

Šoferis ierāva malku auksta alus un gaidīja, ka krusts aizdegsies. Tā vietā viņš dzirdēja šāvienus. Viņa draugi nometa krustu un lāpu un ielēca grāvī. Vēl viens šāviens. Šoferis varēja dzirdēt kliedzienus un neģēlības. Viņi bija jāglābj! Viņš nosvieda alu uz grīdas un nospieda gāzes pedāli.

Vecais Luters izšāva atkal un tad atkal, kad pikaps piestāja paķert tos trīs. Tie izmisīgi rāpās ārā no grāvja, krizdami un klupdami, slīdot, lamājoties un kliedzot.

"Pieturieties!" kliedza šoferis taisni tad, kad vecais Luters trāpīja mašīnai. Viņš ar smaidu noskatījās, kā pikaps aizbrauc, šķiezdams granti. Piedzērušies jaunieši, viņš nodomāja.

Kādā tālruņa automātā viens noklaniešiem turēja sarakstu ar divdesmit tālruņa numuriem. Viņš visiem piezvanīja, vienkārši lūdzot apskatīt mājas priekšu.

31.

Piektdienas rītā Džeiks zvanīja Nūsam, bet Ičaboda kundze viņu informēja, ka viņa godība ir Polka apriņķī, kur viņam jāiztiesācivilprāva. Džeiks atstāja Elenai dažādas pamācības un aizbrauca uz Smitfīldu. Viņš pamāja viņa godībai sveicienu, ieejot tukšajā tiesas zālē, un apsēdās pirmajā rindā. Bija tikai zvērinātie, neviena skatītāja. Nūsam bija garlaicīgi, zvērinātajiem bija garlaicīgi, advokātiem bija garlaicīgi, un pēc divām minūtēm Džeikam nāca miegs. Kad liecinieks beidza, Nūss pieteica īsu pauzi, un Džeiks sekoja viņam birojā.

"Sveiki, Džeik! Kāpēc jūs te esat?"

"Vai jūs zināt, kas vakar notika?"

"Jā, redzēju ziņu pārraidījuinu."

"Un vai zināt, kas notika šorīt?"

"Nē."

"Kāds acīmredzot iedeva klanam paredzēto zvērināto sarakstu. Šorīt viņi divdesmit šo cilvēku māju priekšā dedzināja krustus."

Nūss bija šokēts. "Mūsu zvērināto?"

"Jā, ser."

"Vai viņi kādu notvēra?"

"Protams, ka ne. Viņiem bija diezgan darba nodzēst uguni. Turklāt šie cilvēki nav tik viegli noķerami."

"Divdesmit no mūsu zvērinātajiem," Nūss atkal atkārtoja.

"Jā, ser."

Nūss iegrūda roku savos biezajos, sudrabotajos matos un lēnām staigāja pa biroju, kratot galvu.

"Tā izklausās kā iebaidīšana," viņš noņurdēja.

Kas par smadzenēm, smīnēja Džeiks. Tīrs ģēnijs! Jā, man jāpiekrīt.

"Un ko lai es tagad daru?" viņš traģiskā balsī jautāja.

"Pārceliet prāvu."

"Uz kurieni?"

"Štata dienvidiem."

"A, jā, Kerija apriņķi. Man šķiet, ka tur ir sešdesmit procenti melno. Tur jums vismaz izdotos atrast zvērinātos, kas nespētu vienoties. Vai varbūt Brauera apriņķi, kas ir vēl melnāks. Tur jau viņu attaisnotu."

"Man neinteresē, uz kurieni jūs prāvu pārcelsiet. Bet te viņu vairs nav godīgi tiesāt. Te jau bija slikti diezgan pirms vakardienas kara. Tagad baltie tiešām ir gatavi linčai. Mana klienta kakls ir tuvākais vēlamais. Situācija bija briesmīga arī, pirms klans sāka visu apkārtni izrotāt ar Ziemassvētku eglītēm. Kas zina, ko viņi vēl izdarīs līdz pirmdienai. Te, Forda apriņķī, nevar izvēlēt ne godīgu, ne bezpartejisku zvērināto tiesu."

"Jūs domājat — melnu zvērināto tiesu."

"Nē, ser. Es domāju par zvērinātajiem, kas nav šo prāvu jau izšķīruši. Karlam Lī Heilijam nākas divpadsmit cilvēki, kas nav jau izšķīrušies par to, vai viņš ir vai nav vainīgs."

Nūss aizgāja līdz krēslam un tajā iekrita. Viņš noņēma tās dīvainās acenes un sāka knibināt degunu.

"Mēs varētu tos divdesmit atbrīvot," viņš skaļi domāja.

"Tas neko nepalīdzēs. Viss apriņķis par to zina vai zinās. Jūs zināt, cik ātri ceļo notikumu apraksti."

"Tad mēs varētu visus diskvalificēt un izsaukt jaunus." "Neizdosies," Džeiks asi atbildēja, noskaities par tādu stūrgalvību. "Visiem zvērinātajiem jānāk no Forda apriņķa, un katrs cilvēks apriņķī zina, kas noticis. Un kā jūs panāksiet, ka klans viņus nemoka? Tas neizdosies."

"Un kas jums liek domāt, ka klans man nesekos visur, kur es prāvu pārcelšu?" no katra tiesneša vārda pilēja sarkasms.

"Es domāju, ka tā notiks. Bet skaidri zināt mēs n, Mēs zinām,

ka klans ir atjaunots Forda apriņķī, ir ļoti aktīvs un ka tas jau iebaidījis dažus zvērinātos. Tie ir fakti. Un ko jūs darīsiet:'

"Neko," Nūss atcirta.

"Ser?"

"Neko. Es tikai diskvalificēšu tosdivdesmit. Es ļoti rūpīgi izklaušināšu visus pirmdien, kad Klantonā sāksies prāva."

Džeiks uz viņu skatījās un neticēi' «āvām ausi" ,.m bija kāds iemesls, kādas bažas, kaut kas, ko viņ.^ ..-i ,m bija taisnība.

Kāds Nūsu šantažēja.

"Vai drīkstu zināt, kāpēc?"

"Man neliekas svarīgi, kur mēs tiesājam Kārlu Lī Heiliju. Man ari neliekas svarīgi, kurus divpadsmit mēs izvēlamies par zvērinātajiem. Man neliekas, ka viņu krāsa ir svarīga. Viņi ir izšķīrušies, visi, jebkurš no viņiem, Džeik, un jūsu darbs ir izvēlēties tos, kas domā, ka jūsu vīrs ir varonis."

Tā tas tiešām ir, domāja Džeiks, bet nespēja to sev atzīt. Viņš skatījās uz kokiem aiz loga. "Kāpēc jums bail prāvu pārcelt?"

Ičaboda acis kļuva šauras un viņš dusmīgi paskatījās uz Džeiku. "Bail? Man nav bail no maniem lēmumiem. Kāpēc jums bail noturēt prāvu Forda apriņķī?"

"Man liekas, ka to es paskaidroju."

"Heilija kungu mēs tiesāsim Forda apriņķī, sākot ar šo pirmdienu. Tas ir pēc trim dienām. Un mēs viņu tur tiesāsim ne tāpēc, ka man bail prāvu pārcelt, bet tāpēc, ka nav nekāda pamatojuma to nedarīt. Es to visu esmu ļoti rūpīgi apsvēris vairākkārt, Brigansa kungs, un man prāva Klantonā liekas pavisam labi iespējama. Mēs to nepārcelsim. Vai vēl kas?"

"Nē, ser."

"Labi. Redzēsimies pirmdien."

Džeiks iegāja birojā pa aizmugures durvīm. Priekšējās durvis nu jau veselu nedēļu bija aizslēgtas, un kāds tur visu laiku dauzījās un kliedza. Lielākā daļa bija reportieri, bet bija ari draugi, kas vēlējās papļāpāt par prāvu tā, lai to ātri varētu pastāstīt tālāk. Klienti bija pagātnē. Tālrunis zvanīja bez apstāšanās, bet Džeiks to ignorēja. Elena klausuli pacēla, ja viņa bija tālruņa tuvumā.

Viņš atrada meiteni konferenču zālē, līdz elkoņiem ierakušos tieslietu grāmatās. M'Naghtena kopsavilkums bija meistardarbs. Viņš bija lūdzis ne vairāk kā divdesmit lappušu. Viņa iedeva viņam septiņdesmit piecas perfekti pārrakstītas un vienkāršiem vārdiem izskaidrotas lappuses, kui bija teikts, ka nebija iespējams Misisipi M'Naghtena versiju savilkt mazāk lappusēs. Un šī darba dēļ taču būs iespējams, ka zvērinātie nevarēs vienoties? Viņas darbs bija centīgi un sīki izstrādāts. Viņa bija sākusi ar pirmo M'Naghtena tieslietu Anglijā 1880. gados un izstrādājusi cauri simt piecdesmit gadiem Misisipi ārprāta likumu. Viņa bija izslēgusi nesvarīgās vai neskaidrās tieslietas un brīnišķīgā vienkāršībā izskaidrojusi sarežģītās galvenās tieslietas. Šis kopsavilkums sasummēja pašreizējo likumdošanu un attiecināja to uz Karla Lī prāvu.

īsākā kopsavilkumā, kam bija tikai četrpadsmit lappušu, viņa bij.t nonākusi līdz neapšaubāmam slēdzienam, ka zvērinātie dabūs redzēt nežēlīgos Koba un Vilarda attēlus ar viņu smadzenēm pa visām tiesas kāpnēm. Misisipi to atļāva un to nevarēja nekā apiet.

Elena bija uzrakstījusi trīsdesmit vienu lappusi par attaisnojami slepkavību, ko Džeiks bija sākumā apsvēris kā aizstāvības iespēju. Viņai bija tas pats slēdziens, pie kura bija nonācis Džeiks, — tas nebūtu bijis iespējams. Viņa bija atradusi vecu Misisipi tieslietu, kur kāds bija notvēris un nonāvējis izbēgušu slepkavu. Bet starpība starp šo un Karla Lī tieslietu bija milzīga. Džeiks nebija šo darbu prasījis, un viņam nepatika, ka tam veltīts tik daudz darba. Bet viņš neko nebija teicis, jo Elena bija izdarījusi visu, ko viņš no tās bija prasījis.

Vispatīkamākais bija viņas darbs ar Dr. V.T.Bāsu. Elena bija ar Džeiku apspriedusies divreiz šai nedēļā, un viņi abi bija apskatījuši M'Naghtenu ļoti sīki. Viņa bija uzrakstījusi divdesmit piecu lappušu scenāriju ar Džeika jautājumiem un Bāsa atbildēm. Tas bija lieliski izstrādāts dialogs, un Džeiks brīnījās par Elenas zināšanām. Kad viņš bija Elenas vecumā, Džeiks bija caurmēra students, kam vairāk interesēja meitenes nevis skola. Bet viņa, trešā kursa studente, rakstīja izvilkumus, ko varēja lasīt kā traktātus.

"Kā gāja?" Elena prasīja.

"Kā jau gaidīju. Viņš neielaidās. Prāva sāksies te pirmdien ar to pašu zvērināto izvēli, bez tiem divdesmit, kas saņēma maigo brīdinājumu."

"Viņš ir jucis."

"Ko jūs darāt?"

"Es pabeidzu izvilkumu par mūsu nostāju, ka izvarošanas detaļas ir jāzina zvērinātajiem. Tas pašlaik vismaz izskatās ļoti labvēlīgi."

"Kad jūs to pabeigsiet?"

"Vai tad steiga?"

"Līdz svētdienai, ja iespējams. Man ir vēl viens darbiņš, mazliet citāds."

Elena pabīdīja papīrus tālāk un klausījās.

"Štata psihiatrs būs Dr. Vilberts Rodehīvers, Vitfildas klīnikas vadītājs. Viņš tur ir bijis vienmēr un ir liecinājis simtos gadījumu. Es gribu, lai jūs mazliet pameklējat un apskatāties, cik bieži viņa vārds parādās tiesas spriedumos."

"Esmu jau ar viņa vārdu sastapusies."

"Labi. Kā jūs zināt, vienīgie Augstākās tiesas lēmumi, par ko mēs dzirdam, ir tie, kur lēmums ir nelabvēlīgs un pārsūdzēts. Lēmumus par nevainību nepaziņo. Un tie mani interesē vairāk."

"Par ko jūs pašlaik runājat?"

"Manuprāt, Rodehīvers nevēlas atzīt, ka kāds apsūdzētais varētu būt tiesiski ārprātīgs. Ir pat iespējams, ka viņš to nekad nav darījis. Pat tad, kad apsūdzētais ir bijis tiešām vājprātīgs un tiešām nav zinājis, ko viņš dara. Es Rodehīveram pratināšanā gribu jautāt par dažām tieslietām, kur viņš teica, ka kāds tiešām slims cilvēks tāds nemaz nav, un tad zvērinātie viņu attaisnoja."

"Tādas tieslietas būs grūti atrast."

"Es zinu, bet jūs to varēsiet, Roārk. Es jūs tagad esmu novērojis darbā veselu nedēļu, un es zinu, ka jūs to varēsiet."

"Tas man glaimo, šef."

"Jums varētu būt nepieciešamība zvanīt visiem štata advokātiem, kam ir bijusi darīšana ar Rodehīveru. Tas būs grūti, bet jūs to izdarīsiet."

"Jā, šef, jūs to gribēsiet aizvakar!.."

"Nē. Man neliekas, ka mēs dabūsim Rodehīveru ātrāk par nākamnedēļu, tāpēc jums būs mazliet laika."

"Es nezinu, kad vajadzīgs pirmais. Tātad Rodehīvers nav steidzams?"

"Nē, bet izvarošanas izvilkums gan."

"Jā, šef."

"Vai jūs pusdienas jau paēdāt?"

"Man negribas ēst."

"Labi. Nesarunājiet neko citu vakariņām."

"Ko tas nozīmē?"

"Tas nozīmē, ka man ir ideja."

"Apmēram randiņš?"

"Nē, vairāk darīšanu vakariņas pāris profesionāļiem."

Džeiks piebāza pilnus divus portfeļus. "Es būšu pie Lūsiena," viņš Elenai teica. "Bet nezvaniet man, vienīgi tad, ja ir drausmīgi liela nepieciešamība. Un nevienam nesakiet, kur es esmu."

"Ko jūs darīsiet?"

"Pārskatīšu zvērinātos."

Lūsiens bija dzērumā nolūzis uz šūpolēm, un Sēlijas nebija mājās. Tāpēc Džeiks aizņēma plašo studiju augšstāvā. Lūsienam mājās bija daudz vairāk tieslietu grāmatu nekā daudzos advokātu birojos. Viņš izkravāja savu kaudzi uz krēsla, uz galda kaudzi ar septiņu reiz di vpadsmit centimetru kartītēm un krāsainos flomāsterus.

Pirmais vārds bija Eikers, Berijs Eikers. Uzvārdu viņš ar lieliem zilas krāsas burtiem uzrakstījakartītesaugšā.Zilsvīriešiem.sarkanssievietēm, melns melnajiem, neievērojot dzimumu. Zem Eikera vārda viņš ar zīmuli pierakstīja, ka Eikeram ir apmēram četrdesmit gadu, otrreiz precējies, trīs bērni,divas meitas. Pieder mazs, ne īsti ienesīgs dzelzslietu veikals uz lielceļa pie Klantonas. Sieva sekretāre. Braukā ar pikapu. Mīl medīt. Valkā kovboju zābakus. Ceturtdien Atkavadžs bija aizbraucis uz veikalu, lai parunātu ar Eikeru. Izskatījies labi, runājis tā, it kā būtu izglītots. Džeiks pie viņa uzvārda pierakstīja 9.

Džeiks pats bija ar savu darbu apmierināts. Skaidrs, ka Baklejs tik lielas pūles šai lietā neielika.

Nākamais vārds bija Bils Endrjūss. Kas par vārdu! Tālruņu katalogā tādu bija veseli seši. Džeiks pazina vienu, Harijs Rekss citu, un Ozijs melnu, bet neviens nezināja, kuram pienākusi pavēste.

Džeralds Olts. Džeiks pasmaidīja, rakstot vārdu uz lapiņas. Olts bija parādījies birojā pirms dažiem gadiem, kad banka atteicās pārfinansēt viņa māju. Sieva bija slima ar nierēm, un ārstēšanas izdevumi ģimeni salauza. Viņš bija intelektuālis, izglītots Princestonā, kur viņi bija satikušies. Viņa pati bija no Forda apriņķa, milzīgu muļķu vienīgais bērns: viņi visu savu naudu ieguldīja dzelzceļos. Olts ieradās Forda apriņķī tai brīdī, kad sievas ģimene izputēja un gaidītā vieglā dzīvekļuva par cīņu. Viņš vienu laiku mācīja skolā, tad vadīja bibliotēku un beidzot bija tiesas ierēdnis. Tad sieva saslima, un viņi pat zaudēja savu nelielo mājiņu. Tagad viņam bija darbs divdesmit četru stundu veikalā.

Bet Džeiks par Oltu zināja kaut ko tādu, kas visiem citiem bija nezināms. Viņa bērnībā ģimene dzīvoja fermā tuvu lielceļam. Kad viņi kādu nakti gulēja, māja aizdegās. Kāds garāmbraucējs apstājās, ar kāju atlauza durvis un sāka glābt Oltus. Uguns ātri izplatījās, un tad, kad Džeralds un viņa brālis pamodās, viss augšstāvs bija liesmās. Viņu vecāki, brāļi un māsas bezspēcīgi kliedza. Tad palīgs aplēja sevi ar ūdeni no dārza šļūtenes, ieskrēja mājā cauri ugunij un dūmiem, atkal ar kāju izspēra guļamistabas durvis, izmeta puikas pa logu gaidītāju rokās un tad izlēca pats. Brīnumainā kārtā neviens nebija ievainots. Viņi asarām acīs palīgam pateicās. Palīgam, kam bija melna āda. Bērni pirms tam nekad nebija sastapušies ar nēģeri.

Džeralds Olts bija viens no retajiem Forda apriņķa baltajiem, kas tiešām mīlēja melnos. Džeiks viņa vārdam pielika treknu desmitnieku.

Zvērināto saraksts viņam prasīja sešas stundas. Viņš visus ierakstīja kartītēs, par katru padomāja, gara acīm redzēja viņus zvērināto nodalījumā, runāja ar katru no viņiem. Džeiks viņus vērtēja. Melnie dabūja automātisku desmitnieku; ar baltajiem bija daudz grūtāk. Vīrieši dabūja augstāku vērtējumu nekā sievietes. Jauni cilvēki augstāku nekā veci, izglītotie mazliet augstāku nekā pārējie, visu dzimumu liberāļi dabūja visaugstāko vērtējumu.

Viņš izlaida tos divdesmit, ko Nūss plānoja diskvalificēt. Parpārējiem simt vienpadsmit viņš zināja diezgan daudz. Baklejs noteikti tik daudz nezināja.

Kad Džeiks atgriezās, Elena dūšīgi rakstīja uz Eteles rakstāmmašīnas. Viņa noslēdza mašīnu, aizvēra tieslietu grāmatu un ar grēcīgu smaidu prasīja: "Un kur vakariņas?"

"Mēs izbrauksim."

"Burvīgi! Uz kurieni?"

"Vai jūs esat bijusi Robinsonvilā, Misisipi?"

"Nē, bet es esmu gatava. Kas tur atrodas?'-'

"Nekas cits kā kokvilna, sojas pupas un mazs, lielisks restorāns."

"Kā man jāģērbjas?"

Džeiks Elenu kritiski noskatīja. Viņai bija parastais apģērbs—džinsi, glīti apstrādāti ar cieti un balināmo, kailas kājas un zila blūze, kas bija četrus numurus par lielu, bet kārtīgi ielocīta biksēs.

"Jūs izskatāties labi," viņš teica.

Viņi noslēdza kopējamo mašīnu, spuldzes un, iekāpuši sābā, atstāja Klantonu. Kādā dzērienu veikalā Džeiks nopirka sešas burciņas Kūra alus un pudeli baltvīna.

"Šai restorānā jānes līdzi pašam sava pudele," viņš izskaidroja, atstājot pilsētu. Saule rietēja tieši priekšā, un Džeiks nolocīja saules aizsargu. Elena tēloja bārsievu un atvēra divas burciņas alus.

"Cik tālu mums jābrauc?" viņa prasīja.

"Pusotru stundu."

"Pusotru stundu? Es mirstu badā!"

"Dzeriet alu.Ticiet man, ka tas būs to vērts."

"Ko tur pasniedz?"

"Garneles, varžu kājiņas un apogļotu samu."

Viņa sūca alu. "Redzēsim."

Džeiks piedeva gāzi, un viņi drāzās pāri neskaitāmiem tiltiem, kas krustoja Čatulas ezera pietekas. Viņi brauca stāvos kalnos, kas bija apauguSi ar tumši zaļo kudzu zāli. Viņi strauji grieza līkumos un apsteidza mašīnas ar papīrmalku, kas mēģināja pirms tumsas paspēt izlādēties. Džeiks atvēra saules jumtiņu, lai pūš vējš. Elena atlaidās sēdeklī, aizvēra acis un ļāva, lai vējš pūš viņas biezos matus.

"Paklausieties, Roārk, šīs ir stingri darījumu vakariņas."

"Saprotu, saprotu."

"Es tā to uzskatu. Es esmu darba devējs, jūs darbiniece. Nekas ne vairāk, ne mazāk. Un tāpēc neļaujiet savām seksuāli atbrīvotajām smadzenēm domāt iekāres pilnas domas."

"Ja jau jums tas ienāca prātā, varbūt, ka jūs esat tas ar tādām domām."

"Nē. Man ir skaidrs, ko jūs domājat."

"Kā jūs varētu zināt, ko es domāju? Kāpēc jūs sev liekaties tik neatvairāms, ka man būtu jūs jāpaved?"

"Neļaujiet savām rokām vaļu. Es esmu laimīgi precējies ar burvīgu sievu, un viņa mani nonāvētu, ja es sāktu skatīties apkārt."

"Nu tad mēs būsim divi draugi, kas ēd vakariņas."

"A. nē. tā to šeit, dienvidos, nevar. Neviens precēts vīrietis nevar iet vakariņās ar citu sievieti. Tā to te nedara."

"Kāpēc ne?"

"Tāpēc, ka vīriešiem nav draudzeņu. Nekādā ziņā. Es nepazīstu* nevienu vienīgu vīrieti visos Amerikas dienvidos, kam ir sieva un draudzene. Ne mīļākā, bet draudzene. Tas mums nāk no civilkara."

"Man liekas, ka tas nāk no viduslaikiem. Kāpēc dienvidnieces ir tik

greizsirdīgas?"

"Tā viņas ir audzinātas. Viņas ir mācījušās no mums. Ja mana sieva ēstu pusdienas un vakariņas kopā ar vīrieti, es viņam norautu galvu un uz vietas šķirtos. To sievietes iemācās no vīriešiem."

"Tas nu gan ir pilnīgi nejēdzīgi."

"Es piekrītu."

"Vai jūsu sievai ir kāds draugs?"

" Es tādu nezinu. Ja jūs to uzzināt, pastāstiet man arī."

"Un jums nav nevienas draudzenes?" "Ko es iesāktu ar draudzeni? Vai ar viņu varētu pārrunāt amerikāņu futbolu, pīļu medības, politiku, tieslietas vai kaut ko citu, kas mani interesē? Viņas runā par bērniem, drēbēm, receptēm, atlaideskuponiem, mēbelēm, lietām, ko es pat negribu saprast. Nē, man nav draudzeņu. Man tādu nevajag!"

"Tas man ļoti patīk dienvidos. Cilvēki ir tik ļoti iecietīgi."

"Paldies."

"Vai jums ir kāds žīdu draugs?"

"Es neticu, ka kāds Forda apriņķī dzīvo. Man bija ļoti labs draugs tieslietu skolā — Ira Taubere. Man žīdi patīk. Jēzus bija žīds, un es antisemītismu nesaprotu."

"Mīļais Kungs, cik jūs esat liberāls! Un kā ir ar… homoseksuāļiem?"

"Man viņu žēl. Viņi nezina, ko viņi varētu piedzīvot. Bet tā ir viņu problēma."

"Vai jums varētu būt homoseksuāls draugs?"

"Jā, ja es to nezinātu."

"Nekā, jūs esat republikānis."

Viņa iesvieda tukšās burciņas aizmugures sēdeklī un atvēra divas jaunas. Saule bija norietējusi, un, braucot ar 150 km stundā, gaiss likās vēss.

"Un mēs nevaram būt draugi?"

"Nē."

"Mīlētāji?"

"Lūdzu. Es mēģinu vadīt mašīnu."

"Un kas tad?"

"Es esmu advokāts, jūs — tieslietu sekretāre. Es darba devējs, jūs — darbiniece. Es esmu šefs, jūs — apkārt skraidītāja."

"Jūs — vīrietis, es — sieviete."

Džeiks ar acu kaktiņu apbrīnoja džinsus un piebāzto blūzi. "Par to nu gan nav nekādu šaubu."

Elena papurināja galvu un skatījās uz kudzu kalniem. Džeiks pasmaidīja, sāka braukt ātrāk un sūca alu. Viņš rūpīgi pārbrauca krustojumus, un pēkšņi kalni izbeidzās un zeme kļuva plakana.

"Kā šo restorānu sauc?"

"Holivudas restorāns."

"Kā, lūdzu?"

"Holivudas restorāns."

"Kāpēc to tā sauc?"

"Restorāns reiz bija pilsētiņā ar tādu vārdu. Restorāns nodega, un viņi topārvācauzRobinsonvilu.Un turpināja saukt par Holivudas restorānu." "Kāpēc tur vērts braukt?"

"Lielisks ēdiens, laba mūzika, un mēs esam tūkstoš kilometru no Klantonas, tā lai neviens neredz, ka es vakariņoju ar svešu skaistuli."

"Es neesmu skaistule, bet apkārt skraidītāja."

"Apkārt skraidoša skaistule."

Elena pie sevis pasmaidīja un arpirkstiem sakārtoja matus. Nākamajā krustojumā viņš pagriezās pa kreisi un brauca uz rietumiem, kamēr pārbrauca pāri sliedēm. Vienā ceļa pusē bija rinda pamestu koka māju, bet tām pretim otrā pusē bija vecs veikals, kur jau stāvēja kāds ducis mašīnu, bet pa logiem plūda maiga mūzika. Džeiks paķēra vīna pudeli un ieveda savu tieslietu sekretāri restorānā.

Tuvu durvīm bija skatuve, kur ļoti skaista nēģeriete Merla spēlēja klavieres un dziedāja "Ir lietaina nakts Džordžijā". Pret skatuvi bija trīs gari galdi, kas bija puspilni. Apteksne māja, lai viņi nāk tuvāk. Viņus apsēdināja aizmugurē pie neliela galda ar sarkanrūtainu galdautu.

"Vai jūs, saldumiņ, gribat ceptus skābus gurķus?"

Elena savilka pieri un prasīja: "Ceptus skābus gurķus?"

"Jā, vai tad tos Bostonā nepasniedz?"

"Vai jūs, ļaudis, te cepat visu ko?"

"Visu, ko vērts ēst. Ja jums tie negaršos, es apēdīšu."

Skaļi bļāvieni sākās pie galda otrā stūri. Četri pāri kaut ko svinēja, tad sāka nevaldāmi smieties. Restorānā visu laiku kāds kliedza, smējās un vāvuļoja.

"Viens no Holivudas labumiem irtas," Džeiks komentēja, "ka te var trokšņot, cik grib, palikt, kamēr apnīk, un tas nevienu neuztrauks. Ja galds dabūts, tas ir uz visu vakaru. Pēc brīža viņi sāks dziedāt un dejot."

Džeiks abiem pasūtīja sviestā ceptas garneles un apogļotu samu. Elena varžu kājiņas negribēja. Apteksne atnesa vīnu un divas aukstas glāzes. Viņi uzdzēra Karlam Lī Heilijam un viņa dullajam prātam.

"Kāds jums iespaids par Bāsu?" Džeiks pārtrauca klusumu.

"Viņš būs lielisks liecinieks. Viņš teiks to, ko mēs viņam liksim."

"Vai tas jūs traucē?"

"Traucētu, ja no viņa būtu vajadzīgi fakti. Bet viņš ir eksperts, un viņam jārunā par viņa ieskatiem. Kas runās viņam pretim?"

"Vai viņam var ticēt?"

"Jā, skaidrā. Mēs šonedēļ divas reizes apspriedāmies. Otrdien viņš bija sakarīgs un izpalīdzīgs. Trešdien — pilnā un bez intereses. Man šķiet, ka viņš būs tik labs liecinieks, cik nu psihiatri vispār var būt. Patiesība viņu neinteresē, un viņš mums teiks to, ko mēs gribēsim."

"Vai viņš domā, ka Karls Lī bija legāli ārprātīgs?"

"Nē. Un jūs?

"Nē. Roārk, Karls Lī man izstāstīja piecas dienas pirms slepkavībām, ka viņš to daris. Viņš man pat parādīja slēpni, no kurienes viņš izlēks un sāks šaut, bet to es tai brīdī nesapratu."

"Kāpēc jūs viņu neapturējāt?"

"Tāpēc, ka es viņam neticēju. Viņa meitiņa tikko bija izvarota, un neviens nezināja, vai viņa maz paliks dzīva."

"Vai jūs būtu viņu apturējis, ja būtu to varējis?"

"Es brīdināju Oziju. Bet tai brīdī ne viens, ne otrs no mums pat nesapņoja, ka tas varētu notikt. Nē, es nebūtu viņu apturējis, zinot, ka tas notiks. Jo es būtu darījis tieši to paših"

"Kā?"

"Tieši tāpat. Tas bija tik viegli."

Elena lēnām paņēma ceptos skābos gurķus. Viņa ar tiem aizdomīgi paspēlējās, pārgrieza un mazu gabaliņu iebāza mutē. Viļāja pa muti, norija un pārējos uzstūma uz Džeika šķīvja.

"Tipiska jeņķe," Džeiks smējās. "Es jūs nesaprotu, Roārk. Jums negaršo cepti skābie gurķi, jūs esat pievilcīga, ļoti gudra, jūs varētu strādāt jebkurā slavenā advokātu firmā par tādu algu, ko nekā nevarētu notērēt, bet jūs vēlaties pavadīt savu mūžu, zaudējot nakts miegu asinskāru slepkavu dēļ, kas ir nāvinieku kamerā, lai beidzot saņemtu pelnīto sodu. Kas jūs dzen, Roārk?"

"Jūs taču zaudējat miegu to pašu cilvēku dēļ. Nākošnedēļ tas būs Karls Lī Heil ijs. Nākošajā gadā jūs pārstāvēsiet slepka v u, ko v īsi ienīdīs, bet jūs negulēsiet tāpat, jo viņš būs jūsu klients. Un tad kādu reizi, Brigans, viens no viņiem nonāks nāvinieku kamerā un jūs iemācīsities saprast, cik tas briesmīgi. Jūs sapratīsiet, ka šī sistēma ir barbariska, un tad jūs atcerēsities Roārku."

"Tad es uzaudzēšu bārdu un iestāšos ACLU."

"Tas gan, tikai šaubos, vai viņi jūs uzņems."

Izcili apceptas garneles atnesa divās nelielās panniņās. Tās čurkstēja sviestā un ķiploku sālī. Elena uzlika karoti garneļu uz sava šķīvja un ēda tā, it kā būtu gandrīz badā nomirusi. Merle sāka dziedāt aizraujošu "Dixie" [29] versiju, un visi plaukšķināja un dziedāja līdzi.

Apteksne skrēja garām un uzsvieda uz galda kraukšķošu varžu kājiņu kaudzi. Džeiks izdzēra glāzi vīna un pagrāba sauju varžu kājiņu. Elena mēģināja tās ignorēt. Kad uzkožamie bija apēsti, viņiem pasniedza samu. Tas bija tik karsts, ka šķīvjus nedrīkstēja aiztikt. Zivs bija restēta tumši brūna ar melniem četrstūriem, kur to nebija pasargājis metāls. Viņi

eda un dzēra lēnam, skatoties viens uz otru un izgaršojot brīnišķīgās vakariņas.

Pusnaktī pudele bija tukša, spuldžu daudzums samazināts. Viņi atvadījās no apteksnes un Merles. Viņi lēnām nokāpa pa kāpnēm, iesēdās sābā, un Džeiks aizsprādzēja drošības jostu.

"Es esmu pārāk daudz dzēris, lai brauktu."

"Es arī. Es redzēju nelielu moteli pa ceļam uz mājām."

"Es ari, bet tur nebija vietas. Labi izdomāts, Roārk. Dabū mani mazliet iedzērušu un tūliņ gultā."

"Es tā darītu, ja vien varētu, mans kungs."

Viņu acis uz bridi satikās. Elenas acis atspoguļoja sarkano gaismu, ko meta uz jumta novietotā reklāma, kas reklamēja HOLLYWOOD.

Bridis ieilga, un tad gaisma nodzisa. Restorāns bija slēgts.

Džeiks ieslēdza sābu, pasildīja un aizdrāzās tumsā.

Agri sestdienas ritā Mikīpelīte bija zvanījis Ozijam un teicis, ka no klana ir gaidāmas jaunas nelaimes. Ceturtdienas kaušanās nebija viņu vaina, kā viņš to izskaidroja, bet viņus par to vainoja. Viņi bija soļojuši pavisam miermīlīgi, bet tagad viņu vadonis gulēja slimnīcā, tuvu nāvei, jo septiņdesmit procenti viņa ķermeņa bija saņēmuši trešās pakāpes apdegumus. Par to nāks atriebība, un tā bija pavēle no augšas. No citiem štatiem steidzasšurp papildspēki, un sagaidāma vardarbība. Viņš nezināja neko noteiktu, bet apsolīja piezvanīt vēl.

Ozijs sēdēja uz gultas malas, braucīja savu punu un piezvanīja pilsētas galvām. Un tad Džeikam. Stundu vēlāk viņi satikās Džeika birojā.

"Stāvoklis kļūst nevadāms," Ozijs teica, turot ledus maisiņu pie puna un saraujoties pie katra vārda. "Man ir ticama informācija, ka klans plāno atriebties par ceturtdienas notikumiem. Viņi ievedīšot svaigus spēkus no citiem štatiem."

"Vai jūs tam ticat?"

"Man ir bail neticēt."

"Tas pats informators?"

"Jā"

"Tad es ari tam ticu."

"Es kaut kur dzirdēju, ka prāvu varētu pārcelt vai atlikt," Ozijs teica. "Vai uz to var cerēt?" "Nē. Es vakar satikos ar tiesnesi Nūsu. Prāvu nepārcels, un tā sāksies pirmdien."

"Vai viņš zina par degošajiem krustiem?"

"Es viņam izstāstīju gluži visu."

"Vai viņš ir traks?" prasīja pilsētas galva.

"Jā, un arī dumjš. Bet nesakiet, ka es tā teicu."

"Vai viņam ir kāds stingrs pamats?"

Džeiks noraidoši pamāja. "Drīzāk jau uz smiltīm."

"Un ko jūs plānojat darīt?"

Ozijs pārmainīja ledus maisiņus un uzmanīgi aptaustīja kaklu. Viņš runāja ar grūtībām.

"Man ir liela vēlēšanās novērst tādu kaušanos kā ceturtdien. Mūsu slimnīca vien nav pietiekami liela, lai tik daudzus uzņemtu. Mums kaut kas ir jādara. Melnie ir nikni un kustīgi, un nevajadzēs daudz, lai viņus aizkurinātu. Ir tādi melnie, kas tikai gaida izdevību lietot pistoles, un tie veči baltos apmetņos ir labi mērķi. Man liekas, ka klans ir gatavs darīt kaut ko īpaši stulbu, piemēram, kādu nogalināt. Viņi ar šo lietu iegūst lielāku preses uzmanību, nekā viņi ir dabūjuši pēdējos desmit gados, informators man teica, ka pēc ceturtdienas viņiem zvanījuši domubiedri no visas valsts, piedāvājot braukt palīgā."

Viņš lēnām pagrieza galvu un apmainīja ledus maisiņus. "Man to nepatīk sacīt, kungi, bet man liekas, ka mums būtu jāzvana gubernatoram un jāprasa Nacionālās gvardes vienības [30] . es zinu, ka tas ir izmisuma solis, bet kas notiks, ja kādu nogalinās?"

"Nacionālā gvarde?" pilsētas galva neticīgi noprasīja.

"Tā es ieteicu."

"Okupēs Klantonu?"

"Nē, pasargās mūsu iedzīvotājus."

"Ar patruļām uz mūsu ielām?"

"Jā. Apbruņoti un tā tālāk."

"Vai manu, vai. Vai tas nav pārāk nopietni? Vai tā tiešām vajag?"

"Jā. Ir redzams, ka man nav diezgan vīru, lai uzturētu mieru. Mēs nevarējām apturēt sadursmi, kas notika mūsu acu priekšā. Klans dedzina krustus pa visu apriņķi, un mēs nevaram viņus apturēt. Ko mēs darīsim tad. ja melnie izšķirsies ņemt lietas savās rokās. Ar maniem spēkiem nepietiek, pilsētas galvas kungs, un man vajadzīga palīdzība."

Džeikam tā likās pavisam burvīga ideja. Kā gan varētu sasaukt neatkarīgu zvērināto tiesu, ja ap visu tiesas namu stāv līdz zobiem

apbruņoti nacionālās gvardes vīri? Viņš domāja par zvērinātajiem, kas ieradīsies tiesas namā pirmdien un ies garām apbruņotiem vīriem ar kaujas mašīnām un pat vienu vai diviem tankiem uz mauriņa. Kā viņi varēs būt godīgi un bez iepriekšējas izšķiršanās? KāNūss varēja iecirsties iztiesāt šo prāvu Klantonā? Un kā Augstākā tiesa varētu Nūsa spriedumu nenoraidīt, ja — debesu vārdā — Kārlu Lī notiesātu. Vai, cik laba ideja!

"Un ko jūs domājat, Džeik?" pilsētas galva meklēja atbalstu.

"Man neliekas, ka jums ir liela izvēle, pilsētas galvas kungs. Mēs nevaram atļauties vēl vienu sadursmi. Tas jums varētu kaitēt politiski."

"Mani politika neinteresē," pilsētas galva nikni atbildēja, labi zinot, ka ne viens, ne otrs viņam netic. Viņš bija pēdējās vēlēšanās dabūjis tikai piecdesmit balsu vairākumu, un viņš pat pirkstu nepakustināja, neizvērtējis šīs kustības politisko nozīmi. Ozijs ievēroja, ka Džeiks smīn, skatoties, kā pilsētas galva izrāda lielu nepatiku par to, ka viņa pilsētu okupēs armija.

Sestdien pēc tumsas Ozijs un Heistings izveda Kārlu Lī pa cietuma aizmugures durvīm un iesēdināja patruļmašīnā. Viņi smējās un runāja, un Heistings lēnām brauca garām Beita pārtikas veikalam un pa Krafta ceļu. Heiliju mājas priekša bija pilna ar mašīnām, un Heistings atstāja patruļmašīnu uz ceļa. Karls Lī iegāja pa savas mājas durvīm kā brīvs cilvēks, un viņu tūliņ mēģināja apkampt milzīgs pūlis radu un draugu un viņa bērni. Neviens nezināja, ka viņš te būs. Viņš savus četrus bērnus sagrāba reizē un turēja cieši, tā, it kā tas ilgu laiku nenotiks. Visi klusi skatījās, kā lielais vīrietis nokrita ceļos uz grīdas un ieraka galvu savu raudošo bērnu vidū.

Virtuve bija piekrauta ar pārtiku, un goda viesis sēdēja savā parastajā vietā galda galā ar sievu un bērniem blakus. Mācītājs Eigijs īsi pateicās tam Kungam ar cerībām uz atgriešanos mājās. Simt viesu ģimeni apkalpoja. Ozijs un Heistings piekrāva šķīvjus un uz verandas sita odus, ēda un plānoja stratēģiju pirmdienai. Ozijs bija ārkārtīgi norūpējies par Karla LI drošību, viņu ik dienas vedot no tiesas nama uz cietumu. Pats Karls Lī bija skaidri pierādījis, kas var notikt.

Pēc vakariņām viss bars izklīda mauriņā. Bērni skraidīja, bet pieaugušie vēlējās būt tuvu Karlam Lī.- Viņš bija viņu varonis, visslavenākais cilvēks, ko viņi jebkad cerēja pazīt. Viņa cilvēki zināja, kāpēc viņu tiesā. Protams, viņš bija baltos neģēļus nogalinājis, bet tāpēc viņu netiesāja. Būtu viņš baltais, līdzīgā situācijā viņu apbalvotu. Viņi viņu tiesātu gan, bet ar balto zvērināto tiesu tas būtu joks. Karls Lī bija cietumā tāpēc, ka viņš bija melnais. Un, ja viņu notiesās, tad atkal tāpēc, ka viņš ir melnais. Cita iemesla nebija. Tam viņi ticēja. Viņi uzmanīgi klausījās, ko Karls Lī stāsta par prāvu. Viņš lūdza, lai viņi lūdz Dievu par viņu un atbalstu, viņš gribēja, lai viņi ir tiesā un lai viņi pasargā Heiliju ģimeni.

Tā viņi karstumā un mitrumā sēdēja stundām ilgi. Karls Lī un viņa Gvena uz šūpolēm, lēni šūpojoties, un viņiem apkārt pulks apbrīnotāju, kas visi gribēja būt tuvumāšim lielajam vīram. Kad ļaudis sāka atvadīties, viņi visi Kārlu Lī apkampa un apsolīja pirmdien būt tiesā. Mājās braucot, viņi pārdomāja, vai vēl kādreiz redzēs viņu sēžam uz lieveņa.

Pusnaktī Ozijs teica, ka jābrauc. Karls Lī apkampa Gvenu pēdējo reizi, noglāstīja bērnus un iekāpa Ozija mašīnā.

Bads Tvitijs naktī nomira. Dispečers to paziņoja Nesbitam, kas uznāca pie Džeika. Džeiks pierakstīja zīmītē, ka jāaizsūta puķes.

32.

Svētdiena. Diena pirms prāvas. Džeiks pamodās piecos no rīta ar kamolu vēderā un galvas sāpēm, ko viņš pierakstīja prāvai un vēlās sestdienas nakts nodarbībām ar Lūsienu un savu tieslietu sekretāri. Elena bija izšķīrusies palikt Lūsiena viesu guļamistabā, un tāpēc Džeiks bija gulējis birojā.

No lejas viņš dzirdēja balsis. Viņš uzrāvās stāvus un aizklunkuroja līdz tumšajam balkonam, un no pārsteiguma atsitās atpakaļ. Karš! Armija bija klāt! Ielas ap laukumu bija piebāztas ar transporta mašīnām, džipiem un karavīriem, kas skraidīja šurp un turp, organizējoties un izskatoties militāri. Rācijas pīkstēja, un komandieri ar vēderiņiem kliedza, lai vīri organizējas ātrāk. Pie tiesas nama trepēm bija komandpunkts.

Trīs vadi karavīru sita telšu mietiņus un uzvilka trīs milzīgas teltis. Visos četros laukuma stūros bija uzceltas barikādes, un bruņoti sargi nostājās posteņos. Viņi aizdedzināja cigaretes un atspiedās pret apgaismojuma stabiem.

Nesbits sēdēja uz savas mašīnas motora un skatījās Klantonas nocietināšanu. Viņš pļāpāja ar dažiem gvardiem. Džeiks uzvārīja kafiju un nonesa arī Nesbitam. Viņš bija pamodies un labi apsargāts. Nesbits varēja braukt mājās un gulēt līdz tumsai. Džeiks pats ar savu kafiju sēdēja uz balkona un skatījās, kā aust diena. Izlādējušas vīrus, transportmašīnas aizbrauca uz gvardu arsenālu, kur vīriem arī bija ierīkotas guļas vietas. Viņš aprēķināja, ka laukumā ir ap divsimt vīru.

Vigi klīda ap teltīm, mazās grupās apstaigāja tumšos veikalus un gaidīja dienu un kādu piedzīvojumu.

Nūss būs pārskaities. Kā viņi drīkstēja izsaukt nacionālo gvardi, neprasot viņam! Tā bija viņa prāva. Pilsētas galva to bija iedomājies, bet Džeiks bija izskaidrojis, ka tā ir viņa un nevis kāda tiesneša atbildība uzturēt Klantonā kārtību. Ozijs piekrita, un tāNūsam neviens nepiezvanīja.

Šerifs un Moss Teitums, juniors, ieradās un viņus aizveda pie pulkveža vienā no teltīm. Viņi apstaigāja tiesas namu, pārbaudot karavīrus un barikādes. Ozijs rādīja visādos virzienos, un pulkvedis likās pavisam apmierināts ar viņa vajadzībām. Moss, juniors, atslēdza tiesas namu, lai karavīriem būtu tualetes un iespējas dabūt dzeramo ūdeni. Bija jau pēc deviņiem, kad pāris maitas putnu ievēroja, ka Klantonas centrs ir okupēts. Pēc stundas viņu bija liels bars, tie visi skraidīja ar mikrofoniem un kamerām, meklējot, vai nedabūs zināt kaut ko svarīgu no kāda seržanta vai kaprāļa.

"Kā jūs sauc, ser?"

"Seržants Damraits."

"Un no kurienes?"

"Būnviles."

"Kur tas ir?"

"Ap simt piecdesmit kilometru no Šejienes."

"Kāpēc jūs te esat?"

"Gubernatora rīkojums."

"Kāpēc viņš jūs atsūtīja?"

"Miera uzturēšanai."

"Vai jūs sagaidāt nemierus?"

"Nē."

"Cik ilgi jūs te būsiet?"

"Nezinu."

"Vai jūs te būsiet līdz prāvas beigām?"

"Nezinu."

"Kas zina?"

"Es pieņemu, ka gubernators."

Un tā tālāk.

Okupācijas ziņas ļoti ātri apskrēja kluso svētdienas rītu, un pēc Dievkalpojumiem pilsētnieki straumēm vien devās paši paskatīties, kā armija ir ieņēmusi tiesas namu. Posteņi noņēma barikādes tā, lai iedzīvotāji varētu braukāt ap tiesas namu un brīnīties par karavīriem ar viņu īstajām šautenēm un džipiem. Bet Džeiks sēdējā uz balkona, dzēra kafiju un mācījās no galvas savas zvērināto kartītes.

Viņš piezvanīja Karlai un pateica, ka izsaukta nacionālā gvarde, bet ka viņš pats ir vēl lielākā drošībā. Patiesību sakot, viņš nekad nebija bijis tik drošs. Otrpus Vašingtona ielai bija simti smagi bruņotu karavīru, kas visi viņu aizsargās. Jā, viņam vēl arvien bija miesassargs. Jā, māja vēl arvien bija drošībā. Viņš neticēja, ka tik drīz ziņos par Bada Tvitija nāvi, un to viņš nepieminēja. Varbūt šī ziņa viņas apkaimē vispārneparādīsies. Karla sava tēva laivā braukšot makšķerēt. Hanna gribētu būt pie tēta. Džeiks atvadījās, un viņam abu sieviešu pietrūka vairāk nekā jebkad.

Elena Roārka atslēdza aizmugures durvis un uz galda nolika pārtikas tūtu. Viņa izņēma no portfeļa vākus un gāja meklēt šefu. Viņa to atrada uz balkona pētām kartītes un novērojam tiesas namu. "Labvakar, Roārk!"

"Labvakar, šef!" Elena iedeva viņam apmēram trīs centimetrus biezu izvilkumu un teica: "Šis ir pētījums par izvarošanas faktu pielaišanu tiesā. Tas bija grūts darbs un mazliet sarežģīts. Es atvainojos par biezumu."

Tas bija tikpat glīts kā citi izvilkumi, ar satura rādītāju, bibliogrāfiju un lappušu numerāciju. Viņš izšķirstīja papīrus: "Nolādēts, Roārk, es taču negribēju mācību grāmatu!"

"Es saprotu, ka jums bail no zinātniskiem darbiem, un tāpēc es par katru cenu mēģināju lietot tikai tādus vārdus, kam nav vairāk kā trīs balsieni."

"0, cik mēs šodien esam rotaļīgi! Vai jūs to varētu savilkt tādā trīsdesmit lappušu traktātā?"

"Paklausieties! Tas ir ļoti apdāvinātas un ar skaidru domāšanu un rakstīšanas spēju apveltītas tieslietu studentes ļoti pamatīgs pētījums par neskaidru tieslietu. Tas ir ģeniāls darbs. Un to jūs dabūjāt gluži par brīvu. Beidziet mani nolikt tik zemu!"

"Jā, kundze. Vai jums sāp galva?" jautāja Džeiks.

"Jā. Kopš brīža, kad es pamodos. Es desmit stundas rakstīju to nolādēto izvilkumu, un man vajag alkohola. Vai jums ir blenderis?"

"Kas, lūdzu?"

"Blenderis. Tas ir jauns izgudrojums ASV ziemeļos un to lieto virtuvē."

"Tāds atrodas plauktā virs mikroviļņu krāsns."

Viņa nozuda. Bija satumsis, un satiksme ap laukumu bija norimusi, braucējiem atskārstot, ka visi tiesas nama sargi izskatās vienādi. Pēc divpadsmit stundām smacējoša karstuma un miglaina mitruma visi karavīri bija piekusuši un būtu vislabprātāk atgriezušies mājās. Viņi

sēdēja zem kokiem un uz saliekamiem krēsliem, lādēdami gubernatoru. Kad satumsa, viņi no tiesas nama izvilka resnus vadus un uzstādīja prožektorus. Pie pasta apstājās busiņš ar melnajiem, lai sāktu savu svecīšu gājienu. Viņi sāka iet pa Džeksona ielu un radīja ievērību divos simtos smagi apbruņotu vīru. Gājienu vadīja Rozija Alfija Geitvuda jaunkundze, simt divdesmit kilogramu smaga vienpadsmit bērnu māte, kas bija deviņiem bērniem sagādājusi iespēju mācīties koledžā. Viņa bija pirmā melnā, kas bija padzērusies no kopēja ūdens fontāna pilsētas centrā un palikusi dzīva. Viņi nikni noskatīja karavīrus. Viņi neatbildēja.

