Grišams Džons

Likumu pasaules valdnieks.

Džons Grišams

Likumu pasaules valdnieks

Atsauksmes

Džons Grišams turpina iespaidot ar drosmi un izdomu, radot savus juridiskos trillerus un žanra ietvaros iestrādājot dažādas variācijas. “Likumu pasaules valdnieks” ir viens no neparastākajiem to vidū: stāsts, kurā varonis un ļaundaris ir viens cilvēks jauns vīrietis, kas padodas mantkārības kārdinājumam; stāsts, kurā spriedzi rada nevis fiziski draudi, bet morāli pārdzīvojumi, un stāsts, kas izskan kā šokējoša apsūdzība autora kolēģiem juristiem.

Publishers Weekly

Romānā “Likumu pasaules valdnieks” Džons Grišams piedāvā visu, ko mēs no viņa parasti gaidām, un tas tiek sniegts ar uzviju.

The Seattle Times

Aizraujošs piedzīvojums ar smalki izstrādātām niansēm.

The Philadelphia Inquirer

Romāns “Likumu pasaules valdnieks” ir gan aizraujoša lasāmviela, gan valdzinošs mīlas stāsts, taču galvenokārt tas ir iznicinošs uzbrukums juristiem, kuri rauš pasakainas bagātības, uzvarot tiesas prāvās pret tabakas, farmācijas un citu naudīgu industriju milžiem, iedzīvojoties uz vienkāršo ļaužu ciešanu rēķina.

Washington Post

Ļoti labs romāns un lieliska izklaide. Kad esat beidzis to lasīt, steidzami rodas nepieciešamība pēc nākamā Dž. Grišama darba.

Entertainment Weekly

Šajā romānā Džons Grišams izaicinoši apgalvo, ka tieši naudaskāre ir visa ļaunuma sakne. Tomēr ari šajā darbā autors uzsver draudzības vērtību un tādu attiecību spēku, kuru pamatā ir kas vairāk nekā pirkšana, pārdošana un ārējais izskats, un nonāk pie klasiskās atziņas, ka nauda, vara un slava laimi negarantē.

USA Today

1

Šāvienus, kuri raidīja lodes, kas ieurbās Ķirbja galvā, dzirdēja ne mazāk kā astoņi cilvēki. Trīs instinktīvi aizvēra logus, pārbaudīja durvju slēdzenes, savos nelielajos mitekļos meklējot iespējamo patvērumu vai vismaz nošķirtību. Divi citi, būdami ar pieredzi šādos gadījumos, metās prom no notikumu vietas gandrīz tikpat ātri kā šāvējs, ja ne vēl ātrāk. Kāds apkaimes lietu otrreizējās izmantošanas speciālists, pūlēdamies atrast alumīnija bundžas, rakņājās atkritumos, kad pavisam netālu izdzirdēja ikdienā pierasto sadursmju spalgās skaņas. Viņš aizlēca aiz kartona kastu kaudzes, slēpdamies tur līdz apšaudes beigām, un tad nozuda šaurajā ieliņā, kur ieraudzīja to, kas bija palicis pāri no Ķirbja.

Bet divi cilvēki redzēja gandrīz visu. Viņi tupēja uz plastmasas piena kastēm Džordžijas un Lamonta ielas stūrī pie dzērienu veikala tur novietotās automašīnas daļējā aizsegā, tā ka šāvējs, pirms dzīšanās pakaļ Ķirbim šaurajā ieliņā bridi pavēries visapkārt, viņus nepamanīja. Abi vēlāk stāstīja policijai, ka redzējuši puisi, kas izvilcis no kabatas ieroci; viņi bija ievērojuši to pavisam noteikti, mazu, melnu pistoli. Pēc mirkļa viņi saklausījuši šāvienus, lai gan to, ka trāpīts Ķirbim galvā, viņi nebija zinājuši. Vēl mirklis, un puisis jau izmeties no ieliņas un nez kāpēc skrējis tieši uz viņu pusi. Viņš skrējis, vidukli saliecies, gluži kā iebaidīts suns, kas itin labi apzinās savu vainu. Kājās viņam bijuši sarkandzelteni basketbola apavi, kas likās piecus izmērus par lieliem un, puisim bēgot, plakšķēja uz asfalta.

Pietuvojies viņiem, puisis vēl arvien turējis rokā ieroci, iespējams, trīsdesmit astotā kalibra; ieraudzījis abus, viņš

sarāvies, nopratis, ka tie pārāk daudz ko redzējuši. Uz vienu stindzinošu bridi šķitis, ka viņš paceļ pistoli, lai atbrīvotos no lieciniekiem, kuriem izdevās zibenīgi novelties no piena kastēm, izmisīgi cīnoties roku un kāju murskull. Un tad jau šāvējs bija pagaisis.

Viens no aculieciniekiem pavēra dzērienu veikala durvis un uzkliedza, lai kāds izsauc policiju, notikusi apšaude.

Pusstundu vēlāk policija saņēma paziņojumu kāds jauns cilvēks, kas atbilda Ķirbja pazudinātāja aprakstam, divreiz manīts Devitajā ielā neslēpti nēsājam ieroci un uzvedamies krietni dīvaināk par daudziem šās ielas iemītniekiem. Viņš bija mēģinājis vismaz vienu personu ievilināt kādā pamestā vietā, taču iespējamais upuris bija izmucis un ziņojis par notikušo.

Policija pēc stundas atrada meklējamo. Viņu sauca Tekila Votsons. Tas bija tumšādains divdesmit gadu vecs vīrietis, kas policijai pazīstams sakarā ar narkotikām. Bez zināmiem ģimenes locekļiem. Bez adreses. Pēdējā vieta, kur viņš nakšņojis, bija kāda pāraudzināšanas iestāde W ielā. Viņš jau bija paguvis nobēdzināt šaujamo un, ja bija aplaupījis Ķirbi, ticis vaļā no naudas vai narkotikām, vai ari no kāda cita ieguvuma. Viņa kabatas bija tīras, acis skaidras. Policisti bija pārliecināti, ka aresta brīdī Tekila nebija lietojis neko. Pēc īsas un skarbas izjautāšanas uz ielas viņš tika ieslēgts roku dzelžos un iestumts Kolumbijas apgabala policijas mašīnas pakaļējā sēdeklī.

Viņi devās atpakaļ uz Lamonta ielu, kur tika noorganizēta konfrontācija ar abiem aculieciniekiem. Tekilu aizveda uz sānieliņu, kur viņš bija atstājis Ķirbi. Vai esi jau te kādreiz bijis? apvaicājās policists.

Tekila neatbildēja, tikai blenza svaigajā asiņu peļķē uz netīrā betona. Neuzkrītoši ieliņā parādījās abi liecinieki, kas klusām piezagās un apstājās netālu no Tekilas. ■

-    Tas ir viņš, abi reizē iesaucās.

-     Viņam ir tās pašas drēbes, tie paši sporta apavi, viss, izņemot ieroci.

-Jā, viņš.

-    Nekādu šaubu.

Tekilu no jauna iestūma mašīnā un nogādāja cietumā. Viņam piereģistrēja slepkavību un pašu ielika aiz atslēgas bez iespējām tikt tūlīt atbrīvotam pret drošības naudu. Vai nu būdams pieredzējis, vai arī aiz bailēm Tekila nebilda neviena vārda policistiem, kad tie gan ar pierunāšanu, gan draudiem centās ko izvilināt. Nekā inkriminējoša, nekādu pieturas punktu. Nekādu norādījumu, kāpēc viņš būtu nogalinājis Ķirbi. Nekādu pavedienu viņu versijai, ja tāda vispār bija. Vecākais izmeklētājs lietā īsi piezīmēja, ka nogalināšanai atšķirībā no citām reizēm ir gadījuma raksturs.

Netika lūgts telefona zvans. Netika pieminēts advokāts vai galvotājs. Tekila izskatījās kā apdullis, tomēr apmierināts, sēžot piebāztajā kamerā un veroties grīdā.

Ķirbja tēvs nebija atrodams, bet māte strādāja par apsardzi kādas Ņujorkas avēnijas kantoru ēkas pagrabstāvā. Policijai vajadzēja trīs stundas, lai noskaidrotu viņas dēla īsto vārdu Ramons Pamfrijs un adresi un sadabūtu rokā kaimiņus, kas būtu ar mieru izstāstīt, vai viņam ir māte.

Adelfa Pamfrija sēdēja pie galda tūlīt aiz pagrabstāva ieejas, domājams, lūkojoties monitoru rindā. Viņa bija liela, pilnīga sieviete, tērpusies haki krāsas uniformā, ar šaujamo pie sāniem un nepavisam ne ieinteresētu skatienu sejā. Policisti, kas piegāja pie viņas, tā bija rīkojušies jau simtām reižu. Viņi paziņoja jaunumus un tad meklēja pārvaldnieku.

Pilsētā, kur jauni cilvēki katru dienu mēdza nogalēt cits citu, slepkavošanas dēļ cilvēki bija uzaudzējuši biezāku ādu un nocietinājuši sirdi, ikviena māte zināja daudzas, kas jau bija zaudējušas savus bērnus. Katrs zaudējums par soli tuvināja nāvi, un ikviena māte apzinājās, ka jebkura diena var būt pēdējā. Tās bija pieredzējušas, kā citi pārdzīvo šausmas. Kad Adelfa Pamfrija sēdēja pie galda, seju rokās iespiedusi, viņa iztēlojās sava dēla nedzīvo ķermeni guļam kaut kur pilsētas ielās, kur to aplūko sveši ļautiņi.

Viņa zvērēja atriebties, lai arī kas būtu slepkava.

Viņa nolādēja puiša tēvu par to, ka tas pametis savu bērnu.

Viņa apraudāja savu zēnu.

Un viņa saprata ari, ka izdzīvos. H vai citādi, bet izdzīvos.

Adelfa devās uz tiesu, lai noskatītos apsūdzības izvirzīšanā. Policijā viņai izstāstīja paredzēts, ka nelietis, kas nogalinājis viņas dēlu, parādīsies tiesā jau ierastā, īsā procedūrā, kuras laikā viņš uzstās, ka nav vainīgs, un lūgs pēc advokāta. Viņa sēdēja pēdējā rindā kopā ar savu brāli vienā un kaimiņu otrā pusē, un asaras no viņas acīm sūcās pieraudātā kabatlakatiņā. Viņa gribēja redzēt šo puisi. Viņa gribēja arī tam pajautāt kāpēc, bet saprata, ka izdevības nebūs.

Gluži kā lopi izsolē gar klātesošo rindām tika ievesti apsūdzētie. Visi bija tumšādainie, visiem mugurā oranži apģērbi, ap rokām dzelži, visi bija jauni. Kādi zuduši cilvēki!

Bez roku dzelžiem Tekilu rotāja ari ķēdes ap plaukstām un potītēm, jo viņa noziegums bija sevišķi nežēlīgs, kaut gan tad, kad viņu kopā ar nākamo ļaundaru grupu ieveda tiesas zālē, Tekila likās pilnīgi nekaitīgs. Viņš uzmeta ātru skatienu pūlim, meklēdams kādu pazīstamo, lai redzētu, vai kāds varbūt atnācis pie viņa. Viņš tika nosēdināts krēslā, un viens no bruņotajiem tiesu izpildītājiem atļāvās pieliekties un norādīt: Par nogalināto runājot. Tā aizmugurē, zilajā kleitā, ir viņa māte.

Galvu zemu noliecis, Tekila lēnām pagriezās un ieskatījās Ķirbja mātes mitrajās un aizpampušajās acīs, bet tikai uz pavisam īsu bridi.

Adelfa raudzījās kaulainajā zēnā pārlieku lielajā ģērbā un prātoja, kur varētu būt viņa māte, kā viņa to ir audzinājusi, vai viņam ir ari tēvs, un, kas bija pats svarīgākais, kāpēc šī zēna ceļi krustojušies ar viņas dēlu. Abi bija apmēram vienā vecumā ar pārējiem tie bija pārauguši tīņi vai arī tādi, kam nedaudz pāri divdesmit. Policisti bija viņai atklājuši pieņēmumu, vismaz sākotnēju, ka slepkavībā nebija vainojamas narkotikas. Bet viņa zināja labāk. Narkotikas bija iesaistītas visās ielu dzīves sfērās. Tas viss Adelfai bija pārāk labi pazīstams. Ķirbis bija lietojis gan marihuānu, gan ko stiprāku, reiz viņš pat bija ticis aizturēts

par narkotiku glabāšanu, bet nekad nekļuva agresīvs. Policijā bija teikuši, ka nogalināšana izskatās pēc nejaušības. Viņas brālis bija iebildis, ka visas ielu slepkavības ir nejaušas, taču tām ir savi iemesli.

Tiesu zāles vienā pusē bija galds, aiz kura pulcējās varas pārstāvji. Policisti sačukstējās ar prokuroriem, kuri šķirstīja lietas un ziņojumus un varonīgi pūlējās tikt galā ar rakstu darbiem, lai neaizkavētu noziedzniekus. Otrā pusē bija galds, aiz kura tiesas procesa gaitā mainījās aizstāvības locekļi. Tiesnesis ļoti ātri citu pēc citas izskatīja apsūdzības narkotiku lietā, tad par bruņotu laupīšanu, par neskaidru seksuālās uzmākšanās gadījumu, tad atkal narkotikas un daudzus nosacītās atbrīvošanas noteikumu pārkāpumus. Nosaucot katra vārdu, aizstāvamie tika pievesti pie tiesneša galda, kur tie visu laiku nostāvēja klusējot. Nočaukstēja papīri, un viņus aizvilka atpakaļ un nogādāja cietumā.

-    Tekila Votsons, paziņoja viens no tiesu izpildītājiem.

Kāds cits viņu piecēla kājās. Ķēdēm grabot, viņš paklum-

buroja uz priekšu.

-     Mister Votson, jūs tiekat apsūdzēts slepkavībā, skaļi noteica tiesnesis. Cik jums ir gadu?

-    Divdesmit, lūkodamies zemē, atbildēja Tekila.

Vārdi par apsūdzību slepkavībā bija atbalsojušies tiesas zālē un uz laiku radījuši klusumu. Pārējie oranži tērptie apcietinātie pavērsa uz priekšu apbrīnas pilnus skatienus. Juristi un policisti raudzījās ar ieinteresētību.

-    Vai jums ir advokāts?

-Nē.

-    Man tā vis nešķiet, nomurmināja tiesnesis un pavērās uz aizstāvības pusi. Ražīgajā Kolumbijas apgabala Augstākās tiesas Kriminālās daļas kriminālnoziegumu nodaļas lauciņā diendienā darbojās Sabiedrisko aizstāvju birojs (SAB), kas bija glābšanas riņķis trūcīgākajiem klientiem. Tiesas iecelts advokāts strādāja septiņdesmit procentos izskatāmo lietu, parasti tuvumā apgrozījās pusducis lētos uzvalkos un pabružātos apavos tērptu sabiedrisko aizstāvju, turot rokā portfeļus, no kuriem

spraucās laukā aktu vāki. Patlaban gan uz vietas bija tikai viens no viņiem, godājamais Klejs Kārters II, kurš bija iegriezies uz divām nenozīmīgām lietām un nu, palicis viens, gribēja nozust no tiesas zāles. Viņš palūkojās pa labi, tad pa kreisi un saprata, ka Viņa Godība raugās tieši uz viņu. Kur gan palikuši visi citi?

Pirms nedēļas misters Kārters bija pabeidzis slepkavības lietu, kas bija ilgusi turpat trīs gadus un beidzās ar viņa klienta nosūtīšanu uz cietumu, no kurienes viņam vairs nebija izredžu tikt ārā, vismaz oficiāli ne. Klejs Kārters jutās gluži apmierināts, ka klients tagad bija aiz restēm un viņš varēja uzelpot, jo jaunas slepkavības lietas vēl nebija.

Tam acīmredzot bija lemts mainīties.

-    Mister Kārter? tiesnesis ierunājās. Tā nebija pavēle, bet gan uzaicinājums spert soli, ko sagaidīja no katra biroja darbinieka aizstāvēt maksātnespējīgo neatkarīgi no izskatāmās lietas. Misters Kārters nedrīkstēja izrādīt nepatiku, īpaši tagad, kad viņu vēroja visi policisti un prokurori. Nespēdams izvairīties, viņš dziļi norīstījās un devās pie tiesneša paaugstinājuma, it kā gribēdams pieprasīt lietas iztiesāšanu uzreiz, tepat un tūlīt. Paņēmis lietas vākus no tiesneša, viņš ātri pārskrēja ar acīm tās skopajam saturam, ignorēdams Tekilas Votsona lūdzošo skatienu, un tad noteica: Mēs, Jūsu Godība, iesniegsim paziņojumu par nevainības prezumpciju.

-    Paldies, mister Kārter. Vai varam jūs reģistrēt kā advokātu?

-     Pagaidām jā. Kārters jau apsvēra aizbildinājumus, lai varētu šo lietu uzkraut kādam citam no SAB.

-    Ļoti labi. Paldies, piebilda tiesnesis, ķerdamies pie nākamās lietas.

Advokāts un viņa klients vēl dažas minūtes uzkavējās pie aizstāvības galda. Kārters smēlās no Tekilas informāciju, cik jau nu viņš bija gatavs to sniegt; tās bija pavisam maz. Viņš apsolījās uz garāku sarunu iegriezties cietumā nākamajā dienā. Kamēr viņi tur tā sačukstējās, galdu negaidīti ielenca jaunie juristi no Sabiedrisko aizstāvju biroja, Kārtera kolēģi, kas šķita pēkšņi uzradušies kā no zila gaisa.

Vai tas bija speciāli iecerēts, Kārters sev jautāja. Vai tie visi bija nozuduši, zinot, ka zālē ir slepkavibā apsūdzētais? Pēdējo piecu gadu laikā viņš pats mēdza izstrādāt tādus trikus. SAB izsprukšana no netīkamām lietām bija sava veida māksla.

Viņš paķēra portfeli un steidzās projām pa centrālo eju, garām krēslu rindām ar nelaimīgajiem tuviniekiem, garām Adelfai Pamfrijai un viņas nelielajai atbalstītāju grupai, ārā gaitenī, kur drūzmējās vēl citi likumpārkāpēji, viņu mammas, draudzenes un advokāti. Tur bija tie no SAB, kas teicās dzīvojam vienīgi H. Karla Moultrija tiesu nama haosā, tur valdīja intensīvs tiesu process, zināma briesmu iespējamība, ko var sagaidīt no cilvēkiem, kuri dala telpu ar tik daudziem vardarbīgiem vīriem, sāpīga izjūtu sadure starp upuriem un viņu pāridarītājiem, bezcerīgi garie iztiesājamo lietu saraksti, aicinājums aizstāvēt nabagos un nodrošināt godīgu attieksmi no policijas un valsts puses.

Ja arī Kleju Kārteru agrāk bija vilinājusi karjera SAB, tagad viņš vairs nevarēja atcerēties, kāpēc. Pēc nedēļas pienāks un bez jebkādas atzīmēšanas paies viņa darbības piektā gadadiena, cerams, no malas neviens to pat nepamanīs. Trīsdesmit viena gada vecumā Klejs bija pilnīgi izsīcis, iestidzis darbos kantorī, kuru kaunējās parādīt saviem draugiem, bezcerīgi meklējot izeju, kaut arī nebija, kur iet, un tagad viņš bija apkrāvies ar jaunu, bezjēdzīgu slepkavības lietu, kas ik bridi izvērtās vēl sarežģītāka.

Liftā viņš sodījās par iekrišanu šīs slepkavības lietas nagos. Tā bija īsta jauniņo kļūda; viņš taču jau bija pietiekami pieredzējis, lai iekristu lamatās, kas turklāt vēl uzstādītas uz tik iemītas taciņas. Iešu prom, viņš apņēmās; tas bija solījums, ko viņš pēdējā laikā izteica vai katru dienu.

Liftā atradās vēl divi. Viena bija kaut kāda tiesas darbiniece ar mapīšu kaudzi rokās. Otrs bija četrdesmitgadīgs kungs melnos firmas džinsos, T kreklā, žaketē un krokodilādas kurpēs. Viņš turēja avīzi un izlikās to lasām, uzlicis mazas brillītes sava pagarā, elegantā deguna galā; patiesībā viņš pētīja Kleju, kurš

to nemanīja. Kāpēc gan kādam šī nama liftā būtu jāpievērš uzmanība citiem?

Ja vien Klejs Kārters būtu bijis uzmanīgāks un nebūtu nodevies pārdomām, viņš ievērotu, ka šis kungs ģērbies pārāk izmeklēti apsūdzētajam, bet pārāk nevērīgi juristam. Viņam rokās nebija nekas cits kā vienīgi avīze, kas liktos dīvaini, jo H. Karla Moultrija tiesu nams nebija nekāda lasītava. Viņš nelīdzinājās ne tiesnesim, ne biroja darbiniekam, ne upurim un arī ne apsūdzētajam, bet tas Kleja acīm palika nepamanīts.

2

Pilsētā, kur bija septiņdesmit seši tūkstoši juristu un daudzi no tiem pulcējās megafirmās šāviena attālumā no ASV Kongresu nama bagātās un spēcīgās firmās, kur gudrākie darbinieki saņēma apšaubāmas paraksta tiesību privilēģijas, aprobežoti ekskongresmeņi tika pie izdevīgiem lobēšanas darījumiem un aktīvākie prāvotāji ieradās ar saviem aģentiem Sabiedrisko aizstāvju birojs ieņēma daudz zemāku vietu. Kaut kur pirmās līgas apakšā.

Daži no SAB advokātiem cītīgi nodevās nabago un apspiesto aizstāvībai, viņiem darbs nebija atspēriena pakāpiens turpmākajā karjerā. Par spīti zemajiem ienākumiem un visai nelielajam budžetam, tie turējās pie sava darba skumjās neatkarības un apmierinājuma, ko guva, aizstāvot neveiksminiekus.

Pārējie sev iestāstīja, ka šis darbs ir ar pagaidu raksturu, tikai tādas juridiskās aizkulises, kas jāapgūst, lai tiktu pie daudzsološākas karjeras. Caur grūtībām iepazīsti lietas būtību, līdz elkoņiem parakņājies dubļos, ieraugi un izdari to, kam lielo firmu darboņi nenāk pat tuvumā, un kādu dienu nopietns birojs tev samaksās par pūlēm. Neierobežota tiesas procesu pieredze, plaša pazīšanās ar tiesnešiem, ierēdņiem un policistiem, māka sadalīt darba slodzi un tikt galā ar vissarežģītākajiem klientiem tās bija tikai dažas no viņu apgūtajām prasmēm, ko sabiedriskie aizstāvji varēja piedāvāt jau pēc dažiem šajā darbā pavadītajiem gadiem.

SAB bija astoņdesmit juristu, kuri visi strādāja divos šauros, smacīgos stāvos Kolumbijas apgabala Sabiedrisko pakalpojumu ēkā, pabalējušā četrstūru betona veidojumā, kas pazīstams ar

nosaukumu Klucis un atradās Māsa avēnijā netālu no Tomasa loka. Turpat darbojās arī ap četrdesmit zemu atalgotu sekretāru un vairāk nekā trīsdesmit palīgdarbinieku, kas bija izvietoti miniatūru kabinetiņu labirintā. Iestādes vadītāja bija sieviete, vārdā Glenda, kas lielāko daļu darbalaika pavadīja, ieslēgusies savā kabinetā, jo tur jutās droša.

Sākuma alga SAB advokātam bija 36 000 dolāru. Uz tās visai minimālo paaugstinājumu bija ilgi jāgaida. Visilgāk strādājošais jurists, kāds novārdzis četrdesmit trīs gadu vecs vīrs, pelnīja 57 600 dolāru, un pēc deviņpadsmit darba gadiem viņam draudēja atlaišana. Slodze bija drausmīga, jo pilsētas vara zaudēja kaujā ar noziedzību. Maksātnespējīgo likumpārkāpēju pieplūdums bija bezgalīgs. Astoņas reizes pēdējo astoņu gadu laikā Glenda iesniedza budžeta pārskatu, lūdzot desmit jaunus advokātus un divpadsmit palīgus. Pēdējo četru gadu laikā piešķirtie budžeta līdzekļi katrreiz samazinājās. Patlaban viņa bija neziņā, no kuriem palīgiem atteikties un kuriem advokātiem likt strādāt uz pusslodzi.

Tāpat kā daudzi šajā birojā, Klejs Kārters nebija iestājies juridiskajā augstskolā ar domu kļūt par trūcīgo aizstāvi, pat ne uz īsu laiciņu. Nekā tamlīdzīga. Tajos gados, kad Klejs mācījās koledžā un vēlāk Džordžtaunas Juridiskajā augstskolā, viņa tēvam piederēja firma Kolumbijas apgabalā. Tur Klejs ilgāku laiku bija strādājis uz pusslodzi, viņam bija pat savs kabinets. Toreiz, abiem ar tēvu kopā piedaloties prāvās, kas ienesa naudu, sapņiem nebija robežu.

Bet Kleja studiju pēdējā gadā firma bankrotēja, un tēvs pameta pilsētu. Un tad sākās citi laiki. Klejs kļuva par sabiedrisko aizstāvi, jo nekavējoties atrast citu darbu nebija vairs iespējams.

Bija vajadzīgi trīs pacietības gadi, līdz viņš iemanījās tikt pie sava kabineta, ko nevajadzēja dalīt ar kādu citu advokātu vai palīgu. Tas bija pieticīgas priekšpilsētas labierīcību telpas lielumā, bez logiem, ar galdu, kas aizņēma pusi platības. Kabinets tēva bijušajā uzņēmumā bija četras reizes lielāks, ar skatu uz Vašingtona pieminekli, un, lai kā viņš centās šo skatu aizmirst, nekādi nevarēja to izdzēst no atmiņas. Bija pagājuši jau

pieci gadi, bet viņš šad un tad sēdēja aiz sava galda un blenza sienās, kas ar katru mēnesi šķita nākam tuvāk un tuvāk, un uzdeva sev vienu un to pašu jautājumu: kā tas gadījās, ka viņam nācās pāriet no pirmā kabineta uz otro?

Viņš nometa Tekilas Votsona lietu uz sava visnotaļ tīri nokoptā galda un novilka žaketi. Pavisam viegli šajā nomācošajā vidē būtu bijis pamest visu novārtā, ļaut, lai mapes un papīri krājas kaudzēs, pārvēršot kabinetu vienā vienīgā jucekli, un vainot tajā nepietiekamo darbinieku skaitu un pārslodzi. Bet tēvs bija pārliecināts, ka organizēta darbavieta liecina par organizētu prātu. Viņš mēdza sacīt, ka nauda negaidīs, ja kaut ko nevarēs atrast trīsdesmit sekunžu laikā. Vēl viens pamatlikums, ko Klejam vajadzēja ievērot, bija nekavējoties atsaukties uz telefona zvaniem.

Un tā, par uzjautrinājumu saviem dzēlīgajiem kolēģiem, Klejs cītīgi rūpējās par kārtību uz galda un kabinetā. Viņa Džordžtaunas Juridiskās augstskolas diploms skaistā rāmītī karājās pie sienas. Pirmos divus gadus viņš atteicās izkārt diplomu, baiļojoties, ka pārējie juristi būs nesaprašanā, kādēļ advokāts, kas beidzis Džordžtaunas skolu, strādā par minimālo algu. Pieredzes dēļ, viņš sev iegalvoja, esmu šeit pieredzes dēļ. Katru mēnesi jauna lieta smaga cīņa ar pārliecinātiem prokuroriem pieredzējušu tiesnešu priekšā. Tas bija treniņš melnajā, smagajā darbā, ko lielajās firmās neredzēt. Nauda nāks vēlāk, kad viņš būs jau rūdīts, taču gados vēl jauns tiesu darbinieks.

Klejs lūkojās uz Votsona lietas plāno mapīti galda vidū un prātoja, kā varētu to uzgrūst kādam citam. Viņš bija noguris no sarežģītajām lietām, no šīs grūti apgūstamās pieredzes, no visām tām drazām, kuras viņam kā nepietiekami atalgotam ierēdnim nācās uzņemties.

Uz galda bija sešas sārtas lapiņas ar reģistrētiem zvaniem; pieci attiecās uz darbu, bet sestais bija no Rebekas, viņa pastāvīgās draudzenes. Viņai Klejs piezvanīja vispirms.

-    Esmu ļoti aizņemta, viņa paziņoja pēc ierastajiem sākuma jociņiem.

-    Tu man zvanīji, noteica Klejs.

-Jā, varu runāt tikai dažas minūtes. Rebeka strādāja par asistenti kādam zemākā ranga kongresmenim, kurš bija priekšsēdētājs kārtējai bezjēdzīgajai apakškomitejai. Bet kā priekšsēdētājam viņam pienācās papildu kabinets, kurā bija jānodarbina tādi kā Rebeka, kas visu dienu kā neprātīga gatavojās nākamajam projektu izskatīšanas raundam, kuru neviens tā arī netaisījās apmeklēt. Šo vietu tēvs viņai sagādāja ar pazīšanos.

-    Es arī esmu apkrāvies, piebalsoja Klejs. Nupat kā uzņēmos jaunu slepkavības lietu. Viņam izdevās piešķirt balsij zināmu daļu lepnuma, it kā tas būtu pagodinājums aizstāvēt Tekilu Votsonu.

Tā bija viņu spēle. Kurš bija visaizņemtākais? Kurš bija vissvarīgākais? Kurš strādāja vairāk? Kuram bija jāiztur vislielākā spriedze?

-     Rit mātei ir dzimšanas diena, viņa paziņoja, ieturot nelielu pauzi, it kā Klejam to būtu vajadzējis zināt. Bet tā nebija. Viņam bija vienalga. Rebekas māte viņam nepatika. Viņi ir uzaicinājuši mūs uz klubu pusdienās.

Nejaukā diena kļuva vēl sliktāka. Vienīgā iespējamā atbilde bija: Skaidrs. Turklāt bez apdomāšanās.

-    Ap septiņiem. Žaketē un kaklasaitē.

-     Bez šaubām. Bet pie sevis viņš nodomāja, ka tad jau labāk pusdienotu cietumā ar Tekilu Votsonu.

-     Man nu jāskrien, viņa izmeta. Tiksimies vēlāk. Mīlu.

-    Es tevi arī.

ŠI bija tipiska saruna abu starpā, tikai daži ātri pateikti vārdi pirms steigšanās glābt pasauli. Viņš pavērās Rebekas fotogrāfijā uz sava galda. Viņu mīlas stāstā bija pietiekami daudz sarežģījumu, lai tie pazudinātu savas desmit laulības. Kleja tēvs reiz bija iesūdzējis tiesā viņas tēvu, bet, kurš uzvarēja un kurš zaudēja, tā ari nebija tapis skaidrs. Rebekas ģimene pretendēja uz senu Aleksandrijas augstāko aprindu izcelsmi, bet viņš bija sētas bērns. Viņi bija labējie republikāņi, Klejs ne. Viņas tēvs bija iesaukts par Benetu Buldozeru nežēlīgo graušanas un dedzināšanas darbu dēļ Ziemeļvirdžīnijas priekšpilsētā pie Kolumbijas apgabala. Klejs bija Ziemeļvirdžīnijas jauno

f&Cfele

rajonu paplašināšanas opozicionārs un slepeni priecājās par divu vides organizāciju ciņu pret šim aktivitātēm. Rebekas māte bija apņēmīga sabiedriskās karjeras bīdītāja, kas gribēja abas meitas izprecināt bieziem naudas makiem. Klejs nebija redzējis savu māti vienpadsmit gadus. Un sociālo ambīciju ari viņam trūka. Viņam nebija naudas.

Jau turpat četrus gadus viņu attiecības ik mēnesi piedzīvoja skandālus, lielākoties viņas mātes izperinātus. Bet tās uzturēja mīlestība un kaisle, un apņemšanās iet līdz galam, par spīti nesaskaņām. Tomēr Klejs manīja pagurumu no Rebekas puses, panīkumu, kas pieauga līdz ar gadiem, un pastāvīgo spiedienu no ģimenes puses. Viņai bija divdesmit astoņi gadi. Kaijera viņu neinteresēja. Viņa vēlējās vīru, ģimeni, garas lauku klubos pavadītas dienas, lutinot bērnus, spēlējot tenisu, launagojot kopā ar māti.

Kā no gaisa uzradās Polete Tallosa un izbiedēja viņu. Tātad esi piespiests pie sienas? viņa pavīpsnāja. Jauna slepkavības lieta.

-    Tu biji tur? Klejs vaicāja.

-    Visu redzēju. Kā tas brieda, kā viss notika. Nevarēju tevi no tās paglābt, draudziņ.

-    Paldies, es jau vienu esmu tev parādā.

Klejs būtu piedāvājis viņai apsēsties, bet vairāk sēdekļu viņa kabinetā nebija. Krēsliem vietas neatrastos, turklāt tie ari nebija nepieciešami, jo visi viņa klienti atradās cietumā. Pasēdēšana un pļāpāšana neietilpa SAB dienas kārtībā.

-   Kādas būtu manas izredzes tikt no tās vaļā? viņš painteresējās.

-    Gandrīz nekādas. Kuram tad gribi to uzkraut?

-    Biju iedomājies tevi.

-     Atvaino. Man jau ir divas slepkavības lietas. Glenda to nepieļaus.

Polete bija viņa tuvākais draugs SAB. Cēlusies no pilsētas nabadzīgākās daļas, viņa pa naktīm lauza sev ceļu cauri koledžai un Juridiskajai skolai un šķita nolemta piederībai pie vidusšķiras, līdz sastapa vecāku grieķu kungu ar noslieci uz

jaunām, tumšādainām sievietēm. Abi apprecējās, un viņš Poleti ērti iekārtoja Ziemeļrietumvašingtonā, bet pats vēlāk atgriezās Eiropā, kurai dzīves apstākļu ziņā deva priekšroku. Poletei bija aizdomas, ka tur viņam ir cita sieva, pat divas, bet tas viņu īpaši nesatrauca. Viņa bija pārtikusi un reti kad dzīvoja viena. Pēc desmit gadiem viss bija vislabākajā kārtībā.

-             Dzirdēju lietas ierosinātājus sarunājamies, viņa atklāja.

-    Atkal kāda ielu slepkavība ar apšaubāmiem motīviem.

-    Ne nu pirmā Kolumbijas apgabala vēsturē.

-    Bet bez acīm redzama iemesla.

-    Iemesls ir vienmēr nauda, narkotikas, sekss, jauns Nike pāris.

-     Bet tas sīkais likās pavisam rāms, bez kriminālās pieredzes.

-    Pirmais iespaids reti kad ir patiess, tu taču to zini, Polete.

-    Džermēnam pirms divām dienām trāpījās ļoti līdzīga. Ari bez redzama iemesla.

-    Nebiju dzirdējis.

-    Pamēģini! Viņš ir jauns un ambiciozs, un, kas zina, varbūt varēsi to iegrūst viņam.

-    lešu tūlīt pat.

Džermēns nebija uz vietas, bet nesaprotamā kārtā Glendas durvis bija pavērtas. Ejot iekšā, Klejs pabungoja pa tām ar pirkstu kauliņiem. Vai ir brīvs brītiņš? viņš noprasīja, zinādams, ka Glendai netīk atlicināt minūti kādam no personāla. Viņa apmierinoši paveica darbus, kas saistījās ar biroja vadīšanu, darba slodžu sadalīšanu, budžeta galu savilkšanu un, pats svarīgākais, attiecību uzturēšanu ar pilsētas varas iestādēm. Bet cilvēki viņai nepatika. Viņa deva priekšroku strādāšanai aiz slēgtām durvīm.

-    Protams, viņa strupi noteica, lai gan bez īstas pārliecības. Bija skaidrs, ka viņa nepriecājas par traucējumu, bet tieši tādu uzņemšanu Klejs bija gaidījis.