Elena atnāca ar diviem Bostonas koledžas alus kausiem, kas bija pilni gaiši zaļa šķidruma. Viņa tos nolika uz galda un apsēdās.

"Kas tie tādi?"

"Dzeriet. Tas jums palīdzēs atslābt."

"Es dzeršu, es dzeršu. Bet man jāzina, ko es dzeršu."

"Margaritas*."

Džeiks apskatīja šķidrumu. "Un kur tad sāls?"

"Man manos kokteiļos sāls nepatīk."

'Tādā gadījumā arī man ne. Kāpēc margaritas?"

"Kāpēc ne?"

Džeiks aizvēra acis un iedzēra lielu malku. Tad vēl vienu. "Roārk. Jūs gan esat viena talantīga sieviete."

"Apkārt skrējēja."

Viņš paņēma vēl vienu lielu malku. "Es neesmu dzēris margaritas veselus astoņus gadus."

"Man žēl." Viņas puslitra kauss bija pustukšs.

"Un kāds rums te lietots?"

"Es jūs nosauktu par muļķa pakaļu, ja jūs nebūtu mans šefs."

"Liels paldies."

"Te nelieto rumu. Te lieto tekvilu ar limonellas sulu un kuantro liķieri. Es domāju, ka to gan zina katrs tieslietu students."

"Vai jūs man kādreiz varēsiet piedot? Tad, kad es biju tieslietu students, tad es to zināju."

Elena pārlaida skatu laukumam.

"Neticami! Te izskatās kā kara laukā."

Džeiks izdzēra savu kausu un nolaizīja lūpas. Teltīs karavīri spēlēja kārtis un smējās. Citi bēga no odiem tiesas namā. Sveču gājiens tikko nāca ap stūri un sāka virzīties pa Vašingtona ielu.

"Jā," Džeiks smaidīja. "Skaisti, vai ne? Padomājiet par mūsu

'Margarita. No Meksikā ražota kaktusu Šņabja (tequi!a), limonellas sulas un kuantro liķiera gatavots kokteilis, kuru dzerot parasti laiza sāli.

godīgajiem un bezpartejiskajiem zvērinātajiem, kad viņi no rīta ieradīsies un atradīs visu to. kas te ir. Tad es atkārtošu savu iesniegumu prāvu pārcelt. Nūss to atkal noraidīs. Es ierosināšu, ka šī ir nepareizi sasaukta prāva. Nūss to noraidīs. Un tad es panākšu to, ka tiesas norisē parādās mana sūdzība, ka šī prāva notiek cirkus apstākļos."

"Kāpēc te ir gvardisti?"

"Šerifs un pilsētas galva piezvanīja gubernatoram un iestāstīja, ka nacionālā gvarde te ir vajadzīga, lai Forda apriņķī uzturētu mieru. Un to, ka mūsu slimnīca nav šai prāvai diezgan liela."

"No kurienes viņi nāk?"

"No Būnsviles un Kolumbusas. Ap pusdienas laiku es saskaitīju kādus divsimt divdesmit."

"Vai viņi te ir jau bijuši visu dienu?"

"Viņi mani pamodināja piecos no rīta. Es esmu viņu stratēģiju pētījis visu laiku. Pāris reižu viņi izskatījās uztraukti un tad sakārtojās. Pirms brīža viņi atrada savu ienaidnieku Geitvudas jaunkundzes personā, kad viņa un viņas draugi sāka savu sveču gājienu. Viņa tā uz viņiem paskatījās, ka tagad viņi spēlē kārtis."

Elena izdzēra savu kausu un aizskrēja pēc jauniem. Džeiks paņēma savu kartīšu kaudzi un simto reizi tās izklāja uz galda. Vārds, vecums, nodarbošanās, ģimene, rase, izglītība—šo informāciju viņš bija atkal un atkal atkārtojis kopš agTa rīta. Elena otrreiz atnesa dzērienus un paņēma kartītes.

"Korlna Heigena?" viņa ieņēma malku.

Viņš brīdi padomāja. "Vecums ap piecdesmit pieci. Apdrošināšanas firmas sekretāre. Šķirtene, divi pieauguši bērni. Izglītība — ne vairāk kā vidusskolas. Dzimusi Floridā, ja tas svarīgi."

"Vērtējums?"

"Man šķiet, ka es viņai iedevu seši."

"Ļoti labi. Milards Silis."

"Viņam pieder pekānu dārzs pie Meizas. Apmēram septiņdesmit gadus vecs. Divi nēģeri sašāva galvā viņa brāļadēlu Litlerokas laupīšanā. Ienīst melnos. Nebūs zvērinātais."

"Vērtējums."

"Man liekas, ka nulle."

"Klejs Beilijs?"

"Vecums ap trīsdesmit. Seši bērni. Ļoti ticīgs vasarsvētnieks. Strādā mēbeļu fabrikā rietumos no pilsētas."

"Jūs viņam iedevāt desmit." "Jā. Jo es ceru, ka viņš ir lasījis Bībelē to pantiņu par aci pret aci. Bez tam no sešiem bērniem vismaz divām jābūt meitenēm."

"Vai. jūs visas kartītes zināt no galvas?"

Viņš pamāja un iedzēra lielu malku. "Man liekas, ka es viņus pazīstu jau gadiem."

"Cik jūs pazīstat?"

"Nedaudzus. Bet es par viņiem zināšu vairāk nekā Baklejs."

"Iespaidīgi."

"Kā? Ko jūs teicāt? Es jūs iespaidoju ar savu intelektu?"

"Starp visām citām lietām."

"Es jūtos tik pagodināts. Es esmu iespaidojis kriminālo likumu ģēniju. Šeldona Roārka meitu. Dzīvu summa cum laude. Pagaidiet, kamēr es izstāstīšu Harijam Reksam."

"Kur tas zilonis ir? Man viņa pietrūkst. Man liekas, ka viņš ir jauks."

"Piezvaniet. Prasiet, lai viņš ierodas uz balkona viesībām, kamēr mēs sagatavojamies Bulrana [31] trešajai kaujai."

Viņa skrēja pie tālruņa uz Džeika galda. "Un kā ar Lūsienu?"

"Nē! Lūsiens ir man apnicis!"

Harijs Rekss atveda kaut kur atrastu kortelīti tekvilas. Un viņš ar tieslietu sekretāri nāvīgi strīdējās par to, kā vispareizāk sagatavot margaritu. Džeiks piekrita Elenai.

Viņi sēdēja uz balkona, izsaukdami un pārrunādami zvērināto vārdus, dzerot garšīgo šķidrumu, sakliedzoties ar karavīriem un dziedot Džimija Bafeta dziesmas. Pusnaktī Nesbits ielādēja Elenu patruļmašīnā un aizveda pie Lūsiena, Harijs Rekss mājās aizgāja kājām, bet Džeiks nolikās gulēt birojā uz dīvāna.[1]Bulrana (Buli Run) ir strauts ziemeļaustrumu Virdžinijā, kur 1861. un 1862. gadā notika divas kaujas, kas beidzās ar smagu Savienoto Valstu armijas sakāvi.

33.

Pirmdiena, 22. jūlijs. Neilgi pēc pēdējās margaritas Džeiks pēkšņi uzlēca no dīvāna un lūrēja pulkstenī, kas spīdēja uz galda. Viņš bija gulējis trīs stundas. Viņa māgā nikni cīnījās pūlis mežonīgu tauriņu. Cauri viņa kājstarpei izšāvās asa sāpe. Bet laika paģirām gan Džeikam nebija.

Nesbits aiz stūra gulēja kā zīdainis. Džeiks viņu uzmodināja un ielēca aizmugures sēdeklī. Viņš pamāja posteņiem, kas uz viņu uztraukti

noskatījās. Nesbits aizbrauca divus kvartālus līdz Ādama ielai, izlaida pasažieri un palika, kā norādīts, gaidot. Džeiks ieskrēja dušā un ātri noskuvās. Viņš izvēlējās pelēku uzvalku, baltu kreklu un neitrālu, piemērotu tumši sarkanu kaklasaiti ar sīkām tumši zilām svītrām. Glīti izgludinātās bikses cieši apkļāvās viņa tievajam viduklim. Viņš izskatījās lieliski, daudz labāk nekā ienaidnieks.

Kad Džeiks izlaida dārzā suni un ielēca patruļmašīnā, Nesbits atkal bija aizmidzis.

"Vai iekšā viss ir kārtībā?" Nesbits prasīja, noslaukot siekalas no zoda.

"Dinamītu es nevarēju atrast, ja jūs to prasījāt."

Nesbits par to smējās. Viņi apbrauca laukumam, un Džeiks izkāpa pie biroja. Trīsdesmit minūtes pēc tam, kad viņš biroju atstāja, Džeiks ieslēdza gaismu un uzlika vārīties kafiju.

Viņš iemeta mutē četras aspirīna tabletes un izdzēra litru greipfrūta sulas. Viņa acis sūrstēja un galva sāpēja no pārstrādāšanās un noguruma. Viņš izklāja Karla Lī dokumentus uz konferenču galda. Viņa tieslietu sekretāre bija tos sakārtojusi un salikusi pa kategorijām, un nu viņš tos gribēja sakārtot sev vēlamajā kārtībā. Ja tiesas procesa laikā kādu dokumentu nevarēja atrast trīsdesmit sekunžu laikā, tas nekam nebija derīgs. Viņš tomēr pasmaidīja par Elenas lielo organizatores talantu. Viņai bija vāki un apakšvāki, un tos varēja atrast desmit sekunžu laikā. Trīs centimetru biezos vākos bija Dr. Bāsa kvalifikācijas un viņa liecības konspekts. Elena katram jautājumam bija pievienojusi sagaidāmos Bakleja iebildumus un iztiesātās tieslietas, ar kurām tos atspēkot. Džeiks bija ļoti lepns uz savu sagatavošanās darbu, un viņš jutās pateicīgs, ka to visu bija paveikusi trešā kursa tieslietu studente.

Viņš ielika vākus smagā melnas ādas portfelī, ar kuru viņš parasti devās uz tiesas zāli. Tas bija izrotāts ar viņa monogrammu zeltā. Tad pēkšņi sauca dabas balss, un Džeiks sēdēja uz tualetes poda, šķirstot zvērināto kartītes. Viņš tās zināja no galvas. Viņš bija gatavs.

Pāris minūtes pēc pieciem pie durvīm klauvēja Harijs Rekss. Bija tumšs, un viņš izskatījās pēc kramplauža.

"Ko tu te dari tik agri?" Džeiks nožāvājās.

"Es nevarēju gulēt. Esmu par nervozu." Viņš pagrūda uz priekšu taukainu papīra turzu. "To atsūtīja Della. Ēdiens ir svaigs un karsts. Uz apalīšiem ir desas, speķis un siers, vistas gaļa un siers, ko tik tava sirds vēlas. Viņa ir par tevi norūpējusies."

"Paldies, Harij Reks, bet es neesmu izsalcis. Mans ķermenis ir pret mani sacēlies."

"Uztraucies?"

"Kā mauka baznīcā."

"Tu izskaties nodzinies."

"Paldies."

"Traki elegants uzvalks."

"Karla to palīdzēja izvēlēties."

Harijs Rekss iebāza roku turzā un izvilka vairākus folijā ievīstītus apalīšus ar pildījumu. Viņš tos sakrāva uz galda un aiznesās Rēc kafijas. Džeiks sēdēja viņam iepretim un šķirstīja Elenas M'Naghtena izvilkumu.

"Vai viņa to izvilka?" prasīja Harijs Rekss, kam abi vaigi bija piebāzti un žokļi veicīgi kustējās.

"Jā, tas ir meistarīgs pārskats par pēdējo septiņdesmit piecu gadu notikumiem Misisipi ārprāta tieslietās. To viņa izdarīja trīs dienu laikā."

"Viņa liekas ļoti gudra."

"Jā, viņai ir smadzenes, un viņa raksta ļoti sakarīgi. Viņai ir saprāts, bet viņai ir mazliet grūtības, pārnesot savas zināšanas uz īsto dzīvi."

"Viņai ir stingri pamati. Otrā savā vecās Misisipi klasē. Es zvanīju Nelsonam Batlesam, kas tur ir dekāna palīgs, un viņš par Elenu izteicās ļoti atzinīgi. Viņa pat varētu pabeigt skolu kā pirmā."

"Es skolu pabeidzu kā deviņdesmit trešais no deviņdesmit astoņiem. Es būtu pabeidzis kā deviņdesmit otrais, bet viņi mani pieķēra špikojot. Es sāku protestēt, bet tad nospriedu, ka deviņdesmit trešais ir tikpat labs. Pie velna, kam Klantonā tas interesē? Šie ļaudis bija priecīgi par to, ka es sāku praktizēt te un nevis Volstritā vai kur citur."

Džeiks pasmaidīja par simt reižu dzirdēto stāstu.

Harijs Rekss attina vistas gaļas un siera maizīti. "Tu, draugs, izskaties nervozs."

"Nav ne vainas. Tā ir pirmā diena, tāpēc grūtākā. Visi sagatavošanās darbi ir pabeigti. Tagad ir tikai jāgaida un jāredz, kas notiks."

"Kad Roārka uzradīsies tiesā?

"Es nezinu."

"Kungs, es gribētu zināt, ko viņa būs uzvilkusi mugurā."

"Vai nebūs uzvilkusi. Es ļoti ceru, ka viņa izskatīsies pieklājīga. Tu taču zini, cik klīrigs cilvēks ir Nūss."

"Tu taču neļausi viņai sēdēt pie advokātu galda tev blakus?"

"Domāju, ka ne. Lai viņa paliek kaut kur aizmugurē — tā kā tu. Viņa varētu aizskart dažas no zvērinātajām."

"Jā, turi gan viņu pa gabalu."

Harijs Rekss noslaucīja muti ar savu lielo ķepu. "Vai tu ar viņu esi gulējis?" "Nē! Es taču neesmu jucis, Harij Reks."

"Tu esi jucis, ja tu to nedari. Šo sievieti var dabūt."

"Vai, draugs, tikai uz priekšu! Man ir diezgan cita par ko domāt."

"Bet es viņai patīku, ko?"

"Tā jau viņa saka."

"Man liekas, ka es pieš aušos gan," viņš teica ar pavisam nopietnu seju. Tad viņš pasmaidīja un sāka rēkt.

Zvanīja tālrunis. Džeiks papurināja galvu. Harijs Rekss pacēla klausi. "Nē, viņa nav uz vietas, bet es viņam nodošu jūsu ziņu." Viņš pamirkšķināja Džeikam. "Jā, ser, jā, ser, kā tad, jā, ser. Tas viss ir tik briesmīgi, vai ne? Vai var ticēt, ja kāds tā kaut ko izdara? Jā, ser, jā, ser, es jums simtprocentīgi piekrītu. Jā, ser, un vai es varu palūgt jūsu vārdu un tālruņa numuru? Ser, ser?" Harijs Rekss nozviedzās un pakāra klausuli.

"Ko viņš gribēja?"

"Viņš teica, ka tas ir visīstākais kauns baltajai rasei, ka tāds advokāts kā tu var aizstāvēt nigerus, un viņš nesaprot, kā kāds advokāts vispār var aizstāvēt tādu nigeri kā Heilijs. Un viņš ļoti cer, ka klans tevi nokops, un, ja ne, tad viņš cer, ka advokatūras padome tev atņems licenci. Un viņš teica, ka tu galīgi nekam nederi tāpēc, ka tevi apmācīja Lūsiens Vilbanks, kas dzīvo kopā ar nigerieti."

"Un tu viņam piekriti?"

"Un kāpēc ne? Viņš tiešām bija ļoti patiess, ne naida pilns. Un viņš jūtas labāk tagad, kad viņš to ir ar saprotošu cilvēku pārrunājis."

Tālrunis atkal zvanīja. Harijs Rekss to paķēra. "Džeika Brigansa birojs. Advokāts, jurists, izpalīgs, konsultants un tieslietu viszinis."

Džeiks aizsteidzās uz tualeti. "Džeik, reportieris," Harijs Rekss mauroja.

"Es sēžu uz podiņa."

"Viņam ir skrienamais," Harijs Rekss izstāstīja reportierim.

Pulksten sešos — Vilmingtonā jau bija septiņi — Džeiks piezvanīja Karlai. Viņa bija nomodā, dzēra kafiju un lasīja laikrakstu. Viņš sievai izstāstīja par Badu Tvitiju un Mikīpelīti un to, ka klans plāno vardarbību. Nē, tas viņu nebaidīja. Nē, viņš par to arī nedomāja. Viņu baidīja tie divpadsmit, kas būs zvērinātie, un tas, ko viņi domās par viņa klientu un viņu pašu. Un tas, ko viņi varētu izdarīt viņa klientam. Viss cits nebija svarīgi. Šoreiz viņa par mājās braukšanu nerunāja. Viņš apsolījās zvanīt vakarā.

Nolicis klausuli, viņš dzirdēja lejā troksni. Elena bija klāt, un Harijs Rekss skaļi runāja. Viņai ir mugurā caurspīdīga blūze bez krūštura un minisvārki, Džeiks domāja, ejot lejā pa kāpnēm. Bet tā nebija. Harijs Rekss jau viņu apsveica par to, ka viņa ir pratusi izskatīties kā dienvidu advokāte. Viņai bija pelēki rūtots kostīms ar slaidu žaketi un īsiem, šauriem svārkiem. Zīda blūze bija melna un likās, ka tai apkšā šoreiz ir arī vajadzīgā veļa. Viņas mati bija savīti sarežģītā bizē. Un pilnīgi neticami — viņai bija iekrāsotas acis, skropstas un lūpas. Pēc Harija Reksa domām, viņa izskatījās pēc advokātes tik ļoti, cik iespējams.

"Paldies, Harij Reks," viņa teica. "Man patiktu jūsu gaume drēbēs."

"Jūs izskatāties jauki, Roārk," Džeiks uzslavēja.

"Jūs arī," viņa teica. Tad paskatījās uz Hariju Reksu un noskurinājās.

"Lūdzu, atvainojiet, Roārk," Harijs Rekss teica. "Mūš vienkārši iespaido tas, cik daudz dažādu ietērpu jums pieder. Mums jāatvainojas par jūsu apbrīnošanu, un mēs zinām, cik pamatīgi tas sanikno jūsu atbrīvoto feministes sirsniņu. Jā, mēs esam seksistu vepri, bet jūs pati iz.š ķīrāties studēt dienvidos. Un te, dienvidos, mēs pilnīgi bez izņēmumiem siekalojamies par labi apģērbtām, pievilcīgām sievietēm, vai nu viņas ir paguvušas būt brīvas, vai ne."

"Kas ir šai maisā?" viņa prasīja.

"Brokastis."

Viņa atplēsa foliju un attina desu maizīti. "Un barankas?" viņa prasīja.

"Kas tas tāds?" Harijs Rekss jautāja.

"Nav svarīgi."

Džeiks sarīvēja rokas un mēģināja izskatīties enerģisks. "Tā, reiz nu mēs esam visi kopā un vēl ir trīs stundas līdz prāvai, ko mēs darīsim?"

"Sajauksim dažas margaritas," ieteica Harijs Rekss.

"Nē!" atcirta Džeiks.

"Tas nomierinās."

"Es negribu. Mums jādara darbs," arī Elena piekrita.

Harijs Rekss attina pēdējo maizīti. Kas šodien notiks vispirms?"

"Kad uzlēks saule, mēs sāksim prāvu. Deviņos Nūss runās ar sanākušajiem zvērināto kandidātiem, un tad mēs sāksim izvēlēties zvērināto tiesu."

"Cik laika tam vajadzēs?" prasīja Elena.

"Divas vai trīs dienas. Misisipi mums ir atļauja katru kandidātu atsevišķi iztaujāt tiesneša birojā. Un tas ir lēns process."

"Un kur lai sēžu un ko lai daru?"

"Viņa izklausās pieredzējusi," Harijs Rekss teica Džeikam. "Vai viņa maz zina, kur atrodas tiesas zāle."

"Pie advokātu galda jūs nesēdēsiet. Tikai es un Karls Lī."

Elena noslaucīja muti. "Ahā, es saprotu. Tikai jūs un apsūdzētais gluži vieni, un jums apkārt ļaunuma spēki, un tā jūs kopā sagaidīsiet nāvi."

"Apmēram tā."

"Man tēvs šādu taktiku reizēm piekopj."

"Jauki, ka jūs man piekrītat. Jūs sēdēsiet man tieši aiz muguras, pie reliņa. Es lūgšu, lai Nūss jums atļauj piedalīties intervijās."

"Un ko es darīšu?"

"Nūsam tu nepatīc, Harij Reks. Tu viņam nekad neesi paticis. Viņu ķertu trieka, ja es lūgtu atļauju tev iet līdzi viņa birojā. Būtu labāk, ja tu izliktos, ka mani nepazīsti."

"Paldies."

"Bet mēs ļoti pateicamies par palīdzību," piebilda Elena.

"Pūt pakaļā, Elī Meja."

"Un jūs katrā laikā varat ar mums kopā iedzert," viņa turpināja.

"Un pirkt tekvilu."

"Šai birojā turpmāk alkohola nebūs," teica Džeiks.

"Līdz pusdienas pārtraukumam."

"Es gribu, lai tu sēdi aiz galvenā ierēdņa galda, slaistoties tā, kā tikai tu māki, un piezīmē visu, ko tu iedomājies par zvērinātajiem. Mēģini viņus-identificēt uz kartītēm. Viņu būs ap simt divdesmit."

"Ko tik tev vajag."

Rītausmā armija bija atpakaļ. Viņi sakārtoja barikādes, un uz katra stūra karavīri sapulcējās ap dzeltenbalti svītrotajām mucām, kas aizsprostoja ielas. Viņi bija gatavi un ieinteresēti un ar ļoti lielu interesi apskatīja katru mašīnu, gaidot ienaidnieka uzbrukumu, gaidot, ka kaut kas notiks. Notikumi sāka risināties, kad septiņos trīsdesmit piebrauca busiņi un citas mašīnas ar maitas putniem. Karavīri aplenca tās un paskaidroja, ka ap tiesas namu prāvas laikā nedrīkstēs novietot mašīnas. Maitas putni izklīda pa sānielām un pēc brīža bija atpakaļ ar savām pamatīgajām kamerām un citām ierīcēm. Daži ierīkojās pie tiesas nama kāpnēm, citi pieaizmuguresdurvīm. Apkopējs Mērfijs, kas bija vienīgais īstais liecinieks Koba un Vilarda nogalināšanā, presei lēnām izskaidroja, ka tiesas namu atvērs astoņos, ne minūti agrāk. Un drīz vien sāka veidoties rinda.

Baznīcas autobusi novietojās kaut kur citur, un atbraucēji lēnām virzījās pa ielām, mācītāju vadīti. Ejot pa Džeksona ielu, viņi pacēla savus ATBRĪVOJIET KĀRLU Lī! plakātus un sāka dziedāt: "Mēs

uzveiksim" perfektā harmonijā. Kad vigi tuvojās laukumam, gvardi vigus ievēroja un rācijas sāka pīkstēt. Ozijs šo lietu pārrunāja ar pulkvedi, abi vienojās un karavīri nomierinājās. Ozijs soļotājus novietoja vienā mauriga galā, kur vigi kārtojās demonstrācijai. Misisipi nacionālās gvardes uzmanīti.

Pulksten astogos pie parādes durvīm uzstādīja metālu uztvērējus un trīs pamatīgi apbruņoti šerifa vīri sāka pārmeklēt visus, kas vēlējās iekļūt tiesas namā. Tiesas zālē Prāters regulēja cilvēku plūsmu, norādot skatītājiem vietas vienā zāles pusē, bet otru rezervējot zvērināto kandidātiem. Pirmā rinda bija domāta ģimenei, bet otrajā sēdēja mākslinieki, [32] kas jau tūliņ sāka zīmēt tiesas zāles priekšu un konfederācijas varoņu attēlus.

Klans juta, ka viņiem jābūt klāt pašā sākumā, īpaši lai zvērināto kandiāti viņus redzētu atnākam. Divi duči klaniešupilnos reprezentācijas tērpos klusi iemaršēja Vašingtona ielā. Karavīri viņus uz vietas apturēja un aplenca. Pulkvedis ar vēderiņu ļoti svarīgā gaitā aizgāzelējās līdz baltajiem tēliem, pirmo reizi mūžā redzēja dzīvu klanieti apmetnī un maskā, turklāt vismaz trīsdesmit centimetrus garāku par viņu pašu. Tad viņš ievēroja, ka viņam seko televīzijas kameras, un saplaka. Viņa parastais rējienu un rūcienu repertuārs acumirklī mainījās uz augstā tonī izkliegtu stostīšanos, ko pat viņš pats nevarēja saprast.

Ozijs ieradās un viņu izglāba. "Labrīt, kungi," viņš vēsā balsī teica, nostājoties blakus pulkvedim. "Jūs esat aplenkti, un mūsu ir daudz vairāk, bet mums nenāk ne prātā jums neļaut te palikt."

"Tā ir," piekrita vadītājs.

"Tā ka, lūdzu, sekojiet man, dariet tā, kā es lieku, un mēs labi tiksim galā."

Viņi sekoja Ozijam un pulkvedim līdz vietai mauriņā, ko viņiem noteica par viņu teritoriju visai prāvai. Palieciet tur, neesiet pārāk skaļi, un pulkvedis personiski gādās, lai karavīri jūs netraucē. Viņi tam visam piekrita.

Kā jau bija sagaidāms, baltie tērpi satrauca melnos, kas bija ap sešdesmit metru atstatu. Viņi sāka kliegt: "Atbrīvojiet Kārlu Lī, atbrīvojiet Kārlu Lī, atbrīvojiet Kārlu Lī!"

Klana vīri kratīja dūres un kliedza:

"Uzcepiet Kārlu Lī!" [33]

[1] Daudzās ASV tiesas zālēs neatļauj televīzijas kameru klātbūtni. Tāpēc televīzijas ziņu raidījumi un laikraksti izlīdzas ar zīmējumu palīdzību.

[1] Angļu valodas vārdu spēle. Free = atbrīvot; fry = uzcept, atsaucoties uz nāvi notiesātajiem slepkavām elektriskajā krēslā.

"Uzcepiet Kārlu Lī!"

"Uzcepiet Kārlu Lī!" •

Karavīri stāvēja divās rindās gar ietvi, kas veda uz tiesas namu. Trešā rinda bija starp ietvi un klanu, bet ceturtā — starp ietvi un melnajiem.

Kad zvērinātie sāka ierasties, viņi ar pavēstēm rokās ātri izgāja cauri karavīru rindām un nesaprašanā klausījās, kā abas grupas viena uz otru kliedz.

Rūfuss Baklejs ieradās Klantonā un pieklājīgi izstāstīja gvardistiem, kas viņš ir un ko tas šorīt nozīmē, un viņam atļāva iebraukt un novietot mašīnu stāvvietā, kas bija rezervēta prokuroram. Reportieri gandrīz sajuka prātā. Kādu izlaida cauri barjerai, un tai vajadzēja būt svarīgai personai. Baklejs sēdēja savā vecajā kadiljakā un rūpīgi pagaidīja, kamēr reportieri atskrien līdz viņam. Viņš izkāpa tā, lai viņi varētu apskriet viņam apkārt. Ātrā jautājumu virkne izrādījās neatturama. Tā Baklejs pārkāpa tiesneša norādījumus vismaz astoņas reizes, bet katru reizi smaidīgi izstāstot, ka uz šo jautājumu viņš patiesībā nedrīkst atbildēt. Bet Musgrovs pa gabalu sekoja svarīgajam cilvēkam, nesot viņa portfeli.

Džeiks nervozi skraidīja pa biroju. Durvis bija aizslēgtas. Elena lejā rakstīja vēl vienu izvilkumu. Harijs Rekss bija Kafijas namā, kur viņš ēda vēl vienas brokastis un tenkoja. Kartītes bija izkaisītas pa galdu, un viņam tās bija apnikušas. Viņš izšķirstīja izvilkumu un tad izgāja uz balkona. Lejā kliedza. Viņš ienācaatpakaļ un vēlreiz pārlasīja konspektu pirmajai uzrunai zvērinātajiem. Pirmais iespaids bija ļoti svarīgs.

Džeiks apgūlās uz dīvāna un aizvēra acis, un domāja par tūkstoti lietu, ko viņš šorīt darītu labprātāk. Parasti viņam izvēlētā profesija patika. Bet bija tādi brīži kā šis, kad viņš labprātāk būtu apdrošināšanas aģents vai mākleris. Varbūt nodokļu advokāts. Bija pilnīgi skaidrs, ka šādi cilvēki darba kritiskajos posmos necietīs ne 110 sliktas dūšas, ne caurejas.

Lūsiens viņam bija iemācījis to, ka bailes ir labvēlīgas, bailes ir draugs, un to, ka katram advokātam ir bail, sastopot jaunas tieslietas jaunos zvērinātos. Vārdu sakot, advokātam varēja būt bail. bet to nedrīkstēja nevienam izrādīt. Zvērinātie nekādā ziņā nesekoja tam advokātam, kam bija veiklākā mēle un sudrabotākie vārdi. Nesekoja ari elegantākajiem. Vai klaunam, vai galma ākstam. Un nesekoja arī tam, kas visskaļāk sprediķoja vai cīnījās visneatlaidīgāk. Lūsiens bija viņu pārliecinājis par to, ka zvērinātajiem vislabāk patīk tie, kas ir patiesi, un nebija svarīgs izskats, vārdi vai spējas.

321

Advokātam tiesas zālē bija jābūt pret sevi taisnīgam. Ja viņam bija bail, tad tā vajadzēja būt. Arī zvērinātajiem būs bail.

"Sadraudzējieties ar bailēm," Lūsiens vienmēr teica. "Tās nepazudīs un jūs iznīcinās, ja nemācēsiet tās savaldīt."

Bailes pēkšņi parādījās kaut kur dziļi zarnās, un viņš uzmanīsi aizlaipoja uz tualeti.

"Kā klājas, šef?" prasīja Elena, kad viņš iegāja paskatīties, kā viņai iet.

"Laikam jau gatavs. Mēs pēc minūtes iesim."

"Arā gaida daži reportieri. Es viņiem pastāstīju, ka jūs lietu pamētāt un aizbēgāt no pilsētas." /

"Nupat es domāju, ka tas būtu bijis labi."

"Vai jūs esat dzirdējis par Vendelu Solomonu?"

"Nevaru iedomāties."

"Viņš strādā Dienvidu cietumnieku aizsardzības līgā. Es pie viņa laiciņu strādāju pagājušajā vasarā. Viņš ir aizstāvējis vairāk nekā simt pirmās pakāpes slepkavu. Pirms prāvas viņš tomēr tā uztraucas, ka nevar ne ēst, ne gulēt. Viņš no ārsta dabū trankvilizatorus, bet ir tik tramīgs, ka pirmajā dienā neviens ar viņu nedrīkst runāt. Un tas notiek pēc simt prāvām."

"Kā jūsu tēvs ar to tiek galā?"

"Viņš iedzer validolu un to noskalo ar pāris martīni [34] . tad viņš aizslēdz durvis, izslēdz spuldzes un guļ uz galda līdz prāvas sākumam. Viņa nervi ir sadriskāti, un viņš ir neciešams. Lielāko daļu tas ir dabīgi arī tēva ikdienā."

"Tātad jūs šīs sajūtas saprotat?"

"Pat ļoti labi."

"Vai es izskatos uztraucies?"

"Jūs izskatāties noguris. Bet gatavs."

Džeiks paskatījās pulkstenī. "Iesim."

Reportieri mājas priekšā uzklupa savam upurim. "Es nekomentēšu," viņš teica un lēnām gāja pāri ielai uz tiesas namu. Uzbrukums turpinājās.

"Vai tiesa, ka jūs pastāvēsiet uz to, ka prāva notiek nepareizos apstākļos?"

"Prāva vispirms jāsāk."

"Vai klans jums ir draudējis?"

"Es nekomentēšu."

"Vai taisnība, ka jūs savu ģimeni aizsūtījāt projām līdz prāvas beigām?"

[1] Mārtiņi kokteilis: 1 —5 tilpumi sausā vermuta, lOOtilpumi džina, ledus; pamatīgi sakrata un izrotā ar zaļuolīvi. Gibsonakoldeilis — tāpat, bet olīves vietā mazs marinēts sīpoliņi.

Džeiks apstājās un paskatījās uz reportieri. "Es nekomentēšu," viņš lēnām teica.

"Ko jūs domājat par nacionālo gvardi?"

"Esmu uz viņiem lepns."

"Vai jūsu klientam var būt taisnīga prāva Forda apriņķī?"

Džeiks papurināja galvu, bet tad pievienoja: "Es nekomentēšu."

Kāds Ozija vīrs stāvēja netālu no lielās kaušanās vietas. Džeiks pamāja uz Elenas pusi. "Viņa ir kopā ar mani."

Viņi uzskrēja pa aizmugures kāpnēm. Pie aizstāvības galda sēdēja Karls Lī gluži viens pats, ar muguru pret pārpildīto zāli. Džīna Gilespija bija aizņemta, pierakstot zvērinātos, kamēr Ozija patruļa lēnām staigāja pa zāli, skatoties, vai neatklās kaut ko aizdomīgu. Džeiks apsveicinājās ar savu klientu, un abi sačukstējās. Visi skatījās uz viņiem. Heiliju cilts glīti sēdēja pirmajā rindā. Džeiks viņiem uzsmaidīja un pamāja Lesteram. Toņa un zēni bija ieģērbti labākajās svētdienas drēbēs, un viņi sēdēja starp Gvenu un Lesteru kā lelles. Zvērināto bars sēdēja pretējā pusē kājceliņam, un arī viņi rūpīgi pētīja Heilija advokātu. Džeikam likās izdevīga reize parādīt zvērinātajiem ģimeni, tāpēc viņš izgāja cauri vārtiņiem uz pirmo rindu un aizgāja runāties ar Heilijiem. Viņš papliķēja Gvenai pa plecu, apsveicinājās ar Lesteru, ieknieba vienam no puikām vaigā un beidzot pacēla gaisā Toņu, mazo Heiliju meitenīti, ko bija izvarojuši tie divi redneki, kas pretim dabūja to, ko viņi bija pelnījuši. Šo . iestudējumu zvērinātie apskatīja ar ļoti lielu interesi un īpaši nopētīja meitenīti.

Džeikam atgriežoties pie aizstāvības galda. Musgrovsčukstēja: "Nūss mūs gaida savā birojā."

Ičabods, Baklejs un tiesas protokolētāja pļāpāja, Džeikam un Elenai ieejot telpā. Džeiks savu tieslietu sekretāri iepazīstināja ar viņa godību, Bakleju, Musgrovu un ar Normu Gallo, kas bija tiesas norises protokolētāja. Džeiks paskaidroja, ka Elena ir trešā kursa tieslietu studente vecajā Misisipi, kas strādā viņa birojā. Džeiks lūdza atļauju viņai būt tuvu aizstāvībai un piedalīties prāvā. Baklejs neiebilda, un Nūss tam piekrita, jo tas esot visai parasti.

"Vai ir kas pirms prāvas, kungi?"

"Nekas," atteica prokurors.

"Man ir vairāki iesniegumi," Džeiks atvēra vākus. "Un es gribu, lai to ieprotokolē."

Norma Gallo ieslēdza savu mašīnu.

"Vispirms es gribu atkārtot savu iesniegumu par tiesas pārcelšanu…"

"Mēs iebilstam!" Baklejs viņu pārtrauca.

"Aizverieties, gubernator," Džeiks sāka kliegt. "Es neesmu beidzis runāt, un sargieties mani atkal pārtraukt."

Bakleju un pārējos šāds izlēciens pārsteidza. Tas nāk no tām margaritām, domāja Elena.

"Es atvainojos, Brigansa kungs," rāmi atteica Baklejs. "Un, lūdzu, nesauciet mani par gubernatoru."

"Šai vietā man ir kaut kas jāsaka," Nūss piecēlās. "ŠI būs gara un mokoša prāva. Es labi saprotu, kādi spiedieni jums abiem jāiztur. Es esmu bijis jūsu vietā vairākkārt un labi zinu, kam jūs esat pakļauti. Jūs abi esat lieliski advokāti, un es esmu pateicīgs, ka tāda ranga advokāti iztiesās tik svarīgu prāvu. Es arī sajūtu jūsu starpā zināmu berzi. Tas ir dabiski, un es nebūt negaidu, ka jūs sadosieties rokās un būsiet draugi. Bet es pastāvēš u uz to, ka tiesas zālē un šai birojā j ūs cits citu nepārtrauksiet un ka kliegšana būs rets atgadījums. Jūs sauksiet cits citu uzvārdos, proti, Brigansa kungs, Bakleja kungs un Musgrova kungs. Vai jūs visi saprotat, ko es saku?"

"Jā, ser."

"Jā, ser."

"Labi. Turpiniet, Brigansa kungs."

"Paldies, jūsu godība, es jums pateicos par to. Kā es tikko sāku teikt, apsūdzētais vēlas atjaunot savu iesniegumu prāvu pārcelt. Pašlaik ir deviņi piecpadsmit, divdesmit otrais jūlijs, un mēs gatavojamies izraudzīt zvērinātos tiesu namā, ko ir aplenkuši Misisipi nacionālā gvarde. Vienā malā lēkā balti tērpti klanieši, kas klaigā uz melnajiem, un tie, saprotams, kliedz pretim. Abas grupas šķir smagi apbruņoti gvardisti. Kad zvērinātie ieradās, viņi šo cirku redzēja. Nebūs iespējams izvēlēt taisnīgu un bezpartejisku zvērināto tiesu."

Bakleja milzīgo seju rotāja pārgudrs smīns un, Džeikam beidzot, viņš nokrekšķinājās.

"Vai es drīkstu atbildēt, jūsu godība?"

"Nē," Nūss noskaldīja. "Iesniegums noraidīts."

"Tad aizstāvība iesniedz prasību diskvalificēt visus zvērināto kandidātus."

"Uz kāda pamata?"

"Uz tāda pamata, ka klans ir mēģinājis zvērināto kandidātus iebaidīt. Mēs zinām par vismaz divdesmit krustu dedzināšanas gadījumiem."

"Šos divdesmit es gatavojos diskvalificēt, ja viņi te vispār ir," atbildēja Nūss.

"Lieliski," Džeiks sarkastiski turpināja. "Un kā ir ar draudiem, par kuriem mēs nezinām? Par tiem, kas nobijās, dzirdot par degošajiem krustiem?"

Nūss izslaucīja acis un klusēja. Baklejam bija gatava runa, bet viņš izšķīrās nerunāt.

"Man te ir to divdesmit zvērināto saraksts, pie kuriem ieradās krusta dedzinātāji," teica Džeiks un izvilka vākus no portfeļa. "Man ir ari policijas ziņojumu noraksti un šerifa Vola liecība, kur viņš uzskaita iebaidīšanas gadījumus. Es šos ziņojumus iesniedzu tiesai, un es gribu, lai tos ieraksta tiesas protokolā, lai Augstajai tiesai tie būtu viegli pieejami."

"Vai jūs sagaidāt apelāciju?" eļļaini prasīja Baklejs.

Elena pazina Rūfusu Bakleju tikai desmit minūtes, bet viņa jau saprata, kāpēc Džeiks un Harijs Rekss viņu ienīst.

"Nē, gubernator, es nesagaidu apelāciju. Es gribu savam klientam taisnīgu tiesu no taisnīgiem zvērinātajiem. Tas jums būtu jāsaprot."

"Es šos cilvēkus nediskvalificēšu. Tas vilksies atkal veselu nedēļu."

"Kas gan ir laiks, ja cilvēka dzīvība ir svaru kausos? Mēs runājam par taisnīgumu. Tiesības saņemt taisnīgu prāvu ir mūsu satversmes pamatos. Tā ir parodija — gaidīt, ka šie zvērinātie godīgi izšķirsies, ja viņus ir iespaidojuši balti tērpti bandīti, kas gribētu manu klientu pakārt pie pirmā staba."

"Jūsu iesniegums noraidīts," Nūss nekavējās.

"Nekas liels. Es gribētu jums lūgt, lai tos divdesmit diskvalificētu tā, ka citi nezina, kāpēc tas darīts."

"Nu jādomā, ka ar to es tikšu galā, Brigansa kungs."

Peita kungu aizsūtīja pasaukt Džīnu Gilespiju. Nūss viņai iedeva sarakstu ar divdesmit vārdiem. Viņa izgāja tiesas zālē un sarakstu nolasīja. Šie cilvēki nebija tiesas procesā vajadzīgi un drīkstēja iet mājās. Džīna atgriezās birojā.

"Cik kandidātu mums ir?" Nūss prasīja.

"Deviņdesmit četri."

"Pietiek. Es esmu pārliecināts, ka mēs atradīsim divpadsmit, kas būs labi diezgan, lai to darītu."

"Mēs neatradīsim pat divus tādus," Džeiks teica Elenai skaļi diezgan, lai Nūss to dzirdētu un Norma Gallo pierakstītu. Viņa godība viņus atlaida, un viņi atgriezās tiesas zālē.

Deviņdesmit četrus vārdus uzrakstīja uz mazām zīmītēm un tās iemeta griežamā ratā. Džīna Gilespija ratu pagrieza, apturēja un izvilka pirmo vārdu. Viņa zīmīti pasniedza Nūsam, kas sēdēja metru virs Džīnas. Tiesas zāle bija pilnīgi klusa, kad viņš paskatījās uz zīmīti gar savu degunu un iespiedzās: "Karllne MalonI, zvērinātā numur viens." Pirmā rinda bija tukša, un Malonī kundze ieņēma savu vietu. Katrā rindā bija desmit vietas un zvērinātajiem bija rezervētas desmit rindas. Citur atradās ģimene, radi, draugi un ziņkārīgie, bet galvenokārt reportieri, kas visi pierakstīja Karllnes MalonI vārdu. To pašu darīja Džeiks. Karllne MalonI bija balta, tauka bezdarbniece, un Džeika lapiņās viņai bija vērtējums — divi. Nulle pret viens, Džeiks nodomāja.

"Marša Dikensa," kliedza Nūss. "Zvērinātā numur divi." Baltā, resna, pāri sešdesmit ar diezgan nepiedodošu skatu. Nulle pret divi.

"Džo Beta Milsa, numur trīs."

Džeiks paslīdēja savā sēdeklī mazliet uz leju. Džo Beta strādāja kreklu fabrikā par mazāko algu. Likums viņai bija devis negantu melno šefu, un Džeika kartītē ari viņai bija nulle. Nulle pret trīs.

Džeiks ar izmisumu skatījās uz Džīnu, kas grieza ratu atkal.

"Rība Betsa, numur četri."

Džeiks paslīdēja vēl zemāk un parīvēja pieri. Nulle pret četri. "Tas ir neticami," viņš čukstēja Elenai. Harijs Rekss pašūpoja galvu.

"Džeralds Olts, numur pieci."

Džeiks pasmaidīja, jo šis bija viņa labākais zvērinātais. Baklejs pie Olta vārda pievilka biezu, melnu svītru.

"Alekss Sammers, numur seši."

Karls Lī vārgi pasmaidīja, kad pirmais melnais apsēdās blakus Oltam. Arī Baklejs pasmaidīja un glīti apvilka riņķīti pirmā melnā vārdam.

Nākamās četras bija baltās sievietes, un no tām neviena nesaņēma no Džeika augstāku vērtējumu kā trīs. Džeiku rūpēja pirmā rinda. Likums viņam atjāva bez iemesla noraidīt divpadsmit kandidātus. Izloze viņu spiedīs noraidīt jau pusi no tiem pirmajā rindā.

"Valters Godsejs, numur vienpadsmit," Nūsa tonis kļuva klusāks ar katru vārdu.

Godsejs bija pusmūža redneks, neiecietīgs un nederīgs.

Kad Nūss pabeidza otro rindu, tur bija septiņas baltās sievietes, divi melnie un Godsejs. Džeiks saredzēja nelaimi. Kaut kāda laime bija tikai ceturtajā rindā, kur Džīna piepeši izvilka septiņus vīriešus pēc kārtas un četri no tiem bija melnie. Visu grupu izvēle prasīja pilnu stundu. Nūss pasludināja pārtraukumu uzpiecpadsmit minūtēm, lai Džīnas darbinieces varētu pārrakstīt zvērināto sarakstu numerācijas kārtībā. Džeiks un Elena laiku izmantoja, lai savienotu vārdus ar sejām. Harijs Rekss sēdēja aiz sarkanajām aktu grāmatām un mežonīgi bija rakstījis piezīmes. Viņš ari uzskatīja, ka nav labi.

Vienpadsmitos Nūss uzkāpa savā sēdeklī, un tiesas zāle norima. Kāds domāja, ka viņa godībai būtu jālieto mikrofons, un tādu pabāza zem viņa deguna. Viņš tomēr runāja skaļi, un viņa augstā, nepatīkamā balss atsitās pret sienām, viņam prasot likumā paredzētos jautājumus. Viņš iepazīstināja kandidātus ar Kārlu Lī un vaicāja, vai kāds no kandidātiem ir viņam radinieks un arī to, vai kāds viņu pazīst. Viņi visi bija par viņu dzirdējuši, bet tikai divi viņu pazina jau agrāk. Nūss iepazīstināja ar advokātiem un īsi izklāstīja apsūdzības pamatus. Nebija neviena tāda kandidāta, kas par šo tieslietu nezināja visu.

Nūss tarkšķēja un tarkšķēja, bet laimīgā kārtā tika galā pusvienos. Viņš pasludināja pārtraukumu līdz pulksten četrpadsmitiem.

Della piegādāja karstas sviestmaizes un ledus tēju. Džeiks viņu apkampa un lūdza viņam piesūtīt rēķinu. Viņš pārtiku ignorēja un izlika savas kartītes tādā kārtībā, kā kandidāti bija izlozēti. Harijs Rekss uzbruka rostbifa un siera sviestmaizei. "Mūsu laime lozēšanas procesā bija pilnīgi neticami slikta," viņš šļupstēja ar piebāztiem vaigiem. To viņš atkārtoja vairākkārt.

Kad deviņdesmit četras kartītes bija izliktas, Džeiks pakāpās atpakaļ tās novērtēt. Elena, grauzdama frī stienīti, stāvēja viņam blakus. Arī viņa pētīja kartītes.

"Kas par šausmīgu nelaimi izlozē," turpināja burkšķēt Harijs Rekss.

"Vai tu varētu reiz aizvērties?" Džeiks atcirta.

"Starp pirmajiem piecdesmit ir astoņi melnie, trīs melnās un trīsdesmit baltās. Ir arī deviņi baltie, bet tie neizskatās īpaši pievilcīgi."

"Baltās sievietes, baltās sievietes," nenocietās Harijs Rekss, "vissliktākās zvērinātās pasaulē. Baltās sievietes!"

"Man šķiet, ka resni baltie vīrieši ir vissliktākie zvērinātie," Elena nenocietās.

"Vai, Roārk, kā jūs mani pārpratāt. Man patīk baltās sievietes, es galu galā četras no viņām apprecēju. Es ienīstu baltās zvērinātās."

"Es nebalsotu, lai viņu notiesā."

"Roārk, jūs esat komunistiska ACLU biedre. Jūs negribētu notiesāt nevienu. Jūsu nelielajā apjukušajā galviņā jūs domājat, ka tie, kas bērnus izmanto pornogrāfijai un PLO [35] [1] PLO — Palcstīnas atbrīvošanas organizācija. teroristi patiesībā ir jauki cilvēki, ko sabiedrība ir atstūmusi un kam vajadzīga palīdzība."

"Un jūsu racionālajā, civilizētajā un iejūtīgajā prātā — ko jūs ar viņiem iesāktu?"

"Pakārtu pie kāju īkšķiem, izrūnitu un ļautu noasiņot līdz nāvei bez tiesas lēmuma."

"Un pēc jūsu tieslietu saprašanas tas atbilstu konstitūcijai?"

"Varbūt, ka ne, bet tas iznīcinātu tos, kas bērnus izmanto pornogrāfijai. Džeik, vai tu ēdīsi šo sviestmaizi?"

"Nē."

Harijs Rekss attina šķiņķa un siera maizīti. "Noraidi to numur viens, Karlīni Malonī. Viņa ir no tās Leika ciema Malonī ģimenes, kas visi ir baltie draņķi, un vēl turklāt nejauka pēc velna."

"Man gribētos tikt no visiem deviņdesmit četriem vaļā."

"Kas par šausmīgu nelaimi izlozē."

"Ko jūs domājat, Roārk?"

Harijs Rekss mudīgi norija kumosu. "Man liekas, ka mums vajadzētu teikt, ka viņš ir vainīgs, un tad mukt. Mukt tā kā sunim, kas apliets ar karstu ūdeni."

Elena skatījās uz kartītēm. "Varētu būt sliktāk."

Harijs Rekss izspieda skaļu zviedzienu. "Sliktāk! Vienīgais veids, kā tas viss varētu būt sliktāk, ir tad, ja pirmajiem trīsdesmit būtu balti apmetņi, spicas cepures un mazas sejas maskas."

"Harij Reks, vai tu kādreiz pratīsi aizvērties?" Džeiks kļuva nikns.

"Gribu būt izpalīdzīgs. Vai kāds ēdīs tos kartupeļus frī?"

"Nē. Tu varētu tos visus sabāzt mutē, un tad mums būtu miers."

"Man liekas, ka ar tām baltajām nav tik traki," piezīmēja Elena. "Man gribētos piekrist Lūsienam, ka viņām ir vairāk iecietības. Sievietes pēc dabas ir atsaucīgākas šais gadījumos. Galu galā mēs esam tās, ko izvaro."

"Par to man nav nekā, ko teikt," nopūtās Harijs Rekss.

"Paldies," atteica Džeiks. "Un kura ir tā tava bijusī kliente, kas darīs visu tavā labā, kaut tu tikai viņai pasmaidītu?"

Elena ieirgojās. "Numur divdesmit deviņi. Pusotru metru gara un sver simt astoņdesmit kilogramu."

Harijs Rekss noslaucīja muti ar papīra mutautiņu. "Vai, kur jocīgi. Numurs septiņdesmit četri. Viņa netiks. Nav ko domāt."

Nūss uzsita ar savu amata āmuriņu, un tiesas zāle apklusa. "Štats drīkst sākt iztaujāt kandidātus."