-    Šorīt man nelaikā gadījās būt Kriminālajā daļā, nācās uzņemties slepkavības lietu, ko es vislabāk atdotu kādam citam. Tikko kā pabeidzu Traksela lietu, kas, kā zināms, vilkās gandrīz

trīs gadus. Man vajag atpūsties no slepkavībām. Kā būtu ar kādu no jaunākajiem puišiem?

-    Jūs gribat atteikties, mister Kārter? viņa, uzacis savilkusi, noprasīja.

-   Tieši tā. Dažus mēnešus es varētu apkrauties ar narkotiku un laupīšanas lietām. Tas ir viss, ko lūdzu.

-Un kas, pēc jūsu domām, varētu noņemties ar, ē… ē, kādu tad lietu?

-    Tekilas Votsona.

-    Tekila Votsons. Pie kā viņam vajadzētu nonākt?

-    Īstenībā man vienalga. Man vajadzīgs pārtraukums.

Viņa atlaidās krēslā kā tāds vecs valdes priekšsēdētājs un

sāka košļāt pildspalvas galu. Un kā tad visi pārējie, mister Kārter? Mēs taču arī priecātos par pārtraukumu, vai tad ne?

-Jā vai nē?

-    Mister Kārter, mums te ir astoņdesmit juristu, no kuriem puse ir kvalificēti slepkavības lietu izmeklēšanai. Katram no viņiem ir vismaz divas lietas. Atdodiet savu kādam, ja varat, es to darīt netaisos.

Ejot ārā, Klejs izmeta: Man nebūtu nekas pret algas pielikumu, ja vien jūs varētu to ietekmēt.

-    Nākamgad, mister Kārter. Nākamgad.

-    Un arī palīgu.

-    Nākamgad.

Tekilas Votsona lieta palika advokāta Džareta Kleja Kārtera II rūpīgi sakārtotajā kabinetā.

3

Šī ēka galu galā bija cietums. Lai gan tā būvēta pēdējā laikā un vērienīgajā atklāšanā saujiņa pilsētas autoritāšu ar to ļoti lepojās, tas tomēr bija cietums. To bija projektējuši novatoriski pilsētas aizsardzības konsultanti, tas bija apgādāts ar augstas tehnoloģijas drošības ietaisēm, bet bija un palika cietums. Prasmīgi veidots, drošs, humāns, un, lai ari celts nākamajam gadu simtenim, tas jau kopš atvēršanas brīža bija pārpildīts. No ārpuses tas atgādināja sarkanīgu izdedžu bloku statni uz vienas malas, bezcerīgu, bez logiem, pilnu ar noziedzniekiem un neskaitāmiem cilvēkiem, kas tos apsargāja. Lai kāds justos labāk, ēkai bija plāksne ar uzrakstu Kriminālās justīcijas centrs; modems eifēmisms, ko arhitekti bieži izmantoja šāda veida projektos. Tas bija cietums.

Un tas lielā mērā bija Kleja Kārtera darba lauciņš. Klejs tur satikās gandrīz ar visiem saviem klientiem pēc viņu aresta, pirms viņi tika atbrīvoti pret galvojuma naudu, ja vien spēja to savākt. Daudziem tas nebija pa spēkam. Daudzus apcietināja par nevardarbīgiem nodarījumiem un vainīgus vai ne turēja aiz atslēgas līdz tiesas beigām. Tigers Benkss turpat astoņus mēnešus pavadīja cietumā par laupīšanu, ko nebija pastrādājis. Viņš zaudēja abus savus pusslodzes darbus. Viņš zaudēja dzīvokli. Viņš zaudēja ari savu pašcieņu. Tigera pēdējais zvans Klejam bija prātu stindzinošs sauciens ar lūgumu pēc naudas. Viņš atkal bija ķēries pie narkotikām, atkal nokļuvis uz ielas un iekūlies lielās nepatikšanās.

Katram krimināltiesību speciālistam pilsētā bija savs Tigera Benksa gadījums, tie visi bija ar nelaimīgām beigām, kur nekas

vairs nebija līdzams. Cietumnieka izmitināšana gadā izmaksā četrdesmit vienu tūkstoti dolāru. Kāpēc gan šī sistēma tik ļoti vēlējās šķiesties ar naudu?

Klejs bija noguris no šiem jautājumiem, noguris no šādiem Tigeriem savā ceļā, viņam bija apnicis cietums un vieni un tie paši saīgušie sargi pie puspagraba ieejas, ko izmantoja vairums juristu. Viņam bija apriebusies cietuma smaka un idiotiskās procedūras, ko piekopa kantora žurkas, kuras lasīja rokasgrāmatas par to, kā uzturēt drošību cietumā. Bija deviņi no rīta, trešdiena, lai gan Klejam visas dienas likās vienādas. Viņš piegāja pie atbīdāma lodziņa, virs kura bija uzraksts ADVOKĀTI, un, kad ierēdnei likās, ka viņš jau pietiekami ilgi gaidījis, viņa bez neviena vārda atvēra lodziņu. Ko te vēl runāt, ja nu jau turpat piecus gadus viņa un Klejs bez jebkādas sasveicināšanās pavadīja viens otru ar drūmu skatienu. Viņš parakstījās žurnālā, padeva to atpakaļ, un ierēdne aiztaisīja lodziņu, kas nešaubīgi bija no ložu necauršaujama stikla, lai pasargātu viņu no negantajiem likuma pārstāvjiem.

Glenda divus gadus bija centusies īstenot ļoti vienkāršu pieteikšanās metodi, kad SAB juristi un ar attiecīgo lietu saistīti cilvēki varētu piezvanīt stundu pirms ierašanās un viņu klienti būtu atrodami kaut kur netālu no advokātu apspriežu telpas. Tas bija tik viegli izpildāms lūgums, bet šī vienkāršība neapšaubāmi bija novedusi to pie pazušanas birokrātijas mašīnā.

Pie sienas bija krēslu rinda, kur juristiem vajadzēja sēdēt un gaidīt, līdz viņu pieprasījumi gliemeža gaitā tika novirzīti kādam uz augšējo stāvu. Ap deviņiem rītā parasti tur jau sēdēja pāris advokātu, kas, neievērojot cits citu, noņēmās ar lietu vākiem vai klusītēm sarunājās pa mobilo telefonu. Savulaik, savas karjeras sākumā, Klejs nēsāja līdzi biezas jurisprudences grāmatas, lasīja tās un atzīmēja svarīgās vietas ar dzeltenu marķieri, tādējādi ar savu neatlaidību atstādams iespaidu uz pārējiem. Tagad viņš izvilka laikrakstu The Post un pievērsās sporta nodaļai. Kā ierasts, viņš uzmeta skatienu pulkstenim, lai zinātu, cik daudz laika jāzaudē, gaidot Tekilu Votsonu.

Divdesmit četras minūtes. Nav slikti.

Sargs aizveda viņu pa gaiteni līdz garenai telpai, ko uz pusēm sadalīja bieza pleksistikla plāksne. Sargs norādīja uz ceturto kabīni no beigām, un Klejs apsēdās. Aiz stikla varēja redzēt, ka kabīnes otra puse ir tukša. Kārtējā gaidīšana. Izņēmis no portfeļa papīrus, viņš sāka apdomāt jautājumus Tekilam. Blakuskablni bija aizņēmis kāds cits advokāts, saspringti, bet nedzirdami sarunādamies ar savu aizstāvamo, personu, ko Klejs nespēja saskatīt.

Atgriezās apsargs un čukstus, gluži kā neatļautā sarunā, uzrunāja Kleju. Tavējam bija nelāga nakts, viņš zagšus noteica, bažīgi lūkodamies uz novērošanas kamerām.

-    Skaidrs, Klejs izmeta.

-      Viņš ap diviem saķērās ar kādu puisi, sasita šo ne pa jokam, saceldams briesmīgu traci. Vajadzēja sešus mūsējos, lai abus izšķirtu. Viņš ir ķezā.

-    Tekila?

-    Votsons, kā tad. Otru puisi ielika hospitālī. Var gaidīt papildu apsūdzību.

-   Vai esi pārliecināts? Klejs noprasīja, vērdamies pār plecu.

-    Viss ir videolentē. Ar to saruna beidzās.

Abi pacēla skatienu, kad divi sargi, katrs pie sava elkoņa, atveda Tekilu uz savu vietu. Viņam bija uzlikti roku dzelži, un, lai gan apcietinātos uz sarunas laiku no tiem atbrīvoja, Tekilam tie palika. Viņš apsēdās. Sargi pagāja nost, bet turpat vien grozījās.

Tekilas kreisā acs bija aizpampusi, kaktiņos sakrājušās sakaltušas asinis. Labā bija vaļā un acābols koši sarkans. Pierei pa vidu marles apsējs, bet uz zoda savelkošs plāksteris. Lūpas un žokļi bija satūkuši tik stipri, ka Klejs bija nesaprašanā, vai atvests pareizais klients. Kāds bija ne pa jokam apstrādājis šo cilvēku, kas sēdēja trīs pēdu attālumā aiz stikla plāksnes.

Klejs pacēla melno telefona klausuli un pamāja Tekilam darīt to pašu. Viņš neveikli balstīja to abās rokās.

-    Tu esi Tekila Votsons? Klejs vaicāja, pūlēdams uzturēt acu kontaktu, cik nu tas bija iespējams.

Viņš apstiprinoši pamāja, pavisam lēnām, it kā lauztie kauli pārvietotos pa galvu.

-    Pie ārsta biji?

Mājiens, kas nozīmēja jā.

-    Vai to tev nodarīja policisti?

Viņš nevilcinoties pakratīja galvu. Nē.

-    Pārējie kamerā?

Mājiens jā.

-    Policisti teica, ka tu esot uzsācis kautiņu, piekāvis kādu puiku, un tas ielikts hospitālī. Vai tiesa?

Mājiens jā.

Bija grūti iztēloties, kā Tekila tikai ar savām simt piecdesmit mārciņām spēj terorizēt cilvēkus pārpildītā Kolumbijas apgabala cietuma kamerā.

-    Vai tu pazini to puisi?

Horizontāla kustība. Nē.

Līdz šim klausule vēl nebija izmantota, taču Klejam bija apnikusi zīmju valoda.

-    Kāpēc tad tu viņu piekāvi?

Ar lielām pūlēm pietūkusī mute beidzot pavērās. Es nezinu, viņam izdevās izspiest, vārdi lēni un sāpīgi vēlās pār lūpām.

-   Brīnišķīgi, Tekila. Tas nu gan man daudz palīdzēs. Kā būtu ar pašaizsardzību? Vai tas puisis pats pienāca pie tevis? Iesita pirmais?

-    Nē.

-    Vai viņš bija sašņaucies narkotikas vai piedzēries?

-Nē.

-    Vai viņš par daudz muldēja, izteica draudus vai tamlīdzīgi?

-    Viņš bija aizmidzis.

-    Aizmidzis?

-    Nūja.

-    Vai tad viņš krāca par skaļu? Ak Kungs!

Acu kontakts pārtrūka, aizstāvim pēkšņi kaut ko vajadzēja piezīmēt savā dzeltenajā tieslietu bloknotā. Klejs uzkricelēja datumu, laiku, vietu, klienta vārdu, bet tad aptrūka īpašo faktu,

ko pierakstīt. Prātā bija simt jautājumu, kas uzdodami, un pēc tam vēl simt. Sākotnējās intervijās tie sevišķi neatšķīrās: galvenie fakti no aizstāvamā nožēlojamās dzīves un iemesli, kāpēc viņiem nācies satikties. Patiesība tika sargāta kā reti dārgakmeņi, kas caur pleksistiklu nododama tikai tad, kad klients jutās neapdraudēts. Jautājumi par ģimeni, skolu, darbu un draugiem parasti tika atbildēti samērā godīgi. Bet īpaša prasme bija vajadzīga, lai izvaicātu par to, kas saistījās ar izdarīto likumpārkāpumu. Ikviens krimināllietu jurists zināja, ka pirmajās tikšanās reizēs ar to aizrauties nevajag. Detaļas jāmeklē citur. Izpēte jāveic bez apsūdzētā palīdzības. Patiesība var atklāties vēlāk.

Tekila nez kāpēc likās pavisam citāds. Līdz šim viņš nebija izrādījis bailes no patiesības. Klejs izlēma ietaupīt visai daudz no sava tik dārgā laika. Viņš pieliecās tuvāk un pieklusināja balsi. Runā, ka tu esot kādu nogalinājis, piecas reizes iešāvis viņam galvā.

Piepampusī galva piekrītoši pamāja.

-    Ramons Pamfrijs, ar iesauku Ķirbis. Vai tu viņu pazini?

Mājiens jā.

-    Vai tu uz viņu šāvi? Klejs jau gandrīz čukstēja. Sargi bija aizsnaudušies, bet šis nebija jautājums, ko advokāti mēdz uzdot, vismaz ne cietumā.

-   Jā, es, Tekila klusām noteica.

-    Piecas reizes?

-    Laikam sešas.

Oho, tas tik bija ķēriens! Šo lietu es pabeigšu sešdesmit dienās, Klejs pie sevis nodomāja. Ātra atzīšanās. Savas vainas atzīšana apmaiņā pret dzīvi apcietinājumā.

-    Narkotiku darījums?

-Nē.

-    Vai tu viņu aplaupīji?

-Nē.

-    Palīdzi man, Tekila! Tev taču bija kāds iemesls?

-    Es pazinu viņu.

-    Un viss? Tu viņu pazini? Tas ir tavs aizbildinājums?

Viņš pamāja, bet neko neteica.

-    Meitene, vai ne? Tu pieķēri viņu ar savu draudzeni? Tev taču ir draudzene?

Viņš pakratīja galvu. Nav.

-    Vai šaušana kaut kādā veidā saistīta ar seksu?

-Nē.

-    Runā ar mani, Tekila, esmu tavs advokāts. Patlaban esmu vienīgais cilvēks uz šis zemes, kas strādā tavā labā. Sniedz man kaut ko, kas palīdzētu šajā darbā.

-    Es pirku narkotikas no Ķirbja.

-    Nu re, ierunājies gan. Cik ilgi?

-    Pāris gadu.

-    Tā. Vai viņš tev palika parādā naudu vai narkotikas? Varbūt tu viņam biji parādā?

-Nē.

Klejs dziļi ievilka elpu un pirmoreiz ievēroja Tekilas rokas. Tās bija klātas ar sīkām rētiņām un tik stipri sapampušas, ka nevarēja saskatīt kauliņus. Tu daudz kaujies?

Tā kā mājiens, tā kā ne. Vairs ne.

-    Bet kādreiz gan?

-    Kā jau puikas. Reiz es piesitu Ķirbi.

Beidzot. Klejs vēlreiz ievilka elpu un pacēla pildspalvu.

-    Paldies jums, ser, par palīdzību. Kad tieši tev bija tas kautiņš ar Ķirbi?

-    Sen.

-    Cik tev bija gadu?

Saraustījās pleci, kā atbildot uz muļķīgu jautājumu. No pieredzes Klejs zināja, ka viņa klientiem nebija laika izjūtas. Viņi tika aplaupīti iepriekšējā dienā vai ari arestēti iepriekšējā mēnesi, bet tas, kas noticis pirms trīsdesmit dienām, saplūda kopā ar visu pārējo. Dzīve uz ielas bija cīņa par izdzīvošanu šodien, bet nebija laika nodoties atmiņām vai nostalģijai pēc pagātnes. Nebija ari nākotnes, tā ka atsauces uz noteiktu laiku bija neiespējamas.

-    Puikas, izgrūda Tekila, uzskatīdams, ka labāk atbildēt ar vienu vārdu; tāds droši vien bija viņa paradums gan ar lauztu žokli, gan veselu.

-    Cik gadu tev bija?

-    Varbūt kādi divpadsmit.

-    Vai jūs bijāt skolā?

-    Spēlējām basketbolu.

-   Vai tā bija nežēlīga spēle ar savainojumiem, lauztiem kauliem un tā tālāk?

-    Nē, atvācās lielie.

Klejs uz mirkli nolika klausuli un apsvēra savu aizstāvības runu. Zvērināto kungi un dāmas, mans aizstāvamais netīrā sānieliņā ar zagto ieroci izšāva tiešā tēmējumā uz misteru Pamfriju (kurš bija neapbruņots) piecas vai sešas reizes pēc kārtas divu iemeslu dēļ: pirmkārt, tas viņu pazina, un, otrkārt, pirms astoņiem gadiem sporta laukumā viņi bija sastapušies parupjā spēlē. Nevarētu izklausīties pietiekami nopietni, kungi un dāmas, bet, kā mēs visi zinām, Vašingtonā, Kolumbijas apgabalā, šie divi iemesli ir tikpat svarīgi kā jebkurš cits.

Bet klausulē viņš sacīja: Vai tu bieži satiki Ķirbi?

-Nē.

-    Kad bija pēdējā reize, kad tu viņu redzēji, pirms nošāvi?

Sekoja plecu paraustīšana. Atkal problēmas ar laika noteikšanu.

-    Vai tikies ar viņu reizi nedēļā?

-    Nē.

-    Reizi mēnesī?

-Nē.

-    Divreiz gadā?

-    Varbūt.

-   Kad tu satiki viņu pirms divām dienām, vai jūs strīdējāties? Palīdzi man, Tekila, man pārāk grūti nākas uzzināt notikuma detaļas.

-    Mēs nestrīdējāmies.

-    Kāpēc tu iegriezies tajā ieliņā?

Tekila nolaida klausuli un pavisam lēni sāka šūpot galvu uz priekšu un atpakaļ, lai izprātotu gājienu. Bija skaidri redzams, ka viņš cieš sāpes. Likās, ka roku dzelži griežas ādā. Paceldams

klausuli, viņš ierunājās: Teikšu, kā bija. Es biju dabūjis ieroci un gribēju kādu sašaut. Vienalga, ko, tas nebija svarīgi. Atstāju apmetni un sāku iet, vienkārši tāpat, meklēdams kādu, uz ko šaut. Gandrīz jau ķēros pie kāda korejieša viņa veikala priekšā, bet tur bija tik daudz cilvēku. Ieraudzīju Ķirbi. Pazinu viņu. Mēs kādu bridi parunājāmies. Sacīju, ka man ir skanošais, ja viņš gribētu kādu šņaucienu. Aizgājām līdz sānielai. Un tad es izšāvu uz viņu. Nezinu, kāpēc. Man vienkārši gribējās kādu nogalināt.