Lieliskais prokurors lēnām piecēlās un svarīgā gaitā devās uz reliņu pusi, kur viņš domīgi apstājās, skatoties uz kandidātiem un skatītājiem. Patiesībā viņš pozēja māksliniekiem, kas ātri zīmēja. Viņš patiesi

uzsmaidīja kandidātiem, tad viņus iepazīstināja ar sevi. Baklejs izskaidroja, ka viņš ir advokāts, kas pārstāv tautu. Viga klients ir Misisipi štats. Viņš bija darbojies kā štata prokurors deviņus gadus, un tas bija pagodinājums, par kuru viņš būs Forda apriņķa iedzīvotājiem pateicīgs. Viņš norādīja uz viņiem ar plašu rokas vēzienu un sacīja, ka viņi bija tie, kas viņu ievēlēja sevi pārstāvēt tiesas procesos. Viņš pateicās un sacīja, ka cer viņus nepievilt.

Un, jā. Arī viņš bija uztraucies un nobažījies. Viņam ir bijis jātiesā tūkstoši kriminālistu, bet katra prāva viņu baidīja. Jā! Viņš bija nobijies un viņš nekaunējās to atzīt. Par to, ka tauta bija viņu izvēlējusi nest ārkārtīgi lielo atbildību aizsūtīt kriminālistus uz cietumu un pārējos iedzīvotājus no viņiem pasargāt. Un nobijies, vai viņš pietiekami pratīs pārstāvēt savu klientu, šo vareno štatu.

Džeiks bija šīs muļķības klausījies jau vairākkārt. Viņš tās zināja no galvas. Baklejs, labais štata advokāts, kas kopā ar pilsoņiem meklēja taisnīgumu. Viņš bija spožs un talantīgs runātājs, kas varēja vienu brīdi aprunāties ar zvērinātajiem tā kā vectēvs ar mazbērniem, tos laipni pamācot. Nākamajā elpas vilcienā viņš pēkšņi varēja pāriet uz tirādi un nodārdināt tādu sprediķi, ko apskaustu katrs melnais sludinātājs. Un pussekundi vēlāk gludā pārsviedienāuzdaiļrunību viņš varēja pārliecināt zvērinātos, ka sabiedrības kārtība, jā, pat cilvēces tālākais liktenis varētu būt briesmās, ja zvērinātie apsūdzēto nenosodīs. Viņš vislabāk runāja lielās prāvās, un šī bija viņa karjeras lielākā prāva. Viņš runāja bez piezīmēm un ieinteresēja visu tiesas zāli, sakot, ka viņš ir zvērināto draugs un partneris, ka visi kopā atradīs taisnību, lai varētu šo apsūdzēto cilvēku nosodīt par viņa baismīgo noziegumu.

Pēc desmit minūtēm Džeikam pietika. Viņš piecēlās ar apjukušu skatu. "Jūsu godība, es iebilstu. Bakleja kungs neizvēlas zvērinātos. Es īsti nesaprotu, ko viņš tur dara, bet tā noteikti nav kandidātu iztaujāšana."

"Atbalstu!" Nūss iebļāvās mikrofonā. "Ja jums, Bakleja kungs, kandidātiem nav jautājumu, lūdzu, apsēdieties."

"Es atvainojos, jūsu godība," Baklejs neveikli sacīja un izlikās ievainots. Džeiks bija cirtis pirmais un trāpījis.

Baklejs paņēma papīrus un sāka prasīt tūkstoš jautājumu. Piemēram, vai kāds ir jau bijis zvērinātais. Vairākas rokas pacēlās. Civilā vai kriminālā prāvā? Vai zvērinātie apsūdzēto notiesāja vai attaisnoja? Vai apsūdzētais bija melnais vai baltais? Cietušais — melnais vai baltais? Vai šai noziegumā bija vardarbība? Divas rokas. Kad? Kur? Vai noziedznieku notvēra? Notiesāja? Melnais vai baltais? Džeiks, Harijs Rekss un Elena pierakstīja vairākas lappuses ar piezīmēm. Vai pret kādu no jūsu ģimenes locekļiem ir notikusi vardarbība? Vairākas rokas. Kad? Kur? Kas notika ar noziedznieku? Vai kāds jūsu ģimenes loceklis apsūdzēts noziegumā? Pret viņu izvirzīta apsūdzība? Tiesāts? Notiesāts? Draugi vai radi, kas strādā drošības dienestos? Kas? Kur?

Strādājot kā ķirurgs, Baklejs tris stundu laikā izpētīja kandidātus. Viņš bija lielisks. Bija skaidrs, ka viņš labi sagatavojies. Viņš jautāja par tādām lietām, kas Džeikam nebija ienākušas prātā. Un viņš jautāja visus tos jautājumus, ko Džeiks bija paredzējis. Baklejs uzmanīgi izpētīja jūtas un ieskatus. Un tad, kad bija pareizais brīdis, viņš pastāstīja kaut ko jocīgu, un cilvēki atslāba. Tiesas zāle bija viņa rokās, un tad, kad Nūss piecos pēc pusdienas prāvas gaitu apturēja, Baklejs bija labā formā. Viņam būs iespēja rīt no rīta turpināt.

Viņa godība noteica, ka prāva atsāksies deviņos no rīta. Kamēr tiesas zāle iztukšojās, Džeiks dažas m inūtes parunājās ar savu klientu. Ozijs ar roku dzelžiem stāvēja nomaļus. Beidzis runāt ar Džeiku, Karls Lī notupās pie savas ģimenes un tos visus apkampa. "Redzēsimies rīt," viņš teica. Ozijs ieveda viņu kāpņu telpā un lejā pa kāpnēm, kur liels skaits Ozija vīru gaidīja, lai aizvestu Kārlu Lī uz cietumu.

34.

Otrās dienas saule uzlēca un pāris sekunžu laikā nožāvēja rasu uz biezās Bermudas zāles ap tiesas namu. Tas radīja biezu, lipīgu miglu, kas lipa pie karavīru smagajiem zābakiem. Saule sāka cepināt patruļas, kas nevērīgi apstaigāja Klantonas pilsētas centru. Viņi slaistījās zem kokiem un mazo veikalu marķīzēm. Kad patruļām teltīs pasniedza brokastis, viņi jau bija izģērbušies līdz plānajiem krekliem un nosvīduši gluži slapji.

Melnie mācītāji un viņu ļaudis ieradās tieši savā vietā un iekārtojās. Viņi atvāza saliekamos krēslus un ēnā nolika ledus kastes ar aukstiem dzērieniem. Zilbaltie plakāti ATBRĪVOJIET KĀRLU Lī bija uzsprausti uz kokiem un izskatījās kā glītas sētas. Eigijs bija licis iespiest arī jaunus plakātus. To centrā bija melnbalts Karla Lī attēls un zili balti sarkana apmale. Tie izskatījās ļoti profesionāli.

Klana komanda tāpat paklausīgi apmetās viņiem norādītajā vietā. Šorīt arī viņiem bija plakāti. Balti plakāti ar spilgti sarkanu uzrakstu: UZCEPIET KĀRLU Lī! Viņi sāka savus plakātus vicināt melno virzienā, un tas tūlīt izraisīja kliegšanu no abām pusēm. Karavīri ieņēma savas pozīcijas starp grupām, bet stāvēja nevērīgi, neklausoties uz lāstiem, kas lidoja pāri viņu galvām. Bija otrā diena, astoņi no rīta.

Deviņos no rīta Ičabods teica labrīt līdz pēdējai iespējai pārpildītajai tiesas zālei. Baklejs lēnām piecēlās un ar lielu dedzību izskaidroja viņa godībai, ka viņam vairāk jautājumu nav.

Advokāts Briganss piecēlās. Viņa ceļgali trīcēja un vēders vārījās. Viņš aizgāja līdz reliņiem un ieskatījās deviņdesmit četros acu pāros, kas izlikās norūpējušies.

Tiesas zāle aizturēja elpu, lai klausītos šajā gailēnā, kas reiz bija lielījies, ka viņš vēl nevienu slepkavības prāvu nav zaudējis. Viņš izklausījās rāms un pašpaļāvīgs. Balss bija skaļa, bet silta tonī. Vārdi izglītoti, bet vienkārši. Viņš klātesošos iepazīstināja ar sevi, tad apsūdzēto un viņa ģimeni, iepazīstināšanu ar Toņu atstājot uz beigām. Viņš apsveica prokuroru par tik ļoti pamatīgu vakardienas kandidātu iztaujāšanu un atzinās, ka gandrīz vai visi viņa jautājumi ir jau atbildēti. Viņš iemeta acis piezīmēs. Un viņa pirmais jautājums bija kā bumbas sprādziens!

"Dāmas un kungi, vai jums liekas, ka ārprāta aizstāvību vajadzētu aizliegt lietot?"

Viņi mazliet sakustējās, bet neviena roka nepacēlās. Džeiks bija viņus uzķēris ar pirmo jautājumu. Ārprāts! Ārprāts! Dīglis bija iestādīts.

"Ja mēs varēsim pierādīt, ka Karls Lī Heilijs bija ārprātīgs, kad viņš nošāva Biliju Reju Kobu un Pītu Vilardu, vai tad nojums ir kāds, kas nevarētu viņu notiesāt?"

Uz šo jautājumu bija grūti atbildēt, un tas tā bija darīts tīšām. Daži gribēja pacelt rokas, bet tās nolaida, nezinot, kā atbildēt.

Džeiks viņus rūpīgi novēroja, zinot, ka vairums ir apjucis, bet zinot arī to, ka gandrīz katrs no kandidātiem tagad domā par viņa klientu šajā sakarā. Un šai vietā viņš tos gribēja atstāt.

"Paldies," viņš teica tikšarmanti, cik prata. "Man nav vairāk jautājumu, jūsu godība."

Baklejs izskatījās apjucis. Viņš skatījās uz tiesnesi, kas likās tikpat nesaprotošs.

"Vai tas viss?" Nūss neticīgi jautāja. "Vai tas viss, Brigansa kungs?"

"Jā, ser, šie kandidāti mani apmierina," Džeiks teica ar lielu uzticību balsī, tā atšķiroties no Bakleja, kas viņus galu galā bija mocījis veselas trīs stundas. Patiesībā kandidāti bija galīgi nederīgi, bet nebija jēgas atkārtot Bakleja jautājumus.

"Labi. Advokātus, lūdzu, uz biroju."

Baklejs, Musgrovs, Džeiks, Elena un Peita kungs sekoja Ičabodam uz telpu un apsēdās ap galdu. Nūss sāka pirmais: "Es pieņemu, ka jūs, kungi, gribēsiet kandidātus iztaujāt pa vienam?"

"Jā," pasteidzās Džeiks.

"Noteikti, jūsu godība," piekrita Baklejs.

"Jauki. Peita kungs, vai jūs ieaicinātu pirmo kandidāti Karlīni Malonī."

Peita kungs aizsteidzās un sauca pēc kandidātes. Pēc brīža v iņa ienāca telpā. Viņa bija galīgi pārbijusies. Advokāti pasmaidīja, bet klusēja, kā Nūss bija noteicis.

"Lūdzu, apsēdieties," Nūss sacīja, novelkot talāru. "Mēs jūs aizkavēsim tikai uz brīdi. Vai jums ir kādi stingri ieskati par vai pret nāves sodu?"

Viņa nervozi papurināja galvu un aplaizīja lūpas. "E, nē, ser."

"Jūs saprotat, ka, ja jūs izvēlēs par zvērināto un Heilija kungu notiesās, jums uzdos viņu notiesāt uz nāvi?"

"Jā, ser."

"Ja štats neapšaubāmi pierāda, ka slepkavības bija plānotas, un ja jūs uzskatīsiet, ka Heilija kungs tai brīdī nebija legāli ārprātīgs, vai jūs gribētu notiesāt viņu uz nāvi?"

"Noteikti. Man liekas, ka tas būtu jādara biežāk. Varbūt, ka tas piebremzētu noziedzību."

Džeiks turpināja smaidīt un piekrītot māt ar galvu. Arī Baklejs smaidīja un pamirkšķināja Musgrovam. -

"Paldies, Malonī kundze, jūs varat atgriezties savā vietā," Nūss teica.

"Ievediet otro," Nūss uzdeva Peita kungam. Ieveda Māršu Dikensu, balto ar cietu seju. "Jā, ser," viņa teica, viņa ļoti atbalstot nāves sodu. Nejustu nekādu problēmu, tā balsojot. Džeiks turpināja smaidīt. Baklejs atkal mirkšķināja. Nūss viņai pateicās un prasīja trešo.

Trešā un ceturtā arī nevēlējās piedot un bija gatavas nonāvēt, ja to pierādīs. Tad ieveda piekto, Džeraldu Oltu, Džeika slepeno ieroci.

"Paldies, Olta kungs, man vajag tikai īsu brītiņu jūsu laika," Nūss atkārtoja. "Vispirms, vai jums ir kādi nopietni iebildumi par vai pret nāves sodu?"

"0, jā, ser," Olts dedzīgi atbildēja, un viņš viss atspoguļoja iecietību. "Es esmu pret to. Tas ir ļauns un neparasts soda veids. Man ir sāpīgi dzīvot sabiedrībā, kas atļauj cilvēkam likumīgi nogalināt citu cilvēku."

"Labi. Ja nojums to prasītu, vai jums būtu kādi apstākļi, kad jūs tomēr balsotu, lai kādu nosodītu uz nāvi?"

"0, nē, ser. Nekādā gadījumā. Neskatoties uz noziegumu. Nē, ser."

Baklejs nokrekšķinājās un drūmi paziņoja: "Jūsu godība, štats vēlas piemērot Olta kungam to mērauklu, kas noteikta štata prāvā pret Vizerspūnu, un viņu atbrīvot."

"Ierosinājumu atbalstu. Olta kungs, jūs esat atbrīvots no zvērināto

darba. Ja vēlaties, jūs drīkstat uzturēties tiesas zālē, nesēžot starp citiem kandidātiem."

Olts bija pārsteigts un paskatījās uz savu draugu Džeiku, kas skatījās grīdā cieši sakniebtām lūpām.

"Vai drīkstu jautāt, kāpēc?"

Nūss noņēma acenes un kļuva profesors. "Likums prasa, lai no zvērinātajiem atbrīvo katru, kas nepieļauj nāves sodu. Te svarīgais vārds ir: nepieļauju. Vai jums tas patīk vai ne, Misisipi štatā nāves sods ir legāls tāpat kā citur. Tāpēc nav loģiski izvēlēt zvērinātos, kas nevar atbalstīt štata likumu."

Olts uz vietas ieinteresēja visus tiesas zālē, jo viņš iznāca no biroja un, neskatoties ne pa labi, ne kreisi, izgāja no zāles. Iesauca kandidātu numur seši, Alekšu Sammeru. Viņš pēc brīža iznāca un apsēdās pirmajā rindā. Alekss bija tiesnesim melojis. Kā vai visi melnie, viņš nāves sodu neatzina, bet viņš Nūsam teica, ka to atbalsta. Kāpēc ne? Starpbrīdī viņi klusi satikās, un viņš visiem citiem melnajiem izstāstīja, ko teikt birojā.

Lēnais izvēles process ilga līdz pēcpusdienai, kad pēdējais no zvērinātajiem atstāja biroju. Par nāves sodu neatzīšanu bija atbrīvoti vienpadsmit. Nūss pasludināja pārtraukumu līdz piecpadsmitiem trīsdesmit un noteica, lai advokāti ir gatavi četros.

Trešā stāva bibliotēkā Džeiks un viņa komanda nopietni apskatīja zvērināto sarakstu un kartītes. Bija jāizšķiras. Viņš bija cerējis, ka izvēlēs vārdus ar zilām, sarkanām un daudz melnām atzīmēm. Viņš bija tos divas dienas vērtējis un likās viņus pazīstam. Elena gribēja sievietes, Harijs Rekss — vīriešus.

Nūss pētīja savu pamatsarakstu, kas jau bija pārrakstīts, lai rādītu, ka vienpadsmit ir atbrīvoti. "Kungi, vai jūs esat gatavi? Labi. Kā jūs zināt, šī ir pirmās klases slepkavības prāva un jūs katrs bez izskaidrojuma varat noraidīt divpadsmit kandidātus. Bakleja kungs, pēc likuma jums ir jāiesniedz aizstāvībai divpadsmit zvērināto numuri. Lietojiet tikai numurus un ne vārdus, sāciet ar pirmo."

"Jā, ser. Jūsu godība, štats izvēlēsies viens, divi, trīs, četri, mūsu pirmais noraidījums piektajam, ņemsim seši, septiņi, astoņi, deviņi, kā otro noraidīsim desmit, ņemsim vienpadsmit,divpadsmit un trīspadsmit. ' Trešais noraidījums numuram četrpadsmit un ņemsim piecpadsmit. Tas, man šķiet, ir divpadsmit."

Džeiks un Elena apvilka aplīšus numuriem un atzīmēja, ko darīt pašiem. Nūss ar lielu uzmanību saskaitīja zvērinātos. "Jā, ir divpadsmit, Brigansa kungs!"

Baklejs bija izvēlējies divpadsmit baltās sievietes. Divus melnos un vienu balto vīrieti viņš bija noraidījis.

Džeiks skatījās uz sarakstu un izsvītroja vārdus. "Aizstāvība noraida numurus viens, divi, trīs, pieņem četri, seši un septiņi, noraida astoņi, deviņi, vienpadsmit un divpadsmit, pieņemam trīspadsmit un noraidām piecpadsmit. Un tie ir astoņi no mūsu noraidījumiem."

Viņa godība vilka svītras un krustiņus sarakstā un paziņoja: "Jūs abi esat pieņēmuši zvērinātos numur četri, seši, septiņi un trīspadsmit. Bakleja kungs, jūsu kārta. Dodiet mums astoņus zvērinātos."

"Štats pieņem sešpadsmit, ceturtais noraidījums septiņpadsmitajam, pieņemam astoņpadsmit, deviņpadsmit, divdesmit, noraidām divdesmit trīs, pieņemam divdesmit četri, noraidām divdesmit pieci un divdesmit seši un pieņemam divdesmit septiņi undi vdesmit astoņi. Tas ir divpadsmit un mums vēl ir četri noraidījumi."

Džeiks bija apjucis. Baklejs atkal bija noraidījis visus melnos un visus vīriešus. Baklejs bija nopratis Džeika stratēģiju, i

"Vai mēs drīkstam aprunāties, jūsu godība?"

"Piecas minūtes," Nūss vēlīgi atteica.

Džeiks un viņa sekretāre iesteidzās kafijas telpā, kur jau bija Harijs Rekss. "Paskatieties," un viņš izklāja sarakstu uz galda. "Mēs esam nonākuši līdz divdesmit deviņi, un kā man, tā Baklejam ir četri noraidījumi. Viņš ir noraidījis visus vīriešus un melnos. Pašlaik mums ir baltu sieviešu zvērināto tiesa. Nākamās divas ir baltās sievietes, trīsdesmit viens ir Klaids Sisko un trīsdesmit divi ir Bārijs Eikers."

"Un tad četri no nākamajiem sešiem ir melnie," Elena piebilda.

"Jā, bet tik tālu Baklejs neies. Patiesību sakot, mani pārsteidz, ka mēs esam jau nonākuši līdz ceturtajai rindai."

"Es zinu, ka tu gribi Eikeru. Kā ar Sisko?" Harijs Rekss prasīja.

"Man no viņa ir bail. Lūsiens saka, ka viņš ir blēdis, ko var piekukuļot."

"Lieliski! Ņemsim viņu un tad piekukuļosim."

"Nejoko ar tādām lietām. Un kā tu zini, ka Baklejs jau viņu nav uzpircis?"

"Ņemsim vien."

Džeiks pētīja sarakstu, skaitot un pārskaitot. Elena vēlējās noraidīt Eikeru un Sisko.

Viņi atgriezās zālē un apsēdās. Norma Gallo bija gatava. "Jūsu godība, mēs noraidīsim numurus divdesmit divi un divdesmit astoņi, paturot vēl divus noraidījumus."

"Jūsu kārta, Bakleja kungs! Divdesmit deviņi un trīsdesmit." "Štats ņems viņus abus. Tas atkal ir divpadsmit ar četriem noraidījumiem."

"Lūdzu, Brigansa kungs."

"Mēs noraidīsim divdesmit deviņi un trīsdesmit."

"Un jums vairs nav noraidījumu, vai ne?" Nūss prasīja.

'Tieši tā."

"Labi, Bakleja kungs, trīsdesmit viens un trīsdesmit divi."

"Štats pieņems viņusabus," ātri teica Baklejs, redzot rindu melno, kas sekoja.

"Labi. Tas būtu divpadsmit Izvēlēsim divus aizvietotājus. Katram no jums ir ari divi noraidījumi. Bakleja kungs, numuri trīsdesmit trīs un trīsdesmit četri."

Trīsdesmit trīs bija melnais. Trīsdesmit četri — baltā, ko Džeiks gribēja, bet trīsdesmit pieci melnais.

"Mēs noraidām trisdesm it trīs, pieņemam trīsdesmit četri un trīsdesmit pieci."

"Aizsardzība abus pieņems," Džeiks paziņoja.

Peita kungs nomierināja tiesas zāli, un Nuss un advokāti ieņēma savas vietas. Viņa godība nolasīja divpadsmit vārdus, un viņi lēni, negribīgi ieņēma savas vietas zvērināto nodalījumā, kur Džīna Gilespija viņus apsēdināja pēc kārtas. Desmit baltās un divi baltie. Melnie tiesas zālē murmināja un nesapratnē cits uz citu skatījās.

"Vai jūs šos zvērinātos izvēlējāties?" Karls Lī čukstēja.

"Es vēlāk paskaidrošu," Džeiks atteica.

Tad izsauca un apsēdināja abus aizstājējus.

"Un ko tas vecis tur daris?" Karls Lī pamāja ar galvu uz melnā aizstājēja pusi.

"Es vēlāk paskaidrošu."

Nūss noklepojās un aplūkoja savus jaunos zvērinātos. "Dāmas un kungi, jūs esat rūpīgi izvēlēti, lai būtu zvērināto tiesa šai tieslietai. Jūs esat ar zvērestu apņēmušies šīs tieslietas dažādos jautājumus izšķirt taisnīgi un sekot likumam, kā es jums to izskaidrošu. Sekojot Misisipi likumam, zvērinātos prāvas laikā izvietos atsevišķi. Es saprotu, ka tas radīs ļoti lielas grūtības, bet tā prasa likums. Pēc maza brīža mēs prāvu pārtrauksim līdz nākamajam rītam. Jums būs iespēja piezvanīt uz mājām un likt jums atvest drēbes, tualetes piederumus un visu citu, kas jums nepieciešams. Katru nakti jūs pavadīsiet kādā slepenā motelī Klantonas apkaimē. Vai ir kādi jautājumi?"

Divpadsmit zvērinātie izskatījās apjukuši un nelaimīgi par to, ka vairākas naktis būs jāpavada ārpus mājām. Viņi domāja par ģimenēm,

iHimiem, darbu, veļu, virtuvi. Kāpēc tas notika ar viņiem? No deviņdesmit četriem tieši viņiem!

Kad neviens nevēlējās kaut ko jautāt, Nūss piesita savu amata āmuriņu, un tiesas zāle sāka iztukšoties. Džīna Gilespija aizveda pirmo zvērināto uz tiesneša biroju, kur viņa piezvanīja uz mājām un pieprasīja drēbes un zobu suku.

"Kur mēs dosimies?" viņa Džīnai prasīja.

"To es nedrīkstu teikt."

"To viņa man nesaka," viņa atkārtoja savam vīram.

Līdz pulksten septiņiem visas ģimenes bija savedušas mežonīgu klāstu koferu, tūtu un kastīšu. Izvēlētie visu salādēja īrētā autobusā pie aizmugures durvīm. Pa priekšu brauca divas patruļmašīnas un viens armijas džips, kam sekoja trīs štata policijas mašīnas. Konvojs apbrauca laukumam un devās nezināmā virzienā.

Stumps Sisons otrdienas vakarā nomira Memfisas apdegumu sl imnīcā. Viņa īsajam, tuklajam ķermenim gadiem ilgi nebija pievērsta uzmanība, un tas nespēja turēties pretim komplikācijām, kas sekoja smagajiem apdegumiem. Viņa nāve bija ceturtā, kas sekoja mazās Toņas Heilijas izvarošanai. Kobs, Vilards, Tvitijs un nu Sisons.

Ziņa par nāvi nonāca meža būdiņā, kur patrioti ēda, daudz dzēra un plānoja. Atriebību! Viņi zvērēja: "Aci pret aci!" No Forda apriņķa viņiem bija pieci jauni biedri, nu viņu bija jau vienpadsmit. Viņi bija uztraukti un gribēja kaut ko pasākt.

Prāva līdzšim bija bijusi pārmēru klusa. Bija laiks mazām velnišķībām.

Džeiks staigāja gar dīvānu un simto reizi atkārtoja savu atklāšanas runu. Elena uzmanīgi klausījās. Viņa bija pārtraukusi, šim un tam pretojusies, kritizējusi un debatējusi divas stundas. Nu viņa bija piekususi. Viņam izdevās lieliski. Divas margaritas bija apklājušas viņa mēli ar sudraba kārtu. Vārdi plūda gludi un ticami. Viņam bija oratora dāvanas, īpaši pēc vienas vai divām glāzēm.

Kad viņš pabeidza, viņi sēdēja uz balkona un skatījās, kā sveču gaismiņas lēnām kustas ap tiesas namu. No teltīm klusi skanēja kāršu spēlētāju smiekli. Mēness nebija.

Elena aizsteidzās pēc pēdējiem kokteiļiem. Viņa atgriezās ar savām alus krūzēm, ar margaritu, kurā peldēja ledus gabaliņi. Kausus viņa nolika uz galda un nostājās aiz sava šefa. Elena uzlika rokas uz Džeika pleciem un ar īkšķiem saka masēt kaklu un muguru. Viņš atslāba un sāka kustināt galvu no vienas puses uz otru. Viņa turpināja masēt un tad piespieda viņam visu ķermeni.

"Elen, ir pusvienpadsmit un man nāk miegs. Kur jūs šovakar gulēsiet?"

"Un kur, pēc jūsu domām, man vajadzētu gulēt?"

"Jūsu Oksfordas istabā."

"Es esmu pārāk piedzērusies, lai tur tiktu."

"Nesbits aizvedīs."

"Un kur, ja es tā drīkstētu jautāt, gulēsiet jūs?"

"Tai mājā, kas manai sievai un man pieder Ādama ielā."

Viņa pārstāja masēt un paķēra savu kausu. Džeiks piecēlās, pārliecās margām un kliedza: "Nesbit! Mostieties! Jums jābrauc uz Oksfordu."

35.

Karla atrada rakstu laikraksta otrajā lappusē. "Heilija prāvai izvēlēta pilnīgi balta zvērināto tiesa." Džeiks otrdienas vakarā nebija zvanījis. Viņa izlasīja laikrakstu un ignorēja kafiju.

Vasaras māja okeāna malā atradās patālu no kaimiņiem. Tuvākais kaimiņš bija savus sešdesmit metrus attālu. Zeme starp viņiem piederēja viņas tēvam, un viņam nebija nekādas vajadzības to pārdot. Viņš bija pārdevis savu Knoksvilas fabriku un aizgājis pensijā ļoti bagāts. Karla bija viņu vienīgais bērns, tāpat kā Hanna būs Karlas vienīgais bērns. Māja — ar četrām guļamistabām un četrām tualetēm trīs līmeņos — bija paredzēta ducim mazbērnu. ———

Karla izlasīja rakstu un aizgāja līdz lielajiem logiem, kas rādīja pludmali un tālāk okeānu. Spožā, oranžā saules ripa bija tikko pacēlusies virs apvāršņa. Viņai patika gultas siltums ilgi pēc saullēkta, bet viņas

septiņām stundām. Viņas ķermenis tagad bija pieradis celties pussešos. Džeiks viņai reiz bija teicis, ka viņa mērķis ir iet uz darbu tumsā un atgriezties tumsā. Un to viņš parasti arī izdarīja. Džeiks bija lepns uz to, ka viņš strādāja daudz vairāk nekā citi Forda apriņķa advokāti. Džeiks bija citāds, bet Karla viņu mīlēja.

Septiņdesmit piecus kilometrus no Klantonas atrodas Milbruna pagasta centrs Tempļa, kas mierīgi stāv blakus rāmajai Tipā upei. Ciemā dzīvo trīs tūkstoši cilvēku un tur ir divi moteļi. Templas motelis bija tukšs, jo šai gada laikā nebija nekāda iemesla tur vispār atrasties. Viena spārna galā bija rezervētas astoņas istabas, ko apsargāja karavīri un pāris štata policistu. Desmit baltās sievietes bija sadalījušās pa pāriem bez problēmām, un to izdarīja arī Eikers un Sisko. Melnajam aizstājējam bija sava istaba un tāpat ari otrai aizstājējai Francijai Pitsai. Televizori bija atslēgti un nebija atļauts lasīt laikrakstus. Vakariņas pienesa katrā istabā, un brokastis bija klāt septiņos trīsdesmit, kad autobuss jau uzsildoties pūta dīzeļa dūmus pa visu apkaimi. Pēc pusstundas četrpadsm it zvērināto devās uz Klantonu.

Autobusā viņi runāja par ģimenēm un darbu. Divi vai trīs bija pazīstami, bet pārējie bija svešinieki. Viņi neveikli izvairījās pārrunāt to, ko viņi te dara, un par Kārlu Lī, kas viņiem bija jātiesā. Tiesnesis Nūss bija to nostādījis ļoti skaidri: par tieslietu nedrīkst runāt. Viņi būtu gribējuši pārrunāt visu, kas noticis: izvarošanu, Kārlu Lī, Džeiku, Bakleju, Nūsu, klanu un daudzas citas lietas. Visi bija dzirdējuši par degošajiem krustiem, bet arī par to viņi nerunāja, vismaz brauciena laikā ne. Motelī bija bijušas daudz dažādas sarunas.

Autobuss ieradās tiesas nama apkārtnē piecas minūtes pirmsdeviņiem, un zvērināties skatījās, cik tur bija melno, cik klaniešu un cik daudz karavīru tos atšķīra citu no cita. Autobuss tika cauri barikādēm un novietojās pie aizmugures ieejas. Tur viņus sastapa šerifa viri, lai aizvestu uz tiesas zāli, kur tos gaidīja kafija un smalkmaizītes. Tad Peita kungs viņiem pastāstīja, ka ir deviņi un viņa godība gribot sākt. Viņš zvērinātos ieveda pārpildītajā tiesas zālē un apsēdināja paredzētajās vietās.

"Piecelties, tiesa nāk!" Peita kungs kliedza.

"Lūdzu sēdieties," teica Nūss, iekrītot lielajā ādas krēslā. "Labrīt, dāmas un kungi," viņš mīlīgi sacīja. "Es ceru, ka jūs šorīt jūtaties labi un esat gatavi sākt."

Viņi pamāja.

"Labi. Es jums uzdošu vēl vienu jautājumu. Vai kāds jūs mēģināja sameklēt, ar jums runāt vai jūs citādi iespaidot?"

Viņi purināja galvas.

"Labi. Vai jūs šo tieslietu savā starpā pārrunājāt?"

Viņi meloja un purināja galvas.

"Skaidrs. Ja kāds jūs mēģina atrast, pārrunāt šo tieslietu vai jūs kaut kādā veidā iespaidot, lūdzu man par to tūliņ paziņot. Vai saprotat?"

Viņi pamāja.

"Tagad sāksim prāvu. Pirmā lieta, ko mēs darīsim, mēs ļausim abiem advokātiem teikt savus ievadvārdus. Es gribu jūs brīdināt, ka ne viens, ne otrs nerunās par pierādījumiem, un jūs varat viņu teikto neievērot. Vai jūs, Bakleja kungs, vēlētos atklāt ar savu ievada runu?"

Baklejs piecēlās un aizpogāja savu glīto uzvalku. "Jā, jūsu godība."

"Man bija tādas aizdomas. Lūdzu, sāciet!"

Baklejs paņēma nelielo katedru un to aiznesa un nolika pret zvērināto nodalījumu. Tad aiz tās apstājās, dziļi ieelpoja un pāršķirstīja savas piezīmes. Viņam pati ka šis klusuma brīdis, kad visas acis uz viņu skatījās un visas ausis gribēja dzirdēt, ko viņš teiks. Baklejs sāka, pateicoties par to, ka zvērinātie bija klāt, par viņu neērtībām, par viņu pilsonības izpratni. (It kā viņiem būtu bijusi kāda izvēle, Džeiks nosmējās pie sevis.) Viņš uz viņiem bija lepns un pagodināts šai svarīgajā tieslietā strādāt ar viņiem kopā. Viņš atkal atgādināja, ka ir viņu advokāts. Viņa klients — Misisipi štats. Viņš runāja par bailēm, kas viņā mita tāpēc, ka viņam bija uzlikta šī neticamā atbildība, ko tauta bija devusi viņam, Rūfusam Baklejam, vienkāršam advokātam no Smitfīldas. Viņš murkšķēja par sevi, saviem ieskatiem par kriminālo situāciju un viņa cerībām un lūgšanām, lai viņš šo smago pienākumu veiktu iespējami labi.

Viņš visumā runāja vienu un to pašu katrā ievadrunā. Bet šoreiz viņš runāja labāk. Tie bija attīrīti un smaržīgi mēsli, un nepatīkami. Džeiks gribēja viņu apdedzināt, bet viņš zināja no pieredzes, ka Ičabods ievadrunas laikā nekādus iebildumus nepieņems, atskaitot, ja prokurors tiešām smagi kļūdītos. Un vismaz līdz šim Baklejs bija bijis ļoti uzmanīgs. Visa ši viltus neliekuļotība, visašī neticamā muldēšana Džeiku ārkārtīgi kaitināja, galvenokārt tāpēc, ka zvērinātie to uzklausīja un diezgan bieži piekrita. Prokurors parasti bija tas labiņais, cilvēks, kas mēģināja nokārtot pārpratumu un.sodīt kriminālistu par kādu riebīgu noziegumu, aizsūtīt viņu uz mūža cietumu, lai viņš vairs nevarētu grēkot. Baklejs bija speciālists zvērināto apvārdošanā, no paša sākuma savā ievadrunā sakot viņiem, ka par to atbildīgi bija viņi. Viņš unšie divpadsmit izredzētie bija paredzēti patiesības atrašanai kā pret ļaunumu apvienota komanda. Viņi meklēja patiesību un neko citu. Ja patiesība atradīsies, tad tiesības uzvarēs. Un viņi kopā atradīs patiesību.

Izvarošana bija briesmīga lieta. Viņš pats ir tēvs, un viņam ir meita Toņas Heilijas vecumā, un, par to pirmo reizi dzirdot, viņš bija juties slims. Viņš juta līdzi Karlam Lī un viņa sievai. Kad viņš par tādu noziegumu domāja, viņš domāja par atriebību.

Džeiks uzsmaidīja Elenai. Tasnubijainteresanti. Baklejs bija izvēlējies izvarošanu pasniegt zvērinātajiem, nevis to no viņiem slēpt. Džeiks bija sagaidījis lielu cīņu par šī temata pasniegšanu tiesas priekšā. Elenas pētījumi bija skaidri rādījuši, ka visus nejaukos sīkumus tiesā nedrīkst izklāstīt, bet likums bija neskaidrs par to, vai šo tematu vispār drīkst pieminēt. Acīmredzot Baklejs bija izšķīries atzīt šo notikumu, nevis to noslēpt. Labs gājiens, nosprieda Džeiks, jošie divpadsmit kopā ar pārējo pasauli visu zināja tā vai tā.

Arī Elena smaidīja. Mazās Toņas Heilijas izvarošanu tagad pirmo reizi iztiesās.

Baklejs izskaidroja, ka būtu saprotami, ja ikviens no vecākiem gribētu atriebties. Viņš atzinās, ka arī viņš pats tā justos. Bet — un nu viņa balss kļuva smagāka—ir liela starpība starp vēlēšanos atriebties un atriebšanos pašu.

Nu viņš iesila un sāka lēnām staigāt gar zvērināto nodalījumu, ieejot ritmā. Viņš sākadivdesmit minūšu garu iztirzājumu par tieslietu sistēmu Misisipi un par to, cik izvarotāju viņš, Rūfuss Baklejs, bija nosūtījis uz Pārčmana cietumu, parasti uz mūžu. Sī bija efektīva tieslietu sistēma, bet tā sabruks, ja tādi cilvēki kā Karls Lī Heilijs izšķirsies šo sistēmu ignorēt un paši lemt, kā sodīt tos, kas viņu meitām darījuši pāri. Iedomājieties tikai! Beztiesīga situācija, kur marodieri apšāva to, ko gribēja. Bez policijas un cietumiem, prāvām un zvērinātajiem. Katrs cilvēks par sevi.

Tas patiesībā bija ļoti ironiski, ka Karls Lī Heilijs nāca tiesas priekšā, prasot tiesas aizsardzību un taisnīgu tiesu, bet viņš pats to nebija gribējis ļaut. Paprasiet Bilija Reja Koba un Pīta Vilarda mātēm. Paprasiet, cik taisnīgu iiesu viņu dēli saņēma.

Viņš apklusa, liekot, lai šie pēdējie vārdi iesēžas zvērināto atmiņā. Šī doma iesēdās smagi, un katrs cilvēks zvērināto nodalījumā paskatījās uz Kārlu Lī. Tie nebija iecietīgi skatieni. Džeiks ar mazu nazīti tīrīja nagus un izskatījās ārkārtīgi garlaikots. Baklejs izlikās, ka viņš meklē nākamo piezīmju lapu un tad uzkrītoši paskatījās pulkstenī. Viņš atsāka runāt, šoreiz ļoti pārliecināti, noteiktā balsī. Štats ir gatavs pieradīt, ka Karls Lī Heilijs šo noziegumu bija rūpīgi plānojis. Viņš bija vismaz stundu pacietīgi gaidījis mazā telpā, kad šos puišus vedīs garām uz cietumu. Viņš kaut kādā veidā bija ienesis tiesas namā M-16 karabīni. Baklejs aizgāja pie maza galdiņa un pacēla ieroci gaisā. "Šis ir M-16," viņš paziņoja un vicināja to pa gaisu gluži mežonīgi. Viņš ieroci nolika uz katedras un stāstīja, ka Karls Lī bija šo ieroci sameklējis tāpēc, ka viņš tādu lietojis Vjetnamas karā un zināja, kā ar to var nonāvēt. Viņš bija apmācīts M-16 lietošanā. Tas ir nelāgs ierocis. To nevar nopirkt parastajos veikalos. Viņam tas bija jāatrod. Viņš to bija plānojis.

Pierādījumi būs pavisam skaidri: iepriekš plānota, ļoti rūpīgi plānota un aukstasinīga slepkavība.

Un tad vēl būs runa par Šerifa virsnieku Diveinu Lūniju, kurš bija šerifa darbinieks četrpadsmit gadus. Ģimenes cilvēks un viens no vislabākajiem darbiniekiem, ko viņš ir pazinis. Pildot dienesta pienākumus, Karla LI sašauts, viņš bija zaudējis kāju.

Un kāds bija bijis viņa grēks? Var būt aizstāvība teiks, ka tas bija negadījums. Bet tas Misisipi likuma priekšā nav nekāds izskaidrojums.

Nevar izskaidrot neko no šīs vardarbības, dāmas un kungi. Var būt tikai viens lēmums: vainīgs.

Baklejam un Džeikam katram bija dota stunda. Baklejs pāris reižu sāka atkārtoties. Runājot par ārprāta aizstāvību, viņš divas reizes pārteicās. Zvērinātie sāka garlaikoties un meklēja tiesas zālē kaut ko interesantāku. Mākslinieki beidza zīmēt, reportieri rakstīt, un Nūss savas acenes tīrīja veselas septiņas reizes. Tas bija visiem zināms fakts, ka Nūss tīrīja acenes, lai neaizmigtu un kliedētu garlaicību. Viņš nekad nepalaida garām ne vārdu, ne iesniegumu, viņam tikai bija garlaicīgi. Viņš nekad nebija aizmidzis, bet reizēm tas bija bijis grūti. Lai to novērstu, viņš noņēma acenes, skatījās uz tām pret gaismu, pūta un berzēja, un tad uzkabināja tās pašā deguna galā. Bet jau pēc piecām minūtēm tās atkal bija netīras. Un tik ilgi, cik Baklejs runāja, Nūss tīrija acenes.

Beidzot pēc pusotras stundas Baklejs aizvērās, un tiesas zāle atviegloti nopūtās.

"Desmit minūšu pārtraukums," Nūss paziņoja un veikli aizcilpoja garām birojam uz kungu tualeti.

Džeiks jau bija plānojis īsu ievada runu, un tagad, pēc Bakleja maratona, viņš nolēma to vēl saīsināt. Vairumam cilvēku nepatīk advokāti, īpaši jau runīgi advokāti, kas domā, ka katrs nesvarīgs fakts ir jāatkārto vismaz trīs reizes un ar katru svarīgu argumentu klausītājiem ir jāsit, kamēr tas izjūk. Zvērinātajiem īpaši nepatīk advokāti, kas ilgi runā. Vispirms jau viņi nevar vainīgo apturēt. Viņi ir gūstekņi. Ārpusē katrs var lādēt tādu advokātu, bet ne zvērinātie. Tie var gulēt, krākt, bieži skatīties pulkstenī, lūrēt apkārt un tādā veidā dot advokātam ziņu, ka jābeidz. Bet vēl nav dzimis prokurors, kas spētu to ievērot. Zvērinātie arī nemīl garas prāvas. Samaziniet ūdens daudzumu. Dodiet mums pierādījumus, un mēs lemsim .

To viņš izstāstīja savam klientam pārtraukuma laikā.

"Es piekrītu. Esiet īss," teica Karls Lī.

Un tā bija. Četrpadsmit minūtes ievadrunas. Viņš sāka runāt par meitām un to, cik tās ir ļoti īpašas. Un kā viņas atšķiras no puikām un kāpēc tās ir īpaši jāuzmana. Viņš pastāstīja par savu meitu un īpašajām tēva un meitas saitēm, saitēm, kas nav izskaidrojamas un ko nevajadzētu

aizskart. Viņš atzinās, ka apbrīno Bakleja kungu, kas varbūt tik iecietīgs pret kādu piedzērušu izvirtuli, kurš izvaro viņa meitu, un viņam piedot. Tas bija cēls cilvēks. Bet vai zvērinātie, kas bija vecāki, patiesībā varētu būt tik laipni un tik maigi un iecietīgi, ja viņu meitu izvarotu divi piedzēruši, narkotikas sapīpējušies brutāli dzīvnieki, kas viņu piesietu pie koka un…

"Iebilstu!" kliedza Baklejs.

"Piekritu," Nūss kliedza skaļāk.

Džeiks kliedzienus ignorēja un turpināja klusi runāt. Viņš lūdza zvērinātos iedomāties visā prāvas laikā, kā viņi būtu jutušies, ja tā būtu bijusi viņu meita. Un lūdza, lai viņi nenotiesā Kārlu Lī, bet sūta viņu mājās pie ģimenes. Ārprātu viņš nepieminēja. Viņi zināja, ka tas vēl nāks.

Viņš ātri beidza, un kontrasts starp abiem juristiem bija tik milzīgs, ka to ievēroja zvērinātie un tiesnesis.

"Vai tas viss?" Nūss pārsteigts jautāja.

Džeiks pamāja un apsēdās blakus savam klientam.

"Labi. Bakleja kungs, jūsu pirmo liecinieku."

"Štats izsauc Koru Kobu."

Peita kungs aizgāja uz liecinieku telpu un atveda Koba kundzi. Džīna Gilespija viņu nozvērināja, un tad viņa apsēdās liecinieku krēslā.

"Runājiet mikrofonā," Peita kungs pamācīja.

"Vai jūs esat Kora Koba," Bakleja balss skanēja pilnā skaļumā.

"Jā, ser."

"Kur jūs dzīvojat?"

"Forda apriņķī, Leika ciema trešajā ceļā."

"Jūs esat nelaiķa Bilija Reja Koba māte?"

"Jā," viņa klusi atbildēja, un viņas acīs saskrēja asaras. Viņa bija lauciniece, un vīrs bija viņu atstājis jau tad, kad puikas bija mazi. Viņi bija paši uzauguši, jo mātei bija jāstrādā divas darba maiņas lētu mēbeļu fabrikā starp Karaveju un Leika ciemu. Viņa zaudēja jebkādu kontroli pār bērniem jau viņu bērnībā. Viņai bija ap piecdesmit, krāsoti mati, viņa centās izskatīties kā četrdesmit gadus veca, bet patiesībā izskatījās pāri sešdesmit.

"Cik vecs jūsu dēls bija, kad viņš nomira?"

"Divdesmit trīs."

"Kad jūs viņu pēdējo reizi redzējāt dzīvu?"

"Dažas sekundes pirms viņu nogalināja."

"Šajā tiesas zālē."

"Kur viņu nogalināja?" "Apakšstāvā."

"Vai jūs dzirdējāt šāvienus?"

Viņa sāka raudāt. "Jā, ser."

"Kur jūs viņu redzējāt pēdējoreiz?"

"Bēru namā."

"Un kādā stāvokli viņš bija?"

"Miris."

"Man nav vairāk jautājumu," Baklejs teica.

Viņa bija nekaitīga lieciniece, te iesaukta vienkārši tā—lai noskaidrotu, ka viņas dēls tiešām ir miris, un saņemtu mazliet līdzjūtības. No aizstāvības pratināšanas parasti nebūtu nekāda labuma, un parasti viņu šai vietā atlaistu. Bet Džeiks ievēroja iespēju, ko viņš nedrīkstēja palaist garām. Viņš saskatīja iespēju noteikt prāvas toni, pamodināt Nūsu, sapurināt Bakleju un zvērinātos. Uzsist omu visai tiesas zālei. Lieciniece nebija nemaz tik vārga un nožēlojama, viņa mazliet uzspēlēja. Baklejs viņai būs ieteicis raudāt.

"Tikai pāris jautājumu," Džeiks teica, pieejot pie liecinieces. Prokurors uz vietas kļuva aizdomīgs.

"Koba kundze, vai ir taisnība, ka jūsu dēlu notiesāja par hašiša pārdošanu?"

''Iebilstu!" Baklejs rēca, pielēkdams kājās. "Upura kriminālā darbība nav šīs prāvas kompetence!"

"Atbalstu!"

"Pateicos, jūsu godība," Džeiks piemērotā veidā teica, tā, it kā Nūss būtu atbalstījis viņu.

Viņa slaucīja acis un raudāja skaļāk.

"Jūs liecinājāt, ka jūsu dēlam bija divdesmit trīs gadi, kad viņš nomira?"

"Jā."

"Un cik citus bērnus viņš savu divdesmit trīs gadu laikā izvaroja?"

"Iebilstu! Iebilstu!" kliedza Baklejs, vicinot rokas un izmisumā skatoties uz Nūsu, kas kliedza: "Atbalstu! Atbalstu! Brigansa kungs, jūs neievērojat kārtību! Jūs neievērojat kārtību!"

Koba kundze sāka gaudot. Viņa prata noturēt mikrofonu, un viņas gaudošana un kliedzieni atbalsojās visā tiesas zālē, kas bij;>»pilnīgi klusa.

"Brigansa kungu vajadzētu brīdināt, jūsu godība!" Baklejs pieprasīja, un viņa acis un seja nikni spīdēja sarkanā krāsā, bet kakls zilā.

"Es šo jautājumu atsaucu," Džeiks skaļi teica un atgriezās vietā.

"Ļoti bēdīgi, Brigans," teica Musgrovs.

"Lūdzu, brīdiniet viņu un nosakiet, lai zvērinātie to neievēro," Baklejs ņerkstēja.

"Vai jums ir kādi jautājumi?"

"Nē," sauca Baklejs un aizskrēja pie liecinieces ar mutautiņu rokā.

"Jūs esat brīva, Koba kundze," Nūss teica. "Peita kungs, palīdziet

viņai."

Peita kungs viņu izcēla no krēsla un, Baklejam palīdzot, izveda no tiesas zāles, pie kam viņa visu ceļu kauca un spiedza, palielinot skaļumu pie durvīm, tā ka no ārpuses viņu varēja dzirdēt taurējam ar pilnu krūti.

Kamēr liecinieci izveda, Nūss nikni skatījās uz Džeiku, tad pagriezās pret zvērinātajiem un norādīja: "Zvērinātie pēdējo jautājumu neievēros."

"Kāpēc jūs tā darījāt?" Karls Lī čukstus prasīja.

"Pastāstīšu vēlāk."

"Štats izsauc Ernestīni Vilardi," Baklijs runāja daudz klusāk un nedrošāk

Vilarda kundzi ieveda no liecinieku telpas, nozvērināja un apsēdināja.

"Jūs esat Ernestīne Vilarda?" Baklejs prasīja.

"Jā," viņa teica trauslā balsī. Dzīve nebija taupījusi arī viņu, bet viņa bija saglabājusi zināmu cienību, kas viņu padarīja žēlojamāku un patiesāku nekā Koba kundzi. Drēbes bija lētas, bet tīras un glīti gludinātas. Mati bija sakārtoti un nekrāsoti, un arī uz sejas nebija saziestas krāsas kā Koba kundzei. Un tad, kad viņa sāka raudāt, viņa raudāja pie sevis.

"Kur jūs dzīvojat?"

"Leika ciemā."

"Vai Pīts Vilards bija jūsu dēls?"

"Jā, ser."

"Kad jūs pēdējo reizi redzējāt viņu dzīvu?"

"Tieši te, tiesas zālē, pirms viņu nogalināja."

"Vai jūs dzirdējāt šāvienus?"

"Jā, ser." •

"Kur jūs viņu redzējāt pēdējoreiz?"

"Bēru namā."

"Un kādā stāvoklī viņš bija?"

"Viņš bija miris," viņa atteica, slaukot acis papīra mutautiņā.

"Man žēl," Baklejs teica. "Man nav vairāk jautājumu," viņš piebilda, bažīgi skatoties uz Džeiku.

"Vai jums ir jautājumi?" arī Nūss pētīja Džeiku.