Kad tapa skaidrs, ka stāsts beidzies, Klejs noprasīja: Kas ir apmetne?

-    Rehabilitācijas iestāde. Tur es uzturējos.

-    Cik ilgi?

Atkal runa bija par laiku. Bet atbilde sagādāja pārsteigumu.

-    Simt piecpadsmit dienas.

-    Tu bez narkotikām noturējies simt piecpadsmit dienas?

-    Aha.

-    Kad nošāvi Ķirbi, tu arī biji skaidrā?

-    Aha. Tagad arī. Simt sešpadsmitā diena.

-    Vai pirms tam kādreiz biji uz kādu šāvis?

-Nē.

-    Kur tu dabūji ieroci?

-    Nozagu brālēna mājā.

-    Vai apmetne ir slēgta iestāde?

-Jā-

-    Tu izbēgi?

-    Man bija divas stundas. Pēc simt dienām var dabūt divas stundas laukā, tad jāatgriežas.

-    Un tu tātad izgāji no apmetnes, devies uz brālēna māju, nozagi šaujamo, tad sāki klejot pa ielām, meklēdams upuri, un atradi Ķirbi?

Tekila, piekrizdams visam, māja ar galvu. Tieši tā arī bija. Neprasiet man, kāpēc. Es nezinu, pats nesaprotu.

Iespējams, Tekilas sarkanajā labajā acī parādījās miklums, ko izsauca vainas apziņa un pašpārmetumi, bet Klejs nebija

īsti pārliecināts. Izvilcis no portfeļa dažas papīra lapas, viņš pabāza tās pa spraugu. Paraksties pie sarkanajiem ķeksīšiem. Es atnākšu pēc pāris dienām.

Tekila nepievērsa papīriem uzmanību. Kas būs ar mani? viņš vaicāja.

-    Par to mēs parunāsim vēlāk.

-    Kad es tikšu laukā?

-    Var gadīties, ka ne tik drīz.

4

Ļaudis, kas vadīja pāraudzināšanas iestādi, neredzēja vajadzību slēpties no problēmām. Viņi necentās tikt tālāk no karalauka, no kurienes nāca viņu aprūpējamie. Nekādas labiekārtotas mājas lauku klusumā. Nekādas nošķirtas klīnikas pilsētas labākajā rajonā. Apmetnes iemītnieki nāca no ielas un tur arī atgriezās.

Apmetnes ēkas izgāja uz W ielas, tām pretī atradās rinda izīrējamu divstāvu nameļu, ko reizēm izmantoja narkodīleri. Neizteiksmīgajā ainavā ietilpa arī bēdīgi slavenais pamestais gabals ar vecu degvielas staciju. Te narkotiku izplatītāji satikās ar vairumtirgotājiem un veica darījumus, neraugoties uz aculieciniekiem. Saskaņā ar neoficiālām policijas ziņām šeit atrasts vairāk ložu pilnu līķu nekā jebkurā citā Kolumbijas apgabala noziedzības perēklī.

Klejs pavisam lēnām brauca pa W ielu, mašīnas durvis bija noslēgtas, rokas cieši ieķērušās stūrē, acis šaudījās uz visām pusēm, ausis gaidīja nenovēršamo šāviena troksni. Baltais puisis šajā geto bija kārdinošs mērķis neatkarīgi no diennakts laika.

Pāraudzināšanas apmetne bija veca noliktava, ko sen jau pametuši tie, kuri to kādreiz lietoja preču uzglabāšanai; pilsēta to atzina par nederīgu, bet izsolē iegādājās kāda bezpeļņas organizācija, kas tomēr te saskatīja izmantošanas iespējas. Tā bija neizskatīga būve, sarkanie ķieģeļi no ietves līdz jumtam bija nopūsti ar sarkani brūnu krāsu, bet apakšējo stāvu bija izrotājuši apkaimes grafīti speciālisti. Ēka stiepās gar ielu un tad pa citu atpakaļ, veidojot veselu kvartālu. Visi sānu logi un durvis bija aizmūrētas un aizkrāsotas, tādēļ nekādi žogi un

dzeloņstieples nebija vajadzīgas. Katram, kas gribētu aizmukt, būtu nepieciešams āmurs, kalts un vesela diena smaga, nepārtraukta darba.

Klejs novietoja savu Honda Accord ēkas priekšā un nevarēja izšķirties ātri braukt projām vai kāpt laukā. Virs biezām dubultdurvlm bija piestiprināts neliels uzraksts: PĀRAUDZINĀŠANAS IESTĀDE. PRIVĀTĪPAŠUMS. IEEJA AIZLIEGTA. It kā kāds varētu te nejauši ieklīst vai vēlētos ieiet. Apkārt slaistījās parastā ielu kompānija: huligāniska paskata jaunekli, kas, neapšaubāmi, staipīja līdzi narkotikas un pietiekamu daudzumu ieroču, lai atvairītu policiju, blakus steberējošs dzērāju pāris, kuri, izrādījās, gaidīja apciemojuma laiku pie saviem piederīgajiem apmetnē. Darbs bija aizvedis Kleju uz visnepievilcīgākajām Kolumbijas apgabala vietām, un viņš bija iemācījies izturēties tā, lai neizrādītu bailes. Esmu advokāts. Man šeit ir darba darīšanas. Nost no ceļa! Nemēģiniet mani uzrunāt! Gandrīz piecus gadus ilgajā darba laikā SAB šauts uz viņu nebija.

Klejs aizslēdza mašīnu un atstāja to ietves malā. To darot, viņš ar skumjām atzina, ka tikai retais, ja vispār kāds, no šīs ielas bandītiem pievērsīs uzmanību viņa mazītiņajam auto. Tam jau bija divpadsmit gadu, nobrauktas divsimttūkstoš jūdzes. Varat ņemt, viņš nomurmināja.

Klejs aizturēja elpu un ignorēja ziņkārīgos skatienus no ielas bara puses. Divu jūdžu rādiusā te nebūs nevienas baltas sejas, viņš nodomāja. Viņš nospieda pogu pie durvīm, un selektorā nočērkstēja balss: Kas tur ir?

-    Mani sauc Klejs Kārters. Esmu advokāts. Pulksten vienpadsmitos man norunāta tikšanās ar Talmedžu X. Viņš skaidri nosauca šo vārdu, būdams pārliecināts, ka tur ir kāda kļūda. Pa telefonu viņš bija prasījis sekretārei, kā rakstāms mistera X uzvārds, un viņa diezgan nelaipni bija atbildējusi, ka tas nav nekāds uzvārds. Kas tad tas bija? Vienkārši X. Saproti, kā gribi. Tur neko nevarēja darīt.

-     Mirklīti, lūdzu, sacīja balss, un Klejs sāka gaidīt. Viņš raudzījās durvīs, par varēm cenšoties neievērot apkārt notiekošo. Pavisam tuvu, kreisajā pusē, viņš sajuta kādu rosību.

-   Tu tātad esi advokāts? atskanēja jautājums spalgā jauna, melnādaina vīrieša balsī, pietiekami skaļi, lai to dzirdētu visi.

Klejs pagriezās un ieskatījās sava uzbrucēja dīvainajās saulesbrillēs. Jā, viņš izmeta pēc iespējas mierīgāk.

-   Tu neesi nekāds advokāts, bilda jaunais cilvēks. Aizmugurē jau bija sastājies neliels bariņš, kas blenza viņam virsū.

-    Baidos, ka esmu gan, Klejs atteica.

-    Tu, vecīt, nemaz nevari būt advokāts.

-    Nu nepavisam, piebalsoja kāds no bara.

-    Vai tiešām tu tas esi?

-Jā gan, Klejs centās pieskaņoties runātājam.

-Ja esi advokāts, kāpēc tad brauc ar tik draņķīgu autiņu?

Klejs nezināja, kas sāpēja vairāk smiekli uz ietves vai apgalvojuma patiesīgums. Tas visu padarīja vēl sarežģītāku.

-   Mana sieva brauc ar mersedesu, viņš neveiksmīgi mēģināja pajokot.

-    Tev tak nav sievas, tev nav laulības gredzena.

Ko vēl viņi ievērojuši, Klejs sev jautāja. Apkārtējie joprojām smējās, kad vienas durvis noklikšķēja un atvērās. Viņam izdevās pa tām iesoļot nevērīgi, nevis kā steigā glābjoties. Pieņemamā telpa bija bunkurs ar betona grīdu, izdedžu bloku sienām, metāla durvīm, bez logiem, ar zemiem griestiem, dažām spuldzēm, trūka tikai smilšu maisu un ieroču. Aiz gara sēžu galda pie diviem telefoniem sēdēja sekretāre. Viņš tūlīt nāks, tā, galvu nepacēlusi, paziņoja.

Talmedžs X bija spēcīgs, muskuļots vīrietis ap gadiem piecdesmit, bez lieka grama tauku uz kalsnā auguma, bez niecīgākām smaida iezīmēm rievotajā, vecīgajā sejā. Viņa acis bija lielas un pilnas ar sāpēm, ko atstājuši ielās pavadīto gadu desmiti. Viņš bija ļoti melnu ādu, tērpies koši baltās drēbēs iecietinātā kokvilnas kreklā un džinsos. Melnie karavīru zābaki bija nospodrināti līdz nevainojamam spīdumam. Ari galva likās kā nopulēta, bez neviena mata.

Viņš norādīja uz vienīgo krēslu savā pagaidu kabinetā un aizvēra durvis. Vai papīri ir līdzi? viņš strupi noprasīja. Laipnības frāzes, protams, neietilpa viņa ieradumos.

Klejs pasniedza vajadzīgos dokumentus, uz kuriem bija neatšifrējamie, roku dzelžos saslēgtā Tekilas Votsona ķeburi. Talmedžs X izlasīja katru vārdu, katru lappusi. Klejs pamanīja, ka viņš nenēsāja rokas pulksteni, viņam nepatika nekādi pulksteņi. Laiks palika aiz parādes durvīm.

-    Kad viņš tos parakstīja?

-    Uz tiem ir šīsdienas datums. Pirms divām stundām mēs tikāmies cietumā.

-    Un jūs būsiet viņa uzticības persona? vaicāja Talmedžs.

-    Vai oficiāli?

Šis vīrs bija gājis cauri kriminālo tieslietu sistēmai ne reizi vien. Jā. Tiesas iecelts, Sabiedrisko aizstāvju biroja apstiprināts.

-    Glenda tur vēl strādā?

-Jā-

-   Atgriezīsimies pie lietas. Tuvākās sarunās viņš neielaidās.

-    Vai jūs zinājāt par apšaudi? jautāja Klejs, izņemdams no portfeļa bloknotu, kur pierakstīt.

-    Uzzināju, kad jūs pirms stundas piezvanījāt. Mums bija zināms, ka otrdien viņš aizgāja un neatgriezās, sapratām, ka kaut kas nav kārtībā, bet tā mēdz gadīties. Viņš runāja lēnām un noteikti, bieži mirkšķinot acis, bet nenolaižot skatienu.

-    Stāstiet, kas noticis!

-    Šī taču būs konfidenciāla saruna, vai ne? Klejs apvaicājās.

-     Es aizstāvu viņa intereses. Jūs esat viņa advokāts. Viss, kas pateikts šajā telpā, te ari paliks. Sarunāts?

-    Protams.

Klejs atklāja līdz šim savāktās notikuma detaļas, arī Tekilas versiju. Izmeklēšanas laikā nebija ētiski kādam izpaust klienta teikto. Bet kāda tam jēga? Talmedžs X par Tekilu Votsonu zināja daudz vairāk, nekā Klejs jebkad atklās.

Kad saruna virzījās tālāk un notikumi atklājās Talmedža X priekšā, viņa skatiens beigu beigās novērsās un viņš aizvēra acis. Viņš pacēla galvu augšup, pret griestiem, it kā jautādams Dievam, kālab tas viss noticis. Domās iegrimis un dziļi satraukts, viņš likās aizklīdis citā pasaulē.

Kad Klejs bija beidzis, Taimedžs X teica: Kā varu palīdzēt?

-    Es gribētu redzēt viņa dosjē. Man tika dota atļauja.

Mape gulēja uz galda tieši Talmedža X priekšā. Vēlāk, -

viņš izlēma. Vispirms parunāsimies. Ko jūs gribētu zināt?

-    Sāksim ar pašu Tekilu. No kurienes viņš nāk?

Skatiens bija atgriezies, Taimedžs bija gatavs palīdzēt. No

ielas, tāpat kā viņi visi. Viņu sūtīja sociālais dienests, viņš bija bezcerīgs. Bez ģimenes. Tēvu viņš nekad nav redzējis. Māte nomira ar AIDS, kad viņam bija trīs gadi. Viņu audzināja viena tante, tad otra, sūtīja no viena ģimenes locekļa pie cita, dažādas pieņemtās mājas, tiesas, jauniešu iestādes. No skolas viņu izmeta. Mums raksturīgs gadījums. Vai esat iepazinies ar Pāraudzināšanas apmetni?

-    Nē.

-     Mums tiek smagākie gadījumi, galīgie narkomāni. Mēs ieslogām viņus uz vairākiem mēnešiem, radām viņiem militāru pāraudzināšanas vidi. Mēs te esam astoņi, astoņi audzinātāji, un visi esam narkomāni, nu jūs taču zināt, kas reiz bijis, tas ir un paliek narkomāns. Četri no mums tagad ir mācītāji. Trīspadsmit gadus atsēdēju par narkotikām un laupīšanu, bet tad atradu ceļu pie Jēzus. Lai nu kā, mūsu specializācija ir mazgadīgie kokaīna kristālu lietotāji, kam neviens cits vairs palīdzēt nevar.

-    Tikai kreks?

-   Arī tās ir narkotikas. Zemas kvalitātes, spēcīgas, tās dažās minūtēs liek aizmirst visas zemes lietas. Kas reiz sācis, tas nevar atmest.

-   Neko daudz par savu kriminālo pagātni viņš man nevarēja pastāstīt.

Taimedžs X atvēra mapi un pāršķirstīja lapas. Tas droši vien tāpēc, ka viņš neko daudz neatceras. Tekila jau gadiem ilgi apdullinās. Re kur ir visādi sīki pārkāpumi pusaudža gados, zādzības, aizdzītas mašīnas, ko mēs parasti darījām, lai tiktu pie narkotikām. Astoņpadsmit gados viņš četrus mēnešus apzaga veikalus. Pagājušogad viņu noķēra par narkotiku nēsāšanu, šeit viņš sabijis trīs mēnešus. Kā mūsu iemītniekam tas nemaz nav slikti. Nekā vardarbīga.

-    Cik daudz kriminālnoziegumu?

-    Nevaru neko atrast.

-    Šķiet, tas varētu palīdzēt, bilda Klejs. Zināmā mērā.

-    Izklausās, ka nekas te vairs nelīdzēs. •

-    Man stāstīja, ka bijuši vismaz divi aculiecinieki. Diez cik optimistisks neesmu.

-    Vai viņš policistiem ir atzinies?

-    Nē. Viņi sacīja, ka pēc noķeršanas Tekila kļuvis vai mēms un neko tā ari nav pateicis.

-    Neparasti.

-    Tiesa gan, Klejs piekrita.

-    Liekas, atbrīvošana pret galvojumu te nespīd, pieredzējušā balsī novilka Talmedžs X.

-    Trāpīts.

-    Mums, vai zināt, tas vēl nav pasaules gals, mister Kārter. Savā ziņā dzīve cietumā ir labāka nekā dzīve uz ielas. Man zināmi daudzi, kas tam piekrīt. Bēdīgākais ir tas, ka Tekila bija viens no tiem, kas būtu varējis tikt visam pāri.

-    Kādēļ tad tā?

-    Puikam ir smadzenes. Ticis pie veselības un apskaidrības, viņš juta prieku pats par sevi. Pirmo reizi savā pieauguša cilvēka dzīvē viņš bija skaidrā. Viņš neprata lasīt mēs iemācījām. Viņam patika zīmēt mēs viņu iedrošinājām pievērsties mākslai. Mūs šeit reti kaut kas saviļņo, bet Tekila lika mums justies lepniem. Viņš pat domāja par vārda nomaiņu, saprotamu iemeslu dēļ.

-Jūs nekas neiepriecina?

-     Mister Kārter, mēs zaudējam sešdesmit sešus procentus. Divas trešdaļas. Mēs viņus te savācam kā slimus suņus, viņu miesa un gars ir narkotiku sabendēti, nepietiekami ēduši, pat izbadējušies, klāti ar ēdi, mati izkrituši, visbriesmīgākie narkomāni, kādus vien izauklē Kolumbijas apgabals, un tad mēs viņus pabarojam, atpumpējam, tad viņi iziet pamatkursu, kur jāceļas sešos no rīta, jāberž istabas un jāgaida apgaita; brokastis pusseptiņos, tām seko nepārtraukta smadzeņu skalošana, ko veic grupa pieredzējušu audzinātāju, kuri nākuši no tās pašas

vides, kur viņi, nekādu pekstiņu, atvainojiet par izteicienu, lai nemēģina mūs apšmaukt, paši esam tam gājuši cauri. Pēc mēneša viņi ir skaidri un paši lepni par to. Pēc ārpasaules viņi neilgojas, jo tur nekas labs viņus negaida ne darbs, ne ģimene, neviena, kas viņus mīlētu. Viņi viegli padodas pārliecināšanai, un mēs ari darām to bez apstājas. Pēc trim mēnešiem atkarībā no pacienta mēs varam sākt uz stundiņu vai divām izlaist viņus ārā uz ielas. Deviņi no desmit atgriežas, vēlēdamies tikt atpakaļ savās nelielajās istabelēs. Mēs, mister Kārter, turam viņus gadu. Divpadsmit mēnešus, ne dienu mazāk. Dažiem cenšamies kaut ko iemācīt, piemēram, darboties ar datoru. Pūlamies sameklēt viņiem darbu. Un, kad viņiem pienāk laiks aiziet, mums birst asaras. Viņi pamet mūs, bet pēc gada divas trešdaļas atkal ķeras pie narkotikām un nonāk renstelēs.