"Tikai pāris," Džeiks atbildēja.

"Vilarda kundze, es esmu Džeiks Briganss." Viņš uz sievieti skatījās bez līdzjūtības.

Viņa pamāja.

"Cik vecs bija jūsu dēls, kad viņš nomira?"

"Divdesmit septiņi."

Baklejs atgrūda krēslu un apsēdās uz galda stūra, gatavs lēkt. Nūss noņēma acenes un paliecās uz priekšu.

"Cik citu bērnu viņš vēl izvaroja viņa divdesmit septiņos mūža gados?"

Baklejs pielēca kājās. "Iebilstu! Iebilstu! Iebilstu!"

"Atbalstu! Atbalstu! Atbalstu!" Nūss spiedza.

Visa šī kliegšana nobaidīja Vilarda kundzi, un viņa sāka raudāt skaļāk.

"Brīdiniet viņu, tiesneša kungs! Viņš ir jābrīdina!"

"Es jautājumu atsaucu," teica Džeiks un apsēdās.

Baklejs izstiepa roku pret Nūsu. "Bet tas nepalīdz. Viņš ir jābrīdina."

"Iesim uz biroju," Nūss pavēlēja, ļāva lieciniecei iet un pasludināja pārtraukumu līdz trīspadsmitiem.

Harijs Rekss sēdējauz balkona ar krūzi margaritas un šķīvi.sviestmaižu. Džeiks atteicās un dzēra greipfrūtu sulu. Elena paņēma maziņu glāzīti, lai nomierinātu nervus. Nu jau trešo dienu pusdienas bija personīgi sagatavojusi Della ar komplimentiem no Kafijas nama.

Viņi ēda un atslāba, un skatījās karnevālā, kas virmoja gar tiesas namu. Harijs Rekss vēlējās zināt, kas notika birojā. Džeiks grauza rūbena [36] sviestmaizi. Viņš noņurdēja, ka varētu runāt par kaut ko citu. "Nolādēts, kas notika birojā?" "Kardināli ir otrā vietā, trīs spēles aiz muguras, Roārk." "Trīs? Man likās, ka bija četras." "Kas notika birojā?" "Vai tevi tas tiešām interesē?" "Jā! Jā!"

"Man jāiet uz tualeti. Pēc tam es tev izstāstīšu." "Roārk, kas notika birojā?"

[1] Rūbena sviestmaize. Uz rupjmaizes uzlikta bieza Šķēle sālītas konservētas liellopu gaļas un skābi kāposti

"Nekas sevišķs. Nūss pamatīgi uzklupa Džeikam bez redzamām sekām. Baklejs gribēja asinis, un Džeiks piezīmēja, ka, ja viņš kļūs vēl sarkanāks, tas var gadīties. Baklejs kliedza un bļāva, ka Džeiks tīšām

aizkurina zvērinātos. Bet Džeiks tikai pasmaidīja un teica: "Žēl, gubernator!" Katru reizi, kad Džeiks teica: "Gubernator," Baklejs ķērca uz Nūsu: "Viņš mani sauc par gubernatoru, dariet taču kaut ko!" Nūss tad sacīja: "Kungi, es gaidu, ka jūs uzvedīsieties kā džentlmeņi." Un Džeiks pieklājīgi atteica: "Paldies, jūsu godība," pagaidīja pāris minūtes un atkal nosauca Bakleju par gubernatoru."

"Kāpēc viņš tās tantiņas saraudināja?"

"Tas bija vienkārši spožs manevrs, Harij Reks. Viņš pierādīja zvērinātajiem, Nūsam, Baklejam, gluži visiem, ka tā ir viņa tiesas zāle un viņš ne no viena nebaidās. Viņš pirmais uzbruka. Baklejs ir tik nervozs, ka viņš vairs nepratīs atslābt. Nūss viņu ciena, jo Džeikam nav no viņa godības bail. Zvērinātos viņš nošokēja, pamodināja un viņiem ne īpaši maigi pastāstīja, ka šis ir karš. Spožs manevrs."

"Jā, ari man tā likās."

"Tas mums nekaitēs. Tās sievietes meklēja līdzjūtību, bet Džeiks atgādināja zvērinātajiem, ko pirms savas nāves paveica viņu saldie puisīši."

'Tādi sūdi."

"Ja zvērinātajos palika kāda slikta garša, tā pazudīs."

"Džeiks ir diezgan veikls puisis."

"Efektīgs. Ļoti efektīgs. Es neesmu redzējusi viņa vecumā tik labu advokātu."

"Pagaidiet viņa beigu runu. Es esmu dažas reizes dzirdējis. Ar to viņš liktu akmeņiem raudāt."

Džeiks atgriezās un ielēja sev nelielu margaritu. Pavisam maziņu, nerviem. Harijs Rekss dzēra kā jūrnieks.

Pirmais štata liecinieks pēc pusdienām bija Ozijs. Baklejs izvilka lielas, daudzkrāsainas tiesas nama shēmas, un viņi abi izsekoja Koba un Vilarda pēdējiem mirkļiem.

Vēl Baklejam bija desmit 40 x 60 centimetru krāsu fotogrāfijas, kas rādīja Kobu un Vilardu sašautus, mirstošus un beigtus. Tie bija šķebinoši. Džeiks bija redzējis daudz mirušo attēlu, un neviens no tiem nebija īpaši jauks, taču, ņemot vērā tēmu, daži nemaz tik briesmīgi nebija. Piemēram, vienā no Džeika tieslietām upuri sašāva sirdī ar 357. kalibra pistoli. Upuris bija prāvs, muskuļains vīrs, un lode tā arī netika viņam cauri. Tāpēc nebija asiņu, tikai mazs caurums drēbēs, un līdzīgs krūtīs. Viņš vairāk izskatījās pēc aizmiguša vai varbūt pakrituša dzērāja, līdzīga Lūsienam. Bet šoreiz skats nebija no patīkamajiem, un ari Baklejs par šiem attēliem nebija bijis sajūsmināts. Fotogrāfijas nebija palielinātas. Viņš pasniedza attēlus zvērinātajiem un noskurinājās.

Bet liela daļa slepkavību attēlu bija šausmīgi, ar asinīm notašķītiem griestiem un sienām un ķermeņu daļām, kas bija izkaisītas visapkārt. Tās prokuratūra vienmēr palielināja, iesniedza kāpierādījumuar lielu troksni, pie kam Baklejs tās tikai vicināja pa gaisu, kamēr liecinieki aprakstīja notikumus. Un tad, kad zvērinātie vai mira no ziņkārības, Baklejs lūdza tiesneša atļauju viņiem parādīt attēlus. Un tiesnesis, protams, to žēlīgi atļāva. Tad Baklejs un visi citi skatījās, kā attēli zvērinātos šokēja, atbaidīja un šad tad uzdzina nelabumu. Džeiks bija redzējis vismaz divus zvērinātos, kas sāka vemt, skatoties uz drausmīgi sagraizītu līķi.

Šādi attēli radīja aizspriedumus, uzkurināja zvērinātos, un likums tos ļāva rādīt. Amerikas Augstākā tiesa tos sauca par probatīviem, un deviņdesmit gadu tiesu prakse bija atzinusi, ka tie palīdz zvērinātajiem. Misisipi tiesu praksē slepkavību attēlus allaž rādīja zvērinātajiem, nerēķinoties ar iznākumu.

Džeiks bija redzējis Koba un Vilarda attēlus pirms vairākām nedēļām, iesniedzis prasību tos nelietot, bet Nūss to bija noraidījis.

Attēli bija uzlīmēti uz biezas papes, un tas bija kaut kas jauns. Baklejs iedeva pirmo Rībai Betsai. Tas rādīja Vilarda galvu un smadzenes tuvskatā.

"Mans Dievs," viņai aizrāvās elpa, attēlu iegrūžot rokās nākamajai, kas šausmās sarāvās, un tā tālāk, kamēr attēls nonāca līdz aizstājējiem. Baklejs to savāca un iedeva Rībai citu. Viss šis pasākums vilkās trīsdesmit minūtes.

Tad viņš pagrāba M-16 un to iedeva Ozijam. "Vai jūs to atpazlstat?"

"Jā, tas ir ierocis, kas atradās slepkavības vietā."

"Kas to pievāca?"

"Es."

"Un ko jūs ar to darījāt?"

"Es to ietinu plastmasas plēvē un ieliku cietuma seifā. Tur tas palika, kamēr man tas bija jānodod Lērda kungam Džeksonas krimināllaboratorijā."

"Jūsu godība, štats gribētu šo ieroci, eksponātu S-13, iesniegt kā pierādījumu."

"Nav iebildumu," teica Džeiks.

"Mums nav šim lieciniekam vairāk jautājumu."

"Brigansa kungs?"

Džeiks pašķirstīja piezīmes. Viņam bija draugam tikai pāris jautājumu.

"Šerif, jūs taču apcietinājāt Biliju Reju Kobu un Pītu Vilardu?"

Baklejs pieceļas un apsēdas uz galda malas, lai butu vieglāk sākt kliegt.

"Jā, tā bija."

"Kāda iemesla dēj?"

"Par Toņas Heilijas izvarošanu," nāca perfekta atbilde.

"Cik veca viņa bija tad, kad Kobs un Vilards viņu izvaroja?"

"Viņa bija desmit gadus veca."

"Vai tā ir, šerif, ka Vilards parakstīja atzīšanos…"

"Iebilstu! Iebilstu! Jūsu godība! Tas nav te iztirzājams, un Brigansa kungs to ļoti labi zina!"

Pa to laiku Ozijs bija paspējrs piekrītoši pamāt.

"Atbalstu."

Baklejs uztraukumā trīcēja. "Es pieprasu, lai šo jautājumu izdzēš no prāvas protokola un zvērinātajiem liek to neievērot."

"Es šo jautājumu atsaucu," teica Džeiks un pasmaidīja Baklejam.

"Zvērinātie Brigansa kunga pēdējo jautājumu neievēros," Nūss paskatījās uz zvērinātajiem.

"Man nav vairāk jautājumu," teica Džeiks.

"Vai vēl kas, Bakleja kungs?"

"Nē, ser."

"Labi. Šerif, mēs jūs atlaižam."

Bakleja nākamais liecinieks bijadaktoloģijaseksperts no Vašingtonas, kas veselu stundu zvērinātajiem stāstīja to, ko viņi jau nedēļām ilgi zināja. Viņa stāsta dramatiskajā noslēgumā viņš ļoti noteikti savienoja pirkstu nospiedumus uz M-16 ar Karla Lī pirkstu nospiedumiem. Nākamais bija ballistikas eksperts no štata krimināllaboratorijas. Ari viņa liecība bija tikpat garlaicīga un neinteresanta kā iepriekšējā. Jā, bez šaubām, lodes un ložu fragmenti, kas bija atrasti slepkavības vietā, nāca no M-16, kas jau bija viens no pierādījumiem. Tas bija viņa galīgais slēdziens, bet Baklejam vajadzēja stundu, lai viņš ar shēmu un diagrammu palīdzību visu šo informāciju padarītu zvērinātajiem nedaudz saprotamāku. Džeiks to sauca par prokuratūras pārspīlētību, no kā cieš visi prokurori.

Aizstāvībai nebija neviena jautājuma abiem ekspertiem, un septiņpadsmitos piecpadsmit Nūss atviegloti atvadījās no zvērinātajiem, viņus atkal brīdinot nepārrunāt tieslietu savā starpā. Viņi pieklājīgi pamāja un atstāja tiesas namu. Tad viņš uzsita pa galdu ar amata āmuriņu un pārtrauca prāvu līdz pulksten deviņiem.

36

Lielais pilsoņu pienākums — būt zvērinātajiem — bija līdz otrajam vakaram apnicis. Otrajā Templas moteļa vakarā vairs nebija tālruņu, tie bija aizvākti pēc tiesneša rīkojuma. Klantonas bibliotēka bija ziedojusi dažus vecus žurnālus, kas zvērinātos neinteresēja.

"Vai nav kāds "Penthouse" ?" Sisko prasīja vienam no sargiem. Tas sacīja, ka nezinot, bet viņš pamēģināšot.

Tā kā viņiem bija jāpaliek savās istabās, viņi varēja tikai spēlēt kārtis vai pārrunāt prāvu. Gājiens līdz gaiteņa galam pēc limonādes un ledus bija tik interesants, ka to darīja pēc kārtas. Vai, cik te bija garlaicīgi!

Katrā gaiteņa galā bija sargs, un viņu posteņa mieru traucēja tikai tie, kas, sīknaudu skandinādami, nāca pēc dzeramajiem.

Viņi agri gāja gulēt, jo sešos no rīta, kad sardze klauvēja pie durvīm, zvērinātie jau bija nomodā un laba daļa ari saģērbušies. Viņi aprija ceturtdienas brokastu pankūkas ar desiņām un ar lielu sajūsmu iekāpa autobusā, kas tos veda uz Klantonu.

Ceturtajā dienā jau astoņos pie tiesas nama bija bars cilvēku, jo visi zināja, ka astoņos trīsdesmit zālē vairs nebija nevienas sēdvietas. Prāters atvēra durvis un, skatītāji lēnām izgāja cauri metālu detektoram, tad garām šerifa vīru rūpīgajām acīm un tad zālē, kur melnie gāja pa kreisi, baltie — pa labi. Heistings bija pirmo rindu atkal rezervējis Gvenai, Lesteram, bērniem un tuvākajiem radiem. Eigijs, viņa padomes locekļi un citi radi sēdēja otrajā rindā. Eigijs bija atbildīgs par to, kuri mācītāji sēdēs zālē un kuri piedalīsies demonstrācijās ārpusē. Viņam pašam patika zālē labāk, jo te bija drošāk. Bet ārpusē bija tik ļoti daudz filmaparātu un reportieru. Otrā pusē sēdēja upuru radi un draugi, kas līdz šim bija uzvedušies mierīgi.

Dažas minūtes pirms deviņiem Karls Lī ienāca no trepju telpas un uzsmaidīja platu smaidu savai ģimenei. Viens nošerifa vietniekiem, kas viņu pavadīja, noņēma roku dzelžus. Advokāti ieņēma vietas, un zāle apklusa. Peita kungs pabāza galvu pa durvīm pie zvērināto nodalījuma. Acīmredzot viņam patika tas, ko viņš redzēja, jo nodalījumā ienāca zvērinātie. Tad Peita kungs stingri noskatīja visu un apmierināts nobļāva: "Piecelties, tiesa nāk!"

Ičabods, tērpts savā iemīļotajā melnajā talārā, kas bija saburzīts un paplucis, aizcilpoja līdz savai vietai un uzaicināja visus apsēsties. Tad viņš apsveicinājās ar zvērinātajiem un apvaicājās, vai kopš vakardienas, kad viņi šķīrās, ir kaut kas noticis, kas viņam būtu jāzina.

Viņi noskatīja advokātus. "Kur ir Musgrova kungs?"

"Viņš būs mazliet vēlāk, jūsu godība. Mēs esam gatavi turpināt," Baklejs paziņoja.

"Sauciet pirmo liecinieku," norīkoja Nūss.

Stata krimināllaboratorijas patologu atrada priekštelpā. Parasti viņš būtu pārāk aizņemts, lai piedalītos prāvā, un būtu atsūtījis kādu no saviem padotajiem izstāstīt, kā Kobs un Vilards nomira. Bet šī bija Heilija tieslieta, un viņš jutās aicināts būt klāt. Sī bija viena no visvienkāršākajām tieslietām, kādu viņš sen nebijapiedzīvojis: ķermeņus atrada mirstot, ierocis bija turpat, un jaunajiem cilvēkiem bija diezgan ložu caurumu, lai tie nominu desmit reižu. Visi pasaules iedzīvotāji zināja, kā viņi nomira. Bet prokurors bija pieprasījis pilnīgu patoloģisku izmeklēšanu, un tāpēc ārsts apsēdās lieciniekakrēslāar kaudzi autopsijas fotogrāfiju un daudzkrāsainiem anatomiskajiem zīmējumiem.

Pirms tam Džeiks tieneša birojā bija ieteicis pieņemt nāves cēloņus kā pašsaprotamus, bet Baklejs par to vispār nebija gribējis dzirdēt. Nē, ser, zvērinātajiem jāredz un jādzird, kā viņi nomira.

"Mēs atzīsim, ka viņi nomira no M-16 radītiem vairākkārtējiem ievainojumiem," Džeiks ļoti precīzi ieteica.

"Nē, ser, man ir tiesības pierādīt nāves cēloņus," Baklejs iespītējās.

"Bet viņš taču ir ar mieru nāves cēloņus atzīt," Nūss neticēja savām ausīm.

"Man ir tiesības to pierādīt," Baklejs nepadevās.

Un tā viņš to pierādīja. Klasiskā prokurora pārspīlētībā Baklejs to pierādīja. Veselas tris stundas patologs stāstīja, cik lodes trāpīja Kobam, cik Vilardam un kas notika, kad lodes tika cauri ādai. Uz molberta novietoja anatomiskos zīmējumus, un patologs, lietojot plastmasas bumbiņu, kasattēloja lodi, to ļoti lēnām vilkacauri ķermenim. Četrpadsmit Kobam un vienpadsmit Vilardam. Un par katru Baklejs prasījajautājumus, dabūja atbildes un tad visu to izskaidroja zvērinātajiem.

"Jūsu godība, aizstāvība labprāt atzīs nāves cēloņus," Džeiks katras trīsdesmit minūtes mēģināja iebilst, bet bez sekmēm.

"Mēs gan ne," Baklejs īsi atteica un sekoja nākamajai lodei.

Džeiks papurināja galvu, iekrita krēslā un ar interesi skatījās, cik zvērināto vēl ir nomodā.

Ārsts ap divpadsmitiem bija galā, un Nūss, noguris un gluži sastindzis no garlaicības, pasludināja divu stundu pusdienas pārtraukumu. Peita kungs pamodināja zvērinātos, aizveda tos uz zvērināto konferenču telpu un pabaroja ar bārbekjū uz plastmasas šķīvjiem. Tad viņi sāka kāršu spēles, jo tiesas namu nedrīkstēja atstāt.

Katrā dienvidu pilsētiņā ir kāds bērns, kas piedzimst tāpēc, lai agri sāktu viegli pelnīt naudiņu. Viņš bija tas, kas piecu gadu vecumā uz stūra pārdeva simt gramu krāsaina ūdens par divdesmit pieciem centiem. Viņš apzinājās, ka šķidrums ir briesmīgs, bet arī to, ka pieaugušie to uzskatīs par burvīgu un pirks. Viņš bija pirmais puika visā apkaimē, kas no Rietumu auto veikala nopirka zāles pļāvēju un februāri sāka apstaigāt kaimiņus un sarunāt darbu vasarai. Viņš bija pirmais puikas, kas no ienākumiem iegādājās divriteni un ar to rītos un vakaros izvadāja laikrakstus. Augustā viņš kaimiņu tantukiem pārdeva Ziemassvētku apsveikuma kartītes. Bet novembrī tradicionālās augļu kūkas skārda tvertnēs. Sestdienas rītos, kad viņa draugi skatījās multenes, viņš lauksaimnieku tirgū pārdeva ceptus zemesriekstus un karstas desiņas. Divpadsmit gadu vecumā viņš ieguldīja naudu termiņa noguldījumā. Viņam bija pašam savs baņķieris. Piecpadsmit gadu vecumā viņš nopirka pikapu un tajā pašā dienā dabūja braukšanas atļauju. Pikapu viņš pielādēja ar mauriņu kopšanas rīkiem un tos ātri izpārdeva. Viņš bija enerģisks cilvēks ceļā uz pirmo miljonu.

Klantonā viņu sauca Hinkijs Miriks, un viņam bija sešpadsmit. Viņš uztraukti gaidīja, kad Nūss pārtrauks prāvu, un tad droši devās uz tiesas zāli. Viņš jau otrdienā bija ievērojis, ka zāle ir pārpildīta un gandrīz neviens no skatītājiem neiet pusdienās. Arī tie, kas skrēja uz tualeti, sarunāja, ka kaimiņi uzmanīs viņu vietas. Un viņi visi izsalkuši sēdēja un cietās. Hinkijs saoda iespēju. Viņš saprata cilvēkus, kas cieta.

Un tāpēc viņš ceturtdien, tāpat kā trešdien, aizstūma iepirkumu ratiņus līdz zāles priekšai. Tie bija piekrauti ar plašu klāstu sviestmaižu un siltām pusdienām plastmasas traukos. Viņš sāka slavēt savas preces un lēnām virzījās uz aizmuguri, bet viņa ratiņi ātri vien kļuva vieglāki. Hinkijam bija neganti uzcenojumi. Tunča salāti uz baltmaizes, ko viņš bija iegādājies par astoņdesmit centiem, maksāja divus dolārus. Silta vistas gaļa ar zaļajiem zirnīšiem maksāja trīs dolārus, bet viņš to bija pircis par dolāru piecpadsmit. Burciņa aukstas limonādes — pusotru dolāru. Bet skatītāji ar prieku samaksāja un paturēja savas dārgās vietas. Viņš ratiņus izpārdeva līdz ceturtajai rindai un no pārējiem pieņēma pasūtījumus. Hinkijs bija īstā laikā un īstā vietā.

Ar pilnu sauju pasūtījumu viņš izskrēja no tiesas nama un devās cauri melno demonstrantu baram pie Kloda. Viņš ieskrēja virtuvē, iedeva pavāram divdesmit dolāru,un pasūtījumus. Tā kā pavārs bija par lēnu, Hinkijs pielika vēl divdesmit.

Prāva bija sagādājusi neticamu ienākumu avotu, ko Klods vispār nebija gaidījis. Viņa mazajā kafejnīcā brokastis un pusdienas bija notikumi, jo klientu bija daudz vairāk nekā vietu, un izsalkušie stāvēja nospiedošajā karstumā un pacietīgi gaidīja. Pēc pirmdienas pusdienām Klods bija apbraukājis un nopircis visus saliekamos galdus un krēslus, ko varēja atrast. Apteksnēm bija gandrīz neiespējami pa telpu kustēties, bet klienti, kas bija gandrīz tikai melnie, bija ar mieru sēdēt arī dārzā cepinošajā saulē.

Vienīgais sarunu temats bija prāva. Trešdien visi klātesošie bija karsti nolādējuš i zvērināto tiesas sastāvu. Līdz ceturtdienai par galveno tematu izvirzījās nepatika pret prokuroru.

"Es esmu dzirdējis, ka viņš kandidēšot par gubernatoru."

"Kas viņš ir — demokrāts vai republikānis?"

"Demokrāts."

"Šai štatā viņš bez melno balsīm nevar uzvarēt."

"Jā, un pēc šīs prāvas viņš no tām nevienu nedabūs."

"Lai tik pamēģina."

"Viņš vairāk uzvedas kā republikānis."

Pirms prāvas Klantonā kārtība bija citāda. Pusdienas laiks sākās bez desmit divpadsmitos, kad jaunās, glītās, iedeguSās un viegli apģērbtās banku, apdrošināšanas firmu un tiesas namu sekretāres atstāja savus rakstāmgaldus un izgāja pilsētā. Pusdienaslaikāviņasapskrēja vajadzīgos veikalus un iestādes: pastu, banku. Vairums pusdienas pirka ķīniešu gastronomijā un ēda, sēžot uz soliņiem tiesas nama priekšā, ēnā zem lielajiem kokiem. Viņas satika draudzenes un tenkoja. Pusdienas laikā tur atradās vairāk skaistu meiteņu nekā Mis Misisipi sacensībās. Tas bija nerakstīts likums, ka Klantonas sekretāres tika ārā ātrāk un atpakaļ bija jābūt tikai trīspadsmitos. Vīrieši sekoja pusvienos un pavadīja laiku, apskatot meitenes.

Bet prāva to visu mainīja. Lielie koki bija kara laukā. Visi restorāni bija pārpildīti ar karavīriem un svešiniekiem, kas nebija iekļuvuši tiesas namā. Ķīniešu gastronomijā bija tikai ārzemnieki. Biroja darbinieces apskrēja veikalus un ēda pie rakstāmgaldiem.

Tējas veikalā baņķieri un citi darbinieki ar kaklasaitēm pārrunāja prāvu vairāk no tā viedokļa, kā šī pilsēta izskatās valstī. Vislielākās bažas bija par klanu. Neviens no klientiem nepazina nevienu, kas darbojas šai organizācijā, un Ziemeļmisisipi tas bija sen aizmirsts. Bet maitas putniem baltie apmetņi ļoti patika, un pārējā pasaule domāja, ka Klantonā ir viņu galvenā mītne. Klienti nevarēja ciest to, ka klans te bija, un viņi lādēja presi par tās vainu šai ziņā.

Ceturtdienas pusdienās Kafijas nams pasniedza lauku gaumē ceptas cūkas karbonādes, rāceņus un vai nu cukurotus saldos kartupeļus, kukurūzu krējumā vai ceptu okru. Della iznēsāja šo pārtiku klientiem, kas bija gan vietējie, gan ārzemnieki, gan karavīri. Nerakstīts, bet stingrs likums bija tas, ka vietējie nerunāja ne ar vienu, kam bija bārda, vai tādiem, kuriem bija dīvains akcents. Vietējie bija draudzīgi, tāpēc bija grūti nerunāt ar cilvēkiem no ārpuses. Bet pirmo dienu silto uzņemšanu bija jau sen aizstājusi auksta pašapziņa. Pārāk daudzi reportieri bija savus mājastēvus nodevuši un uzrakstījuši nejaukas, nepatiesas un negodīgas lietas par apriņķi un tā iedzīvotājiem. Bija tīri neticami, kā viņi varēja ierasties vietā, par kuru viņi nebija pat dzirdējuši, un divdesmit četru stundu laikā kļūt par visziņiem. Vietējie bija izbrīnīti skatījušies, kā šie idioti klūpot krītot bija drāzušies pakaļ prokuroram, šerifam, aizstāvības advokātam, katram, kas būtu kaut ko varējis zināt. Viņi bija noskatījušies, kā tie stāv pieaizmugures durvīm kā izsalkuši vilki, gaidot apsūdzēto, ko allaž bija ielenkuši šerifa vīri un kas ikreiz ignorēja stulbos jautājumus, kurus viņi izbļāva. Vietējie ar lielu nepatiku vēroja, kā viņi fotografēja klanerus un nemierīgākos melnos, vienmēr meklējot visradikālākos cilvēkus un tad parādot, ka tie šajā pilsētiņā ir ļoti normāli tipi.

Viņi tos novēroja un ienīda.

"Kas diez ir tie oranžie mēsli uz viņas sejas?" Tims Nanlejs prasīja, skatoties uz reportieri, kas sēdēja pie logā ievietota galdiņa. Arī Džeks Džouns, graužot cepto okru, viņu apbrīnoja.

"Man liekas, ka tas ir kaut kas, ko viņas lieto, lai izskatītos baltas televizoru ekrānā."

"Bet viņa taču ir baltā."

"Es zinu, bet ja viņa nav oranža, viņa neizskatās balta."

Tas Nanleju nepārliecināja. "Un ko diez lieto nigeri?"

To neviens nezināja.

"Vai tu viņu vakar redzēji?" prasīja Džeks Džouns.

"Nē. No kurienes viņa ir?"

"No Memfisas ceturtā kanāla. Vakar viņa intervēja Koba māti un tikmēr mocīja, kamēr vecenīte sāka raudāt. Un viss, ko viņa televīzijā rādīja, bija, kā viņa raud. Tas bija riebīgi. Iepriekšējā vakarā viņa intervēja kādu klana cilvēku no Ohaijo, kas daudz labāk zināja, ko te Misisipi vajadzētu darīt, nekā mēs paši. Viņa ir viena no visstulbākajām."

Stats savu apsudzibu pret Kārlu LI beidza ceturtdienas pēcpusdienā. Pēc pusdienām Baklejs liecinieku krēslā nosēdināja apkopēju Mērfiju.

Tā bija liecība, kas tiesas zālē katram izvilka nervus pa /ienai stīdziņai, jo nabaga cilvēks neapturami stostījās veselu stundu.

"Lūdzu, esiet mierīgāks, Mērfija kungs."

Mērfijs pamāja, iedzēra malku ūdens. Viņš noliegdams purināja galvu un piekrizdams to locīja uz priekšu un atpakaļ, bet protokolistei bija grūti izšķirt, ko viņš īsti domā.

"Es to nesapratu," viņa sūdzējās, un nu viņš mēģināja atbildēt, allaž aizķeroties pie P vai T. Viņš izspieda kādu skaņu, tad sāka spļaudīties un stostīties.

"Es arī to nesapratu," viņa bēdīgi teica, un Baklejs nopūtās. Zvērinātie knieba cits citam, lai noturētos nomodā, un skatītāji grauza nagus, kamēr tie sāka asiņot.

"Vai jūs varētu to atkārtot, lūdzu," Baklejs bija ļoti pacietīgs.

"Es at-t-t-t-t-t-t-t-t-tvain-n-n ņ-ojos," viņš bieži sacīja, un tas bija nožēlojami.

Visā visumā mēs esam noskaidrojuši, ka Mērfijs sēdēja uz pretējām trepēm un dzēra kokakolu. Viņš bija ievērojis melno, kas Šad tad palūrēja no skapīša, bet tas viņu neinteresēja. Tad, kad tos divus veda lejā pa kāpnēm, melnais iznāca no skapīša un sāka šaut, visu laiku kliegdams un smiedamies. Tad viņš nosviedakarabīni un aizgāja. Un, jā, viņš to pazīst. Tas ir tas melnais, kas sēž tur, pie galda.

Nūss savās acenēs gandrīz ierīvēja caurumus. Kad Baklejs, beidzis pratināšanu, iekrita krēslā, viņa godība bēdīgā balsī prasīja Džeikam: "Jautājumi?"

Džeiks piecēlās ar piezīmēm rokās. Protokoliste uz viņu nikni skatījās. Harijs Rekss iesvilpās. Elena aizvēra acis. Zvērinātie nobālēja.

"Nedariet tā," čukstēja Karls Lī.

"Nē, jūsu godība, man nav jautājumu."

"Paldies, Brigansa kungs," teica Nūss, dziļi ieelpojot.

Nākamais liecinieks bija virsnieks Reidijs, šerifa nodaļas izmeklētājs. Viņš paziņoja, ka mazajā telpā pie kāpnēm atradis burciņu kolas ar Karla Lī Heilija pirkstu nospiedumiem.

Baklejs piecēlās. "Vai burciņa bija pilna vai tukša?" viņš dramatiski jautāja.

"Tā bija pilnīgi tukša."

Nu un tad, domāja Džeiks, viņš būs bijis izslāpis. Osvalds, gaidot Kenediju, apēda veselu vistas cepeti. Nē, viņam nebija šim lieciniekam jautājumu.

353

"Mums ir vēl viens, pēdējais liecinieks," Baklejs pulksten sešpadsmitos teica ar uzsvaru. "Virsnieks Diveins Lūnijs."

12—1822

Lūnijs iekliboja telpā, lietojot spieķi, un tika līdz liecinieku krēslam. Tur viņš izņēma savu pistoli no maksts un to atdeva Peita kungam.

Baklejs lepni skatījās uz virsnieku. "Vai jūs nosauktu savu vārdu, ser?"

"Diveins Lūnijs."

"Adrese?"

"Klantonā, Beningtona ielā 1468."

"Cik vecs jūs esat?"

"Trīsdesmit deviņi."

"Kur jūs strādājat?"

"Forda apriņķa šerifa birojā."

"Ko jūs tur darāt?"

"Es esmu dispečers."

"Kur jūs strādājāt pirmdien, 20. maijā?"

"Es biju šerifa vietnieks."

"Kāds bijājušu uzdevums?"

"Es biju nozīmēts pārvest divus cietumniekus no cietuma uz tiesu un atpakaļ."

"Kas bija šie divi cietumnieki?"

"Bilijs Rejs Kobs un Pīts Vilards."

"Ap cikiem jūs atstājāt tiesas namu?"

"Man liekas, ka ap trīspadsmitiem trīsdesmit."

"Kas bija sūtīts kopā ar jums?"

"Māršals Prāters un es bijām atbildīgi par abiem cietumniekiem. Bija vēl daži šerifa vīri, bet mēs ar Prāteru bijām atbildīgie."

"Kas notika, kad izmeklēšana beidzās?"

"Mēs uz vietas uzlikām Kobam un Vilardam roku dzelžus. Tad mēs viņus ievedām kāpņu telpā. Prāters nogāja lejā, un es pāris sekundes pagaidīju."

"Kas notika pēc tam?"

"Mēs sākām iet lejā pa kāpnēm. Kobs pa priekšu, tad Vilards un tad es. Kā jau teicu, Prāters bija jau nogājis lejā."

"Saprotu, ser. Un tālāk?"

"Kad Kobs bija gandrīz nokāpis pa kāpnēm, sākās šaušana. Es biju uz kāpņu laukuma, un sākumā es neredzēju, kas šauj. Un tad es ieraudzīju, ka Heilija kungam ir mašīnpistole un viņš šauj bez apstājas. Kobs atgāzās atpakaļ pret Vilardu, un viņi abi iekliedzās un mēģināja tikt atpakaļ pa kāpnēm."

"Labi, ser. Aprakstiet, ko jūs redzējāt!"

"Varēja dzirdēt, ka lodes atsitas pret sienām un atlec uz visām pusēm.

Tā bija skaļākā karabīne, ko es jebkad esmu dzirdējis, un likās, ka viņš šauj mūžīgi. Tie puiši tikai locījās un griezās, kliedza un spiedza. Viņi, jūs zināt, bija ar roku dzelžiem."

"Jā, ser. Kas notika jums?"

"Kā es stāstīju, es netiku tālāk par kāpņu platformu. Man liekas, ka viena lode atsitās pret sienu un trāpīja man kājā. Es mēģināju kāpt atpakaļ, kad kāja sāka sāpēt."

"Kas jūsu kājai notika?"

"Viņi to nogrieza," Lūnijs to teica tik normālā tonī, it kā amputācija būtu ikdienišķa parādība. "Tieši zem ceļgala."

"Vai jūs labi redzējāt to cilvēku, kas šāva?"

"Jā, ser."

"Vai jūs, lūdzu, viņu parādītu zvērinātajiem?"

"Jā, ser, tas ir Heilija kungs, kas sēž tur pie galda."

Šī atbilde būtu loģiska vieta, kur pratināšanu pārtraukt. Lūnijs bija runājis īsi par lietu un saprotami izstāstījis notikumu gaitu. Zvērinātie bija klausījušies ļoti uzmanīgi. Bet Baklejs un Musgrovs izvilka tiesas nama un slepkavības vietas shēmas un diagrammas tā, lai Lūnijs varētu mazliet paklibot. Bakleja vadīts, viņš uzskatāmi parādīja katra cilvēka rīcību īsi pirms šāvieniem.

Džeiks rīvēja pieri un spaidīja degunu. Nūss tīrīja un pārtīrīja acenes. Bet zvērinātie zaudēja interesi.

"Vai jums ir jautājumi, Brigansa kungs?" Nūss beidzot jautāja.

Kamēr Musgrovs novāca uzskates materiālus, Džeiks piecēlās un paņēma savas piezīmes. 'Tikai pāris jautājumu, jūsu godība."

"Lūnija kungs, uz kuru pusi Karls Lī šaujot skatījās?"

"Uz tiem puišiem, cik es varēju saskatīt."

"Vai viņš vispār uz jums paskatījās?"

"Nu, ziniet, es īpaši necentos ar viņu saskatīties, jo es, kāzināms, gāju pretējā virzienā."

"Tātad viņš jūsu virzienā nemērķēja?"

"0, nē, nē, ser. Viņš mērķēja uz tiem puišiem. Un arī viņiem trāpīja."

"Ko viņš vēl darīja šaujot?"

"Viņš kliedza un smējās kā pilnīgi traks. Tā bija viena no dīvainākajām lietām, ko es esmu piedzīvojis. Viņš likās ārprātīgs. Un zināt, to es vienmēr atcerēšos: kopā ar visu to ellīgo troksni, ar šāvieniem, lodēm, kas svilpa, un to, kā tie puiši kliedza, tomēr visvairāk es atceros tos ārprātīgos smieklus."

Atbilde bija tik lieliska, ka Džeikam bija jāapspiež smaids. Viņi ar Lūniju bija šo sarunu izmēģinājuši vismaz simts reižu. Katrs vārds bija savā vietā. Džeiks ātri šķirstīja savas piezīmes, lai mazliet novilktu laiku pirms viena no prāvas vissvarīgākajiem jautājumiem.

"Tā, Lūnija kungs, Karls Lī Heilijs jūs sašāva kājā?"

"Jā, ser, tā bija."

"Vai tas bija ar nolūku?"

"Nē, ser, tas bija negadījums."

"Vai jūs gaidāt, ka viņu par to sodīs?"

"Nē, ser. Man nav nekādu pretenziju pret šo cilvēku. Viņš tikai izdarīja to, ko ari es būtu darījis."

Baklejam nokrita zīmulis, un viņš sakrita krēslā. Viņš bēdīgi noskatījās uz savu labāko liecinieku.

"Kā jūs to domājat?"

"Redziet, es Heilija kungu nevaru nosodīt par viņa rīcību. Tie puiši izvaroja viņa meitiņu. Arī man ir maza meitiņa. Ja kāds viņai pieliks pirkstu, viņš būs beigts suns. Es viņu aizsūtīšu uz elli tieši tā, kā Karls Lī to izdarīja. Mums vajadzētu viņam piešķirt medaļu."

"Vai jūs gribat, lai zvērinātie Kārlu Lī notiesā?"

Baklejs pielēca kājās un rēca: "Iebilstu! Iebilstu! Neatļauts jautājums!"

"Nē," Lūnijs kliedza. "Viņu nevajag notiesāt. Viņš ir varonis. Viņš…"

"Neatbildiet, Lūnija kungs!" Nūss skaļi sacīja. "Lūdzu, neatbildiet."

"Iebilstu! Iebilstu!" Baklejs bija pacēlies uz pirkstgaliem.

"Viņš ir varonis! Atbrīvojiet viņu!" Lūnijs kliedza uz Bakleju.

"Kārtību! Kārtību!" Nūss sita ar savu amata āmuru.

Baklejs apklusa. Lūnijs apklusa. Džeiks aizgāja savā vietā un teica: "Es atsaucu šo jautājumu."

"Lūdzu, neievērojiet viņa atbildes," Nūss instruēja zvērinātos.

Lūnijs uzsmaidīja zvērinātajiem un izkliboja no tiesas zāles.

"Izsauciet jūsu nākamo liecinieku," Nūss teica un noņēma acenes.

Baklejs lēnām un dramatiski piecēlās: "Jūsu godība, štats ir savu daļu beidzis."

"Labi," Nūss skatījās uz Džeiku. "Es pieņemu, ka jums būs pāris iesniegumu?"

"Jā, jūsu godība."

"Labi, par to runāsim birojā."

Nūss atlaida zvērinātos, tos atkal brīdinot, un pārtrauca prāvu līdz nākamajam ritam.

37

Džeiks pamodās tumsā ar nelielām paģirām un galvas sāpēm no pārguruma un pārāk daudz Kūra alus. Viņa dzirde uztvēra tālo, bet nepārprotamo durvju zvana zvanīšanu. Tas zvanīja tā, it kā uz tā spiestos liels un apņēmīgs īkšķis. Viņš atvēra priekšējās durvis vienā pidžamā un mēģināja saskatīt abas tēlus, kas stāvēja uz verandas. Beidzot viņš vienā no tiem atpazina Oziju. Otrs bija Nesbits.

"Kā es varu palīdzēt?" viņš prasīja, atverot durvis. Abi ienāca mājā.

"Viņi jūs šodien mēģinās nogalināt," Ozijs teica.

Džeiks apsēdās uz dīvāna un paberzēja deniņus. "Tas viņiem varētu izdoties."

"Džeik, šī ir nopietna lieta. Viņi plāno jūs nogalināt."

"Kas?"

"Klans."

"Mikīpelīte?"

"Jā. Viņš vakar zvanīja un teica, ka viņi plānojot. Pirms divām stundām viņš zvanīja atkal un teica, ka jūs esat tas laimīgais. Šodien ir viņu lielā diena. Šodien viņi gatavojas parādīt, ko viņi var. Viņi šorīt Loidsvilē apraks Stumpu Sisonu un tad būs laiks tām—aci pret aci, zobu pret zobu — izdarībām."

"Bet kāpēc mani? Kāpēc ne Nūsu vai Bakleju, kam tas nāktos?"

"Pa*- to mums nebija laika runāt."

"Un kā viņi taisās šo nāves sodu izpildīt?" Džeiks pēkšņi jutās neērti, sēžot pidžamā.

"Par to viņš nerunāja."

"Vai viņš to zina?"

"Viņš nekad neielaižas sīkumos. Viņš tikai teica, ka tas notiks šodien."

"Un ko lai es daru? Padodos?"

"Cikos jūs dosieties uz biroju?"

"Cik ir pulkstenis?"

"Gandrīz pieci."

"Es tūlīt iešu dušā un apģērbšos."

"Mēs pagaidīsim."

Pussešos viņi nogādāja Džeiku birojā un aizslēdza nama durvis. Astoņos vads karavīru apstājās pie durvīm, gaidot mērķi. Harijs Rekss un Elena skatījās no balkona. Džeiks iespiedās starp Oziju un Nesbitu, un visi trīs bija iekļauti vidū ciešai karavīru ķēdei.

Tā viņi šķērsoja Vašingtona ielu tiesas nama virzienā.

3S7

Divus kvartālus uz ziemeļiem un austrumiem no tiesas nama atradās Klantonas augstākais kalns. Uz tā blakus pamestajām dzelzceļa sliedēm bija augstā un pamestā graudu noliktava. Tai blakus atradās nekopta, bedraina asfaltēta iela, kas gāja lejup. Šķērsojusi Sīdara ielu, tā kļuva platāka un gludāka, līdz beidzot kļuva par Kvinsija ielu, Klantonas laukuma austrumu malu.

No savas novietnes augstu tornī algotais slepkava varēja labi pārredzēt attālo tiesas nama aizmuguri. Viņš mērķēja caur nelielu šķirbu jumta apmalē un bija pārliecināts, ka viņš pats ir pilnīgi neredzams. Drosmei palīdzēja viskijs, un viņš jau no pusastoņiem caur teleskopu vēroja nigera advokāta biroju.

Lejā, paslēpies pikapā ar ieslēgtu motoru, gaidīja viņa pārinieks. Smēķējot cigareti pēc cigaretes, viņš gaidīja karabīnes šāvienu nepārprotamo skaņu.

Kad apbruņotā vienība sāka iet pāri ielai, slepkava uztraucās. Caur teleskopu viņš gandrīz nemaz neredzēja nigera advokāta galvu, kas šad tad parādījās un atkal pazuda zaļo uniformu jūrā, kam līdzi kā lapsenes skrēja reportieri. Viņa viskija apmātās smadzenes teica — dari kaut ko! Viņš vēroja, kā galva kustas uz augšu un leju, un nospieda mēlīti tad, kad grupa tuvojās durvīm.

Šautenes šāviens bija ļoti skaidri dzirdams.

Puse karavīru tūliņ metās guļus šāviena virzienā, bet otra puse pasvieda Džeiku zem verandas. Kāds gvardists šausmīgi iekliedzās. Reportieri un televīzijas kameru operatori arī mēģināja slēpties, tomēr varonīgi filmēja notikumus. Karavīrs sagrāba savu kaklu un atkal šausmīgi iekliedzās. Vēl viens šāviens. Tad vēl viens.

"Viņu sašāva," kāds kliedza. Karavīri līda pie ievainotā. Džeiks pa durvīm iekļuva tiesas nama drošībā un apsēdās, saņemot galvu rokās. Ozijs stāvēja viņam blakus un skatījās uz karavīriem.

Slepkava noskrēja pa kāpnēm, iesvieda karabīni aizmugures sēdeklī, un viņi netraucēti pazuda lauku ceļos. Viņiem bija jāpiedalās bērēs dienvidu Misisipi.

"Viņš ir sašauts kaklā," kāds kliedza, un karavīri, pagrūduši nost reportierus, aiznesa savu biedru uz džipu.

"Ko sašāva?" Džeiks prasīja, nepaceļot galvu.

"Vienu no gvardistiem," Ozijs atbildēja. "Un kā ar jums?"

"Laikam jau labi," viņš atbildēja un aizlika rokas aiz galvas. "Kur ir mans portfelis?"

"Tas ir uz braucamceļa. Mēs to dabūsim pēc brīža." Ozijs paņēma

rāciju un deva komandu dispečeram, ka visiem šerifa vīriem jāierodas tiesas namā.

Likās, ka uzbrukums ir beidzies. Ozijs izgāja ārā pie karavīriem. Nesbits stāvēja blakus Džeikam. "Kā jūtaties?"

Pulkvedis aptēsa ap stūri, kliedzot un lamājoties. "Kas te, ellē, notiek?" viņš uzstāja "Es dzirdēju šāvienus."

"Makenveilu sašāva."

"Kur viņš ir?"

"Viņu aizveda uz slimnīcu," kāds karavīrs rādīja ātri aizbraucošo džipu.

"Cik slikti ir viņam?"

"Izskatās slikti. Viņu sašāva kaklā."

"Kaklā? Kāpēc kāds viņu izkustināja?"

Neviens neatbildēja.

"Vai neviens neko neredzēja?" pulkvedis prasīja.

"Likās, ka šāvieni nāca no kalna puses," Ozijs atbildēja. "Varbūt vajadzētu aizsūtīt džipu tur paskatīties?"

"Laba doma." Pulkvedis pagriezās pret karavīriem un nodeva īsas pavēles, dāsni piepildītas ar rupjībām. Karavīri izvietojās ķēdē un, ieročus izvilkuši, devās kalnā meklēt slepkavu, ko viņi nepazina un kas ap šo laiku jau bija citā apriņķī.

Ozijs ienesa portfeli un čukstēja Nesbitam: "Kā Džeikam klājas?" Harijs Rekss un Elena stāvēja uz kāpnēm, kur nošāva Kobu un Vilardu.

"Es nezinu," Nesbits atčukstēja. "Viņš pēdējās desmit minūtes nav pakustējies."

"Kas ar jums notiek, Džeik?" Ozijs apsēdās blakus.

"Nekas, ir labi," viņš lēnām teica, neatverot acis. Karavīrs bija atradies Džeikam kreisajā pusē. "Viss šis teātris ir liela muļķība," karavīrs bija teicis, un tūliņ lode caururba viņa kaklu. Viņš bija pieķēries Džeikam, pulsējot asinīm, kliedzot un bija nogāzis Džeiku, kas tā bija nonācis drošībā.

"Viņš ir miris, vai ne?" Džeiks ļoti klusi jautāja.

"Mēs vēl nezinām," Ozijs atteica. "Viņš ir slimnīcā."

"Viņš ir miris, es zinu. Es dzirdēju, kā viņa kakls pārlūza."

Ozijs paskatījās uz Nesbitu, tad Hariju Reksu. Uz Džeika gaišā uzvalka žaketes bija četri vai pieci asins traipi.

"Džeik, jums uz žaketes ir asinis," Ozijs beidzot teica. "Aiziesim atpakaļ uz biroju, lai jūs varētu pārģērbties."

"Kam tas ir svarīgi?" Džeiks murmināja, veroties grīdā.

Della un citi no Kafijas nama stāvēja uz ietves un skatījās, kā Džeiku,

neievērojot idiotiskos reportieru jautājumus, aizved no tiesas nama pāri ielai uz biroju. Džeiks uzgāja augšā un novilka žaketi.

"Roārk, sajauciet margaritas! Es iešu viņam līdzi un palikšu pie viņa."

"Mums bija mazliet uguņošanas," paskaidroja Ozijs, Nūsam noliekot portfeli un novelkot mēteli. "Kas notika?" prasīja Baklejs. "Viņi šorīt mēģināja nogalināt Džeiku."

"Ko?!"

"Kad?" prasīja Baklejs.

"Pirms kādas stundas kāds šāva uz Džeiku, kad viņš devās uz tiesas namu. Tā bija karabīne no liela attāluma. Viņi Džeikam netrāpīja, bet sašāva vienu no gvardistiem. Viņu pašlaik operē." "Kur ir Džeiks?" viņa godība prasīja. "Birojā, viņš ir diezgan sašļucis." "Tāpat justos katrs." Nūss laipni sacīja. "Džeiks lūdza, lai jūs viņam piezvanāt." Ozijs uzgrieza numuru un iedeva tiesnesim klausuli. "Nūss zvana," Harijs Rekss paziņoja un iedeva Džeikam tālruni. "Hallo."

"Kā jums klājas, Džeik?"

"Ne īpaši labi. Es šodien tiesā nebūšu."

Nūss nevarēja izdomāt, ko teikt. "Kā, lūdzu?"

"Es šodien tiesā nebūšu. Es to nespēju izdarīt." (

"Jā, bet redziet, Džeik, kas notiks ar mums pārējiem?"

"Mani tas tiešām neinteresē," teica Džeiks, sūcot otru margaritu.

"Piedodiet?"

"Es teicu, ka tas mani neinteresē. Man vienalga, kā jūs to nokārtosiet. Manis tur nebūs."

Nūss pašūpoja galvu un līdzjūtīgi prasīja: "Vai jūs ievainoja?" "Vai uz jums kāds ir kādreiz šāvis, tiesneša kungs?" "Nē, Džeik."

"Vai jums ir gadījies būt blakus kādam, kas ir sašauts? Un kas sāpēs kliedz?"

"Nē, Džeik."

"Vai jums ir gadījies, ka jūsu žaketi notraipa cita cilvēka asinis?" "Nē, Džeik." "Es nebūšu tiesā."

Nūss apklusa un bridi domāja. "Atnāciet līdz birojam, Džeik, un pārrunāsim šo lietu."

"Es nekur neiešu. Tur ārā ir bīstami."

"Nu pieņemsim, ka mēs atsākam trīspadsmitos. Vai tad jūs jutīsieties labāk?"

"Līdz tam laikam es būšu pilnā."

"Kā, lūdzu?"

"Es teicu, ka līdz tam laikam es būšu piedzēries."

Harijs Rekss aizsedza acis ar roku. Elena aizsteidzās uz virtuvi.