-    Vai jūs ņemat viņus atpakaļ?

-    Retumis. Ja viņi zinās, ka var atgriezties, viņi vispār sevi nevaldīs.

-    Kas notiek ar pārējo trešdaļu?

-Tieši tāpēc mēs esam šeit, mister Kārter. Tāpēc esmu audzinātājs. Šie ļaudis, tāpat kā es, izdzīvo šai pasaulē, un viņi to dara ar tādu sīkstumu, ko citiem nesaprast. Mēs esam bijuši ellē un tikuši ārā no tās, un tas nav patīkams gājiens. Daudzi mūsu audzēkņi strādā ar citiem narkomāniem.

-    Cik cilvēku jūs varat izmitināt?

-     Mums ir astoņdesmit gultas, visas aizņemtas. Telpas atļautu uzņemt divtik, bet nekad nepietiek naudas.

-    Kas jūs finansiāli atbalsta?

-    Astoņdesmit procenti nāk no federālām subsīdijām, bet gada sākumā mēs esam bez garantijām. Pārējo mēs izlūdzamies no privātiem fondiem. Esam pārāk nodarbināti, lai sadabūtu lielāku naudu.

Klejs pāršķīra lappusi un kaut ko piezīmēja. Vai viņam nav kāds ģimenes loceklis, ar ko es varētu aprunāties?

Talmedžs X pārlapoja visu mapi, grozīdams galvu. Varbūt kaut kur kāda tante. Bet daudz uz to neceriet. Pat ja tāda atrastos, kā viņa varētu līdzēt?

-    Nekā. Bet ir patikami, ja ir kāds ģimenes loceklis, ar ko satikties.

Talmedžs X turpināja rakņāties pa mapi, it kā viņam būtu kas padomā. Klejs iedomājās, ka viņš meklē piezīmes vai ierakstus, kas būtu izņemami no tās, pirms mape tiktu nodota Klejam.

-    Kad varēšu to redzēt? Klejs jautāja.

-    Kā būtu ar rītdienu? Es gribētu to izskatīt vispirms.

Klejs paraustīja plecus. Ja Talmedžs solīja rit, tātad tā būs.

-    Sarunāts, mister Kārter, bet es tomēr nesaprotu viņa motīvus. Vai jūs saprotat?

-    Es arī nesaprotu. Jums vajadzētu tos izskaidrot man. Jūs taču viņu pazīstat jau gandrīz četrus mēnešus. Pagātnē nav nekādas spēka pielietošanas vai ieroču. Nekādas tieksmes uz kautiņiem. Izklausās, ka viņš bijis paraugaudzēknis. Jūs visu esat redzējis. Jūs pasakiet kāpēc?

-    Esmu daudz ko pieredzējis, atzina Talmedžs X, un viņa acis kļuva skumjākas nekā pirms tam. Bet neko tādu. Zēns baidījās no vardarbības. Mēs šeit nepieļaujam kautiņus, bet zēni paliek zēni, un vienmēr jau notiek nelieli iebaidīšanas rituāli. Tekila bija viens no vājākajiem. Nevar būt, ka viņš pametis apmetni, nozadzis ieroci, izvēlējies gadījuma upuri un nogalinājis viņu. Un nevar būt, ka viņš uzklupis kādam cietumā un nosūtījis viņu uz hospitāli. Es vienkārši tam nevaru noticēt.

-    Tad ko lai es saku zvērinātajiem?

-    Kādiem zvērinātajiem? Te ir vainas atzīšana, jūs taču to zināt. Ar viņu ir cauri, viņš sēdēs cietumā visu atlikušo dzīvi. Esmu pārliecināts, ka lielu daļu turienes iemītnieku viņš jau pazīst.

Saruna uz ilgāku laiku pārtrūka, bet tas, šķiet, ne mazākā mērā nesatrauca Talmedžu X. Viņš aizvēra mapes vākus un nobāza to malā. Tikšanās tuvojās beigām. Bet Klejs bija apmeklētājs. Bija laiks doties projām.

-    Tad es rīt atnākšu, viņš sacīja. Bet cikos?

-    Pēc desmitiem, Talmedžs X atbildēja. Es jūs pavadīšu.

-     Nav jau nepieciešams, Klejs noteica, taču nopriecājās par pavadoni.

Ielu banda bija pieaugusi skaitā un likās gaidām advokātu iznākam. Viņi tupēja un likņāja ap mašīnu, kas bija vēl turpat un neskarta. Lai ari kādu stiķi viņi bija ieplānojuši, tas tika aizmirsts, ieraugot Talmedžu X. Ar strauju galvas vēzienu viņš izklīdināja baru, un Klejs aiztraucās, neviena neaiztikts, taču bailēs no rītdienas atgriešanās.

Nobraucis astoņus kvartālus, viņš nonāca Lamonta ielā, tad Džordžijas avēnijas stūri, kur uz mirkli apstājās, lai uzmestu ātru skatienu apkārtnei. Tādu ieliņu, kur kāds varēja sašaut otru, netrūka, un viņam nepavisam negribējās iet un uzprasīties pēc asinīm. Šī vieta bija tikpat neomulīga kā tā, kuru viņš nupat bija atstājis. Vēlāk viņš te atgriezīsies kopā ar Rodniju, melnādaino palīgu, kas pārzināja šis ielas, viņi te visu izokšķerēs un uzdos nepieciešamos jautājumus.

5

Potomakas Lauku klubu Maklīnā, Virdžīnijas štatā, pirms simt gadiem dibināja kādi turīgi ļaudis, kuri netika pieņemti citos lauku klubos. Bagātnieki var paciest gandrīz it visu, tikai ne noraidījumu. Atstumtie savus vērā ņemamos ietaupījumus ieguldīja Potomakā un uzcēla vissmalkāko klubu Kolumbijas apgabala robežās. Viņi savāca dažus senatorus no sāncenšu klubiem, ievilināja vēl citus vērtīgus biedrus, un drīz vien Potomakas klubs iekaroja cienījamu stāvokli. Kad biedru skaits tur bija pietiekams, lai tas varētu pats sevi uzturēt, sākās neizbēgamā citu klubu izslēgšanas prakse. Lai gan to vēl joprojām uzskatīja par jaunu lauku klubu, tas savā izskatā, gaisotnē un rīcībā bija gluži kā pārējie.

Lai gan bija kāda nozīmīga atšķirība. Potomakā nekad netika noliegts fakts, ka biedra vietu varēja pavisam atklāti nopirkt, ja vien kādam bija pietiekami daudz naudas. Nekādu kandidātu sarakstu un atsijāšanas komisijas, nekādas slepenas vēlēšanas uzņemšanas padomē. Ja Kolumbijas apgabalā kāds bija jaunienācējs vai arī negaidīti iedzīvojās bagātībā, tad prestižu un stāvokli sabiedrībā par pienācīga lieluma čeku varēja iegūt vienā vakarā. Pateicoties tam, Potomakā bija vislabākais golfa laukums, tenisa korti un aprīkojums, baseini, ēkas, pusdienu zāle, viss, ko tāds pretenciozs klubs var kārot.

Ciktāl Klejam bija zināms, Benets van Horns šādu iespaidīgu čeku bija izrakstījis. Neatkarīgi no tā, kādā lauciņā viņš patlaban rosījās, Kleja vecākiem tādas naudas nebija, un Potomaka jau nu viņus nepieņemtu. Pirms astoņpadsmit gadiem viņa tēvs bija iesūdzējis Benetu par neveiksmīgu darījumu ar nekus-

tamo īpašumu Aleksandrijā. Savā laikā Benets bija mutīgs īpašumu pārdošanas aģents ar neskaitāmiem parādiem un tikai ar dažiem neieķīlātiem īpašumiem. Tad viņš vēl nebija Potomakas Lauku kluba biedrs, lai gan tagad izturējās tā, it kā būtu tur piedzimis.

Benetam Buldozeram sāka veikties astoņdesmito gadu beigās, kad viņš uzklupa viļņotajiem pauguriem Virdžīnijas lauku teritorijā. Lietas gāja no rokas. Atradās partneri. Viņš nebija tas, kurš ieviesa graušanas un dedzināšanas metodi priekšpilsētas attīstīšanā, bet to pilnveidoja gan. Uz neskartajiem pakalniem viņš sacēla veikalu rajonus. Blakus svētajiem karalaukiem viņš izveidoja apbūves gabalus. Viņš nolīdzināja veselu ciemu vienai no savām plānotajām iecerēm apartamentiem, izīrējamu dzīvokļu ēkām, lielākām un mazākām mājām, parkam ar seklu, dubļainu dīķi un diviem tenisa kortiem, dīvainam, nelielam iepirkšanās centram, kas arhitektu birojā izskatījās itin jauki, bet uzcelts tā ari netika. Ironiskā kārtā, kaut Benetam pašam ar ironiju bija tā pašvaki, viņš savus standarta projektus sauca to ainavu vārdos, kuras pats iznīcināja, “Viļņojošās pļavas”, “Šalcošie ozoli”, “Mežotie pakalni” un tā tālāk. Viņš piebiedrojās citiem zeļošiem sava amata meistariem un no valsts likumdošanas iestādēm Ričmondā centās izspiest vēl vairāk naudas jauniem ceļiem, lai varētu atkal veidot apbūves gabalus un papildināt jau esošo satiksmi. Šādā veidā viņš kļuva par ietekmīgu figūru politiskajā dzīvē un viņa patmīlība auga augumā.

Deviņdesmito gadu sākumā Beneta van Homa grupa strauji attīstījās, jo ienākumi auga nedaudz lielākos apmēros nekā aizņēmuma maksājumi. Viņi kopā ar sievu Bārbu iegādājās māju Maklīnas prestižākajā rajonā. Abi iestājās Potomakas Lauku klubā un kļuva par tā neatņemamu sastāvdaļu. Ar milzu sparu viņi centās radīt ilūziju, ka nauda viņiem turējusies vienmēr.

Saskaņā ar vērtspapīru biržas datiem, kurus Klejs bija nokopējis un rūpīgi izstudējis, 1994. gadā Benets izlēma savu kompāniju publiskot un iegūt divsimt miljonus dolāru. Ar šo naudu viņš plānoja tikt vaļā no parādiem, kā arī, kas bija vēl

svarīgāk, cerēja to “…investēt Ziemeļvirdžīnijas neierobežotajā nākotnes attīstībā”. Citiem vārdiem atkal jauni buldozeri, jaunas nopostītas un apgūtas teritorijas. Doma par Benetu van Hornu un viņa tādā veidā sapelnīto naudu neapšaubāmi satrauca vietējos Caterpillar dīlerus. Tai vajadzēja šausmināt ari vietējās varas iestādes, tomēr tās vēl nebija pamodušās.

Ne bez kvalificēta kapitālieguldījumu baņķiera palīdzības BVH grupas akcijas tika laistas apgrozībā par desmit dolāriem gabalā, tās sasniedza savu augstāko vērtību sešpadsmit ar pusi dolāru, kas nebija slikti, bet ne tuvu tam, ko bija pareģojis akciju sabiedrības dibinātājs un galvenā amatpersona. Nedēļu pirms publiskā piedāvājuma viņš vietējā biznesa avīželē Daily Profit bija lielījies, ka “…puiši no Volstrītas ir pārliecināti, ka vienas akcijas cena sasniegs četrdesmit zaļos”. Neoficiālajā tirgū akciju cena sāka strauji lidot lejup un ar būkšķi piezemējās pie sešu dolāru atzīmes. Visai neapdomīgi Benets bija atteicies izpārdot vismaz daļu akciju, kā to darīja citi saprātīgi uzņēmēji. Viņš turējās pie visiem četriem miljoniem akciju un noskatījās, kā to tirgus vērtība no sešdesmit sešiem miljoniem sarūk līdz minimumam.

Katru darba dienas ritu tīrā joka pēc Klejs pārbaudīja vienas vienīgas akcijas cenu. BVH grupai tā pastāvīgi turējās 0,87 dolāru līmenī.

“Kā tad klājas tavām akcijām?” Tas būtu lielais pliķis sejā, ko Klejam nekad nepietika drosmes iecirst.

“Varbūt šovakar,” viņš pie sevis nomurmināja, piebraukdams pie ieejas Potomakas Lauku klubā. Kopš pastāvēja laulību iespēja tuvējā nākotnē, pie galda parasti tika apspriestas Kleja kļūmes. Tikai ne mistera van Horna. “Hei, apsveicu, Benet, akcijas pēdējo divu mēnešu laikā cēlušās par veseliem divpadsmit centiem,” viņš skaļi izmēģināja savu sakāmo. “Vai tu neesi viens baigais malacis, vecīt! Laiks pirkt jaunu mersedesu!” Šādus vārdus viņš tik ļoti kāroja Hornam pateikt.

Lai izvairītos no dzeramnaudas pasniegšanas, kas pienācās sulainim, kurš novieto automašīnas, savu Honda Accord viņš atstāja kādā attālākā stūri aiz tenisa kortiem. Soļojot uz kluba

ēku, viņš sakārtoja kaklasaiti, joprojām kaut ko murminādams. Klejs ienīda šo vietu ienīda visus tā stulbos biedrus, ienīda, jo pats nevarēja tur iestāties, tas bija van Homu dārziņš, un tie gribēja likt viņam justies kā robežpārkāpējam. Simto reizi todien, tāpat kā visās citās dienās, viņš sev jautāja, kādēļ gan bija iemīlējies meitenē ar tik neciešamiem vecākiem. Ja ari viņam bija kādi nodomi, tie bija slepus aizbēgt ar Rebeku uz Jaunzēlandi, tālu prom no Sabiedrisko aizstāvju biroja un vēl tālāk no Rebekas ģimenes.

Mājasmātes aukstais skatiens vēstīja es zinu, tu neesi šeit piederīgs, tomēr aizvedīšu tevi pie galda. Sekojiet man, viņa izdvesa ar neīsta smaida atblāzmu sejā. Klejs neteica neko. Viņš ar pūlēm norija siekalas, skatījās tieši uz priekšu un centās neievērot žņaudzošo kamolu pakrūtē. Kā gan varēja cerēt, ka viņš priecāsies par pusdienām šādā atmosfērā? Viņi ar Rebeku bija divreiz tur ieturējuši maltīti: vienu reizi ar misteru un misis van Horniem, otru bez viņiem. Ēdiens bija dārgs un likās samērā labs, bet toreiz Klejs pārtika no tītara pusfabrikātiem, viņa prasības nebija nekādas augstās, un viņš to labi apzinājās.

Beneta nebija. Klejs viegli apskāva misis van Homu, tas bija rituāls, kas nepatika nevienam no viņiem, un tad patētiski noskaitīja: Daudz laimes dzimšanas dienā! Pēc tam viņš viegli noskūpstīja Rebeku uz vaiga. Galdiņš bija labs, ar plašu skatu uz zālienu ap astoņpadsmito bedrīti, lieliska vieta, kur pusdienot, jo varēja noskatīties uz dīvaiņiem, kuri vārtījās smiltīs, netrāpījuši bumbiņu bedrītē no divu pēdu attāluma.

-   Kur tad misters van Horns? apvaicājās Klejs cerībā, ka viņa nav pilsētā vai, vēl labāk, viņš ievietots slimnīcā ar kādu nopietnu kaiti.

-    Viņš ir ceļā, paskaidroja Rebeka.

-   Viņš visu dienu pavadīja Ričmondā, tiekoties ar gubernatoru, bez kādas vajadzības piebilda misis van Horna. Viņi nekad nerimās. Klejam tā vien gribējās izsaukties: “Labi, labi, jūs uzvarējāt! Jūs esat daudz svarīgāki par mani!”

-     Ar ko tad viņš tur nodarbojas? Klejs laipni apjautājās, vēlreiz izbrīnījies par savām spējām izklausīties patiesi

ieinteresētam. Klejs zināja, kāpēc Buldozers bija tieši Ričmondā. Štatam trūka naudas, tas nevarēja atļauties būvēt jaunus ceļus Ziemeļvirdžīnijā, tur, kur Benets un viņam līdzīgie gribēja. Ziemeļvirdžīnijā notika balsošana. Likumdevēja vara bija iecerējusi vietēja rakstura referendumu par apgrozījuma nodokļiem, lai pilsētas un apgabali varētu paši veidot savus lielceļus. Jo vairāk ceļu, jo vairāk izīrējamo dzīvokļu, vairāk tirdzniecības centru, plašāka satiksme, vairāk naudas ar tās trūkumu sirgstošajai BVH grupai.

-     Ar politiku, Bārba atvairījās. Patiesībā viņa droši vien nemaz nezināja, par ko viņas vīrs runāja ar gubernatoru. Klejs baidījās, ka viņai nav ne jausmas par firmas akciju reālo cenu. Viņai bija skaidrs, kurās dienās ir bridža kluba tikšanās un ka Klejs pelna niecīgu naudiņu, bet pārējie sīkumi bija Beneta ziņā.

-     Kā tev šodien gāja? apvaicājās Rebeka, neuzkrītoši, bet veikli aizvirzot sarunu no politikas. Apspriežot strīdīgus jautājumus ar viņas vecākiem, Klejs jau divas vai trīs reizes bija pieminējis vārdus jaunbūvju ekspansija, un situācija bija kļuvusi saspringta.

-    Kā parasti, viņš atbildēja. Un tev?

-    Mums rīt ir noklausīšanās sēdes, viss kantoris sacelts kājās.

-    Rebeka stāstīja, ka tev atkal ir slepkavības lieta, Bārba piezīmēja.

-Jā, taisnība, Klejs piekrita, nodomādams, diez par kuriem sabiedriskā aizstāvja darba aspektiem viņas vēl spriedelējušas. Katrai priekšā stāvēja glāze ar baltvīnu. Abas glāzes bija pustukšas. Viņš bija iesteidzies diskusijas laikā, iespējams, tika runāts tieši par viņu. Vai arī viņš bija pārmērīgi jūtelīgs? Varbūt.

-    Kas ir tavs klients? Bārba prašņāja.

-    Kāds puisis no ielas.

-    Un ko viņš nogalināja?

-    Upuris ir kāds cits puisis no ielas.

Tas viņai sniedza nelielu mierinājumu. Melnie novāc melnos. Viņi visi varētu cits citu apšaut, kāda kuram gar to būtu daļa?

-    Vai viņš patiešām to izdarījis?

-     Pagaidām viņš tiek uzskatīts par nevainīgu. Kā jau pieņemts.

-    Citiem vārdiem sakot, viņš to paveica.

-    Uz to pusi ir.

-    Kā tu vari aizstāvēt tādus cilvēkus? Ja zināms, ka viņi ir vainīgi, kā var nopūlēties, mēģinot viņus izpestīt?

Rebeka ieņēma lielu malku vīna un nolēma neiejaukties. Pēdējā laikā viņa arvien mazāk un mazāk centās Kleju glābt. Prātā iesmeldza doma ja kopā ar Rebeku dzīve būtu brīnišķīga, tad kopā ar viņas vecākiem īsts murgs. Un murgi allaž ņem virsroku.

-    Mūsu konstitūcija katram garantē advokātu un taisnīgu tiesu, viņš pacietīgi noskaitīja, tā, lai katram muļķim būtu skaidrs. Es tikai daru savu darbu.

Bārba samirkšķināja savas jaunveidotās acis un palūkojās uz astoņpadsmito bedrīti. Daudzas Potomakas sievietes bija izmantojušas plastiskā ķirurga pakalpojumus. Skaidri redzams, ka viņš specializējas aziātisku vaibstu jomā. Pēc otrā piegājiena acu kaktiņi tika savilkti atpakaļ un acis, kamēr vēl ap tām nebija krunciņu, izskatījās gluži kā mākslīgas. Vecā labā Bārba bija nostiepta, sašūta un sadurstīta ar botulīna injekcijām bez jebkāda skaidra plāna, un viņas seja ne pēc kā neizskatījās.

Rebeka vēlreiz iedzēra lielu malku vīna. Pirmoreiz, kad viņi bija vakariņojuši kopā ar tās vecākiem, viņa zem galda bija noāvusi kurpi un ar kāju pirkstiem knibinājusies gar Kleja stilbu, it kā teikdama: “Pie velna šo vietu, iesim un liksimies gultā!” Bet šovakar tā nebija. Viņa bija vēsa un izskatījās dziļās domās iegrimusi. Klejs saprata, ka viņu nemaz neuztrauc kaut kādas nenozīmīgas noklausīšanās sēdes, kas rītdien stāv priekšā. Gaisā virmoja kaut kas netverams, un viņš savā prātā pārlika, vai šīs vakariņas varētu novest pie kāršu atklāšanas, pie vētrainas apspriedes, kur dienas kārtībā ir viņu abu nākotne.

Benets ieradās lielā steigā, vienā laidā bārstīdams atvainošanās frāzes par nokavēšanos. Viņš uzplikšķināja Klejam pa muguru, it kā abi būtu studentu korporācijas biedri, un noskūpstīja uz vaiga savas meitenes.

-     Kā tad klājas gubernatoram? noprasīja Bārba, pietiekami skaļi, lai to sadzirdētu visā zālē.

-Lieliski. Viņš sūta sveicienus. Nākamnedēļ pilsētā būs Korejas prezidents. Gubernators ielūdz mūs uz svinīgu saietu savā savrupmājā. Ari šie vārdi tika pateikti pilnā balsī.

-   Patiešām? jūsmoja Bārba, pārtaisīto seju savilkusi prieka grimasē.

Ar korejiešiem viņa jutīsies gluži kā ar savējiem, nodomāja Klejs.

-    Būtu jābūt jaukai ballītei, izmeta Benets, sarindodams sev priekšā veselu kolekciju mobilo telefonu. Pēc dažiem mirkļiem viņam aiz muguras parādījās viesmīlis ar dubulto viskiju un nedaudz ledus, kā parasti.

Klejs pasūtīja ledus tēju.

-     Kā iet manam kongresmenim? Benets skaļi noprasīja Rebekai, kas sēdēja galdiņa viņā pusē, tad pavērsa acis pa labi, lai pārliecinātos, vai pāris pie blakusgaldiņa to dzirdējuši. Sak man ir personīgais kongresmenis!

-     Labi, tēt. Viņš liek tevi sveicināt. Viņš tagad ir ļoti aizņemts.

-    Tu, mīlulīt, izskaties nogurusi. Bija grūta diena?

-    Samērā grūta.

Visi trīs van Horni iedzēra pa malkam. Rebekas sagurums bija galvenais sarunu temats. Vecākiem likās, ka meita pārāk daudz strādā. Viņiem likās, ka tai vispār nevajadzētu strādāt. Viņai jau tuvojās trīsdesmit un bija laiks iziet par sievu pie kāda jauka jauna cilvēka ar labi apmaksātu darbu un spožu nākotni, lai vecāki varētu audzināt mazbērnus un savas dzīves atlikušos gadus pavadīt Potomakas Lauku klubā.

Klejam bija pilnīgi vienalga, ko, ellē ratā, grib viņas vecāki, taču Rebekai bija līdzīgi sapņi. Reiz viņa bija prātojusi par karjeru valsts dienestā, bet pēc četriem darba gadiem birokrātija viņai jau bija līdz kaklam. Viņa vēlējās vīru un bērnus, un lielu māju priekšpilsētā.

Tika apskatīta ēdienkarte. Benetam kāds piezvanīja, un viņš turpat pie galda sāka uzstājīgi bļaut klausulē. Bija pajucis kāds

darījums. Amerikas nākotnes finansiālā brīvība karājās mata galā.

-    Ko man ģērbt mugurā? Bārba apvaicājās Rebekai, kad Klejs aizslēpās aiz savas ēdienkartes.

-    Kaut ko jaunu, atbildēja Rebeka.

-   Tev taisnība, Bārba apņēmīgi piekrita. Sestdien brauksim iepirkties.

-    Laba doma.

Kad Benets bija izglābis darījumu, viņi pasūtīja ēdienu. Viņš apgaismoja pārējiem telefona sarunas sīkumus banka nerīkojas pietiekami ātri, viņam vajadzējis piemest ogles, un tā tālāk, un tā joprojām. Tas turpinājās, līdz tika atnesti salāti.

Pēc dažiem kumosiem, vēl ar pilnu muti, kā ierasts, Benets iesāka: Kad biju Ričmondā, pusdienoju kopā ar labu draugu Aienu Ladkinu, parlamenta spīkeru. Tev viņš patiktu, Klej, tas tik ir cilvēks. Nevainojams Virdžīnijas džentlmenis.

Klejs košļāja ēdienu un piekrītoši pamāja, it kā viņš nevarētu vien sagaidīt, kad satiksies ar visiem Beneta tuvākajiem draugiem.

-    Lai nu kā, Aiens ir man parādā dažus pakalpojumus, lielākoties tepat uz vietas, un tad nu es sāku runāt par šo jautājumu.

Pēc brīža Klejs atklāja, ka abas sievietes pārstājušas ēst. Dakšiņas bija it kā sastingušas gaisā, kamēr viņas ieinteresētas skatījās un klausījās.

-    Kas tas par jautājumu? Klejs ierunājās, jo likās, ka visi grib, lai viņš kaut ko pasaka.

-   Nu, es viņam pastāstīju par tevi, Klej. Daudzsološu, jaunu advokātu, apķērīgu, strādīgu, Džordžtaunas Juridiskās augstskolas absolventu, izskatīgu jaunu cilvēku ar raksturu, un viņš sacīja, ka allaž esot meklējis jaunus talantus. Dievs vien zina, cik grūti tos atrast. Viņš teica, ka tur esot brīva juriskonsulta vieta. Es teicu, ka man nav ne jausmas, vai tas tevi interesē, bet priecātos, ja tu šo vietu ieņemtu. Ko tu par to domā?

“Domāju, ka mani lenc no visām pusēm,” Klejam gandrīz vai paspruka. Rebeka lūkojās viņā, vērīgi pētīdama pirmo reakciju.

Saskaņā ar scenāriju Bārba paziņoja: Izklausās brīnišķīgi.

Talantīgs, apdāvināts, strādīgs, izglītots, pat izskatīgs. Klejs bija pārsteigts, cik strauji cēlušās viņa akcijas. Interesanti, viņš novilka, un tas zināmā mērā atbilda patiesībai. Visa šī lieta likās interesanta.

Benets bija gatavs mesties uzbrukumā. Viņš, bez šaubām, izmantoja Kleja apjukumu. Tā ir lieliska vieta. Aizraujošs darbs. Tur tu satiksies ar pasaules varenajiem. Ne brīdi nebūs garlaicīgi. Diemžēl arī garas darba stundas, vismaz laikā, kad notiek sesijas, bet es Aienam teicu, ka tev ir stipri pleci, kuriem var uzkraut atbildību.

-    Kas tieši man būtu jādara? Klejam izdevās iespraukties sarunā.

-    Es gan nepārzinu to juristu būšanu. Bet, ja tas tevi interesē, Aiens būtu priecīgs noorganizēt pārrunas. Lai gan šī vieta ir gards kumosiņš. Darba pieteikumi ar CV plūst straumēm. Izlem labi ātri!

-    Ričmonda jau nemaz nav tik tālu, Bārba iestarpināja.

Tā ir ellišķīgi tuvu, ja salīdzina ar Jaunzēlandi, Klejs nodomāja. Bārba jau plānoja kāzas. Viņš nevarēja izprast Rebeku. Reizēm viņa jutās vecāku apspiesta, bet tikai retumis izrādīja vēlēšanos tikt no viņiem projām. Savu naudu, ja tā patiešām viņam vēl bija, Benets izmantoja kā ēsmu, lai paturētu abas meitas tuvāk pie mājām.

-    Jā, laikam jāsaka paldies, Klejs izdvesa, sagumis zem nule pieminēto plato plecu smaguma.

-    Sākuma alga ir deviņdesmit četri tūkstoši gadā, Benets turpināja par veselu oktāvu vai divām zemākā balsī, lai pārējie nedzirdētu.

Deviņdesmit četri tūkstoši tas bija vismaz divas reizes vairāk nekā Kleja pašreizējie ienākumi, un viņš pieņēma, ka visi pie galda sēdošie par to bija informēti. Van Horni dievināja naudu un bija lietas kursā par citu algām un ieņēmumiem.

-    O-o, kā pēc mājiena iesaucās Bārba.

-    Tā ir pieklājīga samaksa, atzina arī Klejs.

-    Nav slikti sākumam, Benets piezīmēja. Pēc Aiena vārdiem, tu pilsētā satiksies ar slaveniem advokātiem. Visu izšķir

kontakti. Uzturi tos pāris gadu, un tu varēsi teikt pats savu vārdu korporatīvajā likumā. Un tas, vai zini, ved pie lielās naudas.

Apziņa, ka Benetam pēkšņi radusies vēlme plānot Kleja atlikušo dzīvi, nebūt nebija mierinoša. Šie plāni, bez šaubām, vistiešākajā mērā attiecās uz Rebeku un pavisam maz uz Kleju.

-    Vai tad te vispār var teikt “nē”? iejaucās Bārba, neveikli uzmudinot.

-    Neuzstāj, māt, bilda Rebeka.

-    Tā taču ir tik brīnišķīga izdevība, Bārba uzsvēra, it kā Klejam pašam tas nebūtu skaidrs.

-    Apsver to, padomā līdz ritam, Benets pielika punktu. Dāvana bija pasniegta. Redzēsim, vai puika būs pietiekami gudrs, lai to pieņemtu.

Klejs ar jaunu sparu metās virsū salātiem. Viņš tikai pamāja ar galvu, it kā nevarēdams tagad runāt. Atnesa vēl vienu mēriņu ar skotu viskiju, un tas novērsa uzmanību. Benets dalījās pēdējās Ričmondas baumās par iespējām veidot jaunu profesionālu beisbola komandu Kolumbijas apgabalā, tas bija viens no viņa mīļākajiem tematiem. Būdams vienā no trim investētājgrupām, kas visiem līdzekļiem tiecās dabūt šo komandu, viņš baudīja priekšrocības zināt, kad šāds lēmums tiks apstiprināts, un bija bezgala apmierināts, būdams informēts par pēdējiem notikumiem šai lietā. Saskaņā ar rakstu Post Beneta grupa bija trešajā vietā, mēneša laikā zaudējusi savu ietekmi. Viņu finanšu stāvoklis bija visai neskaidrs, acīmredzami nestabils, kā bija atzīmējis kāds anonīms ziņu avots, un rakstā Beneta van Horna vārds vispār netika pieminēts. Klejs zināja, ka viņam ir milzīgi parādi. Dažus viņa projektus bija apturējušas vides aizsardzības organizācijas, cenšoties saglābt vēl atlikušos Ziemeļvirdžīnijas neskartās zemes stūrīšus. Viņam bija aizsāktas vairākas tiesas prāvas pret bijūšajiem partneriem. Grupas akcijas bija pavisam bez vērtības. Bet viņš te sēž, sūkdams viskiju un muldēdams par jaunu stadionu četrsimt miljonu dolāru vērtībā un tiesībām uz profesionālu komandu par divsimt miljoniem, un algu sarakstu par vismaz simt miljoniem dolāru.

Tikko kā bija apēsti salāti, tika atnesti steiki, kas aiztaupīja Klejam vēl vienu mokošu sarunu brīdi, jo viņam bija atkal kaut kas, ko bāzt mutē. Rebeka viņam nepievērsa uzmanību, un viņš savukārt ignorēja Rebeku. Izšķirošā cīņa tuvojās.

Sekoja stāsti par gubernatoru, tuvu personisko draugu, kurš savedis kārtībā lietas, lai varētu doties uz Senātu, un viņš, protams, gribēja, lai Benets būtu notikumu centrā. Tika pieminēti viņa svarīgākie darījumi. Viņš kāroja jaunu lidmašīnu, bet šīs runas turpinājās jau labu laiku, un Benets nekādi nevarēja saprast, kādu īsti viņš grib. Likās, ka maltītei vajadzētu ilgt vismaz divas stundas, bet bija pagājušas tikai deviņdesmit minūtes, kad viņi, atteikušies no deserta, sāka posties mājup.

Klejs pateicās Benetam un Bārbai par cienastu un vēlreiz nosolījās laikus izlemt par darbu Ričmondā. Tā ir izdevība visai dzīvei, Benets svarīgā balsī piekodināja. Nesalaid visu grīstē!

Kad Klejs pārliecinājās, ka viņi ir aizgājuši, viņš aicināja Rebeku uz brītiņu iegriezties bārā. Neviens neteica ne vārda, pirms netika pasniegti dzērieni. Jūtot saspīlējumu, abi centās nogaidīt, līdz ierunājās otrs.

-    Es neko nezināju par to darbu Ričmondā, viņa iesāka.

-     Grūti tam noticēt. Likās, ka visa ģimene piedalās šajā darījumā. Visādā ziņā tava māte jau nu bija lietas kursā.

-    Mans tēvs ir tikai norūpējies par tevi, tas arī viss.

“Tavs tēvs ir idiots,” viņam gribējās iekliegties. Nē, viņš ir

noraizējies par tevi. Tu taču nevari precēties ar puisi, kam nav nākotnes, un tad nu viņš šo nākotni noorganizēs. Kāda pašpārliecinātība viņš nolemj, ka viņam nepatīk mana nodarbošanās, un tās vietā sameklēs man citu!

-    Iespējams, viņš tikai cenšas palīdzēt. Viņam tas patīk.

-    Bet kā viņš var zināt, ka man vajadzīga palīdzība?

-    Bet varbūt tā arī ir?

-    Skaidrs. Beidzot arī patiesi vārdi.

-    Klej, tu tur nevari strādāt mūžīgi. Tu esi labs savā darbā, un tev rūp tavi klienti, bet varbūt ir laiks iet tālāk. Pieci gadi SAB ir ilgs periods. Pats taču tā teici.

-    Varbūt man negribas dzīvot Ričmondā. Varbūt man prātā nekad nav ienākusi doma pamest Kolumbijas apgabalu. Un ja nu es negribu darboties tava tēva sirdsdrauga pakļautībā? Varbūt iespēja atrasties vietējo politikāņu pulciņā man nemaz nešķiet pievilcīga. Es esmu advokāts, Rebeka, nevis kaut kāds papīru grauzējs.

-Tā. Skaisti!

-    Vai šis darba piedāvājums ir ultimāts?

-    Kādā ziņā?

-    Visādā. Ja nu es saku nē?

-   Man liekas, tu jau to pateici, kas, starp citu, ir visai tipiski. Ar vieglu roku pieņemts lēmums.

-   Tādus lēmumus viegli ir pieņemt tad, kad ir acīmredzama izvēle. Es pats varu sameklēt sev darbu, un tava tēva pakalpojumi man nekādā ziņā nav vajadzīgi. Bet kas notiks, ja es sacīšu nē?

-    Ak, esmu pārliecināta, ka saule tāpat uzlēks.

-    Bet tavi vecāki?

-    Domāju, ka viņi būs vīlušies.

-    Un tu?

Viņa paraustīja plecus un iemalkoja dzērienu. Par laulībām bija spriests vairākkārt, bet nekāda vienošanās netika panākta. Nepastāvēja nekādas saistības, vismaz tās netika uzskaitītas. Ja kāds gribētu aiziet, tas būtu izdarāms, kaut arī ne pārāk viegli. Bet pēc četru gadu nesatikšanās ne ar vienu citu, nepārtrauktiem savstarpējas mīlestības apliecinājumiem un seksa vismaz piecreiz nedēļā šīs attiecības tika virzītas uz ilgstošu savienību.

Jāpiezīmē, viņa nebija gatava atzīties, ka gribētu pārtraukt karjeru, apprecēties un veidot ģimeni, un tad vispār vairs neatgriezties darbā. Viņi vēl arvien centās pārspēt viens otru, rotaļīgi sacenšoties, kurš no viņiem ir visneaizstājamākais. Viņa nevarēja atzīties, ka gribētu viru, kas viņu uzturētu.