"Un kad jūs atkal būsiet skaidrā prātā?" Nūss stingri prasīja. Ozijs un Baklejs saskatījās.

"Pirmdien."

"Kā būtu rīt?"

"Rīt ir sestdiena."

"Es zinu, bet es biju plānojis rīt turpināt prāvu. Mūsu zvērinātie ir ieslēgti."

"Labi, es būšu gatavs. Es rīt būšu tiesā."

"Tas būs labi. Bet ko lai es stāstu zvērinātajiem? Viņi sēž savā nodalījumā, gaidot mūs. Tiesas zāle ir pārpildīta. Jūsu klients sēž viens pats un jūs gaida. Ko lai viņiem visiem saku?"

"Jūs kaut ko izdomāsiet, tiesneša kungs. Mēs jums uzticamies," Džeiks nolika klausuli. Nūss ilgi klausījās un beidzot nosprieda, ka Džeiks ir pārtraucis sarunu. Viņš atdeva Ozijam tālruni.

Viņa godība stāvēja pie loga un noņēma acenes. "Viņa šodien tiesā nebūs."

Neparastā kārtā Baklejs klusēja.

Ozijs mēģināja palīdzēt. "Tas viņu pamatīgi satrieca."

"Un viņš bija dzēris?"

"Nē, nejau Džeiks," Ozijs teica. "Viņš tikai ir izmisis, ka to karavīru sašāva. Sašautais bija Džeikam tieši blakus, un viņu trāpīja Džeikam domātā lode. Tas katru nospiestu, tiesneša kungs."

"Viņš vēlas, lai mēs pārtraucam prāvu līdz rītdienai," Nūss teica Baklejam, kas paraustīja plecus un atkal neko neteica.

Ziņai izplatoties, pie Džeika biroja sākās īsts karnevāls. Prese apmetās uz ietves un snaikstījās gar log iem, cerot kādu vai kaut ko redzēt. Draugi ieradās, lai noskaidrotu, kā Džeiks jūtas, bet reportieri viņus informēja, ka viņš nav ievainots, bet nenāks ārā no nama.

Piektdienas rītā bija paredzēta Dr. Bāsa liecība, un pāris minūtes pēc

desmitiem Lūsiens un viņš ieradās pa aizmugures durvīm. Harijs Rekss devās uz dzērienu veikalu.

Ar visu uztraukumu saruna ar Kārlu bija grūta. Viņš piezvanīja pēc trīs kokteiļiem, un tas negāja gludi. Viņš vispirms runāja ar sievastēvu, izstāstīja, ka viņš nav ievainots un ka viņu pašlaik sargā puse Misisipi nacionālās gvardes: "Nomierini Kārlu, un es piezvanīšu vēlāk!"

Lūsiens bija pārskaities. Viņš bija plēsies noturēt Bāsu skaidrā visu ceturtdienas vakaru, lai viņš piektdien varētu liecināt Ja Bāsam tagad bija jāliecina sestdien, nebija nekādas iespējas, kā viņu noturēt skaidrā divas dienas. Lūsiens domāja par visu to labo dzeršanu, ko viņi būtu varējuši atļauties ceturtdien, un bija pārskaities.

Harijs Rekss pārnāca ar četriem litriem dzēriena. Viņš un Elena tos maisīja, strīdoties par proporcijām. Elena izskaloja kafijas krūzi un ielēja tomātu sulu, pielejot klāt milzīgu daudzumu zviedru vodkas. Harijs Rekss pielēja aso piparu mērci un garšvielas. Viņš šo garšīgo dzērienu apnēsāja visiem un uzpildīja glāzes pēc vajadzības.

Dr. Bāss tempa kā traki un gribēja vēl. Lūsiens un Harijs Rekss pārrunāja slepkavas identitāti. Elena vēroja Džeiku, kas klusi sēdēja un skatījās uz grāmatu plauktiem.

Zvanīja tālrunis. Harijs Rekss paķēra klausuli un uzmanīgi klausījās. Viņš pakāra un teica: "Tas bija Ozijs. Karavīrs ir izoperēts. Lode ir pārrāvusi mugurkaulu. Domā, ka viņš būs paralizēts."

Viņi visi reizē dzēra un klusēja. Viņi mēģināja neievēro Džeiku, kas ar vienu roku berzēja pieri, bet otrā turēja glāzi. Lejā gandrīz nedzirdami kāds klauvēja.

"Ejiet, paskatieties, kas tur ir," Lūsiens norīkoja Elenu.

"Tas ir Lesters Heilijs."

"Laidiet viņu iekšā," Džeiks gandrīz nesaprotami nomurmināja.

Lesteru iepazīstināja ar klātesošajiem un viņam piedāvāja kokteili. Viņš atteicās un sacīja, ka gribētu viskiju.

"Lieliski," sauca Lūsiens. "Man šī vieglā manta ir apnikusi. Dabūsim "Džeku Dānieļu"."

"Izklausās labi," pievienojās Bāss, iztukšojot savu kausu.

Džeiks izspieda vāju smaidu, tad atgriezās pie saviem grāmatu plauktiem. Lūsiens uzsvieda uz galda simt dolāru zīmi, un Harijs Rekss devās projām.

Kad viņa pēc vairākām stundām pamodas, Elena bija Džeika birojā uz dīvāna. Istaba bija tumša un ar asu, reibinošu smaku. Elena uzmanīgi izgāja no telpas. Viņa atrada savu šefu uz grīdas stratēģijas istabā, pa daļai zem galda. Viss bija tumšs, un viņa nogāja lejā. Konferenču telpa bija piemētāta ar dzērienu pudelēm, alus burciņām, plastmasas krūzītēm un ceptas vistas iesaiņojuma kārbām. Bija divdesmit viens un trīsdesmit. Viņa bija gulējusi piecas stundas.

Elena būtu varējusi braukt pie Lūsiena, bet viņai vajadzēja tīru drēbju. Viņas labais draugs Nesbits viņu labprāt aizvestu uz Oksfordu, bet viņa tagad bija skaidrā, un Džeikam vajadzēja daudz palīdzēt. Elena aizslēdza durvis un iekāpa mašīnā.

Viņa gandrīz tika līdz Oksfordai, bet tad aiz muguras parādījās zilās policijas patruļmašīnas gaismas. Kā parasts, viņa brauca simt divdesmit kilometru stundā. Viņa apturēja mašīnu un aizgāja līdz mašīnas aizmugurei gaidīt satiksmes policiju.

Divi cilvēki privātā izkāpa no mašīnas.

"Vai jūs esat dzērusi, kundze?"

"Nē, ser. Es meklēju savu braukšanas atļauju."

Viņa notupās pie mašīnas aizmugures gaismām un sāka rakņāties pa somiņu. Pēkšņi kāds viņu nogāza zemē un uzmeta uz galvas maisu, apsienot virvi ap krūtīm un jostas vietu. Viņa spārdījās un lamājās, bet nevarēja pretoties.

Viens no vīriešiem izņēma no aizdedzes atslēgas, atvēra bagāžnieku un tur iemeta Elenu. Viņi nocēla zilās ugunis no vecās mašīnas jumta, iemeta tās aizmugures sēdeklī un aizdrāzās tumsā. Elenas BMW sekoja. Braucēji atrada grants ceļu un pa to iebrauca dziļi mežā. Mašīnas pagriezās pa iebrauktu taku, kur mazā pļaviņā ap degošu krustu stāvēja bariņš klaneru. Elenas kidnapētāji ātri uzģērba talārus, smailās cepures un maskas un izcēla meiteni no bagāžnieka. Viņu nosvieda zemē un norāva maisu no galvas. Klaneri meiteni sasēja, iebāza mutē eļļainu lupatu, un aizvilka viņu līdz stabam, kas bija iesists zemē pāris metru no degošā krusta. Tur viņi Elenu piesēja ar seju pret stabu.

Viņa redzēja baltos apmetņus un smai 1ās kapuces un izmisīgi mēģināja izspļaut lupatu, tā vēl vairāk aizrijoties.

Degošais krusts apgaismoja pļavu un visapkārt izplatīja karstuma vilni, kas Elenu sāka lēnām cepināt, līdz viņa izgrūda savādas rīkles skaņas.

Maskots tēls atdalījās no pārējiem un pienāca pie Elenas. "Nigerus mīlošā kuņa," viņš teica skaidrā vidējo rietumu štatu akcentā. Viņš paķēra Elenas blūzes apkakli un rāva uz leju. Tad izņēma kabatas nazi un sāka ar to plēst nost drēbes no viņas ķermeņa. Elenas rokas bija sasietas uz muguras. "Nigerus mīlošā kuņa. Nigerus mīlošā kuņa."

Elena šo tēlu lādēja, bet viņas vārdus nevarēja dzirdēt.

Tad viņš atrāva viņas svārku rāvējslēdzēju. Viņa mēģināja spert, bet resnā virve ap viņas kājām neļāva. Viņš novietoja nazi tur, kur rāvējslēdzējs beidzās, un ar vienu rāvienu pārgrieza svārkus līdz apakšai. Viņš tos novilka tik viegli kā burvis. Klukseri pienāca tuvāk.

Viņš iesita Elenai pa dibenu. "Glīta, pavisam glīta." Tad viņš pakāpās atpakaļ, lai apbrīnotu savu darbu. Elena ierūcās un pagriezās, bet nevarēja kustēties. Apakšsvārki noslīdēja uz leju. Ceremoniāli viņš tos pārgrieza un aizsvieda pie krusta. Tad pārgrieza krūštura lencītes un to noņēma. Viņa sarāvās, un vaidi kļuva skaļāki. Klusais pusloks apstājās trīs metru attālumā.

Uguns bija kļuvusi ļoti karsta. Viņas mugura un kājas bija kailas un tagad apklājās sviedriem. Viņas gaiši sarkanie mati bija salipuši un pilēja. Maskotais tēls pasniedzās zem apmetņa un izvilka pītu pātagu. Viņš to ar spalgu skaņu sita pret gaisu, un Elena sarāvās. Viņš pakāpās atpakaļ, vērtējot attālumu, tad pavicināja pātagu un atvēzējās. Garākais no klaneriem piegāja viņam un uzlika roku uz pātagas. Pātaga bez vārda pazuda.

Bet viņš piegāja meitenei klāt un sagrāba tās matus. Ar nazi viņš tos gubām grieza un meta liesmās, kamēr viņas galva kļuva izspūrusi un neglīta. Viņa ievaidējās.

Klaneri devās uz savām mašīnām. ElenasBMW ielēja kannu benzīna. Tad kāds iesvieda sērkociņu.

Kad bija drošs, ka klana ļaudis ir pazuduši, Mikipelīte izslīdēja no krūmiem. Viņš meiteni atsēja un aiznesa viņu mazā klajumā aiz pļaviņas. Tur viņš mēģināja Elenu apklāt ar viņas drēbju atlikumiem. Kad viņas mašīna beidza degt, viņš meiteni atstāja. Aizbraucis līdz Oksfordai, viņš no kāda automāta piezvanīja Lafajetas apriņķa šerifam.

38.

Sestdienās tiesas sēdes parasti nebija, bet slepkavību gadījumos ar ieslēgtiem zvērinātajiem tās tomēr notika. Visi dalībnieki bija ar to mierā, jo tas tuvināja nobeiguma daļu.

Ari vietējie par to priecājās. Šī bija brīvdiena, un lielākajai daļai apriņķa iedzīvotāju vienīgā iespēja redzēt slaveno prāvu pašiem. Ja vietas nebija, vismaz varēja slaistīties ap tiesas namu un redzēt visu savām acīm. Kas varēja zināt, vai nebūs atkal kādi šāvieni!

Pulksten septiņos visas ēdnīcas bija pilnas ar nekad neredzētiem klientiem. Ja viens dabūja vietu, kur sēdēt, tad diviem citiem vietas nebija, un tiem bija jāstaigā ap laukumu, un nebija cerības iekļūt tiesas zālē. Lielākā daļaapstājās pie advokāta ēkas, lai varbūt saskatītu cilvēku, ko kāds bija mēģinājis nogalināt.

Dažus metrus attālu otrajā stāvā mērķis sēdēja pie galda un sūca to, ko viņš bija samaisījis no vakardienas uzdzīvošanas pārpalikumiem. Viņš smēķēja cigāru un iztīrīja zirnekļu tīklus no smadzenēm. Aizmirsti par to nabaga karavīru, viņš sev veselas trīs stundas bija mēģinājis iestāstīt. Aizmirsti klanu, draudus, aizmirsti visu citu, domā tikai par prāvu. Un īpaši par Dr. Bāsu. Viņš apstājās un aizsūtīja uz debesīm sirsnīgu lūgumu, lai Dr. Bāss būtu skaidrā. Eksperts un Lūsiens bija visu pēcpusdienu dzēruši, strīdējušies par to, kurš ir vairāk piedzēries, un abi divi atcēluši viens otru no amata. Kamēr viņi tika līdz durvīm, abi gandrīz sakāvās, bet Nesbits viņus izšķīra un mierīgi nogādāja mājās. Reportieri bija deguši interesē par to, ka policija izved no advokāta biroja divus galīgi piedzērušus cilvēkus, kas, tikuši patruļmašīnā, turpināja lamāties un dziedāt.

Džeiks apskatīja Elenas meistardarbu par ārprāta aizstāvību. Viņas konspekts par Bāsam jautājamajām lietām bija tikai mazliet jāuzlabo. Viņš apskatīja viņas eksperta darba pārskatu un atzina, ka tas nav iespaidīgs, bet Forda apriņķim pietiks.

Tiesnesis Nūss paskatījās uz prokuroru un tad ar lielu līdzjūtību uz Džeiku, kas sēdēja pie galda un skatījās uz kāda sen miruša tiesneša attēlu virs Nūsa galvas.

"Kā jūs šorīt jūtaties, Džeik?" Nūss laipni jautāja.

"Labi."

"Kā iet sašautajam karavīram?"

"Viņš ir paralizēts."

Nūss, Baklejs, Musgrovs un Peita kungs visi nolieca galvas, lai respektētu ievainoto.

"Kur ir jūsu tieslietu sekretāre?" Nāss prasīja, skatoties uz sienas pulksteni.

Džeiks paskatījās rokas pulkstenī. "Es nezinu. Es domāju, ka viņa jau būs klāt."

"Vai jūs esat gatavs?"

"Protams."

"Vai tiesas zāle ir kārtībā, Peita kungs?"

"Jā, ser."

"Tad sāksim."

Nūss lika tiesas zālei apsēsties un desmit minūtes meklēja pareizos vārdus, kā paskaidrot vakardienas notikumus. Zvērinātie bija vienīgie četrpadsmit cilvēki Forda apriņķī, kas — liekas — nezināja, kas noticis Klantonā, un tas varētu radīt aizspriedumus, ja viņi to uzzinātu. Nūss rūca vēl tālāk par to, kā negaidīti notikumi reizēm traucē tiesas darbu, un galīgi apmulsināja zvērinātos. Viņi klusi lūdzās, lai nāktu liecinieki.

"Jūs drīkstat izsaukt jūsu pirmo liecinieku," Nūss teica Džeikam.

"Doktoru V.T. Bāsu, lūdzu," Džeiks paziņoja un aizgājapie liecinieka krēsla. Baklejs un Musgrovs samirkšķinājās acīm un apmainījās dumjiem smīniem.

Bāss sēdēja blakus Lūsienam pie apsūdzētā ģimenes. Viņš skaļi piecēlās un gāja uz priekšu, kāpjot uz kājām un uzgrūžoties skatītājiem ar savu smago, bei tukšo portfeli. Džeiks dzirdēja troksni aiz muguras, bet smaidīja zvērinātajiem.

Peita kungs viņu apsēdināja un noskaitīja savu parasto tekstu par to, ka liecinieks runā tieši mikrofonā. Lai arī eksperts bija nobijies un krietni paģirains, viņš tomēr prata izskatīties neticami pašpārliecināts un skaidrā prātā. Viņam mugurā bija viņa dārgākais tumši pelēkais uzvalks, veste un glīts raibs tauriņš. Tas viss viņu padarīja par gudru cilvēku. Viņš izskati jās kā eksperts. Un tad bija viņa kovboju zābaki. Tie bija darināti no strausa ādas, maksājuši vairāk nekā tūkstoš dolāru, un tos viņš bija uzvilcis par spīti Džeika iebildumiem. Pirms vienpadsmit gadiem pirmajā ārprāta prāvā Lūsiens bija uzstājis, lai Bāss šos zābakus uzvelk. Apsūdzētais, kas bija ļoti normāls, tagad sēdēja Pārčmena cietumā. Pēc pāris gadiem notika tieši tas pats. Lūsiens teica, ka šie zābaki ir Bāsam laimīgi.

Džeiks bija protestējis pret šiem zābakiem. "Zvērinātajiem tie patiks," teica Lūsiens. "Nejau nu tik dārgas strausa ādas," Džeiks bija aizrādījis. "Viņi ir tik stulbi, ka to nu viņi nesapratīs." Džeiks nepiekrita. Rednekiem patiks cilvēks ar zābakiem. Labi, tad lai viņš valkā medību zābakus ar mazliet dubļainiem papēžiem, jo tad nu gan rednekiem zābaki patiks. Tai vietā Dr. Bāss bija nolicis glāzi un teicis, ka tādi zābaki nepiestāvēs pie uzvalka.

Tagad Bāss sakrustoja kājas un uzlika savu labās kājas zābaku uz kreisā ceļgala, izrādīdams, cik tas skaists. Viņš uzsmaidīja zābakam un tad zvērinātajiem. Strausam vajadzētu būt lepnam.

Džeiks pārskatīja savas piezīmes.

"Jūsu vārds, lūdzu."

"Dr. V.T. Bāss," viņš atbildēja, pēkšņi saslējies, un skatījās uz Džeiku ar svarīgu, nopietnu seju.

"Adrese?"

"Rietumu Kanterberijas ielā 908, Džeksonā, Misisipi."

"Kāda ir jūsu profesija?"

"Es esmu ārsts."

"Vai jums ir licence praktizēt Misisipi?"

"Jā."

"Kad jūs šo licenci saņēmāt?"

"1963. gada 8. februāri."

"Vai jums ir tiesības praktizēt medicīnu vēl kādā citā štatā?"

"Jā."

"Kur?"

"Teksasā."

"Kad jūs saņēmāt šo licenci?"

"1962. gada 3. novembrī."

"Kur jūs studējāt?"

"Es 1956. gadā saņēmu savu bakalaura grādu Milsopas koledžā un 1960. gadā medicīnas doktora grādu Teksasas universitātes veselības zinātņu centrā Dalasā."

"Vai šī skola ir akreditēta?"

"Jā."

"Kā?"

"Amerikas medicīnas apvienības izglītības padomes un Teksasas štata izglītības nozarēs."

Bāss atslāba un sāka pārkrustot kājas, rādot vispirms kreiso, tad labo zābaku.

"Kur jūs intemējāt un cik ilgi?"

"Pēc medicīnas skolas beigšanas es divpadsmit mēnešus internēju Rokiju kalnu medicīnas centrā Denverā."

"Un kas ir jūsu medicīniskā specializācija?"

"Psihiatrija."

"Lūdzu, izskaidrojiet mums, ko tas nozīmē."

"Psihiatrija ir medicīnas nozare, kas apskata prāta novirzes un ārstē mentālās slimības. Tā parasti, bet ne vienmēr, nodarbojas ar mentālajām novirzēm, un to organiskie pamati ir vēl nezināmi."

Džeiks pirmo reizi uzelpoja, kopš Bāss ieņēma liecinieka krēslu. Viņa eksperts izklausījās labi.

"Tagad, doktora kungs," viņš sacīja, neuzkrītoši pieejot pavisam tuvu zvērināto nodalījumam, "paskaidrojiet mums jūsu apmācību psihiatrijas laukā."

"Savu specialitāti esdivu gadu laikā papildināju kā rezidents Teksasas štata psihiatriskajā slimnīcā, kas ir akreditēta iestāde. Es-klīniskā darbā strādāju ar psihoneiroloģiskiem un psihiski slimiem pacientiem. Es studēju psiholoģiju, psihopatoloģiju,psihoterapiju un fizioloģijas terapiju. Šīs studijas, ko vadīja piedzīvojuši psihiatrijas mācību spēki, arī ietvēra vispārējās medicīnas psihiatrijas elementus, kā arī bērnu, pusaudžu un pieaugušo uzvedības problēmas."

Ir jāšaubās, vai viens vienīgs cilvēks tiesas zālē saprata, ko Bāss stāstīja, bet vārdi nāca no ļoti izglītota un gudra cilvēka, eksperta, kas varēja šos vārdus tik viegli izrunāt. Ar viņa vārdu krājumu un tauriņu, un par spīti zābakiem, Bāsam sāka ticēt vai visa tiesas zāle.

"Vai jūs esat diplomēts Amerikas psihiatrijas padomes biedrs?"

"Protams," viņš pašapzinīgi teica.

"Kurā nozarē jūs kļuvāt par diplomētu biedru?"

"Psihiatrijā."

"Kad jūs kļuvāt par šīs organizācijas biedru?"

"1967. gada aprīlī."

"Kas ir nepieciešams, lai par šīs organizācijas biedru kļūtu?"

"Kandidātam ir jānoliek mutiski un praktiski eksāmeni un arī padomes sagatavots rakstisks eksāmens."

Džeiks pārskatīja savas piezīmes un ievēroja, ka Musgrovs pamirkšķina Baklejam.

"Doktora kungs, vai jūs esat kādu profesionālu biedrību biedrs?"

"Jā."

"Es esmu Amerikas medicīnas apvienības, Amerikas psihiatrijas apvienības un Misisipi medicīnas apvienības biedrs."

"Cik ilgi jūs esat praktizējošs psihiatrs?"

"Divdesmit divus gadus."

Džeiks pagājās trīs soļus uz Nūsa pusi, kas ļoti uzmanīgi klausījās.

"Jūsu godība, aizstāvība piedāvā Dr. Bāsu kā speciālistu psihiatrijas laukā."

"Ļoti labi," atbildēja Nūss. "Vai ari jūs gribat iztaujāt šo liecinieku, Bakleja kungs?"

Prokurors piecēlās ar piezīmēm rokā. "Jā, jūsu godība, pāris jautājumu."

Pārsteigts, bet ne norūpējies, Džeiks apsēdās blakus Karlam Lī. Elenas vēl nebija.

"Dr. Bās, vai jūs esat eksperts psihiatrijā?" prasīja Baklejs. t

"Jā."

"Vai jūs kādreiz esat mācījis psihiatriju?"

"Nē."

"Vai jūs kādreiz esat publicējis rakstus par šo zinātni?"

"Nē."

"Man šķiet, ka jūs liecinājāt, ka esot Amerikas medicīnas apvienības. Amerikas psihiatrijas apvienības un Misisipi medicīnas apvienības biedrs."

"Jā."

"Vai jums kādreiz ir bijis kāds vadošs postenis šais organizācijās?"

"Nē."

"Vai jums acumirklī ir darba vieta kādā slimnīcā?"

"Nē."

"Vai jūsu psihiatrijas praksē jūs esat kādreiz strādājis federālās vai štata valdības uzdevumā?"

"Nē." No viņa sejas sāka pazust pašpārliecinātība un no balss pašpaļāvība. Bāss pameta skatu uz Džeiku, bet viņš šķirstīja piezīmes.

"Dr. Bās, vai jūs pašlaik praktizējat psihiatriju?"

Eksperts vilcinājās un paskatījās uz Lūsienu otrajā rindā. "Jā, es regulāri pieņemu pacientus."

"Cik pacientus un cik bieži?" Baklejs prasīja ar milzīgu pašpaļāvību.

"Piecus līdz desmit nedēļā."

"Tātad pa vienam vai diviem dienā?"

"Apmēram tā."

"Un to jūs uzskatāt par psihiatrijas praksi?"

"Es strādāju tik, cik es gribu."

Baklejs nosvieda piezīmes uz galda un paskatījās uz Nūsu. "Jūsu godība,štats protestē pret to, kašocilvēku izmanto kā ekspertu psihiatrijas laukā. Viņš acīmredzot nav šim pienākumam piemērots."

Džeiks pielēca kājās ar muti vaļā.

"Es to noraidu, Bakleja kungs. Lūdzu, turpiniet, Brigansa kungs."

Džeiks paņēma piezīmes, zinot, ka prokurors bija ļoti smalki iedragājis zvērināto ticību Džeika galvenajam lieciniekam. Bāss pārmainīja kājas.

"Dr. Bās, vai jūs izmeklējāt apsūdzēto Kārlu Lī Heiliju?"

"Jā." , '

"Cik reizes?"

"Trīs."

"Kad notika pirmā izmeklēšana?"

"Desmitajā jūnijā."

"Kāds nolūks bija šai izmeklēšanai?"

369

"Es viņu izmeklēju, lai noteiktu viņa garīgo stāvokli pašlaik, kā arī garīgo stāvokli 20. maijā, kad viņš, cik zināms, nošāva Koba un Vilarda kungus."

1.1-1822

"Kur šī izmeklēšana notika?"

"Ford;1 apriņķa cietumā."

"Cik ilgi vilkās šī izmeklēšana?"

"Trīs stundas."

"Vai jūs izpētījāt viņa slimības vēsturi?"

"Aptuveni. Mēs diezgan daudz runājām par viņa pagātni."

"Ko jūs konstatējāt?"

"Neko īpašu, izņemot Vjetnamu." '

"Kāpēc Vjetnamu?"

Bāss sakrustoja rokas pāri savam nelielajam vēderiņam un skatījās uz aizstāvības advokātu īpaši inteliģenti.

"Redziet, Brigansa kungs, Heilija kungam ir bijuši diezgan briesmīgi piedzīvojumi, tāpat kā citiem Vjetnamas veterāniem."

Karš ir elle, domāja Karls Lī. Viņš uzmanīgi klausījās. Vjetnama bija īpaši briesmīga vieta. Viņu tur sašāva. Viņš bija zaudējis draugus. Viņš bija nonāvējis daudz cilvēku. Nonāvējis bērnus, vjetnamiešu bērnus, kam bija šautenes un granātas. Tur bija briesmīgi, un būtu bijis labāk, ja viņš tur nekad nebūtu bijis. Viņš par to sapņoja, atcerējās, un viņu reizēm mocīja murgi. Bet tāpēc viņš nejutās kā kroplis vai ārprātīgs. Viņš tā nejutās arī pēc Koba un Vilarda nonāvēšanas. Patiesībā viņš jutās ļoti apmierināts ar viņu nāvi.

Viņš to Bāsam cietumā vienreiz bija izstāstījis, bet Bāsu tas nebija interesējis. Un viņi bija salikušies tikai divas reizes, un katru reizi tikai uz stundu.

Karls Lī nopētīja zvērinātos un aizdomīgi klausījās ekspertā, kas tik tekoši stāstīja par briesmīgo karu, ko apsūdzētais bija piedzīvojis. Bāsa balss tembrs palēcās par vairākām oktāvām, kad viņš mēģināja lajiem izskaidrot Vjetnamas iespaidu uz Kārlu Lī Heiliju. Tas izklausījās labi. Kārlu Lī gadiem ilgi mocījuši murgi, un par tiem Karls Lī nebija daudz domājis, bet, kad Dr. Bāss tika ar tiem galā, tie izrādījās ļoti svarīgi mentāli notikumi.

"Vai viņš par Vjetnamu runāja labprāt?"

"Ne īsti," atbildēja Bāss un tad plaši izklāstīja milzīgo darbu, kas bija vajadzīgs, lai no šī komplicētā, apgrūtinātā un, jādomā, nestabilā prāta izvilktu atmiņas par karu. Karls Lī tā to gluži neatcerējās, bet viņš paklausīgi klausījās ar īpaši sāpīgu izteiksmi, pirmo reizi iedomājoties, ka viņš tiešām varētu būt tā mazliet nenormāls.

Tad, kad pēc veselas stundas karš bija izkarots un tā sekas nosodītas, Džeiks vēlējās doties tālāk.

"Dr. Bās," Džeiks teica, kasīdams galvu, "vai jūs ar Kārlu Lī pārrunājāt arī citus svarīgus notikumus viņa dzīvē?"

"Neko citu kā viņa meitiņas izvarošanu."

"Vai jūs ar Kārlu Lī par šo lietu runājāt?"

"Jā, ļoti plaši katrā no trim izmeklēšanām."

"Lūdzu, izskaidrojietzvērinātajiem.košī izvarošana nozīmēja Karlam Lī."

Bāss noglāstīja zodu un izskatījās apjucis. "Atklāti sakot, Brigansa kungs, man va jadzētu diezgan daudz laika, lai izskaidrotu, ko šī izvarošana nodarīja Heilija kungam."

Džeiks brīdi apklusa, it kā viņam būtu jāizšķiras, ko darīt ar šo problēmu.

"Vai jūs varētu mēģināt to mums sasummēt?"

Bāss svarīgi pamāja. "Es mēģināšu."

Lūsienam apnikaklausītiesBāsu un viņš sākaskatīties uz zvērinātajiem cerībā saskatīties ar Klaidu Sisko. Arī viņam bija apnicis, bet viņš likās apbrīnojam Basa zābakus. Lūsiens slepus skatījās, gaidot izdevību.

Beidzot, kamēr Bāss runāja, Sisko pārtrauca klausīties un paskatījās uz Kārlu Lī, tad Bakleju, tad vienu no reportieriem pirmajā rindā. Bet tad viņa acis pamatīgi apskatīja bārdaino veci ar mežonīgajām acīm, kas viņam reiz bija uzdāvinājis astoņdesmit tūkstošus dolāru par viņa pilsoņa pienākuma izpildīšanu un to, ka zvērinātie sasniedza vēlamo lēmumu. Viņi viens uz otru paskatījās un mazliet pasmaidīja. Cik šoreiz?— Lūsiena acis likās jautājam. Sisko pievērsās liecībai, bet pēc pāris sekundēm viņa acis uzmeklēja Lūsienu. Cik? Lūsiena lūpas kustējās bez skaņas.

Sisko novērsa acis un skatījās uz Bāsu, pārdomājot, cik prasīt. Viņš atkal paskatījās uz Lūsienu, pakasīja bārdu un tad, skatoties uz Bāsu, pacēla divus pirkstus pie sejas un ieklepojās. Viņš atkal ieklepojās un saskatījās ar ekspertu.

Pieci simti vai pieci tūkstoši? Lūsiens domāja. Pazīstot Sisko, droši vien piecdesmit tūkstoši dolāru. Bet tur bija maza starpība. Tā Lūsienam bija kabatas nauda, un viņš to samaksās.

Līdz desmitiem trīsdesmit Nūss bija savas acenes tīrījis vismaz simt reižu un izdzēris ducis kafijas krūžu. Viņa pūslis draudēja pārplīst. Viņš uzsita ar amata āmuru. "Laiks rīta pārtraukumam. Mēs atsāksim vienpadsmitos." Viņš atkal uzsita pa galdu un pazuda.

"Kā man iet?" Bāss uztraukti jautāja, sekojot Džeikam un Lūsienam uz trešā stāva tieslietu bibliotēku.

"Pavisam labi," Džeiks teica, "tikai neviciniet tos nolādētos zābakus."

"Zābaki ir nepieciešami," Lūsiens iebilda.

"Man vajag kādu glāzīti," Bass izmisīgi teica.

"Nekā nebija," Džeiks uztraucās.

"Ari man," Lūsiens gāja draugam palīgā. "Aizskriesim uz jūsu biroju pēc viena maziņā."

"Lieliska doma," Bāss teica.

"Nekā nebija!" Džeiks piesarka. "Jūs esat skaidrā, un jums iet lieliski."

"Mums ir trīsdesmit minūtes," teica Bāss, un viņi abi ar Lūsienu jau devās uz kāpnēm.

"Nē! Lūsien, nedariet tā," Džeiks uzstāja.

"Tikai vienu," Lūsiens pacēla vienu pirkstu. "Tikai vienu."

"Jūs vēl nekad mūžā neesat izdzēris tikai vienu."

"Nāciet līdzi. Džeik! Tas nomierina nervus."

"Tikai vienu," kliedza Bāss, pazūdot lejā pa kāpnēm.

Vienpadsmitos Bāss sēdēja taisni, ar mazliet apmiglotām acīm skatījās uz zvērinātajiem un pat smaidīja. Viņa nervi bija tiešām mierīgi.

"Dr Bās, vai jūs pazīstat kriminālatbildības likumus, ciktāl tie attiecas uz M'Naghtena normu?" Džeiks prasīja.

"Protams, ka tā," Bāss teica ar pēkšņu pārākumu balsī.

"Vai jūs šo normu izskaidrotu zvērinātajiem?"

"Protams. M'Naghtena norma ir standartlikums Misisipi un piecpadsmit citos štatos. Tas nāk no Anglijas, kur kāds šai vārdā nosaukts cilvēks 1843. gadā mēģināja nogalināt toreizējo premjerministru seru Robertu Pīļu. Viņš pārskatījās un nošāva premjerministra sekretāru Edvardu Drumondu. Prāvas laikā liecības norādīja, ka M'Naghtens cieš notā, ko mēs sauktuparparanoiskošizofrēniju. Zvērinātie viņu attaisnoja tāpēc, ka viņš bija āiprātīgs. No šīs prāvas izcēlās M'Naghtena norma. To vēl arvien lieto Anglijā un Amerikas sešpadsmit štatos."

"Ko M'Naghtena norma nozīmē?"

"M'Naghtena norma ir visai vienkārša. Uzskata, ka viņš vai viņa ir normāli un tāpēc, lai lietotu aizstāvību, kas bāzēta uz ārprāta, ir ļoti skaidri jāpierāda, ka apsūdzētais rīkojās ar nepilnīgu saprātu, ka viņš vai viņa nezināja savas rīcības nozīmīgumu vai, ja viņi to zināja, viņi nezināja, ka tā nedrīkst rīkoties."

"Vai jūs to varat vienkāršot?"

"Jā. Ja apsūdzētais nevar atšķirt pareizo no nepareizā, tad viņš vai viņa ir legāli ārprātīgi."

"Lūdzu, definējiet ārprātu."

"Šim vārdam nav medicīniskas nozīmes. Tas vienkārši ir standarts, ar kura palīdzību novērtēt kāda cilvēka garīgo stāvokli."

Džeiks dziļi ieelpoja un turpināja. "Tātad, doktora kungs, vai pēc jūsu izmeklēšanām jūs varētu vērtēt Karla Lī Heilija garīgo stāvokli šī gada 20. maijā, šaušanas laikā?"

"Jā, to es varētu."

"Pēc manām domām," Bāss lēnām teica, "apsūdzētais pazaudēja visus sakarus ar realitāti tad, kad viņa meitiņu izvaroja. Kad viņš Toņu tūlīt pēc izvarošanas redzēja, viņš savu meitu nepazina. Un tad, kad viņš uzzināja, ka viņa ir vairākkārt izvarota, spārdīta, sista un gandrīz pakārta, kaut kas viņa galvā salūza. Tas ir visvienkāršākais veids, kā to definēt. Kaut kas salūza. Viņš pazaudēja realitātes sajēgu.

Viņi bija jānogalina. Heilija kungs man stāstīja, ka, viņus pirmoreiz redzot tiesā, viņš nebija varējis saprast, kāpēc viņus kāds aizsargā. Viņš bija gaidījis, ka kāds apsardzes cilvēks izvilks pistoli un viņus nošaus. Pagājadažasdienas, nekas nenotika, un viņš izšķīrās, ka tas jādara viņam pašam. Liekas, viņš gaidīja, ka kāds tieslietu sistēmā izpildīs viņiem nāves sodu par mazas meitenes izvarošanu.

Kā es saku, Brigansa kungs, viņš mūs garīgi pameta. Viņš atradās citā pasaulē. Viņš dzīvoja no maldiem. Viņš salūza."

Bāss zināja, ka viņš izklausās ticami. Tagad viņš uzrunāja zvērinātos, nevis Džeiku.

"Dienu pēc izvarošanas viņš apmeklēja savu meitu slimnīcā. Lauzto žokļu dēļ viņai bija grūti runāt. Bet viņa savam tēvam stāstīja, kā redzējusi, ka viņš skrien cauri mežam meiteni glābt. Un tad viņa prasīja, kur viņš pazudis. Vai jūs varat vispār iedomāties, kā tas iedarbojās uz tēvu? Viņa arī vēlāk teica, ka lūgusies, lai viņu aizved pie tēva, bet šie divi cilvēki bija smējušies un atteikuši, ka viņai tēva vispār nav."

Džeiks atļāva, lai šie vārdi iesēžas. Viņš pētīja Elenas konspektu un secināja, ka palikuši tikai divi jautājumi.

"Tālāk, Dr. Bās, ja ņem vērā jūsu sarunas ar Kārlu Lī Heiliju un jūsu diagnozi par viņa garīgo stāvokli uzbrukuma laikā, vai jums ir uzskati par to, vai ir pieņemama iespēja, ka Karls Lī Heilijs varēja atšķirt labu no ļauna tad, kad viņš šos divus cilvēkus nošāva?"

"Jā, man ir."

"Un kādi ir šie ieskati?"

"Kā speciālists psihiatrijas laukā es uzskatu, ka viņam nebija nekādas iespējas atšķirt labu no ļauna."

"Un bāzējoties uz tiem pašiem novērojumiem, vai jūs domājat, ka Karls Lī Heilijs bija spējīgs saprast un novērtēt savu rīcību?"

"Kā speciālists psihiatrijas laukā es uzskatu, ka viņam nebija nekādas iespējas saprast un novērtēt savu rīcību."

"Pateicos, doktora kungs. Es nododu jums, tiesneša kungs, visu šo liecību."

Džeiks savāca piezīmes un pašpaļāvīgi devās uz savu vietu. Viņš paskatījās uz Lūsienu, kas smaidīja un māja ar galvu. Viņš paskatījās uz zvērinātajiem. Viņi likās pārdomājam Bāsa liecību. Un Vanda Vomaka, jauna sieviete ar patīkamu sejas izteiksmi, Džeikam mazliet uzsmaidīja. Un tas bija pirmais labvēlīgais signāls no zvērinātajiem kopš prāvas sākuma.

"Tik tālu ir labi," čukstēja Karls Lī.

Džeiks pasmaidīja savam klientam: "Izrādās, ka jūs esat psihiski nestabils."

"Vai jums ir kāds jautājums?" Nūss prasīja Baklejam.

"Man ir pāris jautājumu," teica Baklejs un devās uz priekšu.

Džeiks nevarēja saprast, kāpēc Baklejs grib pratināt psihiatru, pat ja tas bija Dr. Bāss.

Bet Baklejam nebija ne prātā runāt par psihiatriju. "Dr. Bās, lūdzu nosauciet jūsu pilnu vārdu."

Džeiks sastinga. Šim jautājumam līdzi nāca nelaimi vēstoša dvaša. Baklejs to arī prasīja ar aizdomām.

"Viljems Tailers Bāss."

"Un kā jūs parasti saucaties?"

"V.T. Bāss."

"Vai jūs kādreiz esat saucies Teilers Bāss?"

Eksperts pavilcinājās. "Nē," viņš atbildēja bailīgā balsī.

Milzīgs nemiera vilnis pārklāja Džeiku, un viņa iekšās iedūrās karsts, ass nazis. Šis bija ļoti bīstams jautājums.

"Vai tā tiešām ir?" Baklejs pacēla uzacis, un viņa balsī bija neticība.

Bāss paraustīja plecus. "Varbūt tad, kad es biju jaunāks."

"Labi. Man liekas, jūs liecinājāt, kajūsTeksasas universitātes veselības centrā studējāt medicīnu?"

"Tā tas bija."

"Un kur šī skola atrodas?"

"Dalasā."

"Un kad jūs tur studējāt?"

"No 1956. līdz 1960. gadam."

"Un kādā vārdā jūs saucāties, iestājoties universitātē?" "Viljems T. Bāss."

Džeiks bija baiļu paralizēts. Baklejs bija izracis kaut kādu tumšu pagātnes noslēpumu, un tikai viņš un Bāss par to zināja.

"Vai jūs, būdams medicīnas students, kādreiz lietojāt vārdu Tailers

Bāss?"

"Nē."

"Vai jūs par to esat pārliecināts?"

"Protams."

"Nosauciet savu sociālās apdrošināšanas numuru."

"410-95-8585."

Baklejs kaut ko atzīmēja savos dokumentos.

"Un jūsu dzimšanas datums?" viņš ļoti uzmanīgi prasīja.

"1934. gada 14. septembris."

"Un jūsu mātes vārds?"

"Džonija Elizabete Bāsa."

"Viņas meitas vārds?"

"Skidmore."

Atkal piezīme dokumentos. Bāss uztraukti paskatījās uz Džeiku.

"Kur jūs esat dzimis?"

"Karbondeilā, Ilinoisas štatā."

Vēl viena piezīme dokumentos.

Šo jautājumu sēriju varēja apturēt, iebilstot pret tās nebūtiskumu, un Nūss piekristu, bet Džeika ceļgali bija kā galerts, un viņa iekšas pēkšņi bijakļuvušasšķidras. Viņam bija bail parto, kas notiks, ja viņš piecelsies.

Baklejs apskatīja savas piezīmes un brīdi pagaidīja. Visa tiesas zāle bija aizturējusi elpu, gaidot prokurora nākamo jautājumu, kam bija jābūt nāvīgam. Bāss skatījās prokurorā kā nosodītais, kam pretim stāv seši vīri ar šautenēm, un viņš cer, ka neviena nešaus.

Beidzot Baklejs pasmaidīja. "Dr. Bās, vai jūs kādreiz esat sodīts par noziegumu?"

Jautājums atsitās no visām sienām un nokrita uz Dr. Bāsa pleciem. Pat paviršs skatiens viņa sejā rādīja atbildi.

Karls Lī asi paskatījās uz Džeiku.

Bāsa atbilde bija par skaļu un izmisušu: "Saprotams, ka nē."

Baklejs pamāja un aizgāja pie galda, kur Musgrovs viņam pasniedza ļoti oficiāla izskata dokumentu.

"Vai jūs esat pārliecināts," Bakleja balss atgādināja pērkonu.

"Protams, ka es esmu pārliecināts," Bāss uzstāja, nervozi skatoties uz dokumentiem.

"Tiešām pārliecināts?" Baklejs vēlreiz prasīja.

"Jā," Bāss atbildēja.

Džeiks zināja, ka viņam jāpieceļas apturēt šo tieslietas "slepkavību", bet viņa prāts atteicās darboties.

"Un jūs par to esat tikpat pārliecināts kā par visu to, ko jūs šorīt liecinājāt?"

Tas bija slazds, tā bija nāve, tas bija visnāvīgākais jautājums, ko arī Džeiks bija bieži lietojis. To dzirdot, viņš zināja, ka Bāss ir beigts. Un tāpat arī Karls Lī.

Baklejs nolieca zobenu un uzbruka. "Vārdu sakot, jūs mēģināt tiesai iestāstīt, ka jūs kā Taileru Bāsu 1956. gada 17. oktobri Dalasā nesodīja par noziegumu?"

Šo jautājumu Baklejs prasīja, skatoties uz zvērinātajiem.

"Tie ir meli," Bāss klusi un nepārliecinoši teica.

"Vai jūs tiešām domājat, ka tie ir meli?" Baklejs prasīja.

"Pamatīgi meli."

"Vai jūs protat atšķirt patiesību no meliem, Dr. Bās?"

"Nolādēts, jā, es protu."

Nūss uzlika acenes un paliecās tālu uz priekšu. Zvērinātie sastinga, un reportieru spalvas apstājās rakstīt.

Baklejs paņēma vienu no oficiāla paskata dokumentiem un skatījās. "Vārdu sakot, jūs zvērinātajiem mēģināt iestāstīt, ka jūs 1956. gada 17. oktobrī nesodīja par likumā noteikto izvarošanu?" [37] [1]asv ar likumu noteikta izvarošana attiecas uz dzimumattiecībām ar sievieti, kas jaunāka par 18 gadiem, pat tādā gadījumā, ja viņa tām piekritusi, bet kāds pret to ceļ pretenzijas.

Džeiks zināja, ka prāvas laikā, kad risinās lielas problēmas, ir jāsēž ar ļoti neieinteresētu seju. Zvērinātajiem, kas redzēja visu, bija svarīgi rādīt, ka aizstāvis nav par notikumiem norūpējies. Džeiks pat bija praktizējies šim skatam, kas teica: viss ir labi, es zinu, ko daru. Bet dzirdot vārdus "ar likumu noteikto izvarošanu", Džeiks izskatījās slims, bāls un norūpējies, ko vismaz puse zvērināto redzēja.

Otra puse skatījās uz liecinieku.

"Vai jūs notiesāja par likumā noteikto izvarošanu?" Baklejs pēc ilgāka laika prasīja.

Klusums.

Nūss saliecās un paskatījās uz liecinieku. "Lūdzu, atbildiet uz jautājumu, Dr. Bās."

Bāss viņa godību ignorēja un pagriezās pret prokuroru. "Jūs apsūdzat nepareizu cilvēku."

Baklejs nošņācās un piegāja Musgrovam. Tas atvēra lielu, baltu aploksni un iedeva Baklejam kaut ko, kas izskatījās pēc fotogrāfijas.

"Nu. zināt, Dr. Bās, man ir jūsu fotogrāfija, ko Dalasas policija uzņēma 1956. gada 11. septembrī. Vai jūs to gribētu apskatīt?"

Klusums.

Baklejs vēlreiz piebīdīja Bāsam fotogrāfiju. "Varbūt jūs gribētu šo fotogrāfiju apskdtīt? Tā varētu jums likt atcerēties."

Bāss lēnām pašūpoja galvu un apskatīja savus zābakus.

"Jūsu godība, štats vēlētos iesniegt kā pierādījumu šai prāvai kādu 1956. gada 17. oktobrī Teksasas štatā nosodīto Taileru Bāsu, pie kam šis Tailers Bāss atzinās ar likumu noteiktā izvarošanā. Šos dokumentus Misisipi štats saņēma no Teksasas štata. Mēs varam pierādīt, ka V.T. Bāss un Tailers Bāss ir viena un tā pati persona."

Musgrovs pieklājīgi pasniedza visus vajadzīgos dokumentus arī Džeikam.

"Vai jums ir iebildum i par šo pierādījumu pieņemšanu?" Nūss prasīja Džeikam.

Tagad vajadzēja dzirkstošas, emocionālas runas, kas aizskanu zvērināto sirdis un liktu viņiem raudāt par nabaga Dr. Bāsu un apsūdzēto. Bet tiesas noteikumi to šai vietā neatļāva. Protams, ka pierādījumi bija pieņemami. Nespējot piecelties, Džeiks vārgi pamāja, ka piekrīt.

"Mums nav vairāk jautājumu," Baklejs paziņoja.

"Vai jums tādi ir, Brigansa kungs?" Nūss prasīja.

Tai sekundes desmitdaļā, kas bija viņa ziņā, Džeiks nevarēja izdomāt neko, kas varētu glābt situāciju. Zvērinātie tagad zināja pārāk daudz par aizstāvības ekspertu.

"Nē," Džeiks klusi teica.

"Labi. Dr. Bās, jūs drīkstat iet."

Bāss ļoti mudīgi izskrēja no zāles. Džeiks viņam noskatījās pakaļ ar tik lielu naidu, cik varēja, lai rādītu zvērinātajiem, ka aizstāvība nezināja, ka tā par ekspertu izvēlējusies noziedznieku.

Kad Bāss bijaaizgājis, Džeiks skatījās, lai atrastu seju, kas pauda kaut kādu cerību. Tādas nebija. Lūsiens braucīja bārdu un lūkojās grīdā. Lesters skatījās ar riebumu, un Gvena raudāja.

"Lūdzu, izsauciet jūsu nākamo liecinieku."

Džeiks turpināja meklēt. Trešajā rindā starp mācītāju Oliju Eigiju un mācītāju Luteru Rūseveltu sēdēja Normans Reinfelds. Kad viņu acis satikās, Reinfelda seja ļoti skaidri teica: "Vai es jums neteicu?" Bet balto pasē bija apmierinātas sejas, un daži pat Džeikam uzsmaidīja.

"Brigansa kungs, jūs drīkstot izsaukt jūsu nākamo liecinieku."

Džeiks zināja, ka nevarēs piecelties. Mēģinot piecelties, viņam bija Satspiežas ar rokām pret galda virsmu. "Jūsu godība," viņš teica spalgā zaudētāja balsī. "Vai es varētu lūgt pārtraukumu līdz trīspadsmitiem?"

"Bet Brigansa kungs, ir tikai vienpadsmit trīsdesmit."

Šai vietā pat drīkstēja melot. "Jā, jūsu godība, bet mans liecinieks nevar ierasties pirms trīspadsmitiem."

"Labi. Mēs pārtrauksim līdz trīspadsmitiem. Advokātus lūdzu uz manu biroju."

Blakus birojam bija tualete. Džeiks tur ieslēdzās, novilka žaketi un to rūpīgi pakāra, tad nometās ce|os un vēma.

Ozijs stāvēja pie galda un pļāpāja ar tiesnesi. Musgrovs un prokurors apmierināti sasmaidījās. Džeiks ienāca un atvainojās par kavēšanos.

"Džeik, man ir sliktas ziņas," teica Ozijs.

"Atļaujiet man apsēsties."

"Pirms stundas man zvanīja Lafajetas šerifa nodaļa. Jūsu tieslietu sekretāre Elena Roārka ir slimnīcā."

"Kas noticis?"

"Acīmredzot kaut kur starp Klantonu un Oksfordu viņu notvēris klans. Viņi to piesējuši pie koka un situši."

"Kā viņa jūtas?"

"Viņas stāvoklis ir nopietns, bet stabils."

"Kā tas notika?"

"Mēs nezinām. Viņi kaut kā apturēja Elenas mašīnu un aizveda viņu uz mežu. Norāva viņai drēbes un nogrieza matus. Uz viņas ķermeņa ir sitienu pēdas, un viņai ir viegls smadzeņu satricinājums, tāpēc domā, ka viņa ir sista."

Džeikam atkal vajadzēja vemt. Viņš nespēja runāt. Viņš berzēja deniņus un domāja, cik piemēroti būtu piesiet Bāsu pie koka un sist.

Nūss skatījās uz aizstāvi ar lielu līdzjūtību. "Brigansa kungs, kā jums ir?"

Klusums.

"Pārtrauksim līdz četrpadsmitiem. Mums visiem vajadzīga atpūta," teica Nūss.

Džeiks lēnām kāpa pa kāpnēm ar tukšu Kūra alus pudeli rokā. Vienu brīdi viņš pavisam nopietni apsvēra, vai to nesasist pret Lūsiena pakausi, bet tad nodomāja, ka vainīgais to nejutīs.

Lūsiens kratīja glāzē ledus gabaliņus un skatījās uz laukumu, kas jau sen bija tukšs, ja neskaita karavīrus un pusaudžus ceļā uz kinoteātri.

Viņi klusēja. Lūsiens skatījās tālē. Džeiks ar tukšu pudeli rokā nikni blenza uz viņu. Bāss bija simtiem kilometru projām.

Pēc brīža Džeiks prasīja: "Kur ir Bāss?"

"Projām."

"Kur projām?"

"Mājās."

"Kur tās ir?"

"Kāpēc jums tas jāzina?"

"Lai varētu tur aizbraukt un nosist viņu ar beisbola nūju."

Lūsiens pakratīja ledu. "Es jūs par tādu domu nevaru vainot."

"Vai jūs zinājāt?"

"Ko?"

"Par šo sodu?"

"Nē taču, pie velna. To neviens nezināja. To visu izsvītroja no sarakstiem."

"Es nesaprotu."

"Bāss man sacīja, ka trīs gadus pēc viņa sodīšanas Teksasā visus šos faktus izsvītroja no sarakstiem." •

Džeiks uzmanīgi nolika tukšo alus pudeli pie krēsla. Tad paķēra netīru glāzi, iebēra tajā ledu un ielēja viskiju.

"Vai jūs to varētu izskaidrot, Lūsien?"

"Kā to stāstīja Bāss, meitenei bija septiņpadsmit, un viņa bija ļoti slavena Dalasas tiesneša meita. Viņi iemīlējās, un tiesnesis viņus atrada uz dīvāna. Viņš iesniedza sūdzību, un Bāsam nebija nekādu iespēju aizstāvēties. Viņš atzinās ar likumu noteiktā izvarošanā. Bet meitene bija iemīlējusies. Viņi turpināja slepus satikties, un tad viņa dabūja bērnu. Bāss viņu apprecēja, un viņi sagādāja tiesnesim skaistu mazdēlu. Vecais mainīja savus ieskatus un panāca to, ka visus faktus par sūdzību izsvītroja."

Lūsiens iedzēra un skatījās uz svecīšu gaismām ap laukumu.

"Un kas notika ar meiteni?"

"Kā Bāss stāstīja, viņa atkal ir bijusi stāvoklī. Nedēļu pirms viņš beidzis medicīnas skolu, viņaunpuikamiruši vilcienakatastrofāFortvērtā. Un tad Bāss sāka dzert un lēnām pazaudēja vajadzību dzīvot."

"Vai viņš par to nekad nebija runājis?"

"Nē. Ja es par to būtu zinājis, es viņu divas reizes nebūtu uzaicinājis liecināt savās prāvās."

"Un kāpēc viņš par to nerunāja?"

"Laikam jau tāpēc, ka viņš zināja, ka par notikušo nav palikušas nekādas ziņas. Un tā arī bija. Bet kaut kur bija paglābusies kāda rindiņa par notiesāšanu."

Džeiks ieņēma lielu, rūgtu malku viskija. Tas garšoja pretīgi.

Klusums ieilga. Bija tumšs, un sienāži uzskaņoja savu kori. Sēlija piegāja pie durvju tikla un prasīja Džeikam, vai viņš grib vakariņas. Džeiks pateicās un atbildēja nē.

"Kas notika pēcpusdienā?"

"Karls Lī deva liecību, un mēs pārtraucām prāvu sešpadsmitos. Bakleja psihiatrs nevarēja ierasties un liecinās pirmdien."

"Kā viņam gāja?"

"Tā nekas. Viņš sekoja Bāsam, un no zvērinātajiem nāca jūtams naids. Karls Li bija stīvs un izklausījās, ka viņš ir liecību iemācījies no galvas."

"Un ko Baklejs?"

"Baklejs kļuva par mežoni. Viņš kliedza uz Kārlu Lī vismaz stundu. Karls Li kļuva pārgudrs, un viņi "šāva" viens otram. Man liekas, ka tas kaitēja abiem. Savā iztaujāšanā es viņu mazliet pabalstīju, un viņš galu galā izrādījās nožēlojams un patīkams. Beigās pat raudāja."

"Tas ir jauki."

"Vai ne? Viņu tagad notiesās, vai ne?"

"Tā varētu būt. Bet es par to daudz domāju. Bāss, notiesātais par likumā noteiktu izvarošanu, un Bāss — ļoti ticamais psihiatrs — patiesībā ir divi dažādi cilvēki. Var gadīties, ka kāds zvērinātais arī to izdomā."

"Kad prāvu pārtrauca, Karls Lī mēģināja mani atlaist, sakot, ka es esmu zaudējis viņa lietu un viņš vēlas citu advokātu."

"Kā ir Roārkai?" Lūsiens prasīja.

Viņi atkal klusēja.

Ciešami. Es zvanīju uz palātu, un medmāsa sacīja, ka ar viņu nedrīkst runāt. Es rit aizbraukšu.

"Es ceru, ka viņa pārdzīvos. Viņa ir lieliska meitene."

"Viņa ir pēc velna radikāla. Un ļoti gudra. Man liekas, ka tā ir mana vaina."

"Nē, tā gan nav. Džeik, šī pasaule ir traka. Un izskatās, ka puse trako ir Forda apriņķī."

"Pirms divām nedēļām viņi pie manas guļamistabas loga mēģināja uzspridzināt dinamītu. Viņi nosita manas sekretāres vīru. Vakar viņi mani mēģināja nošaut un izpostīja kāda virsnieka dzīvi. Tagad viņi kidnapē manu tieslietu sekretāri, piesien pie koka, izģērbj, nogriež viņas matus, un nu viņa ir slimnīcā ar smadzeņu satricinājumu. Es gribētu zināt, ko viņi darīs tālāk."

"Man liekas, ka jums būs jāpadodas."

"Labi. Es tā daritu. Es aizsoļotu uz tiesas namu, atdotu savu portfeli un ieročus un padotos. Bet kam? Ienaidnieks ir neredzams."

"Jūs nevarat šo lietu pamest, Džeik. Jūsu klientam jūs esat vajadzīgs." "Lai mans klients iet ellē. Viņš šodien mēģināja mani atlaist." "Nē, jūs esat viņam vajadzīgs. Vēl šī prāva nav galā."

Nesbita galva bija pārkārusies mašīnas logam, un tukša alus burciņa bija apslapinājusi viņa bikses. Pēc divām nedēļām šī nigera advokāta apsardzes viņš bija pieradis stundām ilgi kauties ar odiem.

Mazu brītiņu pirms sestdiena kļuva par svētdienu, radio pārtrauca viņa mieru. Viņš pagrāba mikrofonu, ar otru roku slaucīdams muti.

"S.0.8," viņš sevi identificēja.

"Kur jūs atrodaties?"

"Turpat, kur pirms divām stundām."

"Pie Vilbanka?"

"Jā."

"Vai Briganss vēl ir tur?"

"Jā."

"Dabūjiet viņu un drāzieties uz Ādama ielu. Tur ir notikusi nelaime."

Nesbits uzkāpa pa kāpnēm, pagāja garām pudeļu baterijai un atrada Džeiku, kas bija izlaidies uz dīvāna.

"Džeik, celieties. Mums jābrauc uz jūsu māju. Ir notikusi nelaime."

Džeiks pielēca kājās un devās līdzi Nesbitam. Viņi apstājās uz kāpnēm un paskatījās pāri tiesas nama kupolam. Milzīgs melnu dūmu mākonis cēlās virs oranža atspīduma un mierīgi plūda uzdilstošā mēness pusi.

Ādama iela bija pārpildīta ar brīvprātīgajiem ugunsdzēsējiem. Sal kanās un dzeltenās ugunis, kas griezās uz viņu mašīnu jumtiem, spēcīgi atblāzmojās apkārtējās mājās.

Mājas priekšā bija ugunsdzēsēju mašīnas. Ugunsdzēsēji un brīvprātīgie mežonīgi strādāja, velkot šļūtenes. Ozijs, Prāters un Heistings stāvēja pie vienas no mašīnām. Turpat bija džips ar karavīriem.

Uguns bija spoža. No katra loga abos stāvos rēca liesmas. Karlas auto dega gan no iekšpuses, gan ārpuses, un varēja skaidri redzēt riepas, kas dega ar tumšāku liesmu.

Savādā kārtā aiz tās dega cita, mazāka mašīna.

Rēcošā, sprakstošā uguns. Ugunsdzēsēju mašīnu kaukšana un kliedzieni bija pievilinājuši kaimiņus no lielas apkārtnes, tie stāvēja pāri ielai un skatījās.

Džeiks un Nesbits pieskrēja. Ugunsdzēsēju komandieris viņus piesauca pie sevis.

"Džeik, vai kāds ir māja iekša?"

"Nē!"

"Labi, tā jau es domāju."

"Tikai suns."

"Suns!"

Džeiks pamāja un skatījās uz māju.

Vigi satikās pie Ozija patruļmašīnas Pikles kundzes mājas priekšā, un Džeikam bija jāatbild uz jautājumiem.

"Tas taču nav jūsu folksvāģis mājas braucamceļā?"

Džeiks apjucis skatījās uz Karlas skaisto, vēsturisko māju un pakratīja galvu.

"Man jau tā likās. No turienes sākās ugunsgrēks." "Es nesaprotu," teica Džeiks.

"Ja tā nav jūsu mašīna, kāds to notur vietoja, vai ne? Paskatieties, kā deg mašīnu novietnes grīda. Betons nedeg, tur vainīgs benzīns. Acīmredzot kāds pielēja folksvāģi ar benzīnu, nolika pie mājas un aizbēga. Jādomā, ka bija kaut kāds pulkstega mehānisms, kas to aizdedzināja."

Prāters un divi brīvprātīgie piekrita.

"Cik ilgi uguns ir degusi?" Džeiks prasīja.

"Mēs te atbraucām pirms desmit minūtēm, bet es domāju, ka uguns ir degusi jau vismaz pusstundu. Tas, kas to izdarīja, zināja, ko viņš dara."

"Man liekas, ka no mājas nevarētu neko iznest?" Džeiks teica, zinot atbildi.

"Nekādā zigā, Džeik. Pārāk strauji deg. Mani vīri tur netiktu iekšā pat tad, ja mājā būtu cilvēki. Šis ir neparasts ugunsgrēks."

"Kāpēc jūs tā sakāt?"

"Nu, paskatieties. Uguns deg pa visu māju. Liesmas nāk no katra loga ir augšstāvā, ir apakšstāvā. Tas ir neparasti. Liesmas tūliņ izlauzīsies cauri jumtam."

Divas komandas lēja ugunī ūdeni. Viena apakšstāva logos, otra tuvāk jumtam. Brīdi paskatījies, ka no ūdens nav nekādas jēgas, komandieris nospļāvās un teica: "Šis nams nodegs līdz zemei." Aizgājis aiz mašīnas, vigš sāka izkliegt komandas.

Džeiks paskatījās uz Nesbitu. "Vai jūs manā labā kaut ko izdarīsiet?"

"Protams, Džeik."

"Atvediet Hariju Reksu. Man būtu žēl, ja vigš to neredzētu."

Veselas divas stundas Džeiks, Ozijs, Harijs Rekss un Nesbits sēdēja uz patruļmašīnas un skatījās, kā piepildās komandiera pareģojums. Laiku pa laikam kāds kaimiņš izteica līdzjūtību un pavaicāja, kā iet ģimenei. Pikles kundze, jaukā kaimiņiene, sāka raudāt, uzzinājusi, ka Maksis ir sadedzis.

Pulksten trijos gandrīz visi bija aizbraukuši, un skaistā, dīvainā Viktorijas laikmeta celtne tagad bija kūpoša kaudzīte. Pēdējie ugunsdzēsēji gādāja, lai tā nebūtu karsta. Pāri palicis bija tikai skurstenis un abu mašīnu skeleti.

Tad, kad lēca saule, viņi savāca savas šļūtenes. Džeiks viņiem pateicās. Viņš un Harijs Rekss apstaigāja to, kas bija palicis no mājas, un nopūtās par zaudējumu.

"Nu, zini," teica Harijs Rekss. "Tā ir tikai māja."

"Vai tu gribētu piezvanīt Karlai un to tādā veidā izstāstīt?"

"Nē, man liekas, ka tas būtu jādara tev."

"Man šķiet, ka es pagaidīšu."

Harijs Rekss paskatījās rokas pulkstenī. "Ir brokastu laiks."

"Svētdienas rīts, Harij Reks. Nekas nav vaļā."

"A, Džeik, tu šai ziņā esi amatieris, bet es — profesionālis. Es varu atrast siltu ēdienu katrā laikā."

"Furgonu pieturā?"

"Furgonu pieturā."

"Labi. Paēduši aizbrauksim uz Oksfordu un apciemosim Roārku."

"Lieliski. Es gribu redzēt viņas ezīša frizūru."

Sēlija pagrāba klausuli un aizmeta to Lūsienam, kas ar lielām pūlēm dabūja pareizo galu pie auss.

"Jā, kas runā?" viņš prasīja, ievērojis, ka ārā vēl ir tumšs. "Vai Lūsiens Vilbanks?" "Jā. kas runā?"

"Vai jūs pazīstat Klaidu Sisko?" "Jā."

"Piecdesmit tūkstošus." "Piezvaniet man mazliet vēlāk."

39.

Šeldons Roārks sēdēja uz palodzes, atspiediskājas pret krēsla atzveltni, un lasīja to, ko Memfisas svētdienas laikraksts stāstīja par Heilija prāvu. Pirmās lapas apakšā bija viņa meitas attēls un apraksts par viņas sadursmi ar klanu. Pati meita bija no viņa metra attālumā un ērti gulēja. Viņas galvas labā puse bija noskūta un biezi apsaitēta un kreisajai ausij

bija jāuzliek divdesmit septiņas šuves. Ārsti bija atzinuši, ka smadzeņu satricinājums bijis viegls, un solīja, ka meitene varēs trešdien atstāt slimnīcu.

Viņu neizvaroja un nesita ar pātagu. Kad ārsti bija tēvam piezvanījuši, maz kas bija zināms. Viņš bija septiņas stundas lidojis, nezinot, kas ar viņa meitu ir noticis, bet sagaidīdams sliktāko. Vēl sestdienas vakarā bija izdarīti jauni rentgena uzņēmumi un ārsti bija atzinuši, ka vairāk briesmu nav. Rētas saaugs, un mati ataugs. Viņa bija pārbaidīta un apdauzīta, bet būtu varējis klāties daudz sliktāk.

Elenas tēvs dzirdēja troksni gaitenī. Viņš nolika laikrakstu uz gultas un aizgāja līdz durvīm. Durvis atvērās, viņš ieraudzīja, ka Harijs Rekss un Džeiks strīdas ar medmāsu, kas bija viņus pārsteigusi, kad viņi mēģināja ielavīties istabā. Medmāsa tūlīt bija paskaidrojusi, ka slimnieku apmeklēšana sāksies tikai četrpadsmitos, tātad pēc sešām stundām. Palātā ieiet drīkst tikai ģimenes locekļi, un viņa pasaukšot drošības dienestu, ja viņi tūliņ neies projām. Harijs Rekss aizrādīja, ka viņam neinteresē slimnīcas stulbie likumi. Tur, istabā, guļot viņa līgava, no kuras viņš grib atvadīties pirms viņas nāves. Un viņš ieteica medmāsai uzmanīties, jo viņš viņu varētu iesūdzēt tiesā par mocīšanu. Viņš kā advokāts to izdarītu, jo viņš nevienu nebija iesūdzējis tiesā veselu nedēļu, un viņam sāka niezēt nagi.

Džeiks skatījās uz nelielo vīriņu ar saricaniem matiem un zaļām acīm. "Jums jābūt Šeldonam Roārkam."

"Tā ir."

"Es esmu Džeiks Briganss, tas, kas…"

"Zinu, zinu. Es tikko pārjums lasīju. Māsiņ, tie ir mani draugi."

"Jā." Harijs Rekss teica," mēs esam viņa draugi, un labāk pazūdiet, pirms es apķīlāju jūsu algas čeku."

Bet viņa nenomierinājās un aizdrāzās pa gaiteni, soloties izsaukt drošības dienestu.

"Es esmu Harijs Rekss Vonners," viņš teica, sarokojoties ar Seldonu Roārku.

"Nāciet iekšā," Roārks teica. Viņi iegāja istabā, kur Elena bija aizmigusi.

"Cik slikti viņai ir?" Džeiks prasīja.

"Viegls smadzeņu satricinājums. Divdesmit septiņas šuves ausī un vienpadsmit skalpā. Viņa atveseļosies. Elena vakar vakarā bija nomodā, un mēs ilgi sarunājāmies."

"Mati gan izskatās briesmīgi," Harijs Rekss konstatēja.

"Viņi tos izrāva un nogrieza ar neasu nazi, kā Elena stāstīja. Viņi Elenu pilnīgi izģērba un vienu brīdi taisījās sist ar pātagu. Galvas ievainojumi ir viņas pašas darbs. Elena domāja, ka viņi to izvaros un nogalinās, tāpēc viņa dauzīja galvu pret stabu, acīmredzot viņus nobaidot."

"Tātad viņi Elenu nesita?"

"Nē. Viņi Elenu būtībā īsti neievainoja. Bet ellīgi pārbaidīja gan."

"Ko viņa atceras?"

"Neko lielu. Degošu krustu, baltus apmetņus, varbūt duci vīru. Šerifs teica, ka tas noticis pļavā ap divdesmit kilometru no šejienes. Tas ir mežā, kas pieder kādai papīrfabrikai.

"Kas viņu atrada?" Harijs Rekss prasīja.

"Šerifa birojam kāds anonīmi piezvanīja. Cilvēks vārda Mikipelīte."

"A, jā. Mans vecais draugs," smaidīja Džeiks.

Elena viegli ievaidējās un izstaipījās.

"Iziesim gaitenī," Roārks teica.

"Vai šai ēkā ir kafejnīca?" Harijs Rekss norija siekalas. "Kā nonāku tuvumā slimnīcai, tūliņ gribas ēst."

"Protams. Iesim dzert kafiju."

Kafejnīca bija pirmajā stāvā un gluži tukša. Džeiks un Roārks dzēra melnu kafiju. Harijs Rekss notiesāja trīs smalkmaizītes un izdzēra puslitru piena.

"Cik lasu laikrakstos, jums neiet īsti labi," Roārks piezīmēja.

"Tad jau laikraksti ir ļoti laipni," Harijs Rekss norija kumosu. "Džeika pakaļu spaida no visām pusēm. Un dzīve ārpus tiesas nama arī nav neko labāka. Tad, kad viņi nemēģināja Džeiku nošaut, viņi nodedzināja tā tnāju."

"Vai viņi tiešām nodedzināja jūsu māju?"

Džeiks pamāja. "Vakar naktī. Tā vēl arvien kūp."

"Mēs noskatījāmies, kā tā nodeg. Pagāja četras stundas," bēdīgi teica Harijs Rekss.

"Man ļoti žēl. Man dažādi ir draudēts, bet, atskaitot sagrieztas mašīnas riepas, nekas slikts nav noticis. Neesmu arī bijis situācijā, kur kāds uz mani šautu."

"Man tas ir gadījies jau agrāk," teica Džeiks.

"Vai jums Bostonā ir klans?" Harijs Rekss prasīja.

"Nav dzirdēts."

"Tas ir bēdīgi, jo viņi lietas pagriež tiešām interesantā virzienā."

"Tā izklausās. Mēs pagājušo nedēļu redzējām ziņas par sadursmi tiesas nama laukumā. Es vispār esmu šai tieslietai sekojis, kopš Elena ir tajā iesaistījusies. Tā ir pat Bostonā slavena tieslietā. Man žēl, ka es to neaizstāvu."

"Ņemiet ciet," Džeiks pasmaidīja. "Mans klients grib citu advokātu."

"Cik psihiatru būs štatam?"

"Tikai viens. Viņš liecinās rīt no rīta, tad mums būs beigu uzrunas un zvērinātie lietu saņems rīt pēc pusdienas."

"Man žēl, ka Elena nevarēs piedalīties. Viņa man katru dienu zvanīja un stāstija, kā iet."

"Kāpēc Džeikam lieta tā nojuka?" Harijs Rekss prasīja.

"Nerunā ar pilnu muti," Džeiks aizrādīja.

"Man liekas, ka Džeiks ir visu darījis pilnīgi pareizi. Viņam bija tiešām nelādzīgi apstākļi. Heilijs izplānoja šīs slepkavības ļoti sīki, un tagad mums jāpaļaujas uz diezgan vārgu ārprāta aizstāvību. Bostonas zvērinātie nebūtu sajūsmināti."

"Forda apriņķa arī ne."

"Es ceru, ka jums portfelī ir beigu uzruna, kas izraus zvērināto dvēseles stīgas?" Roārks prasīja.

"Es neesmu pārliecināts, ka klans nav pievācis arī viņa portfeli," tā Harijs Rekss.

"Atbrauciet taču uz Klantonu. Es jūs iepazīstināšu ar tiesnesi un palūgšu, lai viņš jums piešķir tiesības uzturēties birojā."

"Man viņš to atteicās prasīt," žēlojās Harijs Rekss.

"Es varu saprast, kāpēc tā notika," Roārks smaidīja. "Jā, būtu labi tur aizbraukt. Vai tur ir kaut cik droši?"

"Nē."

Vudija Mekvelena sieva sēdēja uz sola blakus viņa istabai un klusi raudāja, reizē mēģinot drošināt savus divus dēlus, kas sēdēja viņai blakus ar saraudātām acīm. Džeiks tupēja viņas priekšā un uzmanīgi klausījās, ko ārsti bija teikuši. Lode bija iestrēgusi mugurkaulā, un paralīze esot smaga un neatgriezeniska. Viņš bija kādas fabrikas priekšstrādnieks Būnevilē. Labs darbs, laba dzīve. Viņa vismaz līdz šim nebija strādājusi. Viņi izdzīvos, bet acumirklī viņai nebija skaidrs, kā to panākt. Viņas vīrs bija trenējis zēnu beisbola vienību, kur spēlēja ari viņu dēli. Viņš bija bijis ļoti aktīvs cilvēks.

Viņa raudāja skaļāk, un puikas slaucīja acis.

"Viņš izglāba manu dzīvību," Džeiks viņiem teica.

Viņa aizvēra acis un pamāja: "Jā, viņš izpildīja savu pienākumu."

Džeiks paņēma papīra mutautiņu un izslaucīja acis. Līdzās stāvēja

bēdīga radu grupa. Harijs Rekss nervozi cilpoja pa otru gaiteņa galu. Džeiks apkampa sievieti un papliķēja puikām uz vaiga. Viņš iedeva sava biroja tālruņa numuru un 1 ūdza zvanīt, ja viņš varētu kaut kā palīdzēt. Un apsolīja pēc prāvas apciemot Vudiju.

Alus veikali svētdienās bija vaļā pusdienas laikā. Ja baznīcēniem tā gribējās, viņi varēja nopirkt kasti un aizbraukt pie vecāsmātes uz svētdienas pusdienām. Dīvainā kārtā veikali atkal bija ciet sešos, un tiem, kas gāja uz vakara Dievkalpojumiem, bija jāiztiek bez alus. Citās dienās alu varēja dabūt no sešiem rītā līdz pusnaktij, bet svētdienas piederēja tam Kungam.

Džeiks nopirka sešas kanniņas Beita pārtikas veikalā un pavēlēja šoferim braukt uz ezeru. Harija Reksa bronko bija apķepis ar desmit centimetriem dubļu. Riepas bija pilnīgi gludas. Aizsargstikls bija ieplīsis un bīstams, ar tūkstošiem kukaiņu līķu. Inspekcijas zīmīte jau četrus gadus veca un nesalasāma, bet pa grīdu mētājās dučiem tukšu alus kanniņu un pudeļu. Džeiks taktiski bija ieteicis sābu, bet Harijs Rekss bija viņu par to izlamājis. Sarkans sābs ir lielisks mērķis snaiperiem, bet kas šaus uz vecu bronko?

Viņi brauca ezera virzienā, un mašīnas magnetofonā gaudoja Vilijs Nelsons. Harijs Rekss sita takti pa stūri un mēģināja dziedāt līdzi. Viņa balss runājot bija rupja, bet dziedāšana likās neciešama. Džeiks sūca alu un mēģināja kaut ko saskatīt caur aizsargstiklu.

Likās, ka karstuma vilnis pāries. Dienvidrietumos samilza melni mākoņi un, braucot garām Hjūija ezeram, uz izkaltušās zemes sāka krist lielas lietus piles. Tās nomazgāja kudzu zāli gluži spīdīgu un, apslacinot karsto asfaltu, radīja virs ielas miglas slāni. Sakaltušie strauti atdzīvojās un sāka nest ūdeņus uz grāvjiem. Bet lietus atveldzēja ari kokvilnas un sojas pupu laukus, ar laiku ap stādiem izveidojot peļķes.

Savādā kārtā logu tīrītāji darbojās. Tie ar laiku nomazgāja kukaiņus, un caur logu drīz varēja pat redzēt. Vētra pieauga spēkā, un Harijs Rekss pagrieza mūziku skaļāk. Melnie savās salmu cepurēs slēpās zem tiltiem, gaidot, kad vētra pāries. Viņi ēda desu un sausiņus un stāstīja makšķernieku stāstus. Upe pieauga spēkā un drāzās uz ezeru.

Harijs Rekss atkal bija izsalcis. Viņš piestāja pie Tredveja veikala, nopirka alu un divas porcijas ceptas zivs pusdienām. Viņš tās iemeta Džeikam klēpī.

Viņi pārbrauca dambim necaurredzamā lietū. Harijs Rekss apstājās pie neliela paviljona, un viņi sēdēja sausumā. Harijs Rekss apēda abas

zivju porcijas, bet Džeiks tikai dzēra un skatījās, kā lietus dauza Čatulas ezeru.

"Kad tu informēsi Kārlu?"

Lietus skaļi dauzīja skārda jumtu virs galvas. "Par ko?"

"Māju."

"Es viņai neko neteikšu. Varbūt es varu to atjaunot."

"Līdz nedēļas beigām ?"

"Jā."

"Džeik, tu sāc nojukt. Tu pārāk daudz dzer un sāc zaudēt prātu."

"Tas man pienākas. To es esmu pelnījis. Man draud bankrots. Es gatavojos pazaudēt sava mūža lielāko tieslietu, par kuru man samaksāja deviņsimt dolāru. Mana skaistā māja ko katru svētdienu fotografēja, tagad ir drupu kaudze. Mana sieva ir tālu projām un, uzzinot, kas noticis mājās, viņa no manis šķirsies. Par to vispār nav šaubu. Tātad es pazaudēšu sievu un bērnu. Klans ir izsolījis atlīdzību par manu galvu. Slimnīcā guļ gvardes virsnieks ar manu lodi mugurkaulā. Viņš mūžīgi būs gultā, un es mūžīgi par viņu domāšu. Manas sekretāres vīru manas vainas dēļ nosita. Mana pēdējā sekretāre ir slimnīcā ar panka frizūru un smadzeņu satricinājumu tāpēc, ka viņa vēlējās man palīdzēt. Zvērinātie mana eksperta dēļ mani uzskata par meli un blēdi. Mans klients vēlas mani atlaist. Kad viņu notiesās, vainos tikai mani. Apelācijai viņš atradīs ACLU advokātu, kas tad iesūdzēs mani tiesā par nemākulību. Un viņi tādu prāvu uzvarēs. Tā man nebūs sievas, meitas, mājas, prakses, klientu, naudas, man vairs nebūs nekā."

"Tev vajag psihiatra palīdzību. Piezvani Dr. Basam. Še iedzer alu."

"Man liekas, ka es pārvākšos dzīvot pie Lūsiena un sēdēšu uz viņa lieveņa."

"Vai es varēšu dabūt tavu biroju?"

"Vīti tu domā, ka viņa nO manis šķirsies?"

"Droši vien. Es esmu šķīries no četrām, un viņām ir liela šķiršanās pieredze."

"Nejau Karlai. Es pielūdzu zemi, pa kuru viņa staigā, un viņa to zina."

"Tevis dēļ viņai būs uz šīs zemes jāguļ, kad viņa atgriezīsies."

"0, nē. Mēs noīrēsim jauku riteņmāju, kamēr izkulsimies no bankrota. Un tad atradīsim citu vecu māju un sāksim atkal no sākuma."

"Tev būs jāatrod sev cita sieva, ar kuru sākt visu no gala. Kāpēc lai viņa gribētu atstāt māju okeāna krastā un dzīvot Klantonas riteņmājā?"

"Tāpēc, ka arī es tur dzīvošu."

"Tas neies, Džeik. Tu allaž būsi piedzēries, bankrotējis advokāts bez licences, kas dzīvo riteņmājā. Tu pazaudēsi visus draugus. Visus, atskaitot mani un Lūsienu. Viņa neatgriezīsies. Kā tavs draugs un Šķiršanās advokāts es tev iesaku šķirties no viņas. Dari to tūliņ, rīt, pirms viņa attopas."

"Kāpēc lai es tā darītu?"

"Tāpēc, ka viņa tevi pameta tavā grūtākajā stundā."

"Vai tāpēc es drīkstu šķirties?"

"Nē, bet mēs arī teiksim, ka tu esi nestabils. Es to visu izdarīšu. Mēs lietosim M'Naghtena normu. Atceries, ka es esmu blēdīgs šķiršanās advokāts."

"Kā es to varētu aizmirst?"

Džeiks izlēja sasilušo alu zemē un atvēra jaunu kanniņu.

Lietus pārstāja līt, un debesis kļuva gaišākas. No ezera pūta vēss vējš.

"Viņi Kārlu Lī notiesās, vai ne, Harij Reks?"

Viņš izēda tukšu muti un noslaucīja lūpas. Nolika šķīvi uz galda un ievilka garu malku alus.

"Jā, Džeik. Tavu klientu aizsūtīs uz cietumu. To es redzu zvērināto acīs. Ārprāta aizstāvība nederēja. Bāss bija ļoti ticams, bet tad, kad Baklejs viņam novilka bikses, bija cauri. Karls Lī pats sev neprata palīdzēt. Viņš izklausījās samācīts un mākslots. Tā, it kā viņš lūgtos pēc žēlastības. Viņš bija slikts liecinieks. Es skatījos uz zvērinātajiem un neredzēju nekāda atbalsta. Viņi to notiesās, Džeik. Un ātri."

"Paldies par atklātību."

"Es esmu tavs draugs, un tev jāsāk strādāt pie apelācijas."

"Zini, Harij Reks, man gribētos, lai es nekad nebūtu saticis Kārlu Lī Heiliju."

"Tas nu ir par vēlu, Džeik."

Sēlija atvēra durvis un atvainojās par nekārtību. Lūsiens bija studijā, skaidrā prātā un strādāja. Viņš pamāja uz krēslu. Pa visu galdu un grīdu bija izmētāti papīri.

"Es esmu pavadījis visu dienu, rakstot jūsu beigu uzrunu?' viņš teica, pavicinot kaudzi papīru. "Jūsu vienīgācerība izglābt Heiliju ir aizraujoša runa. Mums ir nepieciešama vislabākā beigu runa tieslietu vēsturē."

"Un es pieņemu, ka jūs šādu meistardarbu esat uzbūris?"

"Tieši tā. Tā ir labāka nekā jebkas, ko jūs varētu uzrakstīt. Bez tam es pieņēmu — kā redzams pareizi — ka jūs visu dienu remdēsiet sēras par nodedzināto māju alū un nebūsiet neko uzrakstījis. Tāpēc es to izdarīju jūsu vietā."

"Man patiktu būt tik skaidrā kā jūs, Lūsien." "Es esmu labāks advokāts pilnā nekā jūs skaidrā."

"Jā, bet es vismaz esmu advokāts."

Lūsiens iesvieda Džeikam klēpi papīrus. "Te ir. Manu slavenāko beigu runu kombinācija. Labākais no Lūsiena Vilbanka, destilēts jums un jūsu klientam. Es iesaku to iemācīties no galvas. Runa ir tik laba, ka katra izmaiņa to padarīs sliktāku."

"Es par to padomāšu. ŠI nav tieši mana pirmā reize."

"To es nebūtu varējis pateikt."

"Nolādēts, Lūsien, lieciet mani mierā!"

"Rāmi, Džeik. Iedzersim. Selij! Selij!"

Džeiks nosvieda meistardarbu uz dīvāna un aizgāja pie loga. Sēlija uzskrēja pa kāpnēm. Lūsiens prasīja viskiju un alu.

"Vai jūs visu nakti bijāt nomodā?" Lūsiens prasīja.

"Nē. Es starp vienpadsmitiem un pusnakti gulēju."

"Jūs izskatāties briesmīgi. Jums būtu jāizguļas."

"Es jūtos briesmīgi, un miegs nepalīdzēs. Nekas nepalīdzēs, kā tikai šīs prāvas beigas. Es to nesaprotu. Es nesaprotu, kā viss varēja tā sabrukt. Lai žēlīgs Dievs, mums vajadzēja tikai mazi iet laimes. Mums nevajadzēja prāvu Klantonā. Mēs dabūjām vissliktākos iespējamos zvērinātos, turklāt klana iebaidītus. Bet es nevaru to pierādīt. Manu labāko liecinieku iznīcināja. Apsūdzētais bija ļoti slikts liecinieks. Zvērinātie man neuzticas. Es nezinu, kas vēl varētu notikt."

"Šo prāvu vēl arvien var uzvarēt, Džeik. Būs vajadzīgs brīnums, bet arī tas dažreiz gadās. Var gūt uzvaru ar lielisku beigu uzrunu. Tēmējiet vienam vai diviem no zvērinātajiem. Runājiet ar viņiem! Varbūt viņi. atceras to labāko, ko jūsu iznīcinātais eksperts teica. Atcerieties, vajag tikai vienu, lai zvērinātie nevarētu pieņemt lēmumu."

"Vai man viņus vajadzētu saraudināt?"

"Ja tas iespējams, noteikti. Viegli tas nebūs, bet asaras zvērināto nodalījumā ir ļoti Svētīgas."

Sēlija atnesa dzērienus, un viņi nogāja lejā uz lieveņa. Kad satumsa, viņa atnesa sviestmaizes un ceptus kartupeļus. Desmitos Džeiks atvainojās un aizgāja uz savu telpu. Viņš piezvanīja Karlai un runāja veselu stundu. Māju viņš nepieminēja. Viņa sirds salēcās katrreiz, kad viņš atcerējās: kaut kad viņam būs sievai jāizstāsta, ka mājas, viņas mājas vairs nav. Viņš nolika klausuli un cerēja, ka viņa par to neizlasīs kādā laikrakstā.

40

Situācija Klantonā pirmdien normalizējās. Visas ielas atkal bija slēgtas, un karavīru skaits bija tik liels, lai tie varētu uzturēt mieru. Klaneri bija savā vietā, melnie savā, un, dienu atpūtušās, abas grupas bija ļoti skaļas. Dr. Bāsa sabrukums bija plaši atreferēts, un klaneri sajuta uzvaru. Bija arī tiešs trāpījums pa Ādama ielu. Viņi bija vēl nejaukāki nekā agrāk.

Deviņos Nūss iesauca advokātus birojā. "Gribēju zināt, vai jūs maz esat dzīvs," viņš pasmaidīja Džeikam.

"Mēs varētu sākt," Džeiks sacīja.

"Jā. Kā iet jūsu tieslietu sekretārei?"

"Viņa pārdzīvos."

"Vai tas bija klans?"

"Jā, tiesneša kungs. Tas pats klans, kas mani mēģināja nogalināt. Tas pats klans, kas piemētāja visu apriņķi ar krustiem un diezin ko vēl. Klans, kas iebaidīja mūsu zvērinātos. Tas pats klans."

Nūss norāva acenes. "Vai jūs to varat pierādīt?"

"Vai jūs domājat, ka man irklana parakstīts un notarizēts dokuments? Nē. ser. Viņi nav īpaši ieinteresēti sadarboties."

"Ja jūs to nevarat pierādīt, Džeik, lieciet to mierā!"

"Jā, jūsu godība."

Džeiks izgāja, aizcērtot durvis. Peita kungs pieprasīja klusumu, un visi piecēlās. Nūss apsveicinājās ar zvērinātajiem un teica, ka mocības iet uz galu. Neviens nesmaidīja. Motelī bija bijusi drūma svētdiena.

"Vai prokuratūrai ir vēl kāds liecinieks?" viņš prasīja Baklejam.

"Viens, jūsu godība."

Dr. Rodehīvers ienāca no liecinieku telpas. Viņš rūpīgi apsēdās liecinieku krēslāunarsiltusmaidupamājazvērinātajiem. Viņš izskatījās kā psihiatrs. Tumšs uzvalks, bez strausādas zābakiem.

Baklejs iznāca uz priekšu un arī uzsmaidīja zvērinātajiem. "Jūs esat Dr. Vilberts Rodehīvers?" viņa balss dārdēja, it kā sakot: nu jūs redzēsiet īstu psihiatru.

"Jā, ser."

Baklejs uzdeva jautājumus, v ismaz miljonu jautājumu par viņa izglītību un profesionālajiem sasniegumiem. Rodehīvers bija rāms, pašpārliecināts, sagatavojies un pieradis pie liecinieka krēsla. Viņš daudz stāstīja par savu plašo izglītību, viņa neticamo ārsta praksi un milzīgajiem pienākumiem, ko viņam uzlika štata lielākās psihiatriskās slimnīcas direktora postenis. Baklejs Rodehīveram prasīja, vai viņš ir savā laukā publicējies. Viņš atteica, ka ir, un tad viņi trīsdesmit minūtes pārrunāja šī izglītotā cilvēka publikācijas. Viņš bija saņēmis pētniecības dotācijas gan no federālās, gan štata valdības. Vigš bija biedrs visās organizācijās, ko Bāss bija pieminējis, un vēl dažās citās. Vigš bija diplomēts visās organizācijās, kas kaut kādā veidā aizskāra cilvēka prātu. Un viņš bija skaidrā.

Baklejs vigu piedāvāja kā ekspertu, un Džeikam nebija neviena jautājuma.

Baklejs prasīja: "Dr. Rodehīver, kad jūs pirmo reizi izmeklējāt Kārlu Lī Heiliju?"

Eksperts pārbaudīja savas piezīmes. "19. jūnijā."

"Kur šī izmeklēšana notika?"

"Manā Vitfīldas birojā."

"Cik ilgi jūs vigu izmeklējāt?"

"Pāris stundu."

"Un kāds mērķis bija šai izmeklēšanai?"

"Mēģināt saprast viga garīgo stāvokli šai brīdī un arī tad, kad vigš nogalināja Koba un Vilarda kungus."

"Vai jūs pārrunājāt viga slimības vēsturi?"

"Lielāko daļu no tās pierakstīja viens no maniem darbiniekiem. Es to ar Heilija kungu pārrunāju."

"Ko šī vēsture atklāja?"

.."Neko īpaši svarīgu. Vigš daudz runāja par Vjetnamu, bet atkal neko sevišķu."

"Vai vigš par Vjetnamu runāja labprāt?"

"O, jā. Ļoti labprāt. Likās, ka vigam kāds ir ieteicis par to ļoti daudz runāt."

"Ko citu jūs vēl pārrunājāt pirmajā izmeklēšanā?"

"Mēs pārrunājām ļoti dažādu tematiku. Bērnību, ģimeni, izglītību, darbu, daudz ko."

"Vai vigš runāja par savas meitas izvarošanu?"

"Jā, ļoti sīki. Tas vigam bija sāpīgi, bet tāpat būtu bijis man, ja tā būtu mana meita."

"Vai jūs pārrunājāt notikumus, kas noveda pie Koba un Vilarda nāves?"

"Jā, par to mēs daudz runājām. Es mēģināju izpētīt viga garigo stāvokli šai zigā."

"Ko vigš jums stāstīja?"

"Sākumā nedaudz. Bet ar laiku Heilija kungs man izstāstīja, kā vigš trīs dienas pirms tam ir izpētījis tiesas namu un atradis labu vietu uzbrukumam."

"Un kā ir ar pašu uzbrukumu?" "Par pašu uzbrukumu viņš daudz nerunāja. Viņš teica, ka to daudz neatceras, bet man ir aizdomas, ka tā nav."

Džeiks pielēca kājās: "Iebilstu! Lieciniekam ir atļauts tikai atstāstīt notikumus, nevis izklāstīt aizdomas."

"Atbalstu. Lūdzu, turpiniet, Bakleja kungs."

"Ko citu jūs uzzinājāt par viņa sajūtām, pieeju un runas veidu?"

Rodehīvers sakrustoja kājas un pārdomāja. "Sākumā viņš man neuzticējās un viņam bija grūti skatīties man acīs. Viņš uz maniem jautājumiem atbildēja ļoti īsi, Heilija kungu ļoti kaitināja tas, ka viņu apsargāja un reizēm ieslēdza roku dzelžos. Viņš arī nesaprata popēto sienu vajadzību. Bet ar laiku viņš pierada un runāja par visu ko diezgan brīvi. Viņš pilnīgi atteicās atbildēt uz dažiem jautājumiem, bet citādi es teiktu, ka ar viņu nebija īpašu grūtību."

"Kur un kad jūs viņu atkal izmeklējāt?"

"Nākamajā dienā turpat."

"Un kāda bija viņa oma un pieeja?"

"Tāpat kā pirmajā dienā. Sākumā vēss, bet ar laiku draudzīgāks. Mēs pārrunājām visumā tos pašus jautājumus."

"Cik ilga bija šī izmeklēšana?"

"Apmēram četras stundas."

Baklejs kaut ko pārbaudīja piezīmēs un tad sačukstējās ar Musgrovu. "Tagad, Dr. Rodehīver, sekojot jūsu divām Karla Lī Heilija izmeklēšanām 19. un 20. jūnijā, vai jums bija iespējams uzstādīt diagnozi par viņa garīgo stāvokli šais divās dienās?"

"Jā, ser."

"Un kāda ir šī diagnoze?"

"Tais dienās viņa garīgais stāvoklis bija ļoti stabils un normāls."

"Paldies. Pēc jūsu divām izmeklēšanām vai jums ir iespējams noteikt KarlaLī Heilija garīgo stāvokli dienā, kad viņš nošāva Biliju Reju Kobu un Pītu Vilardu?"

"Jā."

"Un kāda ir jūsu diagnoze?"

"Tajā dienā viņa garīgais stāvoklis bija stabils, bez kādām novirzēm."

"No kā jūs par to spriedāt?"

Rodehīvers pagriezās pret zvērinātajiem un kļuva par profesoru. "Ir jāskatās uz šī nozieguma iepriekšējās plānošanas līmeni. Iemesls kaut ko darīt ir daļa iepriekšējās plānošanas. Un viņam bija iemesls darit to, ko viņš darīja, un viņa garīgais stāvoklis tai laikā viņu neatturēja no plānošanas. Godīgi sakot, Heilija kungs ļoti uzmanīgi izplānoja to, ko viņš darīja."

"Ārsta kungs, vai jūs esat pazīstams ar M'Naghtena kriminālās atbildības normu?"

"Protams."

"Vai jūs arī zinājāt, ka cits psihiatrs, Dr. V.T. Bāss, šiem zvērinātajiem teica, ka Heilija kungs nebija spējīgs atšķirt labu no Jauna un vēl vairāk to, ka Heilija kungs nebija spējīgs saprast un izvērtēt savu rīcību."

"Jā, to es zināju."

"Vai jūs ar šo izskaidrojumu esat vienisprātis?"

"Nē. Es domāju, ka tas ir nejēdzīgs, un tas mani apvaino. Heilija kungs pats ir liecinājis, ka viņš plānojis šo noziegumu. Tātad viņš ir atzinis, ka viņam tai brīdī bija garīgās spējas plānot. Un to katra tieslietu un medicīnas grāmata sauc par iepriekšēju nodomu nogalināt. Es nekad neesmu dzirdējis par tādu cilvēku, kas izplāno slepkavību, atzīst, ka viņš tā ir darījis, un tad saka, ka viņš nezināja, ko dara. Tas ir absurds."

Tai brīdī arī Džeiks domāja, ka tas ir absurds, un šie vārdi aplidoja visu telpu. Dr. Rodehīvers izklausījās zinošs un ļoti ticams. Džeiks iedomājās Bāsu un nolamājās pie sevis.

Lūsiens sēdēja starp melnajiem un piekrita katram Dr. Rodehīvera vārdam. Salīdzinājumā ar Bāsu šis tiešām bija psihiatrs. Lūsiens ignorēja zvērinātos. Laiku pa laikam viņš pašķielēja uz to pusi un redzēja, ka Klaids Sisko uz viņu skatās pavisam atklāti un alkatīgi. Bet Lūsiens uz viņu neskatījās. Starpnieks nebija pirmdien piezvanījis, kā Lūsiens bija prasījis. Piekrītošs mājiens vai smaids no Lūsiena šo vienošanos apstiprinātu. Sisko zināja šīs spēles noteikumus un gaidīja atbildi. Bet tā nenāca. Lūsienam tas bija jāpārrunā ar Džeiku.

"Tātad, doktora kungs, pamatojoties uz šiem novērojumiem 20. maijā, vai jums ir medicīniski ieskati par apsūdzētā garīgo stāvokli šaušanas brīdī? Proti, vai Heilija kungs varēja atšķirt labu no ļauna tai brīdī, kad viņš nošāva Biliju Reju Kobu un Pītu Vilardu un sašāva Diveinu Lūniju?"

"Jā, man ir."

"Un kādi ir šie ieskati?"

"Viņa garīgais stāvoklis bija stabils, un viņš varēja atšķirt labu no ļauna."

"Un vai jums ir ieskati par to, vai Heilija kungs bija spējīgs saprast un novērtēt savas rīcības motīvus un iznākumu?"

"Jā, man tādi ir."

"Un kādi ir šie ieskati?"

"Viņš pilnā mērā saprata un zināja, ko viņš dara."

Baklejs paķēra piezīmes un pieklājīgi palocījās. "Paldies, doktor, man vairāk jautājumu nav."

"Vai jums ir jautājumi, Brigansa kungs?"

"Tikai pāris, jūsu godība."

"Tā jau man likās. Piecpadsmit minūšu pārtraukums."

Nepaskatīdamies uz Kārlu Lī, Džeiks uzskrēja uz trešā stāva tieslietu bibliotēku, kur viņu gaidīja smaidīgs Harijs Rekss.

"Rāmi, Džeik. Es apzvanīju visus Ziemeļkarolīnas laikrakstus, un neviens no tiem nav neko publicējis par māju. Nav arī nekā par Roārku. Ralejas rīta laikrakstā bija stāsts par prāvu, bet tur rakstīts par vispārīgiem jautājumiem. Tava sieva zina, ka viņas vēsturiskā māja vēl arvien stāv."

"Lieliski, Harij Reks, lieliski. Paldies!"

"Man ir vēl viena lieta, bet par to man būs grūti runāt."

"Man būs grūti gaidīt."

"Tu jau zini, ka es ienīstu Bakleju, droši vien pat vairāk nekā tu. Bet ar Musgarovu es satieku labi. Ar Musgarovu var runāt. Vakarvakarā es izdomāju, ka es varētu parunāt ar Musgarovu par soda mīkstināšanu."

"Nē!"

"Paklausies, Džeik. Kāpēc gan ne? Ja tu vari panākt, ka tavu klientu notiesā par slepkavību bez gāzes kameras, tu būsi viņam izglābis dzīvību."

"Nē."

"Lūdzu, paklausies, Džeik. Tavam klientam vēl ir četrdesmit astoņas stundas līdz notiesāšanai gāzes kamerā. Ja tu to nesaredzi, tu esi akls. Mans aklais draugs Džeiks."

"Kāpēc lai Baklejs tam piekristu? Viņam visi trumpji rokā."

"Tā varbūt ir. Bet atļauj man uzzināt."

"Nē, Harij Reks. Liec to mierā."

Rodehīvers atkal sēdēja liecinieku krēslā, un Džeiks viņu pētīja. Viņa īsajā tieslietu karjerā viņam nekad nebija izdevies uzvarēt ekspertu. Un, ņemot vērā, kāšī prāvabija ritējusi, viņš nosprieda pat nemēģināt cīnīties ar šo ekspertu.

"Dr. Rodehīver, psihiatrija ir mācība par cilvēka prātu, vai ne?"

"Tā ir."

"Un tā vislabākajā gadījumā nav eksakta zinātne, vai ne?"

"Pilnīgi pareizi."

"Jūs varētu kādu pacientu izmeklēt un nonākt pie diagnozes, bet kāds jūsu kolēģis, to pašu darot, pie pavisam citas?" "Jā, tā var gadīties."

"Patiesību sakot, ja to pašu darītu desmit psihiatru, viņi nonāktu pie desmit dažādām diagnozēm, vai ne?"

"Tas nav īsti ticams."

"Bet tā varētu gadīties, vai ne, doktora kungs?"

"Jā, gluži tāpat kā ar tieslietu lēmumiem."

"Bet mēs nerunājam par tieslietām, vai ne?"

"Nē."

"Vai patiesībā nav tā, doktorakungs, ka daudzos gadījumos psihiatrija nevar diagnozēt dažādu cilvēku garīgo stāvokli?"

"Tā ir."

"Un psihiatri parasti nevar savstarpēji vienoties?"

"Protams."

"Tā. Kas ir jūsu darba devējs, doktora kungs?"

"Misisipi štats."

"Cik ilgi?"

"Vienpadsmit gadus."

"Un kas apsūdz Heilija kungu?"

"Misisipi štats."

"Un cik ārprāta aizstāvības prāvās jūs šais vienpadsmit gados esat piedalījies?"

Rodehīvers bridi domāja. "Man liekas, ka šī ir četrdesmit trešā prāva."

Džeiks pārbaudīja savas piezīmes un tad ar nejauku smaidu teica: "Vai tā varētu būt četrdesmit sestā?"