-    Man vienalga, Klej, viņa sacīja. Tas ir tikai darba piedāvājums, nevis valdības norīkojums. Ja vēlies, atraidi to.

-    Paldies. Un piepeši viņš sajutās kā pēdējais stulbenis. Ja nu Benets vienkārši centās palīdzēt? Viņam tik ļoti nepatika

Rebekas vecāki, ka viss, ko tie darīja, kaitināja. Bet tā taču bija viņa problēma, vai ne? Viņiem bija tiesības raizēties par meitas nākamo dzīvesdraugu, viņu mazbērnu tēvu.

Un kurš gan nebūtu satraucies par tādu znotu kā viņš, Klejs negribot pie sevis nodomāja.

-    Es nu iešu, viņa noteica.

-    Labi.

Viņš sekoja Rebekai un no mugurpuses pētija viņu, prātā ienāca doma, ka ir pietiekami daudz laika, lai ātri aizbrauktu pie viņas uz vienu ātro seansu. Bet likās, ka viņa tam nav gatava, un, ņemot vērā šī vakara noskaņojumu, droši vien ar prieku izteiktu vēsu noraidījumu. Un tad viņš justos kā tāds ēzelis, kas nespēj valdīt pār sevi, un tāds viņš tiešām bija. Tā nu viņš apspieda savas vēlmes, sakoda zobus un ļāva, lai viss iet savu gaitu.

Kad viņš palīdzēja Rebekai iekāpt viņas BMW, viņa nočukstēja: Vai neiegriezīsies uz pāris minūtēm?

Klejs metās uz savu mašīnu.

6

Ar Rodniju viņš diez kāpēc jutās drošāk, turklāt deviņi no rīta bija pārāk agra stunda tiem bīstamajiem tipiem no Lamonta ielas. Viņi vēl izgulēja indi, ar ko nu katrs bija pievilcies iepriekšējā vakarā. Palēnām modās veikaliņu īpašnieki. Klejs novietoja mašīnu netālu no sānielas.

Rodnijs bija štata advokāta palīgs SAB. Laiku pa laikam viņš apmeklēja juridisko vakarskolu un vēl arvien mēdza teikt, ka reiz pienāks tā diena, kad viņš iegūs grādu un kļūs par advokātu. Bet ar četriem pusaudžiem mājās viņam pastāvīgi trūka naudas un laika. Pats uzaudzis Kolumbijas apgabala ielās, viņš tās labi pazina. Viņa ikdienas darbā ierasti bija lūgumi, ko izteica ne pārāk pieredzējušie SAB advokāti, kuri, būdami baltie, baidījās un aicināja viņu pavadīt tos uz bīstamajām vietām, lai izmeklētu kādu šaušalīgu noziegumu. Bet viņš bija tikai palīgs, nevis izmeklētājs un tāpēc tikpat bieži, cik piekrita, teica ari “nē”.

Bet Klejam viņš nekad nebija atteicis. Abi daudzās lietās bija strādājuši plecu pie pleca. Sānieliņā viņi atrada vietu, kur bija nokritis Ramons, un pamatīgi izpētīja apkārtni, pilnībā apzinoties, ka policija jau vairākkārt tur visu izķemmējusi. Viņi izfilmēja veselu kaseti un tad gāja meklēt lieciniekus.

Neviens neatradās, un tas nebija pārsteidzoši. Līdz tam laikam, kad Klejs un Rodnijs uz piecpadsmit minūtēm parādījās viņu redzeslokā, ziņas jau bija izplatījušās. Apkārt ložņāja svešinieki, izokšķerējot pēdējo slepkavību, tā ka durvis un mutes jātur ciet. Liecinieki uz dzērienu veikala kastēm, abi vīrieši, kas katru dienu stundām tupēja vienā un tajā pašā vietā, sūkdami lētos vīnus, neko nepalaižot garām, sen jau bija pazuduši, un neviens viņus nebija redzējis. Veikaliņu īpašnieki rādījās

pārsteigti, ka tur vispār notikusi šaudīšanās. Šajā apkārtnē? kāds pārjautāja, it kā noziegums nebūtu noticis viņa rajonā.

Pēc stundas viņi meta mieru un devās uz Pāraudzināšanas apmetni. Kamēr Klejs stūrēja, Rodnijs malkoja aukstu kafiju no šauras papīra glāzītes. Spriežot pēc viņa sejas, kafija nebija tā labākā. Pirms dažām dienām Džermēnam trāpījās līdzīga lieta, viņš ierunājās. Kāds puika no labošanas iestādes, noturēts tur dažus mēnešus, ticis laukā, vai nu aizmucis, vai atlaists, nezinu, bet divdesmit četru stundu laikā viņš bija sadabūjis stroķi un sašāvis divus cilvēkus, viens nomira.

-    Tā bija nejaušība?

-    Ko šeit nozīmē nejaušība? Divi tipi neapdrošinātās automašīnās sasitas ar spārniem un sāk šaudīties. Vai tā ir nejaušība vai gadījums ar nodomu?

-     Vai tur figurē narkotikas vai tā bija laupīšana, pašaizsardzība?

-    Nejaušība, manuprāt.

-    Kur bija tā labošanas iestāde? Klejs gribēja zināt.

-      Tā nebija Pāraudzināšanas apmetne. Šķiet, kaut kāds iestādījums netālu no Hovardas. Neesmu redzējis papīrus. Tu jau zini, cik lēni Džermēnam iet.

-    Tad tu nestrādā pie tās lietas?

-    Nē. Dzirdēju pa ausu galam.

Rodnijs bija lietas kursā par apkārt klīstošām runām, un baumām un zināja vairāk par SAB advokātiem un viņu pienākumiem nekā pārvaldniece Glenda. Iegriežoties W ielā, Klejs noprasīja: Vai agrāk esi jau bijis tajā apmetnē?

-    Vienreiz vai divreiz. Tur ir smagākie gadījumi, pēdējā pietura pirms kapsētas. Drūma vieta, ko vada rūdīti puiši.

-    Vai pazīsti kādu džentlmeni, vārdā Talmedžs X?

-Nē.

Uz ielas nebija bara, kam lauzties cauri. Klejs novietoja auto ēkas priekšā, un viņi iesteidzās iekšā. Talmedža X nebija, viņam steidzami bija jāierodas slimnīcā. Viņa kolēģis Nolands pieklājīgi stādījās priekšā, sacīdams, ka esot virsmācītājs. Savā kabinetā pie neliela galdiņa viņš norādīja uz Tekilas Votsona lietu

un aicināja to izskatīt. Klejs pateicās, būdams pilnīgi pārliecināts, ka tā pilnībā attīrīta no nevēlamas informācijas.

-    Pie mums pieņemts, ka es palieku tepat, kamēr jūs iepazīstaties ar lietu, Nolands skaidroja. Ja gribat kopijas, katra maksās divdesmit piecus centus.

-     Jā, protams, Klejs neiebilda. To, kas pieņemts, šeit nemēdz apspriest. Ja viņam vajadzēs visu lietu, viņš to varēs dabūt ar tiesas pavēsti. Nolands ieņēma vietu aiz galda, kur gaidīja iespaidīga papīru kaudze. Klejs sāka šķirstīt lietu. Rodnijs šo to pierakstīja.

Tekilas vēsture bija skumja un jau iepriekš paredzama. Viņš šeit bija uzņemts janvāri, nosūtījis sociālais dienests, kad viņš bija atkopies pēc pārdozēšanas vai tamlīdzīgi. Viņš svēra simt divdesmit vienu mārciņu un bija piecas pēdas un desmit collu garš. Apmetnē tika veikta medicīniskā pārbaude. Viņam bija neliels drudzis, drebuļi, galvassāpes, kas raksturīgas narkomānam. Pēc ārsta slēdziena, izņemot nepietiekama uztura sekas, vieglu saaukstēšanos un narkotiku izvārdzinātu ķermeni, nekas cits ievērības cienīgs nebija atrodams. Kā visi citi pacienti, viņš tika izolēts uz pirmajām trīsdesmit dienām un bieži ēdināts.

Kā vēstīja Talmedža X ieraksti, savu lejupslīdi Tekila bija sācis astoņu gadu vecumā, kad abi ar brāli nozaguši alus kasti no izvadātājmašīnas. Pusi viņi izdzēra, pusi pārdeva un par iegūto naudu nopirka galonu lēta vīna. Viņu izslēdza no vairākām skolām un ap gadiem divpadsmit, kad jau bija atklājis kokaīna kristālus, galīgi nogājis no ceļa. Zagšana kļuva par viņa dzīvesveidu.

Tekilas atmiņa darbojās līdz tam brīdim, kad viņš sāka lietot narkotikas, tādējādi pēdējo gadu notikumi bija visai izplūduši. Talmedžs X bija izsekojis detaļām, un lietā atradās vēstules un e-pasts, kas liecināja par dažām pieturvietām viņa nožēlojamā ceļa malās. Kad viņam bija četrpadsmit gadu, veselu mēnesi Tekila pavadījis Kolumbijas apgabala Jauniešu pāraudzināšanas centra narkotiku lietotāju vienībā. Pēc savas brīvlaišanas viņš taisnā ceļā devies pie dīlera un iepircis kneku. Divi mēneši “Dārza mājā”, vispār zināmā slēgta tipa iestādē pusaudžiem narkomāniem, nedeva nekāda labuma. Tekila atzinās Talmedžam X, ka, atrodoties “Dārza mājā”, viņš lietojis tikpat daudz narkotiku,

cik ārpusē. Sešpadsmit gadu vecumā viņu ievietoja “Tīrajās ielās”, visai nopietnā iestādē, kas bija līdzīga Pāraudzināšanas apmetnei. Jaunās zvaigznes uznāciens tur ilga piecdesmit trīs dienas, tad viņš bez brīdinājuma aizgāja no turienes. Talmedža X piezīmēs bija teikts: “…jau pēc divām stundām bija augstā narkotiku reibuma pakāpē.” Septiņpadsmit gados nepilngadīgo lietu tiesa nosūtīja viņu uz militāra rakstura vasaras nometni problemātiskiem jauniešiem, bet tur bija vāja apsardze, un Tekila tur labi nopelnīja, tirgojot narkotikas turienes iemītniekiem. Beidzamais mēģinājums vest viņu pie prāta pirms Pāraudzināšanas apmetnes bija Greisona baznīcas programma, ko vadīja mācītājs Džolijs, pazīstams narkomānu audzinātājs. Džolijs nosūtīja vēstuli Talmedžam X, kurā viņš izteica viedokli, ka Tekila atbilst vienam no tiem traģiskajiem gadījumiem, kas, iespējams, bija “pilnīgi bezcerīgs”.

Lai cik nomācošs bija šis dzīvesstāsts, tas bija ievērojams ar to, ka tur nefigurēja vardarbība. Tekila bija arestēts un piecreiz notiesāts par laupīšanu, vienreiz par zagšanu veikalā un divreiz par narkotiku nēsāšanu. Nekad, pastrādājot noziegumu, Tekila nebija izmantojis ieroci, vismaz ne to, ar kuru viņu pieķēra. To bija pamanījis arī Talmedžs X, kurš savās piezīmēs trīsdesmit devītajā dienā bija rakstījis: “…piemīt tendence izvairīties pat no visnenozīmīgākā fiziskā konflikta. Šķiet, patiesi baidās no lielākajiem, kā arī no lielākās daļas mazāko.”

Četrdesmit piektajā dienā Tekilu apskatīja ārsts. Nu jau viņš svēra pietiekami simt trīsdesmit astoņas mārciņas. Uz ādas vairs nebija “…nobrāzumu un savainojumu”. Turpat bija arī atzīmēts viņa progress lasītprasmē un interese par mākslu. Dienām ejot, piezīmes kļuva arvien īsākas. Dzīve apmetnē bija vienkārša un kļuva par ieradumu. Daždien ierakstu nebija vispār.

Ieraksts astoņdesmitajā dienā atšķīrās: “Viņš sapratis, ka viņam vajadzīga virsvadība, lai turētos skaidrā. Viens pats viņš to izdarīt nevar. Saka, ka gribot palikt apmetnē uz visiem laikiem.”

Simtā diena: “Atzīmējām simto dienu ar cepumiem un saldējumu. Tekila teica īsu runu. Viņš pat apraudājās. Tika apbalvots ar divām brīvstundām.”

Simt ceturtā diena: “Divas brīvstundas. Viņš aizgāja un atgriezās pēc divdesmit minūtēm ar augļu saldējumu.”

Simt septītā diena: “Aizsūtījām uz pastu, bija prom turpat stundu, atgriezās.”

Simt desmitā diena: “Divas brīvstundas, atgriezās bez problēmām.”

Pēdējais ieraksts bija simt piecpadsmitajā dienā: “Divas brīvstundas, neatgriezās.”

Nolands vēroja, kā viņi tuvojās beigām. Ir jautājumi? viņš noprasīja, it kā viņi jau būtu iztērējuši atvēlēto laiku.

-   Diezgan bēdīgi, Klejs nopūtās, aizvērdams mapi. Viņam bija lērums jautājumu, bet uz tiem Nolands nevarētu vai negribētu atbildēt.

-   Posta pasaulē, mister Kārter, šis ir viens no skumjākajiem gadījumiem. Mani reti kas var novest līdz asarām, bet Tekila lika man raudāt. Nolands jau cēlās kājās. Vai jūs vēlētos to nokopēt? Tikšanās bija beigusies.

-   Varbūt vēlāk, bilda Klejs. Viņi pateicās par veltīto uzmanību un sekoja Nolandam uz izeju.

Mašīnā Rodnijs piesprādzēja drošības jostu un aplūkoja apkārtni. Paskat, vecīt, mums uzradies jauns draugs, viņš pavisam mierīgi noteica.

Klejs nopētīja degvielas indikatoru cerībā, ka benzīna pietiks, lai tiktu atpakaļ uz biroju. Kāds draugs?

-  Redzi to tumšsarkano džipu tur, puskvartālu atpakaļ, ielas pretējā pusē?

Klejs atskatījās. Nu un tad?

-   Pie stūres ir kāds melnais subjekts, īsts milzenis, manuprāt, ar Redskins cepurīti. Viņš mūs vēro.

Klejs sasprindzināja redzi, bet tik tikko varēja samanīt braucēja aprises, rase un cepurīte palika nesaskatāmi. Kā tu zini, ka viņš mūs vēro?

-   Viņš bija Lamonta ielā reizē ar mums, es viņu divreiz ievēroju klīstam garām, neuzkrītoši skatoties uz mums. Kad novietojām mašīnu pirms došanās iekšā, es redzēju džipu trīs kvartālus uz to pusi. Tagad viņš ir tur.

-   Kā tu vari zināt, ka tas ir tas pats džips?

-   Vīna sarkanā ir neparasta krāsa. Redzi to iedobumu labās puses priekšējā spārnā?

-   Jā, laikam gan.

-  Tas ir tas pats džips, nav nekādu šaubu. Pabrauksim uz to pusi, apskatīsim tuvāk.

Klejs uzbrauca uz ielas un devās garām vīna sarkanajam džipam. Vadītāja priekšā uzradās avīze. Rodnijs uzkricelēja numuru.

-   Kāpēc lai mums kāds sekotu? Klejs bija neizpratnē.

-   Narkotikas. Tas ir vienmēr. Varbūt Tekila bija izplatītājs. Varbūt puisim, ko viņš novāca, bija kādi riebīgi draugi. Kas zina?

-   Gribētos noskaidrot.

-  Pagaidām vēl neraksimies tik dziļi. Brauc, bet es pavērošu, kas notiek aizmugurē.

Viņi kādu pusstundu virzījās uz dienvidiem pa Puertoriko avēniju un tad apstājās pie degvielas uzpildes stacijas netālu no Anakostijas upes. Rodnijs nopētīja katru mašīnu, kamēr Klejs pildīja benzīnu. Astes vairs nav, Rodnijs pavēstīja, kad viņi atsāka braukšanu. Dosimies uz biroju.

-   Kāpēc tad viņi mums vairs neseko? Klejs brīnījās. Viņš būtu gatavs pieņemt jebkuru izskaidrojumu.

-   Tas man arī nav skaidrs, novilka Rodnijs, vēl aizvien vērdamies sānu spogulīti. Varētu būt, ka viņus interesēja tikai tas, vai mēs ejam uz apmetni. Varbūt viņi saprata, ka mēs esam viņus pamanījuši. Bridi pa brīdim der pavērot, vai tev kāds neseko.

-   Ir nu gan! Man vēl nekad nav sekojuši.

-   Lūdz Dievu, lai viņi neiedomājas tevi noķert.

Džermēns Venss dalīja kabinetu ar vēl kādu maz pieredzējušu advokātu, kas patlaban bija izgājis, tādējādi Klejam tika piedāvāts atbrīvotais sēdeklis. Abi salīdzināja datus par saviem klientiem, kuri bija izdarījuši slepkavību.

Džermēna klients bija divdesmit četrus gadus vecs recidīvists, vārdā Vošeds Porters, kam atšķirībā no Tekilas bija garš

un baismīgs ar vardarbību saistītu pārkāpumu saraksts. Atrazdamies Kolumbijas apgabala lielākās bandas rindās, Vošeds bija divreiz smagi ievainots savstarpējās apšaudēs, kā arī vienu reizi notiesāts par slepkavības mēģinājumu. Septiņi no viņa dzīves divdesmit četriem gadiem bija pavadīti aiz restēm. Par izārstēšanos no narkotikām viņš bija izrādījis visai mazu interesi, vienīgais mēģinājums bija cietumā un arī tas bez jebkādiem rezultātiem. Viņu apsūdzēja divu cilvēku sašaušanā četras dienas pirms Ramona Pamfrija nogalināšanas. Viens no viņiem nomira uz vietas, otrs tikko turējās pie dzīvības.