"Tā varētu būt. Es īsti nezinu."

Tiesas zāle apklusa. Baklejs un Musgrovs sēdēja pavisam mierīgi, bet ar lielu interesi skatījās uz Džeiku.

"Tātad jūs četrdesmit sešas reizes esat liecinājis štata labā ārprāta prāvās?"

"Ja jūs tā sakāt."

"Un četrdesmit sešas reizes jūs esat liecinājis, ka apsūdzētais ir normāls. Taisnība, doktora kungs?"

"Es neatceros."

"Tādā gadījumā es to jums izstāstīšu. Jūs esat četrdesmit sešas reizes liecinājis un visas četrdesmit sešas reizes noliedzis, ka apsūdzētais varētu būt nenormāls."

Rodehīvers sakustējās, un viņa acīs pavīdēja neziņa. "Es neesmu par to pārliecināts."

"Jūs tātad nekad neesat redzējis legāli nenormālu apsūdzēto, doktora kungs?" "Protams, ka esmu gan."

"Labi. Tad esiet tik laipns, ser, un pasakiet mums šī apsūdzētā vārdu un to, kur viņu tiesāja."

Baklejs piecēlās, sapogāja žaketi. "Jūsu godība, štats iebilst pret šo jautājumu. Dr. Rodehīveram nevar likt atcerēties vārdus un prāvas, kurās viņš ir liecinājis."

"Noraidīts. Apsēdieties! Doktora kungs, atbildiet uz jautājumu!"

Rodehīvers dziļi ieelpoja un skatījās griestos. Džeiks pameta skatu uz zvērinātajiem. Viņi bija pamodušies un klausījās.

"Es nevaru atcerēties," viņš beidzot sacīja.

Džeiks pacēla biezu dokumentu paketi un to pavicināja liecinieka virzienā. "Vai varētu būt tā, doktora kungs, ka jūs vienpadsmit gadu un četrdesmit sešu prāvu karjerā vēl ne reizi neesat bijis apsūdzētā pusē?"

"Es pavisam godīgi neatceros."

"Vai jūs tikpat godīgi varat nosaukt kādu prāvu, kur jūs atzināt, ka apsūdzētais ir legāli nenormāls?"

"Es domāju, ka kāda jau nu būs."

"Jā vai nē, doktora kungs. Vienu prāvu?"

Eksperts īsi paskatījās uz prokuroru. "Nē, mana atmiņa mani viļ. Es to nevaru."

Džeiks lēnām aizgāja līdz savam galdam un paņēma biezus vākus.

"Dr. Rodehīver, vai jūs atceraties liecinājis kāda Denija Būkera prāvā Mekmērfija apriņķī 1975. gada decembrī? Tā bija diezgan briesmīga dubulta slepkavība."

"Jā, es šo prāvu atceros."

"Un jūs liecinājāt, ka viņš nav legāli nenormāls, vai ne?"

"Tā bija."

"Vai jūs atceraties, cik citu psihiatru šai prāvā liecināja?"

"Nē, bet viņu bija vairāki."

"Vai jūs atceraties tādus vārdus kā Dr. Noelu Makklakiju, Dr. O.G. Makgvairu un Dr. Lū Vatsonu?"

"Jā."

"Un viņi visi ir psihiatri, vai ne?"

"Jā."

"Visi kvalificēti speciālisti?"

"Jā."

"Un viņi visi izmeklēja nabaga Būkera kungu un atzina, ka viņš ir pilnīgi nenormāls."

"Taisnība."

"Un jūs liecinājāt, ka viņš nav legāli nenormāls." "Tā ir."

"Cik ārstu atbalstīja jūsu diagnozi?"

"Cik atceros, neviens."

"Tātad tas bija trīs pret vienu, vai ne?"

"Jā, bet es vēl arvien uzskatu, ka man bija taisnība."

"Aha. Un ko domāja zvērinātie?"

"Ka viņš, ū, viņš ir nevainīgs ārprāta dēļ."

"Paldies, Dr. Rodehīver. Jūs esat Vitfīldas galvenais ārsts, vai ne?"

"Jā, tā var teikt."

"Vai jūs esat tieši vai netieši atbildīgs par katru pacientu?"

"Esesmu tieši atbildīgs, Brigansakungs. Es katra pacientu neaprūpēju, bet visi ārsti, kas to dara, ir mani darbinieki."

"Paldies, doktora kungs. Kur pašlaik ir Denijs Būkers?"

Rodehīvers raidīja izmisušu skatu prokuroram un tad siltu, pašpārliecinātu smaidu zvērinātajiem. Viņš vilcinājās mazliet par ilgu.

"Viņš ir Vitfīldā, vai ne?" Džeiks.prasīja tādā tonī, kas jau iepriekš paziņoja piekrītošu atbildi.

"Man tā liekas," atbildēja Rodehīvers.

"Un jūs esat par viņu tieši atbildīgs, vai ne, doktora kungs?"

"Varbūt."

"Un kāda ir viņa diagnoze?"

"Es tiešām nezinu, jo mums ir daudz pacientu un…"

"Paranoīds šizofrēniķis, vai ne?"

"Iespējams, ka jā."

Džeiks aizgāja atpakaļ un apsēdās uz rehņa. Viņš pastiprināja balsi. "Tagad, doktora kungs, es gribu to visu izskaidrot zvērinātajiem. 1975. gadā jūs liecinājāt, ka Denijs Būkers ir legāli normāls un skaidri zināja, ko viņš darīja nozieguma laikā. Zvērinātie jums nepiekrita, un tāpēc viņš tagad ir jūsu pacients Vitfīldā. un jūs viņu ārstējat kā paranoīdu Šizofrēniķi."

Rodehīvers pavīpsnāja, skaidri rādot zvērinātajiem, ka Džeikam taisnība.

Džeiks paņēma citu dokumentu. "Vai jūs atceraties 1977. gadā Ādama Kauča prāvu Dupri apriņķī?"

"Jā, es šo prāvu atceros."

"Tā bija izvarošanas prāva, vai ne?"

"Un jūs stāstījāt zvērinātajiem, ka šis cilvēks ir legāli normāls?"

"Tā bija."

"Vai jūs atceraties, cik citu ārstu liecināja aizstāvības pusē un informēja zvērinātos, ka šis cilvēks ir nenormāls un turklāt stipri slims?" "Viņu bija vairāki."

"Vai jūs kādreiz esat dzirdējis par tādiem ārstiem kā Fēlikss Perijs, Džins Sūmeits un Hobnijs Vikers?"

"Jā."

"Un viņi visi ir kvalificēti psihiatri?"

"Tā ir."

"Un viņi visi liecināja par labu Kauča kungam, vai ne?"

"Jā."

"Un viņi visi liecināja, ka viņš ir legāli nenormāls?"

"Jā."

"Un kur atrodas Kauča kungs?"

"Man liekas, ka viņš ir Vitfīldā."

"Un cik ilgi viņš tur atrodas?"

"Kopš prāvas."

"Tātad, doktora kungs, jūs savā slimnīcā uzņemat un vairākus gadus turat cilvēkus, kas ir, pēc jūsu izteicieniem, legāli normāli!"

Rodehīvers piesarka un sakustējās krēslā. Viņš paskatījās uz prokuroru, šo tautas advokātu, it kā sakot, ka viņš ir piekusis un vajadzētu beigt.

Džeiks paņēma jaunus dokumentus. "Doktora kungs, vai jūs atceraties prāvu pret cilvēku, ko sauc par Badiju Vudolu, 1979. gada maijā?"

"Jā, noteikti."

"Slepkavība, vai ne?"

"Jā."

"Un jūs kā eksperts psihiatrijā liecinājāt, ka viņš nav legāli nenormāls?"

"Tā bija."

"Vai jūs atceraties, cik psihiatru liecināja viņa labā, un visi sacīja, ka viņš ir legāli nenormāls?"

"Man liekas, ka viņu bija pieci, Brigansa kungs."

"Tā bija, doktora kungs. Pieci pret vienu. Vai jūs atceraties, ko zvērinātie domāja?"

Liecinieku sāka pārņemt dusmas un nemiers. Vecais, gudrais profesors, kam bija tikai pareizās atbildes, sāka apjukt. "Jā, es atceros. Viņu attaisnoja āiprāta dēļ."

"Un kā jūs to izskaidrojat, doktora kungs? Jūs liecinājāt viens pats pret pieciem kolēģiem un zaudējāt."

"Redziet, zvērinātajiem nevar uzticēties," viņam izspruka, bet viņš to mēģināja apsegt ar neveiklu smaidiņu.

Džeiks noskatīja ekspertu ar nejauku smaidu un tad ar neticību paskatījās uz zvērinātajiem. Viņš sakrustoja rokas un ļāva šiem vārdiem iesēsties. Viņš skatījās uz liecinieku un smaidīja.

"Jūs varat turpināt, Brigansa kungs."

Kustoties lēnām, betar lielu enerģiju, Džeiks savāca savusdokumentus, visu laiku skatoties uz Rodehīveru. "Man liekas, ka mēs esam klausījusies šo liecinieku diezgan ilgi."

"Jautājumi, Bakleja kungs?"

"Nē, štats savu tieslietas daļu ir beidzis."

Nūss pagriezās pret zvērinātajiem. "Dāmas un kungi, šī prāva ir gandrīz galā. Mums nebūs vairāk liecinieku. Mēs tagad ar advokātiem pārrunāsim dažas tehniskas detaļas, un tad viņi jūs uzrunās pēdējo reizi. Tas sāksies četrpadsmitos un ilgs apmēram divas stundas. Ap sešpadsmitiem jūs varēsiet sākt šo prāvu apspriest, un es jums to ļaušu darīt līdz astoņpadsmitiem. Ja jūs nebūsiet vienojušies par spriedumu, jums būs jāatgriežas tiesā rīt. Pašlaik ir vienpadsmit, un mēs atsāksim četrpadsmitos. Es lūdzu advokātus uz biroju."

Pirmo reizi kopš sestdienas Karls Lī paliecās uz Džeika pusi. "Šo jūs gan pamatīgi izpluinījāt!"

"Pagaidiet manu beigu uzrunu!"

Džeiks izvairījās no Harija Reksa un aizbrauca uz Karaveju. Viņa bērnības māja bija veca lauku māja pilsētas centrā, vecu, lielu ozolu, kļavu un gobu apņemta un vēsa pat viskarstākajā dienā. Aizmugurē bija lauks, apmēram divsimt metru garš, un tā vienā stūrī bija drāšu būris. Te Džeiks bija spēris pirmos soļus, braucis ar pirmo trīsriteni, sviedis savu pirmo beisbola un amerikāņu futbola bumbu. Zem ozola mūža mierā gulēja trīs suņi, viens rakūns, viens trusis un vairāki pīlēni. Virs viņiem koka zarā karājās veca riepa.

Māja jau divus mēnešus stāvēja tukša un noslēgta. Kāds kaimiņu zēns bija atbildīgs par mauriņa pļaušanu un kopšanu. Džeiks māju apmēram reizi nedēļā apskatīja. Kā katru gadu, viņa vecāki bija aizbraukuši ar riteņmāju kaut kur Kanādā, un Džeiks būtu labprāt braucis viņiem līdzi.[1] Slaveni beisbola spēlētāji.

Viņš atslēdza durvis un uzkāpa pa kāpnēm savā istabā. Tā nekad nemainīsies. Sienas bija apklātas ar sporta vienību attēliem. Pīta Roza, Arčija Meninga un Henka Arona [38] plakātiem, bet uz plauktiem bija balvas, beisbola cimdi un cepures. Uz naktsgaldiņa bija fotogrāfija — Džeiks talārā un cepurē, koledžu beidzot. Māte šo istabu vēl arvien reizi nedēļā uzkopa.

Viņš iedomājās Hannas istabu ar plīša dzīvnieku kolekciju un pasaku tēlu tapetēm. Džeika vēders savilkās mezglā.

Viņš paskatījās pa logu un redzēja pats sevi, šūpojoties ar riepu virs trīs baltajiem krustiem, kur gulēja viņa suņi. Viņš atcerējās katras bēres un tēva solījumu tūliņ un uz vietas dabūt jaunu suni. Viņš iedomājās Hannas suni, un viņam acis saskrēja asaras.

Gulta izskatījās absurdi maza. Viņš novilka kurpes un apgūlās. Pie griestiem karājās amerikāņu futbola ķivere. Astotā klase, Karavejas Mustangi. Viņš piecās spēlēs bija bumbu piezemējis septiņas reizes. Tas viss bija redzams filmā, kas bija lejā, grāmatu plauktā. Pa viņa vēderu dauzījās mežonīgi tauriņi.

Džeiks rūpīgi novietoja savas piezīmes beigu uzrunai — savas nevis Lūsiena — uz kumodes un apskatīja sevi spogulī.

Džeiks uzrunāja zvērinātos. Viņš sāka ar savu lielāko problēmu, proti Dr. V.T.Bāsu. Viņš atvainojās. Advokāts tiesas zālē sastopas ar pavisam svešiem zvērinātajiem. Un viņa labā ir tikai viņa ticamība. Jašo ticamību sagrauj, tad advokāts ir sagrāvis arī savu lietu un ievainojis klientu. Viņš lūdza, lai viņi tic, ka viņš nekādā ziņā nebūtu par liecinieku uzlūdzis zināmu notiesātu cilvēku. Viņš pacēla roku un zvērēja, ka viņš nebija zinājis par šo lietu. Pasaule ir pilna psihiatru, un viņš viegli būtu varējis atrast citu, ja viņš būtu zinājis, ka Bāsam ir problēmas, bet viņš to nezināja. Un viņš par to atvainojās.

Bet kā bija ar Bāsa liecību? Pirms trīsdesmit gadiem viņam Teksasā bija dzimumattiecības ar meiteni, kas jaunāka par astoņpadsmit. Vai tas nozīmē, ka viņš šai prāvā melo? Vai tas nozīmē, ka nevar uzticēties viņa profesionālajam spriedumam ? Lūdzu, esiet godīgi pret psihiatru Bāsu un neievērojiet cilvēku Bāsu! Un, lūdzu, esiet godīgi pret manu klientu Kārlu Lī Heiliju! Viņš arī par Dr. Bāsa pagātni neko nezināja.

Un, runājot par Bāsu. viņiem kaut kas būtu jāzina. Kaut kas, ko Bakleja kungs nepieminēja, kad viņš saplosīja Dr. Bāsu gabalu gabalos. Meitenei, ar kuru viņam bija dzimumattiecības, bija septiņpadsmit gadu. Viņš viņu vēlāk apprecēja, un viņai piedzima dēls. Viņa gaidīja otru bērnu, kad viņa un dēls gāja bojā vilcienā…"

"Iebilstu!"Baklejskliedza. "Iebilstu,jūsu godība. Sie fakti neparādījās prāvas laikā."

"Atbalstu. Brigansa kungs, jūs nedrīkstat runāt par lietām, kas neparādījās liecībās. Zvērinātie pēdējos izteicienus neievēros."

Džeiks ignorēja Bakleju un Nūsu un sāpīgi skatījās uz zvērinātajiem.

401

Kad troksnis apklusa, viņš turpināja. Nevar zināt, vai arī Dr. Ko dehīveram nav bijušas dzimumattiecības ar meiteni, kas jaunāka par

14-1822

astoņpadsmit. Likās mazliet muļķīgi par to domāt nošī viedokļa. Tas,ko darīja Bāss un Rodehīvers jaunībā, likās ļoti nesvarīgi šai tiesas zālē pēc trīsdesmit gadiem.

Bet štata lieciniekam, liekas, milzīga problēma ir viņa viedoklis par apsūdzēto. Viņš ir augsti apmācīts speciālists, kas ārstē tūkstošiem psihisku slimnieku, bet, tikko nonācis tiesas zālē, viņš vairs nepazīst ārprātu. Viņa liecība jāvērtē no šī viedokļa.

Zvērinātie viņu uzmanīgi vēroja un klausījās katru vārdu. Džeiks nebija tiesas zāles sprediķotājs kā viņa pretinieks. Viņš runāja klusi, atklāti. Viņš izskatījās noguris, gandrīz nomocīts.

Lūsiens bija skaidrā un skatījās uz zvērinātajiem, atskaitot Sisko. Tā nebija viņa beigu uzruna, bet tā bija laba. Tā nāca no sirds.

Džeiks atvainojās par pieredzes trūkumu. Viņš nebija bijis ne tuvu tik daudzās prāvās kā Bakleja kungs. Un, ja viņš izlikās vēl mazliet zaļš un kļūdījās, lūdzu, atcerieties, ka tā nav Karla Lī Heilija vaina. Džeiks bija iesācējs pret piedzīvojušu pretinieku, kas tiesāja vairākas prāvas ik mēnesi. Džeiks kļūdījās ar Bāsu un kļūdījās arī citādi, un viņš lūdza zvērināto piedošanu.

Džeikam bija meita, un tas būs viņu vienīgais bērns. Viņa bija gandrīz piecus gadus veca, un viņa bija tēva pasaules centrā. Viņa bija kaut kas sevišķs, viņa bija maza meitene, un tēva pienākums bija viņu pasargāt. Vii)u starpā bija neizskaidrojamas saites. Un Džeiks runāja par mazām meitenēm.

Ari Karlam Lī ir meita. Viņas vārds ir Toņa. Viņš parādīja pirmajā nndā meiteni blakus mātei un brāļiem. Viņa ir skaista meitenīte, desmit gadus veca. Un viņai nevarēs būt bērni. Viņai nevarēs būt meita…"

"Iebilstu," Baklejs klusi teica

"Atbalstu," Nūss piebilda.

Džeiks šo sarunu neievēroja. Viņš runāja par izvarošanu vispār un atzina, kašis ir noziegums, kas pārspēj slepkavību. Slepkavības gadījumā sieviete ir mirusi un viņai nav jādzīvo, atceroties to, kas viņai nodarīts. Ģimenei ir jābūt gatavai sērot par slepkavības upuri, bet ne upurim pašam. Bet izvarošana ir daudz sliktāka. Tās upurei ir rūpes mūža garumā, nesaprašana, neatbildami jautājumi un sajūta, ka izvarotājs ir dzīvs, ka viņu var izlaist no cietuma vai viņš no tā var izbēgt.

Viņa to pārdzīvo ik solī, ik minūti, un tas sāp visu mūžu.

Bet varbūt visnežēlīgākais noziegums ir bērna izvarošana. Sievietei, ko izvaro, ir vismaz kaut kāda sajēga par to, kāpēc tas tā notika. Kāds dzīvnieks bija pilns dusmu, naida un vardarbības. Bet bērns7 Desmit gadus veca meitene? Iedomājieties, ka jūsesat viņas vecāki. Iedomājieties, kā jūs izskaidrotu viņai to, kāpēc viņu izvaroja. Iedomājieties, kā viņai izstāstīt, ka viņa nekad nevarēs dzemdēt bērnus."

"Iebilstu."

"Atbalstu," Nūss teica. "Zvērinātie pēdējo teikumu neievēros."

Džeiks nevilcinājās ne mirkli. "Un tad pieņem iet, ka jūsu desmitgadīgo meitu izvaro, bet tēvs ir Vjetnamas kara veterāns, kas labi pazīst M-16 un tādu sagādā, kamēr meita slimnīcā cīnās par savu dzīvību. Pieņemiet, ka izvarotāju sagūsta, un pēc piecām dienām jūs nonākat divu metru attālumā no viņa, kad viņš atstāj tiesas zāli. Ko jūs darītu?

Bakleja kungs jums izstāstīja, ko viņš darītu. Viņš nožēlotu to, kas noticis viņa meitai, tad pagrieztu otru vaigu, cerot, ka tieslietu sistēma darbosies. Viņš cerētu, ka izvarotāju nosodīs un nogādās uz Pārčmana cietumu un ka viņš no turienes nekad neizkļūs. Tā viņš rīkotos, un viņš būtu jāapbrīno par tik taisnīgu, līdzcietīgu un piedodošu dvēseli. Bet ko darītu loģisks tēvs?

Ko darītu Džeiks? Ja viņam būtu M-16? Iznīcinātu to kuņas bērnu.

Tas bija vienkārši. Un tas bija taisnīgi."

Džeiks iedzēra malku ūdens un mainīja taktiku. Sāpīgo seju aizstāja sašutums. "Tagad runāsim par Kobu un Vilardu. Viņi visu šo nelaimi sāka. Un tagad štats mēģina aizstāvēt viņu dzīvības. Kas pēc viņiem sēro? Tikai viņu mātes. Bērnu izvarotāji. Narkotiku pārdevēji. Vai sabiedrībai tiešām žēl šādu pilsoņu? Vai Forda apriņķis bez viņiem nav drošāks? Vai apriņķa bērni nebija daudz drošāki tāpēc, ka šie izvarotāji un narkotiku pārdevēji bija novākti? Visiem vecākiem būtu jājūtas drošākiem. Karlam Lī Hei lijām nāktos medaļa, bet pietiktu ar aplausiem. Viņš ir varonis, kā to teica Lūnijs. Sūtīsim viņu mājās pie viņa ģimenes!"

Tad Džeiks runāja par Lūniju. Viņam ir meita. Viņam ir tikai viena kāja; un arī par to jāpateicas Karlam Lī. Ja kādam vajadzēja būt sarūgtinātam un prasīt aci pret aci, tas bija Diveins Lūnijs. Un viņš teica, lai Kārlu Lī sūta mājās pie ģimenes.

Džeiks zvērinātos mudināja piedot tā, kā Lūnijs piedeva. Un darīt tā, kā Lūnijs ieteica.

Viņš kļuva klusāks un sacīja, ka drīz beigs. Viņš vēlējās, lai viņi padomā par vienu. Lai zvērinātie mēģina to saskatīt. Tad, kad viņa gulēja sasista, asiņaina, ar izplestām un pie koka piesietām kājām, viņa skatījās uz mežu. Pusnemaņā viņa redzēja halucinācijas, viņa mežā kaut ko redzēja. Kaut ko, kas pie viņas skrēja. Tas bija viņas tēvs, kas izmisis skrēja viņu glābt. Savos murgos viņa redzēja tēvu tad, kad viņš bija visvairāk vajadzīgs. Viņa sauca, bet viņš pazuda. Meitenei viņu atņēma.

Viņai tēvs ir vajadzīgs arī tagad, tikpat daudz kā toreiz. Lūdzu,

neatņemiet viņai tēvu! Viņa sēž pirmajā rindā un gaida tēvu atpakaļ mājās.

Laidiet viņu mājās pie viņa ģimenes!"

Tiesas zāle bija klusa, kad Džeiks apsēdās blakus savam klientam. Viņš paskatījās uz zvērinātajiem un redzēja, ka Vanda Vomaka noslauka asaru. Pirmo reizi divu dienu laikā viņā īedzirkstījās cerība.

Nūss savus zvērinātos palaida sešpadsmitos. Viņš tiem lika izvēlēt zvērināto priekšnieku vai priekšnieci. Un sākt strādāt. Viņš teica, ka viņi drīkst strādāt līdz sešiem vai septiņiem vakarā, un, ja viņiem tad nebūs gatavs lēmums, tiesas gaitu pārtrauks līdz pulksten deviņiem otrdienas rītā. Tikko viņi bija izgājuši, Nūss lika advokātiem palikt tiesas namā vai atstāt tālruņa numurus, kur viņus atrast.

Skatītāji palika savās vietās un klusi sarunājās. Kai lam Lī atļāva sēdēt pirmajā rindā pie ģimenes. Baklejs un Musgrovs gaidīja birojā pie Nūsa. Harijs Rekss, Lūsiens un Džeiks devās uz biroju, lai ieturētu šķidras vakariņas. Neviens negaidīja ātru lēmumu.

Peita kungs viņus ieslēdza zvērināto telpā un novietoja aizstājējus gaitenī. Bāriju Eikeru vienbalsīgi ievēlēja par priekšnieku. Viņš nolika zvērināto pamācības un pierādījumus uz galda. Viņi uztraukti sēdēja ap galdu.

"Mēs varētu mēģināt izpētīt, ko mēs par šo tieslietu domājam," Eikers teica. "Vai ir kādi iebildumi?"

Tādu nebija. Viņam bija divpadsmit vārdi.

"Balsojiet: vainīgs, nevainīgs vai neizšķirts. Jūs drīkstat ari nebalsot vispār."

"Rība Betsa."

"Neizšķirts."

"Bernīsa Tūle."

"Vainīgs."

"Karola Kormane."

"Vainīgs."

"Donna Lū Peka."

"Neizšķirts."

"Sjū Viljamsa."

"Nebalsoju."

"Džo Anna Geitsa."

"Vainīgs."

"Rita Meja Planka." "Vainīgs."

"Frānsisa Makgovena."

"Vainīgs."

"Vanda Vomaka."

"Neizšķirts."

"Jūla Della Jeita."

"Pašlaik neizšķirts. Es gribu par to runāt."

"To varēs. Klaids Sisko."

"Neizšķirts."

"Tas ir vienpadsmit. Es.esmu Berijs Eikers un es balsoju nevainīgs."

Viņš brīdi skaitīja un tad teica: "Mums ir pieci vainīgi, pieci neizšķirti, viens nebalso un viens nevainīgs. Izskatās, ka mums būs daudz darba."

Viņi izskatīja pierādījumus, fotogrāfijas, pirkstu nospiedumus un ballistikas ziņojumus. Astoņpadsmitos viņi paziņoja tiesnesim, ka nevar vienoties un ir ļoti izsalkuši. Viņš pārtrauca tiesu līdz pulksten deviņiem otrdienas rītā.

41.

Džeiks un Lūsiens stundām ilgi sēdēja uz lieveņa, maz runājot, skatoties, kā uznāk krēsla un sāk lidot odi. Karstums bija atgriezies. Gaiss bija karsts, un viņu krekli bija mitri. Sēlija bija piedāvājusi vakariņas. Lūsiens bija tā vietā izvēlējies viskiju. Ari Džeiks bija par nervozu, lai ēstu, bet Kūra alus jauki piepildīja vēderu. Kad bija pavisam tumšs, Nesbits izkāpa no mašīnas, iegāja mājā un iznāca ar divām burciņām auksta alus. Tas viss notika bez vārdiem.

Sēlija pabāza galvu pa durvīm un vēlreiz piedāvāja vakariņas. Abi atteicās.

"Džeik, man šodien zvanīja kāds, kam ir sakari ar Klaidu Sisko. Viņš grib divdesmit piecus tūkstošus par to, ka zvērinātie nevarēs vienoties par lēmumu un piecdesmit tūkstošus par nevainības pasludināšanu."

Džeiks sāka purināt galvu.

"Pirms jūs mani noraidāt, paklausieties. Viņš zina, ka viņš nevar garantēt nevainības pasludināšanu, bet viņš var garantēt, ka zvērinātie nevarēs vienoties. Vajadzīgs tikai viens zvērinātais, kas balso citādi nekā pārējie. Tas ir divdesmit pieci tūkstoši. Tā ir liela nauda, bet man tā ir. Es to samaksāšu, un jūs man dažu gadu laikā atdosiet. Vai neatdosiet, man tas nav svarīgi. Kā zināt, man nauda neko nenozīmē. Ja es būtu jūsu vietā, es to darītu uz vietas."

"Lūsien, jūs esat traks." "Protams, ka es esmu traks. Bet jus jau nu ari neesat pie pilna prāta. Prāvajūs dzen izmisumā. Bez ēdiena, klientiem, mājas. Daudz alkohola gan."

"Bet man vismaz ir ētika."

"Un man nav. Ne ētikas, ne morāles, ne līdzcietības. Bet es uzvarēju, draugs. Es uzvarēju daudz vairāk nekā citi šai apkārtnē. To jūs zināt."

"Tā ir korupcija, Lūsien."

"Un jūs domājat, ka Baklejs nav korumpēts? Lai šo prāvu uzvarētu, viņš ir ar mieru melot, krāpt, kukuļot un zagt. Viņu neiespaido cēli mērķi, ētika, morāle, viņš grib tikai uzvaru. Un te nu ir iespēja sasist viņu ar viņa paņēmieniem."

"Lūdzu, nedarīsim tā, Lūsien, lūdzu."

Vismaz stundu neviens neteica ne vārda. Pilsētā sāka nodzist gaismas. Nesbits mašīnā krāca. Sēlija iznesa vēl katram dzeramo un tad aizgāja gulēt.

"Šī ir prāvas grūtākā daļa," Lūsiens teica. "Gaidīt, kamēr divpadsmit parasti cilvēki mēģina šo lietu saprast."

"Jā, šī ir traka sistēma."

"Tā ir, bet tā parasti dod rezultātus. Zvērinātie izšķiras pareizi vismaz deviņdesmit procentos gadījumu."

"Es nejūtos laimīgs. Es gaidu brīnumu."

"Džeik, manu zēn, brīnums notiks rīt no rīta."

"Rīt?"

"Jā. Rīt agri no rīta."

"Vai jūs paskaidrotu?"

"Rīt pusdienas laikā ap tiesas namu joņos desmit tūkstoši niknu melno. Varbūt pat vairāk."

"Desmit tūkstoši? Kāpēc?"

"Lai kliegtu un dziedātu: "Atbrīvojiet Kārlu Lī!"Būtu skaļi, iebaidītu zvērinātos, sajauktu visu pilsētas kārtību. Te būs tik daudz melno, ka baltie sāks slēpties. Gubernatoram vajadzēs lielāku armiju.

"Un kā jūs to zināt?"

"Tāpēc, ka es to izplānoju, Džeik."

"Jūs?"

"Paklausieties, Džeik, kad es biju slavas augstumos, es pazinu katru melno sludinātāju piecpadsmit apriņķos. Es ar viņiem kopā lūdzu Dievu, soļoju viņu protesta parādēs, dziedāju viņiem līdzi. Viņi man sūtīja klientus, es viņiem naudu. Es biju vienīgais radikālais NAACP advokāts visā Misisipi. Es iesūdzēju desmit reizes vairāk firmu tiesā par rasu aizspriedumiem nekā visi Vašingtonas politiķi kopā. Tie bija mani

ļaudis. Es šovakar dažiem piezvanīju. Viņi sāks ierasties rit no rīta, un ap pusdienas laiku ap tiesas namu nebūs nevienas baltas sejas." "No kurienes viņi ieradīsies?"

"No visas Ziemeļmisisipi. Jūs jau zināt, ka melnajiem patīk maršēt un kliegt. Viņi jau tagad par to priecājas."

"Jūs esat dulls, Lūsien. Mans dullais draugs!" "Es uzvaru!"

163. istabā Berijs Eikers un Klaids Sisko beidza spēlēt kārtis un gatavojās iet gulēt. Eikers savāca dažas monētas un teica, ka viņš grib dzert. Sisko nebija izslāpis.

Eikers aizgāja garām sargam, kas gulēja gaiteņa stūrī. Tā kā šī mašīna bija samaitājusies, viņš uzgāja otrajā stāvā, iemeta savas monētas un pieliecās izņemt kokakolas burciņu.

No tumsas iznira divi stāvi. Viņi to nogrūda uz grīdas, iespēra un iegrūda stūri. Kamēr mazākais uzmanīja gaiteni, lielākais pārliecās Eikeram. "Jūs esat Berijs Eikers?"

"Jā, laidiet mani vaļā!" Eikers mēģināja izlauzties, bet lielais viņu turēja dzelžainās rokās un izvilka spožu nazi. Eikers nori- ma."Paklausieties," viņš teica čukstus. "Un paklausieties uzmanīgi. Mēs zinām, kajūs esat precējies un jūs dzīvojat Foresta bulvāri 1161. Un jums ir trīs bērni. Mēs zinām, kur viņi spēlējas un kur viņi iet skolā. Un jūsu sieva strādā bankā."

Eikers gandrīz noģība.

"Ja jūs to nigeri attaisnosiet, jūs to nožēlosiet. Jūsu ģimene to nožēlos. Tas varbūt ies gadiem, bet jūs to pamatīgi nožēlosiet."

Viņš palaida Eikeru vaļā un saķēra viņu aiz matiem. "Un ja jūs kaut zilbiparšito kādam stāstīsiet, jūs pazaudēsiet vienu no bērniem. Saprotat?"

Viņi pazuda. Eikers dziļi ieelpoja, parīvēja kaklu un pakausi. Viņš sēdēja tumsā, baidoties pakustēties.

42.

Simtiem mazu melno baznīcu ticīgie jau pirms saullēkta sanāca ar pilniem piknika groziem, ledus kastēm, saliekamajiem krēsliem un iekāpa autobusos. Viņi satika draugus un uztraukti runāja par prāvu. Viņi bija par to lasījuši un skatījušies ziņās, viņi bija Karla LI Heilija pusē, un nu viņi bija gatavi iet palīgā. Daudzi bija veci un nespēcīgi, bet bija ari veselas ģimenes ar bērniem un bērnu sētiņām. Kad autobusi bija pilni, viņi sasēdās mašīnās un devās uz Klantonu. Visi dziedāja un lūdza. Ce(ā viņi satika citus svētceļniekus, un drīz pa tumšajiem lielceļiem devās veseli melno plūdi.

Viņi iebrauca pilsētā un vienkārši pameta savus autobusus un mašīnas.

Resnais pulkvedis bija tikko pabeidzis ēst, kad viņš redzēja uzbrukuma sākumu. Barikādes turējās, un viņš pavēlēja visiem karavīriem ieņemt pozīcijas. Tas radīja jaunu satraukumu. Septiņos trīsdesmit viņš piezvanīja Ozijam un pastāstīja par invāziju. Ozijs ieradās uz vietas un satikaEigiju, kas teica, ka šī ir miermīlīga protesta demonstrācija. "Cik būs," Ozijs jautāja. "Tūkstoši," Eigijs lepni teica, "tūkstoši."

Melnie apmetās zem varenajiem ozoliem un maisījās pa tiesas nama priekšu, izpētot apstākļus. Viņi uzstādīja galdus, krēslus un sētiņas. Jā, viņi bija miermīlīgi, kamēr kāds sāka savu ATRBĪVOJIET KĀRLU LI! Viņi atvēra mutes un sāka kliegt. Vēl nebija astoņi.

Kāda melna Ziemeļmisisipi radio stacija jau no agra rīta raidīja saucienus pēc palīdzības. Klantonā nepieciešami melnie, un tā ir tikai stundas attālumā. Kādā pilsētiņā satikās simtiem mašīnu un devās uz dienvidiem. Katrs civiltiesību darbinieks un sludinātājs devās uz Klantonu.

Eigijs bija visur. Viņš lietoja skaļruni, lai pavēlētu šo un to. Viņš iekārtoja arvien klāt nākošās jaunās grupas. Viņš organizēja dučus sludinātāju. Un viņš Ozijam un pulkvedim apgalvoja, ka viss ir labākajā kārtībā.

Tā arī bija, kamēr nebija ieradušies klana demonstranti. Baltieapmetņi daudziem bija jaunums, un viņi reaģēja ļoti skaļi. Viņi gāja uz priekšu, kliedzot un ņirgājoties. Klanerustas tā pārbaidīja, ka viņi neko neteica. Ap viņiem izvietojās armijas vienības.

Astoņos trīsdesmit pa Klantonu vairs nevarēja pabraukt. Veikalnieki atstāja savas mašīnas pie pilsētas robežas un gāja uz centru kājām. Un vēl arvien no visām pusēm plūda melnie. Pilsētas galva stāvēja uz tiesas nama kāpnēm, lauzīdams rokas un lūdzot, lai Ozijs kaut ko dara. Ap viņu lēkāja tūkstoši melno, kliegdami vienā balsī. Ozijs apvaicājās pilsētas galvam, vai sākt tūliņ visus melnos apcietināt?

Nūss novietoja mašīnu benzīna stacijā un aizgāja uz tiesas namu kājām, milzīga melno bara ielenkts. Viņi tiesnesi noskatīja, bet neko neteica. Viņiem nelikās, ka viņš varētu būt cilvēks ar tādu autoritāti. Baklejs un Musgrovs novietoja mašīnu kādā Ādama ielas braucamceļā. Abi nolamājās un sāka iet uz tiesas namu. Viņi ievēroja drupu kaudzi, kas kādreiz bijusi Džeika māja, bet neapstājās, lai paskatītos, jo viņi bija pārāk aizņemti lādoties. Ar štata policijas patruļmašīnām pa priekšu zvērināto autobuss nonāca pie tiesas nama divdesmit minūtes pāri deviņiem. Cauri tumša jiem logiem četrpadsmit pasažieri neticīgi skatījās uz karnevālu ap tiesas namu.

Peita kungs paziņoja, ka sākas tiesa. Nūss apsveica zvērinātos. Viņš atvainojās par troksni ārpusē, bet tur tiesa nevarēja nekā darīt. Ja nekas nebija noticis, viņi varēja turpināt.

"Ļoti labi. Jūs varat iet uz zvērināto telpu, un satiksimies tieši pirms divpadsmitiem."

Zvērinātie aizgāja uz savu telpu. Heilija bērni ar savu tēvu sēdēja pie aizstāvības galda. Džeiks atgriezās birojā. Skatītāji tagad bija galvenokārt melnie, un tie sāka klusi sarunāties.

Priekšsēdis Eikers sēdēja galda galā. Viņš domāja par simtiem vai pat tūkstošiem šī apriņķa iedzīvotāju, kas te bija gadu gaitā sēdējuši, lai atrastu taisnību. Visu lepnumu par strādāšanu zvērinātajos viņam bija izdzēsis vakarvakars. Viņš pārdomāja, cik bija tādu, kam draudēja ar nāvi. Viens otrs, viņš domāja.

Pārējie ielēja kafiju un apsēdās ap galdu. Klaidam Sisko šī telpa bija pilna patīkamu atmiņu. Reiz jau viņš te par taisnīgu lēmumu bija dabūjis krietnu samaksu. Varbūt šoreiz varēs to pašu? Viņa starpnieks nebija manīts.

"Kā mēs gribam to darīt?" viņš prasīja.

Rita Meja Planka izskatījās īpaši nepiedodoša. Viņa bija rupja bāba, kas dzīvoja riteņmājā bez vīra, ar diviem dēliem, kuri abi bija krimināļi. Un abi ienīda Kārlu Lī Heiliju. Bija dažas lietas, ko viņa gribēja pastāstīt, un viņa ievilka gaisu plaušās. Likās, ka Ritas Mejas lielās krūtis pārplēsīs blūzi.

"Es šo to gribu teikt," viņa paziņoja Eikeram.

"Lieliski. Sāksim arjums.Plankasjaunkundze, un turpināsim virzienā ap galdu."

"Es pirmajā balsošanā teicu, ka viņš ir vainīgs, unestoturpināšudarīt. Es nesaprotu, kā kāds var uzskatīt, ka viņš ir nevainīgs, un es bez tam gribu zināt, kā kāds vispār varētu balsot par nigeri."

"To vārdu, lūdzu, nelietot," kliedza Vanda Vomaka.

"Es sacīšu "nigeris", ja es gribēšu teikt "nigeris", un tur, pie velna, neviens neko nevar darīt," atbildēja Rita Meja.

"Tas mani apvaino," sūdzējās Vanda Vomaka.

"Nigeris, nigeris, nigeris, nigeris, nigeris, nigeris, nigeris," Rita Meja kliedza pāri galdam.

"Nu gan aiziet," nopūtās Klaids Sisko.

"Pasargi, Dievs," teica priekšsēdētājs. "Būsim godīgi. Plankas jaunkundz. Mēs visi šo vārdu reizēm lietojam un dažreiz pat par daudz. Bet man liekas, ka mēs varētu šais sarunās to nelietot. Mums ir diezgan citu rūpju. Vai mēs varam vienoties to vārdu nelietot?"

Visi, atskaitot Ritu Meju, pamāja.

Sjū Viljemsa izšķīrās runāt. Viņa bija labi ģērbusies, glīta, ap četrdesmit. Viņa strādāja apriņķa sabiedriskās aprūpes daļā. "Es vakar atteicos balsot. Bet Heilija kungam simpatizēju. Man ir meita, un, ja viņu kāds izvarotu, tas ļoti iespaidotu manu garīgo līdzsvaru. Es varu saprast, ka vecāki tādā situācijā var salūzt, un man neliekas, ka no mūsu puses ir godīgi viņu tiesāt tā, it kā viņš būtu bijis pilnīgi normāls."

"Vai viņš atbilstu terminam legāli nenormāls?"

"Es nezinu. Bet viņš nevarēja būt pilnīgi stabils."

"Vai tad jūs ticat tam idiota ārstam, kas par viņu liecināja?" ņirdza Rita Meja.

"Jā. Viņam varēja ticēt vismaz tikpat daudz kā štata ārstam."

"Man patika tie zābaki," Klaids Sisko mēģināja jokot.

"Bet viņš ir tiesāts, un viņš par to mēģināja melot," teica Rita Meja. "Viņam ne vārda nevar ticēt."

Klaids atkal mēģināja jokot. "Jā, viņam bija sekss ar meiteni, kas jaunāka par astoņpadsmit. Tad jau lielāko daļu no tiesas zāles vajadzētu apcietināt." Atkal neviens pat nepasmaidīja. Klaids nolēma vienu laiku nerunāt.

"Bez tam viņš to meiteni vēlāk apprecēja," teica Donna Lū Peka, kas vēl nebija izšķīrusies.

Tā viņi pēc kārtas runāja, jautāja un strīdējās. Tie, kas domāja, ka Karls Lī ir vainīgs, rūpīgi mēģināja to iestāstīt tiem, kuri nebija par to pārliecināti. Sadalījums kļuva skaidrāks. Lielākā daļa no tiem, kas nebija izšķīrušies, sāka svērties uz vainīgs pusi. Karla LI rūpīgais plānošanas darbs, M-16 sagādāšana, puišu izvešanas vietas un laika zināšana, tas viss rādīja iepriekšēju nodomu. Ja viņš tos būtu notvēris izvarošanas laikā un uz vietas nogalinājis, tad viņš būtu nevainīgs. Bet sešu dienu plānošana nelikās nenormāla cilvēka darbs.

Vanda Vomaka, Sjū Viljemsa un Klaids Sisko virzījās uz attaisnošanu, pārējie uz notiesāšanu. Berijs Eikers bija manāmi nerunīgs.

Eigijs atritināja četrus metrus garu zili baltu plakātu, kas sauca: ATBRĪVOJIET KĀRLU Lī! Mācītāji sastājās rindās pa piecpadsmit un melnie tūkstoši sakārtojās aiz viņiem. Viņi stāvēja Džeksona ielas vidū pretim tiesas namam, un Eigijs izkliedza norādījumus. Parāde sākās.

Viss barskliedzaATBRĪVOJrET KĀRLU LI! ATBRĪVOJIET KARLIJ Lī! tā, ka logi trīcēja. Viņi pagriezās pa Kafeja ielu un atkal uzdienvidiem, aD tiesas namu. Ejot apkārt laukumam, pūlis kļuva lielāks un skaļāks.

Jūtot draudus, veikalnieki aizslēdza durvis un devās mājās. Viņi pārskatīja savas apdrošināšanas polises, lai redzētu, vai tās maksā nemieru gadījumā. Jaunie karavīri pilnīgi pazuda melnajā masā. Pulkvedis nosvīdis un elsdams pavēlēja saviem vīriem aplenkt tiesas namu un stāvēt varonīgi. Kamēr Eigijs un parāde pagriezās pa Vašingtona ielu, Ozijs runāja ar nedaudzajiem klaneriem un ļoti diplomātiski tos pārliecināja, ka viņu drošību vairs nevar garantēt. Viņš atzina viņu tiesības demonstrēt, bet ieteica pazust, kamēr vēl var. Viņi īsi apspriedās un nozuda.

Kad milzīgais plakāts bija zem viņu loga, visi divpadsmit zvērinātie pieskrēja skatīties. Troksnis lika logiem trīcēt. Zvērinātie neticīgi skatījās uz milzīgo pūli, kas aizpildīja ielu un sniedzās tālu ap stūri. Dažādi mājās pagatavoti plakāti arī prasīja viņu cilvēka atbrīvošanu.

"Es nezināju, ka Forda apriņķī ir tik daudz nigeru," teica Rita Meja. Tai brīdī visi vienpadsmit bija domājuši to paSu.

Nūss un Peita kungs skatījās un klausījās no sava biroja otrā stāva loga. Viņa godība nebija laimīgs. Viņu rūpēja viņa zvērinātie. "Es nesaprotu, kā viņi kaut ko var pārrunāt, kamēr te tas viss notiek."

"To kāds ir lieliski izplānojis, vai ne, tiesneša kungs?" teica Peita kungs.

"Tā ir."

"Es nezināju, ka mūsu apriņķī ir tik daudz melno."

Pagāja divdesmit minūtes, kamēr Peita kungs un Džina Gilespija atrada advokātus un nomierināja tiesas zāli. Kad iestājās klusums, zvērinātie ienāca savā nodalījumā. Neviens nesmaidīja.

Nūss atklepojās. "Dāmas un kungi, laiks pusdienām. Es pieņemu, ka zvērinātajiem nav daudz sakāmā?"

Berijs Eikers papurināja galvu.

"Tā man likās. Iesim pusdienās līdz vieniem trīsdesmit. Es saprotu, ka jūs nedrīkstat atstāt tiesas namu, bet es gribu, lai jūs, pusdienas ēdot, par šo prāvu nerunātu nemaz. Es atvainojos par to troksni tur ārā, bet, godīgi sakot, neviens nekā nevar darīt."

Birojā Baklejs sāka trakot. "Tas ir ārprāts, tiesneša kungs. Nav nekādu iespēju zvērinātajiem šai troksni strādāt. Tas ir tīšs mēģinājums iebaidīt zvērinātos."

"Man tas nepatīk."

"To kāds izplānojis! To dara tīšām!" kliedza Baklejs.

"Labi neizskatās."

"Es esmu gatavs pieprasīt prāvu neturpināt."

"Es tam nepiekritīšu. Ko jūs sakāt, Džeik?"

"Atbrīvojiet Kārlu Lī," Džeiks smaidīja.

"Vai, cik jocīgi," Baklejs rūca. "Jūs droši vien šo demonstrāciju plānojāt."

"Nē. Ja jūs atceraties, Bakleja kungs, es atkārtoti prasīju prāvu pārcelt. Es teicu, ka prāvu nevajadzētu atstāt šai tiesas namā. Jūs, Bakleja kungs, to te gribējāt, un jūs, tiesneša kungs, to te paturējāt. Jums nevajadzētu sūdzēties."

Šī situācija iepriecināja Džeiku. Baklejs skatījās pa logu. "Paskatieties! Mežonīgi nigeri. Būs desmit tūkstoši."

Pusdienas laikā desmit tūkstoši pieauga līdz piecpadsmit tūkstošiem. Mašīnas, kas bija braukušas simtiem kilometru, pat ar Tenesijas numuriem, novietoja uz lielceļiem āipus pilsētas. Cilvēki soļoja karstajā saulē piecus sešus kilometrus, lai piedalītos svētkos. Eigijs aizgāja pusdienās, un laukums noklusa.

Melnie bija ļoti mierīgi. Viņi cits ar citu dalījās pārtikā un dzeramajos. Viņi meklēja ēnu, bet tās nebija diezgan. Viņi pārpildīja tiesas namu, meklējot aukstu ūdeni un tualetes. Milzīgi pūļi staigāja, skatoties aizslēgtajos veikalos. Baidoties nemieru, Kafijas nams un Tējnīca pusdienas laikā slēdza durvis. Bet pie Kloda bija pusotra kvartāla garas rindas.

Džeiks, Harijs Rekss un Lūsiens sēdēja uz balkona, priecādamies par cirku ap laukumu. Krūka ar svaigu margaritu stāvēja starp viņiem un lēnām pazuda. Reizēm viņi piedalījās, saucot "Atbrīvojiet Kārlu Lī," un dziedāja līdzi "Mēs uzveiksim". Izņemot Lūsienu, neviens nezināja vārdus. Lūsiens tos bija iemācījies savās sešdesmito gadu slavas dienās un uzskatīja, ka viņš ir vienīgais baltais Misisipi, kas zina visus pantiņus. Toreiz viņš pat bija iestājies melno baznīcā un — kā viņš starp malkiem izstāstīja — tāpēc, ka viņa draudze bija nobalsojusi neielaist baznīcā melnos. Viņš šo draudzi atstāja pēc pirmās trīs stundu svētrunas, kad viņam bija neciešami sākusi sāpēt mugura. Viņš pēc tam teica, ka balto ķermeņiem tāda veida lūgšanas neder. Bet viņš šo draudzi vēl arvien atbalstīja ar ziedojumiem.

Reizēm kāda televīzijas komanda pienāca pie balkona un pasvieda uz augšu kadu jautājumu. Džeiks izlikās, ka nedzird, un kliedza: "Atbrīvojiet Kārlu Lī!"

Tieši pusdivos Eigijs paņēma savu mikrofonu, atritināja milzīgo plakātu un sāka iet ap laukumu. Viņš sāka ar korāli, dziedāja to tieši mikrofonā un gāja ap laukumu. Katrs gājiena riņķis pievilka vairāk cilvēku un kļuva skaļāks.

Kad Rība Beta pārgāja nevainīgo komandā, zvērināto telpa uz piecpadsmit minūtēm apklusa. Ja kāds viņu izvarotu, viņa paskaidroja, viņa nogrieztu tam galvu, ja vien varētu. Tagad bija pieci pret pieci ar diviem, kas nevarēja izšķirties, un viss izskatījās bezcerīgi. Priekšnieks bija viens noštem diviem. Nabaga vecāJūla Della Jeita laikam piesliesies vairākumam, ja tāds būs. Skatoties pa logu, viņa bija sākusi raudāt, un Klaids Sisko bija viņu aizvedis uz viņas vietu. Viņa gribēja iet mājās. Te Jūla jutās kā cietumniece.

Parāde ar saviem saucieniem bija sākusi iespaidot zvērinātos. Kad nāca garām mikrofons, zvērinātie sāka lēnām nojukt. Eikers lūdza klusumu, kamēr troksnis attālinājās. Bet tas nekad pilnīgi nenoklusa. Karola Kormane bija pirmā, kam ienāca prātā viņu drošība. Pirmo reizi nedēļas laikā klusais motelis izlikās ārkārtīgi patīkams.

Trīs stundas bļaušanas bez atpūtas zvērinātajiem bija sabeigušas pēdējās nervu atliekas. Priekšnieks ieteica pārrunāt viņu ģimenes lietas līdz pieciem.

Bernīse Tūļa, kas nebija pārliecināta par Heilija vainu, beidzot teica to, ko vairāki bija domājuši. "Kāpēc mēs vienkārši nesakām tiesnesim, ka mēs nevaram vienoties?"

"Tad viņam būs jāizziņo, ka prāvu nevar pabeigt," teica Džo Anna Geita.

"Jā," teica priekšnieks. "Un tad prāva atsāksies pēc vairākiem mēnešiem. Kā būtu, ja mēs pārtrauktu un izlemšanu atsāktu rītdien?"

Tam visi piekrita. Viņiem negribējās uzdot. Jūla Della klusi raudāja.

Pulksten četros Karls Lī un bērni aizgāja līdz vienam no augstajiem logiem, kas bija abās zāles pusēs. Viņš ievēroja nelielu kloķi. Viņš to pagrieza, un logi atvērās uz nelielu balkoniņu. Karls Lī pamāja šerifa vīram, kas viņu pavadīja, paņēma Toņu rokās un izgāja uz balkoniņa.

Viņu pamanīja. Melnie sāka saukt viņu vārdā un drāzās uz balkoniņu.

Eigijs mainīja savas parādes virzienu un zem balkona izveidojās milzīgs melnas cilvēces vilnis un spiedās tuvāk, lai redzētu savu varoni.

"Atbrīvojiet Kārlu Lī!"

"Atbrīvojiet Kārlu Lī!"

"Atbrīvojiet Kārlu Lī!"

Viņš pamāja saviem atbalstītājiem tur lejā. Viņš noskūpstīja meitu un sapurināja dēlus un teica, lai viņi māj.

Džeiks un viņa jautrais bars izmantoja šo brīdi, lai pārietu pāri ielai uz tiesas namu. Džīna Gilespija bija zvanījusi. Nūss vēlējās advokātus birojā. Nūsu šī lieta sāka kaitināt. Baklejs bija sarkani violetā krāsā un kliedza.

"Es pieprasu nepabeigtu prāvu! Es pieprasu nepabeigtu prāvu!" viņš kliedza Nūsam tai brīdī, kad ienāca Džeiks.

"Jūs nepieprasiet nepabeigtu prāvu, gubernator. Jūs iesniedziet lūgumu," Džeiks teica ar stīvu mēli.

"Ejiet jūs pie velna, Brigans, jūs šos nemieru sarīkojāt. Tie tur ārā ir jūsu nigeri!"

"Kur ir protokoliste? Es šos izteicienus gribu protokolēt!" Džeiks uztraucās.

"Kungi, kungi," Nūss pārmeta, "lūdzu, uzvedieties kā profesionāļi."

"Tiesneša kungs, štats lūdz jūs deklarēt nepabeigtu prāvu!" Baklejs teica puslīdz profesionāli.

"Noraidu."

"Labi. Tad štats lūdz jūs atļaut zvērinātajiem pārrunāt prāvu kaut kur citur."

"A, tā nu gan ir interesanta doma."

"Es nesaprotu, kāpēc viņi nevarētu savas lietas pārrunāt motelī, kur ir kluss. Tur ir kluss, un maz cilvēku zina, kur tas ir."

"Džeik?" Nūss prasīja.

"Nē, tā nevarēs. Nav nekāda likumā pamatota statūta, kas jums dotu tādas tiesības." Džeiks no kabatas izvilka salocītus papīrus un uzsvieda uz galda. "Štats pret Dubosu, 1963. gada tieslietā no Linvudas apriņķa. Lindvudas apriņķa tiesas namā samaitājās dzesinātājs. Tiesnesis atļāva zvērinātajiem apspriesties vietējā bibliotēkā. Aizstāvība iebilda. Zvērinātie notiesāja. Apelācijā Augstākajā tiesā teica, ka tiesnesis ir pārkāpis savas tiesības. Tiesa tālāk teica, ka zvērinātajiem ir jāapspriežas tai tiesas namā, kur notiek prāva."

Nūss apskatīja tieslietu un iedeva to Musgrovam.

"Sagatavojiet tiesas namu," Nūss pavēlēja Peita kungam.

Neskaitot reportierus, tiesas zāle bija pilnīgi melna. Zvērinātie izskatījās pārguruši.

"Es pieņemu, ka jūs neesat vienojušies."

"Nē, ser," atbildēja priekšnieks.

"Ļaujiet jums vaicāt. Nepieminot nekādu skaitlisku sadalījumu, vai jūs esat sasnieguši vietu, kur tālāk vairs nevar tikt?"

"Mēs to pārrunājām. Mēs gribētu atgriezties motelī, labi izgulēties un mēģināt atkal. Mēs neesam gatavi uzdot."

"Ir patīkami to dzirdēt. Es atvainojos par troksni, bet tur es nekā nevaru darīt. Jums tomēr viss būs jāizdara. Vai vēl kas?"

"Nē, ser."

"Labi. Mēs pārtrauksim līdz rītdienai pulksten deviņiem."

Karls Lī sagrāba Džeika plecu. "Ko tas viss nozīmē?"

"Tas nozīmē, ka viņi nevar izšķirties. Tas var būt seši pret seši, vienpadsmit pret viens jums par sliktu, vienpadsmit pret viens jums par labu. Nav ko uztraukties."

Tajā pašā laikā Berijs Eikers sameklēja Peita kungu. Viņš izvilka no kabatas salocītu zīmīti. "Vai jūs varētu nogādāt šo manai sievai? Tālruņa numurs ir 881-0774."

"Protams," teica Peita kungs.

Zīmītē bija rakstīts:

"Luann!

Savāc bērnus un brauc pie savas mātes. Par to nevienam nestāsti. Paliec tur, kamēr es būšu mājās. Dari, kā es saku, jo stāvoklis ir bīstams.

Berijs."

TimsNanlejs, Ševrolē firmas mehāniķis, kādreizējais Džeika Brigansa klients un Kafijas nama pastāvīgais apmeklētājs, sēdēja uz dīvāna meža būdiņā un dzēra alu. Viņš klausījās, kā viņa klana brāļi lēnām piedzeras un lād nigerus. Viņš darīja to pašu. Nu jau otru vakaru klaneri par kaut ko apspriedās, un viņš turēja ausis vaļā.

Viņš piecēlās, lai paņemtu vēl vienu alus kanniņu. Pēkšņi trīs no viņa biedriem pielēca kājās, piespieda viņu pie sienas un sāka sist un spert. Viņu pamatīgi piekāva, sasēja, aizsēja muti un izvilka ārā. Viņi Nanleju pārvilka pāri grants ceļam, kur jau bija gatavs krusts. Kad krusts bija aizdedzināts, viņi Nanleju noģērba un piesēja pie staba. Tad viņu sita ar pātagu, kamēr viņš noģība.

Divi duči klana biedru klusās šausmās skatījās, kā stabu un ļengano ķermeni aplej ar petroleju. Pūķis, kasbija lietojis pātagu, stāvēja Nanlejam

blakus un ilgi uz viņu skatījās. Tad viņš pasludināja nāves spriedumu un uzsvieda ķermenim aizdedzinātu sērkociņu. Mikīpelīte bija apklusināta.

Viņi salocīja savus tērpus un brauca mājās. Vairums, lai nekad neatgrieztos.

43.

Trešdiena. Džeiks pirmo reizi vairāku nedēļu laikā bija nogulējis astoņas stundas. Viņš bija aizmidzis savā birojā uz dīvāna un piecos no rīta viņu pamodināja armija, kas sagatavojās grūtai dienai. Viņš bija atpūties, bet viņa galva dunēja no domas, ka šodien viss droši vien atrisināsies. Viņš iegāja dušā, noskuvās un atplēsa jaunu paciņu veļas. Tad viņš apģērbās Stena Atkavadža labākajā uzvalkā, kas bija pāris centimetrus par īsu un vaļīgs, bet, ņemot vērā apstākļus, labs diezgan. Viņš iedomājās par drupām Ādama ielā, Kārlu, un viņa vēderā sagriezās.

Dabūjis laikrakstus, viņš tos ātri pāršķirstīja. Visu laikrakstu pirmajā lappusē bija Karla Lī un Toņas attēls, kā viņš no balkona māj savam milzīgajam atbalstītāju pūlim. Par Džeika māju nebija ne vārda. Tas viņu atviegloja, un viņš konstatēja, ka ir ārkārtīgi izsalcis.

Della viņu apkampa kā ilgi pazudušu bērnu. Viņa nosēja priekšautu un apsēdās Džeikam blakus. Kad pastāvīgie viesi sāka ierasties, tie piestāja un uzsita viņam pa muguru. Cik labi, ka viņš bija savā brokastu vietā. Viņiem bija Džeika pietrūcis, un viņi visi bija Džeika pusē. Della sacīja, ka viņš izskatās vājš, un atnesa viņam vai visu, kas bija ēdienu kartē.

"Hei, Džeik, vai melnie būs atpakaļ?" prasīja Bērts Vests.

"Droši vien," viņš atbildēja un iebāza mutē kaudzi pankūku.

"Es dzirdēju, ka viņi paredz te atvest vēl vairāk nekā vakar," teica Andijs Reniks. "Katra nigeru radio stacija Ziemeļmisisipi uzaicina klausītājus doties uz Klantonu."

Lieliski, domāja Džeiks. Viņš iejauca olu kultenī aso mērci.

"Vai zvērinātie to kliegšanu dzird?" prasīja Bērts.

"Protams," Džeiks atbildēja. "Viņi jau nav kurli."

"Tam vajadzētu viņus nobaidīt."

Džeiks tā ļoti cerēja.

"Kā iet ģimenei?" Della klusu vaicāja.

"Laikam labi. Es ar Kārlu katru dienu runāju."

"Vai viņai bail?"

"Viņa dzīvo vienās Šausmās par mani."

"Vai viņi ir padarījuši vel kaut ko?"

"Neko kopš svētdienas rīta."

"Vai Karla zina?"

Džeiks norija kumosu un pakratīja galvu.

"Es jau domāju, ka ne. Ak jūs, nabaga cilvēk!"

"Gan jau būs labi. Ko te runā?" •■•

"Mēs vakar aizslēdzām restorānu pusdienas laikā, baidoties no nemieriem. Var gadīties, ka mēs tā darīsim arī šodien. Kas notiks, ja viņu notiesās?"

"Tas varētu radīt eksploziju."

Viņš palika restorānā veselu stundu un atbildēja uz jautājumiem. Tad ieradās svešinieki, un Džeiks atvainojās un devās uz biroju. Tā kā nebija cita darāmā kā gaidīšana, Džeiks sēdēja balkonā un dzēra kafiju. Viņš skatījās, kā karavīri rīkojas, un atcerējās mazo, kluso dienvidu tieslietu biroju, kurbijasekretāre, klienti, normālas prāvas, apmeklējumi cietumā. Arī citas normālas parādības, kā māja, ģimene, baznīca svētdienas rītos. Viņam slava nebija paredzēta un nepiestāvēja.

Pirmais baznīcas autobuss piebrauca septiņos trīsdesmit, un karavīri toapturēja. Durvis atvērās, un liels bars melno ar saliekamajiem krēsliem un piknika groziem devās uz tiesas namu. Veselu stundu Džeiks pūta gaisā cigāra dūmus un ar lielu patiku skatījās, kā laukums pārpildās ar ļoti skaļiem, bet rāmiem cilvēkiem. Klāt bija arī visi mācītāji, kas novietoja jaunatnācējus un teica Ozijam un pulkvedim, ka viņi ir pavisam mierīgi cilvēki. Pulkvedis bija nervozs. Pulksten deviņos ari visas ielas bija pilnas demonstrantu. Kāds ieraudzīja zvērināto autobusu. "Te viņi ir!" Eigijs kliedza mikrofonā. Pūlis spiedās uz Džeksona un Kvincija ielu stūriem, kur karavīri, štata policija un Ozija vīri veidoja dzīvu kordonu ap autobusu un ar to kopā devās uz tiesās namu.

Jūla Della Jeita skaļi raudāja, un Klaids Sisko turēja viņas roku. Visi pārējie bailīgi skatījās uz neticamo pūli, kam autobuss lēnām kustējās cauri. Smagi apbruņoti karavīri bija izveidojuši dzīvu gaiteni, pa kuru zvērinātajiem iekļūt tiesas namā. Ozijs iekāpa autobusā. Cauri rēkšanai viņš teica, ka viss ir kārtībā: "Sekojiet man un dariet to labi ātri!"

Peita kungs aizslēdza durvis, un zvērinātie sapulcējās ap kafijas automātu. Jūla Della sēdēja viena pati un klusi raudāja, saraujoties katru reizi, kad no lejas dārdēja "Atbrīvojiet Kārlu Lī!"

"Man nav svarīgi, ko mēs darām," viņa vaidēja. "Nav svarīgi, jo es vairs ilgi nevarēšu izturēt. Es neesmu bijusi kopā ar savu ģimeni veselas astoņas dienas, un nu šis ārprāts. Es pagājušo nakti nevarēju gulēt." Viņa sāka raudāt skaļāk. "Man liekas, ka es esmu tuvu nervu sabrukumam. Dosimies mājās!"

Klaids iedeva viņai papīra mutautiņu un paijāja plecu.

Džo Anna Geita, kas nebija pārliecināta par Heilija vainu, ari bija gatava sabrukt. "Arī es pagājušo nakti negulēju. Es vairs veselu dienu neizturēšu, un es gribu braukt mājās pie bērniem."

Berijs Eikers stāvēja pie loga un domāja par trakošanu, ko izraisītu notiesāšana. Viņš uzskatīja, ka pilsētas centrā nepaliktu nevienas mājas, ari tiesas nama ne. Un viņš ļoti šaubijās, vai kāds varētu pasargāt zvērinātos, ja tie paziņotu, ka viņu varonis ir vainīgs. Viņi netiktu līdz autobusam. Vismaz labi, ka sieva un bērni ir tālajā Arkanzasas štatā.

"Es jūtos kā ķīlniece," teica Bernīsa Tūļa, stingri pārliecināta par tiesājamā vainu. "Šis pūlis iebruks tiesas namā tai sekundē, kad mēs teiksim "vainīgs". Tā ir iebaidīšana."

Klaids viņai iedeva veselu kastīti papīra mutautiņu.

"Man ir pilnīgi nesvarīgi, ko mēs darām," gaudoja izmisusi Jūla Della. "Notiesāsim viņu, atbrīvosim viņu, bet brauksim mājās!"

Vanda Vomaka piecēlās un nervozi nokrekšķinājās. Viņa lūdza uzmanību. "Man ir ieteikums," viņa lēni teica, "kas varētu šo lietu atrisināt."

Raudāšana apstājās, un Berijs Eikers apsēdās. Visi uzmanīgi klausījās.

"Ari es naktī nevarēju gulēt, un es gribu, lai jūs par to padomājiet. Tas var būt sāpīgi. Tas var jums katram likt ieskatīties sevī un atrast, ko saka dvēsele. Un, ja katrs no jums būs godīgs pret sevi, mēs šo lietu varam nokārtot līdz pusdienas laikam."

Vienīgās skaņas nāca no ielas.

"Acumirklī mēs esam bezcerīgā situācijā, jo mēs esam sadalījušies vienlīdzīgi. Mēs varētu to pastāstīt tiesnesim Nūsam. Viņš izziņotu, ka prāvu nevar nobeigt, un mēs varētu braukt mājās. Tad pēc pāris mēnešiem viss sāksies atkal. Tepat, šai pašā tiesas namā, ar to pašu tiesnesi, advokātiem, bet citiem zvērinātajiem. Arī tie zvērinātie būs mūsu apriņķa iedzīvotāji, mūsu draugi, varbūt radi, un arī viņiem būs jāizšķiras par tām pašām liecībām un pierādījumiem kā mums. Un viņi nebūs par mums gudrāki.

Tagad ir pienācis laiks izšķirt šo prāvu. Mēs nedrīkstam izvairīties no pienākuma un to uzgrūst nākamajiem zvērinātajiem. Vai mēs par to varam vienoties?"

Visi klusībā piekrita.

"Labi. Tagad darīsim tā! Lūdzu, pasapņojiet kopā ar mani. Izmantojiet

jusu izteles spējas. Aizveriet acis un klausieties tikai manos vārdos." Viņi visi paklausīgi aizvēra acis. Šai bridī bija vērts izmēģināt visu ko

Džeiks gulēja uz dīvāna un klausījās, kā Lūsiens apraksta savu lielisko tēvu un vectēvu un vareno tieslietu firmu, ko viņi uzbūvēja. Un par visiem cilvēkiem, ko viņi apzaga un aplaupīja.

"Mana nauda nāk no vairākām laupītāju paaudzēm," viņš kliedza. "Viņi zaga, ko varēja."

Harijs Rekss alkatīgi smējās. Džeiks šo stāstu bija jau dzirdējis, bet tas katru reizi bija citāds un vienmēr jocīgs.

"Un kā ir ar Eteles atpalikušo dēlu?"

"Lūdzu, nerunājiet tā par manu brāli," Lūsiens iebilda. "Viņš varētu būt ģimenes visgudrākais. Protams, ka viņš ir mans pusbrālis. Tēvs Eteli pieņēma darbā, kad viņai bija septiņpadsmit, un neticamā kārtā viņa toreiz izskatījās labi. Etele Tvitija bija Forda apriņķa skaistule. Mans tēvs nevarēja noturēt savas rokas mierā. Bēdīgi, bet patiesi."

"Tas ir pretīgi," noskurinājās Džeiks.

"Viņai bija vairāki bērni, un divi izskatījās uz mata pēc manis. Toreiz man par to bija kauns."

"Un kā bija ar jūsu māti?"

"Viņa bija viena no tām cēlajām dienvidu dāmām, kam svarīgas bija tikai ģimenes ar vēsturi un stāvokli. Tā kā te tādu nav, viņa pavadīja daudz laika Memfisā, draudzējoties ar kokvilnas miljonāriem. Es pavadīju labu daļu savas bērnības Pībodija viesnīcā, ar stīvu apkaklīti, sarkanu tauriņu un mēģinot neizgāzties bagātnieku bērnu priekšā. Es tos rūgti ienīdu, un man nepatika arī mana māte. Viņa par Eteli zināja un ieteica manam tēvam būt uzmanīgam un nedarīt ģimenei kaunu. Viņš bija ļoti uzmanīgs, un es dabūju brāli, kas ir idiots."

"Kad viņa nomira?"

"Sešus mēnešus pirms tam, kad mans tēvs nositās lidmašīnas avārijā

"No kā viņa nomira?"

"Sifilisa, ko viņa saķēra no jaunā dārznieka."

"Lūsien!"

"No vēža. Tas viņu mocīja trīs gadus, bet viņa bija cienīga līdz pašām beigām."

"Un kā jūs nojukāt?" prasīja Džeiks.

"Tas sākās pirmajā klasē. Manam tēvocim bija liela plantācija dienvidos no pilsētas, un es tur pavadīju daudz laika. Mans tēvs bija aizņemts ar savu praksi, māte ar tējas pēcpusdienām. Plantācijā dzīvoja

vairākas melno ģimenes, un visi mani draugi bija melnie. Mani uzaudzināja melnie kalpotāji. Mans labākais draugs bija Vilijs Rejs Vilbanks. Bez jokiem. Mans vecvectēvs bija nopircis viņa vecvectēvu. Kad vergus atbrīvoja, daudzi no viņiem pieņēma savu kungu uzvārdus. Ko lai viņi būtu citu darījuši? Un tāpēc te ir tik daudz melnu Vilbanku. Mums savā laikā piederēja gandrīz visi Forda apriņķa vergi, un vairums saucās Vilbanki."

"Un daļa ir jūsu radi," teica Džeiks.

"Ja padomā par manu senču vīrišķību, viņi visi ir mani radi."

Zvanīja tālrunis. Viņi visi sastinga, un Džeiks dziļi ievilka elpu. Harijs Rekss paķēra klausuli un to atkal nolika. "Nepareizs numurs," viņš paziņoja.

Viņi cits uz citu paskatījās un pasmaidīja.

"Tātad. Kad bija laiks skolai, Vilijs Rejs un citi melnie bērni iekāpa autobusā, lai brauktu uz melno skolu. Es iekāpu līdzi, un šoferis mani paņēma pie rokas un ļoti uzmanīgi izveda ārā. Es sāku raudāt un aizskrēju sūdzēties savam tēvocim. Tēvocis mani aizveda mājās un visu izstāstīja mātei. Māte šausmās mani paķēra un nopēra. Mans vecais kungs arī mani nopēra, bet pēc daudziem gadiem atzinās, ka viņš par to melno autobusu^esot ilgi smējies. Tā es gāju baltq skolā, biju bagātu cilvēku puika, un mani ienīda, jo šī nav bagāta pilsēta. Es nebiju īpaši patīkams bērns, un viņiem mani bija viegli ienīst naudas dēļ. Un tāpēc man naudh jau sākumā neko nenozīmēja. Un tur es jau kļuvu citāds, jo es izšķīros nebūt tāds kā mana māte, kam neviens nebija labs diezgan. Mans vecais kungs vienmēr bija par aizņemtu kaut kam patīkamam. Un es nospriedu, ka es, pie velna, gribu dzīvot."

Džeiks izstaipījās un aizvēra acis.

"Nervozs?" Lūsiens prasīja.

"Es gribētu, lai šī prāva būtu galā."

Tālrunis zvanīja atkal. Lūsiens paņēma klausuli, paklausījās un to nolika.

"Kas notiek?" Harijs Rekss prasīja.

Džeiks piecēlās un skatījās uz Lūsienu. Brīdis bija klāt.

"Džīna Gilespija. Zvērinātie ir gatavi."

"Mans Dievs," Džeiks teica un berzēja deniņus.

"Paklausieties, Džeik. To, kas tūliņ notiks, šovakar ziņās redzēs miljoni cilvēku." Lūsiens lasīja lekciju. "Esiet mierīgs. Runājiet uzmanīgi."

"Un es?" ievaidējās Harijs Rekss. "Man ir slikta dūša."

"Tas gan ir dīvains padoms no jums, Lūsien," teica Džeiks, aizpogādams Stena žaketi.

"Arī es esmu daudz iemācījies. Rādiet klasi! Ja uzvarat, runājiet ar presi prātīgi. Izsakiet pateicību zvērinātajiem. Ja jūs zaudējat…"

"Ja tu pazaudē," pabeidza Harijs Rekss, "mūc, cik ātri vari, jo tie nigeri iebruks tiesas namā."

Eigijs uzkāpa uz augšējā pakāpiena un paziņoja, ka zvērinātie ir gatavi. Viņš prasīja klusumu, un pūlis uz vietas apklusa. Viņi piegāja tuvāk. Eigijs lūdza, lai viņi krīt ceļos un lūdz. To viņi paklausīgi izdarīja un lūdza ļoti nopietni. Katrs vīrietis, sieviete un bērns nolieca galvu tā Kunga priekšā un lūdza, lai Viņš atbrīvo Kārlu Lī.

Arī karavīri nolieca galvas un karsti lūdza attaisnošanu. .

Ozijs un Moss, juniors, sakārtoja tiesas zāli. Gar visām sienām un starp tiesas zāles sekcijām stāvēja bruņoti vīri. Džeiks iegāja tiesas zālē no kāpņu telpas un apsēdās blakus Karlam Lī. Pirms tam viņš apskatīja tiesas zāli. Daudzi lūdzās. Citi koda nagus. Gvena raudāja. Lesters bailīgi paskatījās uz Džeiku. Bērni bija apjukuši un nobijušies. —«A

Nūss uzkāpa savā sēdeklī, un pāri zālei pāršalca gandrīz vai elektriskā strāva. No ārpuses nenāca neviena skaņa. Divdesmit tūkstoši melno bija uz ceļiem. Gan iekšā, gan ārā bija absolūts klusums.

"Man ir paziņots, ka zvērinātie ir nonākuši pie lēmuma, vai tā ir, Peita kungs? Mēs drīz zvērinātos iesauksim telpā, bet man vispirms ir pāris norādījumu. Es necietīšu nekādus tiesas gaitas traucējumus. Es uzdošu šerifam katru traucētāju izraidīt no zāles. Un, ja tas būs nepieciešams, es no zāles izraidīšu visu publiku. Peita kungs, ieaiciniet zvērinātos!"

Durvis atvērās, un pēc laba brīža ienāca Jūla Della Jeita, slaukot asaras. Džeiks nolieca galvu. Karls Lī varonīgi skatījās uz Roberta Lī attēlu virs Nūsa galvas. Zvērinātie izskatījās nervozi, saspīlēti un nobijušies. Džeiks jutās slims. Berijam Eikam bija rokās papīra loksne, kas tūliņ saistīja visu acis.

"Dāmas un kungi, vai jūs esat pieņēmuši lēmumu?"

"Jā, ser, mēs to esam izdarījuši," priekšnieks atteica augstā, spalgā balsī.

"Iedodiet dokumentu sekretārei."

Džīna Gilespija paņēma papīra loksni un to iedeva Nūsam.

Viņš to ilgi pētīja un tad pacēla galvu. "Tas tehniski ir pareizs."

Jūla Della raudāja, un viņas elsas bija vienīgā skaņa telpā. Džo Anna Geita un Bernīca Tūļa turēja pie acīm mutautiņus. Raudāšana varēja nozīmēt tikai vienu. Džeiks bija nolēmis neskatīties uz zvērinātajiem, bet to nevarēja. Viņa pirmajā kriminālprāvā zvērinātie bija smaidījuši, un viņš uzreiz bija zinājis, ka viņa klientu attaisnos. Un pēc pāris sekundēm Džeiks atklāja, ka smaidi nozīmē to, ka šis kriminālis vairs nekad nebūs ārpus cietuma. Kopš tā laika viņš bija sev apsolījis nekad neskatīties uz zvērinātajiem pirms lēmuma paziņošanas. Bet viņš to tomēr darīja.

Nūss paskatījās uz Kārlu Lī. "Lūdzu apsūdzēto piecelties!"

Džeiks zināja, ka katrā valodā ir briesmīgas frāzes, bet advokātam šī frāze nozīmēja kaut ko nesanesamu. Viņa klients piecēlās un izskatījās nožēlojams. Džeiks aizvēra acis un aizturēja elpu. Viņa rokas trīcēja un neciešami sāpēja vēders.

Nūss atdeva dokumentu atpakaļ Džīnai Gilespijai. "Lūdzu, nolasiet to, sekretāres kundze!"

Viņa to atlocīja un pagriezās pret apsūdzēto. "Kas attiecas uz katru no trim apsūdzībām, tad mēs, zvērinātie, nolēmām, ka apsūdzētais ir nevainīgs ārprāta apstākļu dēļ."

Karls Lī pielēca kājās un apgriezās. Puikas un Toņa sniedzās pēc viņa. Gvena iekliedzās un sabruka. Tiesas zālē izcēlās negants troksnis. Mācītāji piecēlās, pacēla rokas uz debesīm un sauca: "Aleluja!", "Lai slavēts Dievs!" un "Kungs! Kungs! Kungs!"

Nūsa bāršanos neviens nedzirdēja. Viņš gan padauzīja mazliet ar savu amata āmuru un dažas reizes nosauca: "Kārtību tiesas zālē!", bet tā kā neviens neklausījās, atlaidās krēslā un apmierināts noskatījās pūli.

Džeiks bija stīvs un jutās paralizēts. Viņa vienīgā kustība bija vārgs smaids uz zvērināto pusi. Viņa acis pieplūda asarām un lūpas sāka raustīties. Džeiks ātri nolieca galvu, lai neviens to neievēro. Viņš pamāja Džīnai Gilespijai, kas raudāja, un tad apsēdās pie aizstāvības galda, mājot un smaidot, un nespējot neko citu. Pagriezis galvu, viņš redzēja, kā Baklejs un Musgrovs met portfeļos dokumentu vākus. Esi žēlsirdīgs, Džeiks sev pavēlēja.

Kāds pusaudzis izskrēja cauri zālei, saucot: "Nevainīgs, nevainīgs!" Viņš uzskrēja tajāpašābalkoniņā, no kura KarlsLībijaraudzījies uz leju, un sāka kliegt: "Nevainīgs, nevainīgs!" Tam sekoja neticams rēciens.

"Kārtību! Kārtību tiesas zālē!" Nūss kliedza, kad no ārpuses nāca apdullinoša skaņa.

"Kārtību! Kārtību tiesas zālē!" Viņš atļāva priekam izpausties vēl brīdi un tad lūdza šerifu nodibināt kārtību. Ozijs pacēlarokas, un aplausi, apkampieni un pateicība ļoti ātri apklusa. KarlsLī atbrīvojās no bērniem un apsēdās blakus savam advokātam, aplika viņam rokas, smaidīja un raudāja reizē.

Nūss uzsmaidīja apsūdzētajam. "Heilija kungs, jūs tiesāja zvērinātie, kas ir jūsu līdzcilvēki, un nolēma, ka jūs esat nevainīgs. Es neatceros nevienu ekspertu liecību, kas būtu sacījusi, ka jūs esat bīstams sabiedrībai vai cilvēks, kam nepieciešama psihiatra palīdzība. Jūs tagad esat brīvs cilvēks."

Viņa godība paskatījās uzadvokātiem. "Ja nav nekā cita pārrunājama, tiesa nākamo reizi sanāks piecpadsmitajā augustā."

Kārlu Lī gandrīz nosmacēja apsveicēji. Viņi apkampa viņu, cits citu, Džeiku. Viņi bez kompleksiem raudāja un slavēja to Kungu. Viņi ari izstāstīja Džeikam, kā viņi to mīl. -' Vr'V^

Reportieri spiedās pie reliņiem, nomocot Džeiku ar jautājumiem. Viņš pacēla rokas un teica, ka nevēlas komentēt. Bet pulksten četrpadsmitos birojā būs pilna apmēra preses konference.

Baklejs un Musgrovs pazuda pa kādām sānu durvīm. Zvērinātie gaidīja savā telpā aiz aizslēgtām durvīm, kamēr sakārtosies bruņoti pavadoņi atceļam uz moteli. Berijs Eikers sameklēja Oziju. Ozijs viņu ļoti uzmanīgi uzklausīja, apsolīja nogādāt mājās drošībā un apsargāt.

Reportieri uzbruka Karlam Lī. "Es vienkārši gribu braukt mājās," viņš atkārtoja atkal un atkal. "Es tikai gribu braukt mājās."

Svētki uz priekšējā mauriņa sasniedza kulmināciju. Viņi dziedāja, lēkāja, raudāja, pateicās, apsveica, smējās, kliedza un milzīgā sajūsmā slavēja debesis. Viņi spiedās tuvāk kāpnēm, gaidot savu varoni, lai tas varētu sildīties viņu sajūsmas saulītē.

Viņi sāka kļūt nepacietīgi. Pēc pusstundas kliedzieniem: "Mēs gribam Kārlu Lī! Mēs gribam Kārlu Lī!" viņu varonis parādījās durvīs. Kliedzieni, kas draudēja pārplēst bungādiņas, viņu apsveica. Viņš gāja uz priekšu ar savu advokātu un ģimeni un apstājās pie platformas, kur bija uzstādīti vismaz divi tūkstoši mikrofonu. Divdesmit tūkstošu balsu kliedzieni un sajūsma bija apdullinoša. Karls Lī apkampa Džeiku un māja kliedzošu seju jūrai. r^-*-

Reportieru armijas jautājumi bijapilnīgi nedzirdami. Laiku palaikam Džeiks pārstāja māt un nokliedza kaut ko par preses konferenci divos.

Karls Lī apkampa sievu un bērnus un māja. Pūlim tas patika. Džeiks ieslīdēja tiesas namā, kur viņu gaidīja Lūsiens un Harijs Rekss. Viņi izbēga pa aizmugures durvīm, un Džeiks redzēja veselu spietu reportieru pie biroja ēkas.

"Kur ir jūsu mašīna?" viņš prasīja Lūsienam, un viņi aizbēga aiz Kafijas nama.

Sēlijai bija ceptas cūkas karbonādes un zaļi marinēti tomāti, un viņi ēda uz lieveņa. Lūsiens iznesa dārga šampanieša pudeli un zvērēja, ka tā glabāta šim gadījumam. Harijs Rekss ēšanai lietoja pirkstus, grauzdams kaulus tā, it kā nebūtu mēnesi ēdis. Džeiks spēlējās ar pārtiku, bet piestrādāja pie šampanieša. Pēc divām glāzēm viņš sāka smaidīt un baudīt brīdi.

"Tu, draugs, izskaties varen dumjš," teica Harijs Rekss.

"Aizverieties, Harij Reks, un ļaujiet viņam priecāties par savu slavenāko dienu."

"Viņš tā dara, vai redzat to smīnu?"

"Ko lai es stāstu presei?"

"To, ka tev derētu jauni klienti," smējās Harijs Rekss.

"Klienti nebūs problēma," teica Lūsēns. "Viņi stāvēs rindā, lai pierakstītos."

"Kāpēc tu nerunāji ar reportieriem pie tiesas nama? Viņiem bija ieslēgtas kameras," Harijs Rekss prasīja.

"Viņi man ēd no rokas," Džeiks smaidīja. "Viņi nepazudīs. Uz šo preses konferenci mēs varētu pārdot ieejas biļetes un kļūt bagāti."

"Vai es drīkstu sēdēt kaktiņā un skatīties, Džeik, lūdzu, lūdzu," lūdzās Harijs Rekss.

44.

Viņi strīdējās, vai braukt ar netīro bronko vai Lūsiena poršu. Džeiks teica, ka viņš negrib braukt, un Harijs Rekss pēc ilgas lamāšanās izgrūda alus kanniņas no aizmugures sēdekļa un tur iekārtoja Lūsienu. Džeiks rādīja ceļu. Viņi brauca pa sānu ielām, zem pārpildīta lielceļa, pa vairākiem grants ceļiem, kamēr atkal atrada gluži tukšu asfaltētu ceļu uz ezeru.

"Man ir viens jautājums, Lūsien," Džeiks teica.

"Kas?"

"Un es gribu patiesu atbildi."

"Nu?"

"Vai jūs sarunājāt ar Sisko?"

"Nē, manu zēn, visu izdarījāt jūs viens pats."

"Zvērat?"

"Jā, uz kaudzes Bībeļu."

Džeiks viņam ticēja un apklusa. Viņi brauca klusēdami, tikai Harijs Rekss kauca līdzi radio. Pēkšņi Džeiks parādīja pa kreisi, un Harijs Rekss iegriezās, gandrīz apgāžot mašīnu.

"Kur mēs braucam?" Lūsiens prasīja.

"Tūliņ būsim," Džeiks teica, redzot, ka viņi tuvojas rindai māju. Viņš norādīja uz otro, un Harijs Rekss iegriezās braucamceļā. Džeiks izkāpa, apskatīja māju un uzkāpa uz lieveņa. Tad viņš pieklauvēja pie durvīm.

Kāds vīrs iznāca. Svešinieks. "Jā, ko jūs gribat?"

"Es esmu Džeiks Briganss un…"

Vīrs sāka smaidīt un sagrāba Džeika roku. "Jauki iepazīties, Džeik. Es esmu Meks Loids Krovels. Es biju galvenajā zvērināto tiesā, kas gandrīz neizvirzīja apsūdzību. Jūs to labi paveicāt. Es esmu uz jums ļoti lepns."

Džeiks atkārtoja vīrieša uzvārdu. Un tad viņš atcerējās. Krovels, kas bija Baklejam teicisaizvērties un apsēsties. "Jā, Mek Loid, es jūs atceros. Paldies."

Džeiks skatījās uz durvīm.

"Vai jūs meklējat Vandu?" Krovels prasīja.

"Jā, es braucu garām un atcerējos adresi no zvērināto saraksta."

"Šī ir īstā māja. Viņa te dzīvo un arī es. Mēs neesam precējušies, bet mums ļoti labi saskan. Viņa pašlaik guļ, jo bija ļoti nogurusi."

"Nemodiniet viņu," Džeiks teica.

"Bet viņa man pastāstīja, kas notika. Viņa jums sagādāja uzvaru."

"Kā? Kas notika?"

"Viņa lika visiem zvērinātajiem aizvērt acis un klausīties. Viņa lika viņiem iedomāties, ka mazajai meitenītei ir blondi mati un zilas acis un ka izvarotāji ir melni. Viņi piesēja vienu meitenes kāju pie koka un otru pie sētas staba un izvaroja viņu vairākas reizes. Viņi viņu lamāja par to, ka viņa ir baltā. Viņa aicināja iedomāties, kā tā meitenīte tur gulēja un sauca savu tēvu palīgā, kamēr viņi meiteni spārdīja, salaužot žokļus un degunu. Viņa teica, lai viņi iedomājas šos divus piedzērušos melnos, kā viņi viņu aplej ar alu, apčurā un rēc, un smejas kā idioti. Tālāk viņa lika zvērinātajiem iedomāties, ka tā ir viņu meita. Viņa lika viņiem būt godīgiem pret sevi un uzrakstīt uz papīra, vai viņi nogalinātu šos melnos suņa bērnus, ja varētu to izdarīt. Un visi divpadsmit slepena balsošanā sacīja, ka viņi nogalinātu. Priekšnieks saskaitīja balsis. Tad Vanda teica, ka viņa ir ar mieru šai telpā sēdēt līdz Ziemassvētkiem, bet viņa nebalsos citādi kā — nevainīgs, un, ja vien viņi bija bijuši pret sevi godīgi, viņiem būtu jājūtas tāpat. Desmit viņai piekrita, bet viena sieviete neielaidās. Beigās viņi sāka šo sievieti tā lamāt, ka ari viņa pievienojās. Tur bija mežonīgi, Džeik"

Džeiks noklausījās visu stāstu, gandrīz aizmirstot elpot. Viņš dzirdēja troksni. Vanda Vomaka iznāca pa durvīm. Viņa pasmaidīja un sāka raudāt. Viņš skatījās uz viņu cauri tiklam un nevarēja pateikt ne vārda. Viņš iekoda lūpā un pamāja. Džeiks pateica tikai vārgu: "Paldies." Viņa noslaucīja acis un pamāja.

Krafta ceļā vismaz simt mašīnu bija pie Heiliju īpašuma un abās tā pusēs. Bērni skrēja un spēlējās, bet vecāki sēdēja un runāja. Harijs Rekss nolika mašīnu grāvja malā. Vesels bars skrējaapsveiktKarlaLī advokātu. Lesters viņu sagrāba un kliedza: "Atkal reiz jūs uzvarējāt, atkal reiz!"

Viņi kratīja rokas un sita pa plecu līdz mājas durvīm. Eigijs viņu apkampa un slavēja to Kungu. Karls Li piecēlās no šūpolēm un nokāpa pa kāpnēm, savas ģimenes un draugu apņemts. Abi varoņi atkal satikās aci pret aci. Viņi saķērās rokās un nevarēja atrast pareizos vārdus. Viņi apkampās. Ļaudis aplaudēja un kliedza.

Advokāts un klients sēdēja blakus šūpolēs un stāstīja par prāvu. Lūsiens, Harijs Rekss un Lesters sēdēja zem koka ēnā un mazliet iedzēra. BetToņa skraidīja un lēkāja ar simtiem citu bērnu.

. Pustrijos Džeiks sēdēja pie galda un runāja ar Kārlu. Harijs Rekss un Lūsiens izdzēra pēdējās margaritas un ļoti ātri piedzērās. Džeiks dzēra kafiju un stāstīja sievai, ka viņš izlidos no Memfisas pēc trim stundām un būs Ziemeļkarollnā desmitos vakarā. Jā, viņam iet labi. Jā, viss kārtībā, un viss ir cauri. Viņa konferences telpā ir dučiem reportieru, tāpēc ir jāskatās vakara ziņas. Viņš satiksies ar presi un tad brauks uz Memfisu. Viņš teica, ka sievu mīl, ilgojas pēc viņas ķermeņa un viņi drīz satiksies.

Rīt viņš zvanīs Elenai.

"Kāpēc jūs šodien braucat projām?" prasīja Lūsiens.

"Tu esi stulbs, Džeik, vienkārši stulbs. Te tev sēž, mutes papletuši, tūkstoši reportieru, un tu brauc projām. Stulbs, vienkārši stulbs," Harijs Rekss taurēja.

Džeiks piecēlās: "Kā es izskatos, kungi?"

"Kā aitasgalva, kas brauc projām," teica Harijs Rekss.

"Palieciet vēl pāris dienu," Lūsiens lūdzās. "Tā vairs nekad nebūs."

"Rāmu garu, veči. Es tagad pie viņiem ieiešu, atbildēšu uz viņu stulbajiem jautājumiem, viņi uzņems mani, un tad es lidošu pie Kartes " "Stulbums, Džeik," Harijs Rekss vaimanāja. "Es piekrītu," teica Lūsiens.

Džeiks paskatījās spogulī, sakārtoja Stena kaklasaiti un uzsmaidīja draugiem. "Man jūspatīkat, jūs abi. Man par šo prāvu samaksāja deviņi simti dolāru, un es tos ar jums gatavojos dalīt"

Viņi ielēja pēdējās margaritas, izdzēra un sekoja Džeikam Brigansam runāt ar reportieriem.

DŽONS GRISAMS

PELIKĀNU LIETA

Noticis Amerikas Savienoto Valstu vēsturē nebijis gadījums — nogalināti divi Augstākās tiesas tiesneši. Kas to izdarījis? Kādā nolūkā? Atbildi nespēj sniegt ne FIB, ne CIP, ne arī policija. Patiesību nejauši atklāj tieslietu studente Derbija Šova. Profesors Tomass Kela- hans — viņš ir arī viņas mīļākais — iegūto informāciju nodod savam draugam FIB speciālpadomniekam Gevinam Verhīkam.

Šis arī ir tas liktenīgais mirklis, kas apgriež Derbijas dzīvi ar kājām gaisā — viņas mīļotais cilvēks tiek nogalināts, viņai pašai tikai nejauši izdodas palikt dzīvai, un sākas spēle uz dzīvību un nāvi — vai viņai izdosies izvairīties no saviem vajātājiem? Cik ilgi viņa to spēs izturēt? Kā izkļūt ārā no valsts?…

Par sākotnēji nevainīgo informācijas kopsavilkumu, kas nu jau Ieguvis "Pelikānu lietas"nosaukumu, ieinteresējas gan FIB, gan Savienoto Valstu prezidents, gan naftas kompānijas īpašnieks miljonārs Viktors Matīss, gan arī kriminālreportieris Grejs Grānlems no "Wa- shingtonPost"… Bet visas šis drāmas pamatā ir cīņa starp cilvēku alkatību, no vienas puses, un nesavtību, no otras puses…

DŽONS

GRIŠAMS

KLIENTS

Šī ir Džona Grišama ceturtā grāmata. Tas ir cilvēcīgs stāsts par maza zēna izmisīgo cīņu — sākuma vienatnē, pēc tam kopā ar savu vienīgo sabiedroto — advokāti — par tiesībām izdarīt savu izvēli, par tiesībām dzīvot.

Vienpadsmitgadīgais Marks ļauj savam jaunākajam brālim nogaršot aizliegto augli — izsmēķēt pirmo cigareti, kad nejauša tikšanās ar pašnāvnieku juristu padara Marku par līdzzinātāju. Tas ir noslēpums, kas spētu izraisīt eksploziju. Kā starp diviem dzirnakmeņiem Marks tiek malts starp likumu sistēmas kalpiem, kuri vēlas atklāt noziegumu, un mafiju, kam neeksistē ne Dieva, ne cilvēku rakstīti likumi.

Prokurori ir gatavi pārkāpt likumu, lai piespiestu bērnu runāt, mafija ir gatava pielietot jebkurus līdzekļus, lai viņu apklusinātu, savukārt viņa advokāte dara visu, kas viņas spēkos, lai aizsargātu savu mazo klientu, — viņa izspēlē arī pēdējo kārti, kas varētu vai nu atdot Markam brīvību, vai viņiem abiem maksāt dzīvību…

RIJA

DRĪZUMĀ sērijā

varēsiet lasīt Agatas Kristi romānus «Slepenais ienaidnieks» un

«Slepkavība ar noilgumu»

«Slepenais ienaidnieks» Anglija pēc Pirmā pasaules kara. Jauna pasaule, kurā vēl tomēr manāmas pagātnes atskaņas.

Šī jaunā pasaule ir piemērota drosmīgiem un attapīgiem ļaudīm, tādiem kā Pcnnija un Tomijs.

Pcnnija un Tomijs, darbu meklējot, atrod ko vairāk — piedzīvojumus, jaunus draugus, mīlestību un arī — slepenu ienaidnieku.

Šajā grāmatā varēsiet iepazīties arī ar citiem pasaulē populāriem Agatas Kristi stāstiem.

©

«Slepkavība ar noilgumu» No pagātnes neizbēgt, tā tevi panāks un pieprasīs taisnīgu tiesu… Gvenda un Džailss ierodas Anglijā no Jaunzēlandes, tikko precējušies, jauni, bezbēdīgi un laimīgi. Taču drīz vien viņu dzīvi aptumšo ļaunas pagātnes ēnas. Gvenda un Džailss cenšas šo noslēpumu atrisināt. Viņu pūles vainagojas panākumiem, jo., viņiem palīdz mis Mārpla, kas neuzkrītoši, bet, kā vienmēr, pārliecinoši atrisina arī šo pagātnes mīklu.

©

TURPMĀK sērijā

RIJA

Jūs gaida tikšanās ar pasaulē pazīstamiem detektīvromānu rakstniekiem un vinu darbiem:

♦    «NĀVES TIEKSME» — P.D.DZEIMSA

♦   «SLEPENAIS IENAIDNIEKS» — AGATA KRISTI

♦    «SLEPKAVĪBA AR NOILGUMU» — AGATA KRISTI

♦    «ASINSRADINIEKI» — F.PAULS VILSONS

♦    «PELIKĀNU LIETA» — DŽONS GRIŠAMS

♦    «SĀPJU BENDE»— STĪVENS SPRUILS

♦    «KLIENTS» — DŽONS GRIŠAMS

Dž.Grišams 1.AIKS NOGALINĀT

Redaktore I.Krontāle Korektores L.Smilga, M.Kaugarc Tehniskā redaktore V.Vasiļjeva

Reģistrācijas apliecība N" 2-0136. Forminls 84 x 108/32. Augstspiedums. 13,5 iespiedi.

tloanncaiio b nciari. c roroBw.\ ,iMar.<03)iTHH0B 24.02.95. Tupam 11000.3K3 3axa:i 1822

l-haamte ocyiuecTn.ie»o np« yiacTHH TOO «XapBecr> JTHUeHaim J1B .V? 729 r Mhhck. v.i. [i. XopywcB, 21-102

OrneMaTano c roroBux joianojimīBOB Ha Mhiickom op.icna Tpy,toBoro KpacHoro 3naMcnn no.rnrpacļtKOMfi unāro MtlIK) mm. J1 Ko.iaca 220005, Mhhck, y.'] Kpacnan. 23

[1] Skat. "Tulkotāja piezīmes".

[2] Dumpinieku karoes — Amerikas konfederēto valstu karogs pilsoņu kara laikā (1862— 1865). —Seit un tālāk tulkotāja piezīmes.

[3] Šerifs — svarīgs likuma aizsardzības darbinieks apriņķa apjomā.

zālē.________

[4] Rekonstrukcija —dažādo dienvidu štatu organizatoriska pārkārtošana pēc pilsoņu kara.

[5] Segregācija — šai gadījumā divu dažādu rasu locekļu fiziska atšķiršana sabiedriskos īpašumos.

[6] Pēc ASV liesu prakses, atbrīvotajiem noziedzniekiem periodiski jāpiesakās pie tiesas iecelta uzmanītāja, ari jāatskaitās par savām nodarbībām.

[7] Laimīgā stunda. ASV krogos agrā pēcpusdienā alkoholiskie dzērieni ir par puscenu.

[9] īpaši sagatavoti auzu putraimi ASV dienvidos.

[10] Kidnapēšana —kādas personas, īpaši bēnia, brutāla nolaupīšana, aizveSana ult.

[11] viljams folkners (william faulkner, 1897—1962), amerikāņu rakstnieks.

[12] tā sauktās lvy Lcague universitātes, kas lepojas ar garu vēsturi un izglītības prestižu.

[13] NAACP—National Associalionfor the Advancement cf ColoredPeoples (Nacionālā krāsainocilvēku attīstības apvienība). ACLU—AmericanCivil Liberlies t/n/o/i(Amcrikas civiltiesību apvienība).

[14] "jack daniels" —ļoti populārs amerikāņu viskijs.

[16] Džefersons Deiviss (Jeffcrson Dāvis, 1808—1889), pilsoņu kara laikā Amerikas konfederēto valstu prezidents.

[18] M-16 ir 5,56 mm kalibra karabine, ko darbina ar gāzi, derīga gan semiautomātiskai, gan automātiskai darbībai. ASV bruņotie spēki to lietojuši kopš 1960. gada.

[19] getisburgas kauja. kauja starp amerikas savienoto valstu un amerikas Konfederālo valstu armijām. Šai kaujā (1863 gada 1.—3.jūlijā) konfederācija pirmoreiz zaudēja izšķirošo sadursmi.

[21] no vārda ičabods kreins. komiska amerikāņu literatūras figūra, visai līdzīga izskatā viņa godībai Nūsam.

[22] asv pazīstama sludinātāju grupa, kas lieto televīziju, lai nestu skatītājiem priecas vēsti un labi nopelnītu.

[23] Mārtiņš Luters Kings (1929—1968, noslepkavots) — amerikāņu garīdznieks un civiltiesību ieviešanas vadītājs.

[24] misisipi štats robežojas ar meksikas jūras līci.

[25]gmc — general motors corporation, lielākā asv autoražotne.

[26] asv izglītības sistēmas atzinība visizcilākajiem studentiem. Summa cum laude — ar lielāko izcilību, un magna cum laude — ar lielu izcilību.

[27] sodomija. bestiālas seksuālas attiecības, lietojot tūpli.

[29] amerikas konlcderēlo valstu himna.

[30]sational guard. labi apbruņotas un apmācītas pilsoņu militāras vienibas, par kurām atbild štata gubernators un kuras kara laikā drīkst iesaukt regulārajā armijā.

Content

Grišams Džons Laiks nogalināt