Sešus mēnešus Vošeds bija pavadījis ieslēgts “Tīrajās ielās”, itin labi tiekot galā ar turienes stingro kārtību. Džermēns bija runājis ar audzinātāju, un saruna bijusi līdzīga tai, kas norisinājusies starp Kleju un Talmedžu X. Vošedu bija atskaidrojuši, viņš bijis paraugiemitnieks, atguvis veselību, ar katru dienu pieaugusi viņa pašvērtības apziņa. Vienīgais viņa klupiens šajā ceļā bija epizode pašā sākumā, kad viņš bija izlavījies laukā, pamatīgi apreibinājies, bet atgriezies un lūdzis piedošanu. Pēc tam gandrīz četrus mēnešus problēmu neesot bijis.

Aprīlī viņu izlaida no “Tīrajām ielām”, un jau nākamajā dienā viņš ar zagtu pistoli izšāvis uz diviem cilvēkiem. Šķita, ka upuri izvēlēti uz labu laimi. Pirmais bija kāds produktu piegādātājs, kas savu biznesu piekopa Voltera Rīda slimnīcas apkaimē. Bija notikusi vārdu pārmaiņa, tad neliela grūstīšanās un stumdīšanās, bet pēc tam sekoja četri šāvieni galvā, un Vošeds tika redzēts bēgam. Piegādātājs vēl arvien bija komā. Pēc stundas sešus kvartālus tālāk Vošeds raidīja atlikušās divas lodes uz kādu sīku narkotiku izplatītāju, ar kuru tam bijušas kopējas darīšanas. Viņu sagūstīja dīlera draugi, kas nenogalēja viņu paši, bet gan nodeva policijai.

Ar Vošedu Džermēns bija runājis tikai reizi, pavisam īsi, kad tas sākotnēji ieradās tiesu zālē. Viņš visu noliedza, teica Džermēns. Viņš raudzījās ar tukšu skatienu un visu laiku atkārtoja tas nevarot būt, ka viņš kādu nošāvis. Viņš apgalvoja, ka esot vecais, nevis jaunais Vošeds.

7

Klejs varēja atcerēties tikai vienu gadījumu pēdējos četros gados, kad viņš zvanījis Benetam Buldozeram vai vismaz mēģinājis to darīt. Toreiz centieni bija beigušies ar fiasko, jo viņš nebija spējis izlauzties caur svarīgas personas mūriem, kas apņēma šo dižo vīru. Misters Benets van Homs gribēja, lai cilvēki domā, ka viņš visu laiku velta “darbam objektā”, kas viņa izpratnē bija atrasties starp zemes rakšanas mašīnām, kur viņš varēja vadīt notikumus un klātienē izjust Ziemeļvirdžīnijas neierobežotās iespējas. Ģimenes mājā atradās lielizmēra fotogrāfijas, kur viņš bija “objektā” ar speciāli pasūtītu un monogrammām rotātu ķiveri galvā, rādot ar roku vienā vai citā virzienā, kur zeme tika nolīdzināta un celti arvien jauni lielveikali un tirdzniecības centri. Viņš apgalvoja, ka esot pārāk aizņemts, lai dīki patērzētu, un neciešot telefonus, taču turēja tos tuvumā, rūpējoties par biznesu.

Patiesībā Benets bija pamatīgi aizrāvies ar golfu, lai gan, pēc kāda Kleja studiju biedra tēva vārdiem, spēlēja slikti. Rebekai ne reizi vien bija pasprucis, ka tēvs Potomakā spēlējot vismaz četras reizes nedēļā un ka viņa slepenais sapnis esot uzvarēt kluba čempionātā.

Van Homs bija aktīvas dabas cilvēks, sēdēšanai pie rakstāmgalda viņam trūka pacietības. Kā viņš apgalvoja, tur viņš pavadot pavisam maz laika. Sekretāre īsts sargsuns, kas atbildēja: “BVH grupa,” negribīgi piekrita savienot Kleju ar citu sekretāri firmas iekšienē. “Projektu daļa,” nelaipni noskaldīja otra meitene, it kā kompānijā būtu nez cik nodaļu. Pagāja vismaz piecas minūtes, lai dabūtu savienojumu ar Beneta personīgo lietvedi. “Birojā viņa nav,” sieviete paskaidroja.

-   Kur es varētu viņu satikt? Klejs vaicāja.

-   Viņš ir objektā.

-Jā, to jau es pats iedomājos. Kā es varētu viņu sazvanīt?

-   Atstājiet savu numuru, es to pievienošu pārējiem ziņojumiem, viņa noteica.

-   Nu, paldies, sacīja Klejs un nosauca savu darba telefonu.

Pēc pusstundas Benets piezvanīja. Izklausījās, ka viņš atrodas iekštelpās, iespējams, Potomakas Lauku kluba vīriešu salonā, ar dubultā viskija glāzi un milzu cigāru rokā un iesāktu kāršu spēli uz galda. Klej, kā tev labi klājas? viņš jautāja, it kā abi mēnešiem nebūtu redzējušies.

-   Labi, mister van Horn, un jums?

-  Brīnišķīgi. Vakar bija lieliskas vakariņas. Klejs nesaklausīja ne dīzeļmotoru rūkšanu, ne spridzināšanas darbus.

-Jā gan, tiešām jaukas. Tās vienmēr sagādā prieku, Klejs liekuļoja.

-   Kā varu tev palīdzēt, dēls?

-   Nu, es gribu, lai jūs saprastu, ka es patiešām novērtēju jūsu pūles sadabūt man to vietu Ričmondā. Es nebiju to gaidījis, un tā bija liela laipnība no jūsu puses. Klejs norija siekalu kamolu. Bet, taisnību sakot, mister van Horn, es tuvākajā nākotnē nebiju plānojis pārcelties uz Ričmondu. Vienmēr esmu dzīvojis Kolumbijas apgabalā, te ir manas mājas.

Klejam bija ļoti daudz iemeslu, lai noraidītu šo piedāvājumu. Palikšana šeit pat bija tikai aizbildinājums. Galvenais vadmotīvs bija izvairīties no Beneta van Horna ieplānotā dzīves modeļa un netikt iesaistītam viņa parādos.

-   Tu taču nerunā nopietni, van Horns satraucās.

-   Nē, esmu pati nopietnība. Paldies, bet nē, pateicos. Saņemt kaut kādus mēslus no šitā idiota bija pēdējais, ko Klejs varēja izdarīt. Šādos brīžos viņš mīlēja telefonu; tas brīnišķīgi padarīja sarunas biedrus vienādus.

-   Dēls, tā ir liela kļūda, van Horns iebilda. Bet tu droši vien neredzi visu šo lietu kopumā.

-   Varbūt. Bet man nav pārliecības, ka jūs to redzat.

-   Tevi ir daudz pašlepnuma, Klej, tas man patīk. Bet tev vēl tomēr ir slapjš aiz ausīm. Tev būtu jāielāgo, ka dzīvē savstarpējiem pakalpojumiem ir milzu nozīme un, ja kāds cenšas tev sniegt palīdzību, pieņem to. Varbūt kādu dienu tev radīsies izdevība atmaksāt. Tu pieļauj kļūdu, Klej, baidos, ka tai var būt nopietnas sekas.

-   Kas tās par sekām?

-   Šis lēmums var stipri ietekmēt tavu nākotni.

-   Nu, tā ir mana nākotne, ne jūsējā. Es tikšu pie nākamā darba un tad vēl pie kāda. Pagaidām esmu apmierināts ar to, kur esmu.

-   Kā tu vari būt laimīgs, visas dienas garumā aizstāvot noziedzniekus? Es nesaprotu.

Šī nebija jauna tēma sarunai, un, ja tā uzņems ierasto kursu, ātri novedīs pie nelaba gala. Liekas, šo jautājumu jūs jau esat uzdevis agrāk. Labāk neapspriedīsim to.

-   Runa ir par ievērojamu algas pielikumu, Klej. Lielāka nauda, labāks darbs, tu savu laiku pavadīsi kopā ar solīdiem ļaudīm, nevis ar ielas paklīdeņu baru. Pamosties, puikiņ! Fonā skanēja balsu murdoņa. Lai kur arī Benets bija, viņš runāja kā no skatuves.

Klejs sakoda zobus un atstāja “puikiņu” neievērotu. Es negrasos strīdēties, mister van Horn. Es tikai piezvanīju, lai pateiktu “nē”.

-   Apsver to vēlreiz!

-   Esmu jau visu apsvēris. Paldies nē.

-   Vai zini, Klej, tu esi lūzeris. Esmu sapratis to jau pirms kāda laika. Šis gadījums to tikai apstiprina. Noraidīt tik daudzsološu vietu! Vari palikt tai savā bedrē un rauties par minimālo algu. Tevī nav ne godkāres, ne gribasspēka, nekādu nākotnes ieceru.

-   Vakar vakarā gan es biju centīgs strādnieks plati pleci, daudzpusīgs talants, ass prāts.

-   Ņemu savus vārdus atpakaļ. Dzīvē tu esi zaudētājs.

-   Un vēl es biju labi izglītots un pat izskatīgs.

-   Es samelojos. Tu esi zaudētājs.

Klejs pirmais nolika klausuli. Viņš nometa to ar smaidu, būdams gana lepns, ka bija tā nokaitinājis dižo Benetu van Hornu. Viņš bija spējis palikt pie sava un skaidri parādījis, ka šie ļautiņi viņu nedancinās.

Ar Rebeku viņš izskaidrosies vēlāk, bet tas nebūs patīkami.

Kleja trešā un pēdējā vizīte Pāraudzināšanas apmetnē bija dramatiskāka nekā divas iepriekšējās. Džermēnam sēžot blakussēdeklī un Rodnijam aizmugurē, Klejs sekoja apgabala policijas mašīnai un atkal novietoja savējo tieši ēkas priekšā. Divi policisti, abi jauni un melnādaini, nonīkuši no tiesas pavēstu izvadāšanas, pieteica ierašanos. Pēc dažām minūtēm viņi jau bija nonākuši saspīlētā konfrontācijā ar Talmedžu X, Nolandu un vēl kādu audzinātāju, karstgalvi, vārdā Semjuels.

Daļēji tāpēc, ka viņš bija vienīgais baltais šajā pulkā, bet galvenokārt tāpēc, ka bija advokāts, kurš pagādājis tiesas pavēsti, visi trīs audzinātāji savas dusmas vērsa pret Kleju. Bet viņam gar to nebija daļas. Vairāk viņš šos cilvēkus nesatiks.

-   Cilvēk, jūs taču redzējāt to lietu! Nolands nokliedzās uz Kleju.

-   Tā bija tāda, kādu jūs gribējāt, lai es to redzu, Klejs atcirta. Tagad man vajag visu pārējo.

-   Ko jūs ar to gribat teikt? vaicāja Talmedžs X.

-   Man vajag visu, kur minēts Tekilas vārds.

-   To jūs nevarat dabūt.

Klejs pagriezās pret policistu, kurš turēja rokā papīrus, un sacīja: Vai jūs, lūdzu, nenolasītu tiesas pavēsti?

Policists pacēla to gaisā, lai visi var redzēt, un lasīja: Visas liecības, kas attiecas uz Tekilas Votsona uzņemšanu, medicīnisko apskati, ārstēšanu, atradināšanu no narkotikām un palīdzības sniegšanu šajā jomā, rehabilitāciju un atbrīvošanu. Pēc Viņa Godības, Kolumbijas apgabala Augstākās tiesas Kriminālnoziegumu daļas priekšnieka F. Floida Sekmena rīkojuma.

-   Kad viņš to parakstīja?

-   Pirms kādām trim stundām.

-   Mēs jums visu parādījām, Nolands vērsās pie Kleja.

-   Šaubos gan. Es varu noteikt, kad lieta ir pārkārtota.

-   Kad tā par daudz labi izskatās, Džermēns beigās piebilda.

-   Mēs taču te nekausimies, ierunājās augumā lielākais policists, likdams saprast, ka kārtīgs kautiņš diez vai būtu vēlams. Ar ko sāksim?

-  Viņa medicīniskās apskates dati ir konfidenciāli, Semjuels paziņoja. Tā, man liekas, ir tikai ārsta un pacienta darīšana.

Tas bija labi mērķēts, bet nedaudz garām. Ārsta personiskās piezīmes ir konfidenciālas, skaidroja Klejs. Bet ne tās, kas pieejamas pacientam. Man irTekilas parakstīta atļauja, kas dod man tiesības iepazīties ar visiem viņa dokumentiem, to skaitā medicīniskajām ziņām.

Viņi sāka ar bezlogu telpu, kur gar sienām stiepās dokumentiem nepiemērotu skapju rindas. Pēc dažām minūtēm Talmedžs X un Semjuels pazuda un situācija kļuva brīvāka. Policisti pievilka krēslus un neatteicās no sekretāres piedāvātās kafijas. Kungiem no Sabiedrisko aizstāvju biroja viņa to nepiedāvāja.

Pēc stundu ilgas rakņāšanās nekas noderīgs netika atrasts. Klejs un Džermēns atstāja Rodniju turpināt iesākto. Viņiem pašiem vēl bija jāsatiek citi policisti.

“Tīro ielu” apmeklējums bija ļoti līdzīgs. Abi advokāti iesoļoja pieņemamajā telpā ar policistiem aiz muguras. Direktore tika izsaukta no sapulces. Izlasījusi pavēsti, viņa kaut ko nomurmināja, ka pazīstot tiesnesi Sekmenu un vēlāk ar viņu aprunāšoties. Viņa likās ļoti nokaitināta, bet dokuments bija dokuments. Tas pats teksts visas liecības un ieraksti, kas attiecas uz Vošedu Porteru.

-   Tas nu nebija nepieciešams, viņa sacīja Klejam. Mēs vienmēr sadarbojamies ar advokātiem.

-   Es nu gan tā neteiktu, iebilda Džermēns. Patiešām, “Tīrajām ielām” bija tāda reputācija, ka viņi apstrīd pat vissīkākās SAB prasības.

Kad viņa beidza lasīt pavēsti otro reizi, viens no policistiem piezīmēja: Mēs te netaisāmies gaidīt visu dienu.

Direktore aizveda viņus uz lielu kabinetu un pieaicināja asistenti, kas sāka nest dokumentu mapes. Kad mēs tās saņemsim atpakaļ?

-   Kad būsim beiguši tās izskatīt, atbildēja Džermēns.

-   Un kur tās glabāsies?

-   Sabiedrisko aizstāvju birojā aiz atslēgas.

Viņu romāns bija sācies Abes bārā. Rebeka ar divām draudzenēm bija sēdējusi kādā nišā, kad Klejs nejauši gāja tām garām uz tualeti. Viņu acis sastapās, un viņš pat uz brīdi apstājās, neattapdams, ko lai tālāk dara. Draudzenes drīzumā pazuda. Klejs pameta savus pudeles biedrus. Abi kopā nosēdēja divas stundas pie bāra, nepārtraukti sarunājoties. Pirmais randiņš bija nākamajā vakarā. Sekss pēc nedēļas. Divus mēnešus viņa neko nebija stāstījusi par Kleju saviem vecākiem.

Tagad, pēc četriem gadiem, attiecības bija zaudējušas svaigumu un viņa ilgojās pēc pārmaiņām. Likās piemēroti, ka savas lietas viņi nokārtotu Abes bārā.

Klejs ieradās pirmais un nostājās pie bāra letes, kur to ielenca valdības kantoristu bars, tukšodami glāzes un visi reizē skaļi un ātri tarkšķēdami par tām neizmērojami svarīgajām lietām, kam veltījuši savas garās darba stundas. Viņš mīlēja Kolumbijas apgabalu un reizē ienīda to. Viņš mīlēja tā vēsturi, dinamiskumu un nozīmīgumu. Un ienīda neskaitāmos sīkos ierēdņus, kas izdzina sevi šajā neprātīgajā iedomu spēlē par savu svarīgumu un neaizvietojamību. Klejam pie pašas auss tika sparīgi diskutēts par notekūdeņu savākšanas noteikumiem Centrālajā līdzenumā.

Abes bārs bija vienkārša dzirdinātava ar stratēģiski pareizu novietojumu netālu no Kapitolija pakalna, lai savāktu izslāpušo pūli, kas devās piepilsētas virzienā. Bija arī neatvairāmas sievietes. Labi ģērbušās. Daudzas no tām izgājušas medījuma meklējumos. Klejs uztvēra vairākus skatienus.

Rebeka bija nomāktā garastāvoklī, apņēmīga un vēsa. Viņi ielīda nišā un pasūtīja stipros dzērienus priekšā stāvošajām

sarunām. Viņš uzdeva dažus nenozīmīgus jautājumus par apakškomitejas noklausīšanās sēdi, kas, vismaz spriežot pēc Post slejām, noritējusi pavisam nemanāmi. Tika atnesti dzērieni, un viņi ķērās pie lietas.

-   Es runāju ar tēvu, Rebeka iesāka.

-   Es ari.

-   Kāpēc tu neteici, ka negribi pieņemt darbu Ričmondā?

-   Un kāpēc tu nepateici, ka tavs tēvs caur saviem sakariem pūlas man dabūt to darbu Ričmondā?

-   Tev vajadzēja man to pateikt.

-   Es izdarīju to pietiekami skaidri.

-   No tevis neko nevar saprast.

Abi iedzēra.

-   Tavs tēvs nosauca mani par lūzeri. Vai tā ir valdošā noskaņa jūsu ģimenē?

-   Šobrīd jā.

-   Tevi ieskaitot?

-   Man ir zināmas šaubas. Kādam šeit jābūt reālistam.

Viņu attiecībās jau bija viens nopietns pārbaudījums vai

precīzāk kļūmīga neveiksme. Apmēram pirms gada viņi izlēma pašķirties, palikt labi draugi, bet izpētīt apkārtni, pārliecināties, vai tur negaida kāds cits. Tas bija Bārbas izplānots pasākums, jo, kā Klejs vēlāk noskaidroja, kāds bagāts jauns cilvēks no Potomakas Lauku kluba bija tikko kā zaudējis sievu, kas mirusi no olnīcu vēža. Benets tam izrādījās tuvs ģimenes draugs, un tā tālāk, un tā joprojām. Abi ar Bārbu viņi izlika slazdus, bet atraitnis saoda ēsmu. Viens mēnesis van Hornu ģimenes labvēlībā, un puisis nopirka māju Vaiomingā.

Pašlaik bija iestājies daudz nopietnāks lūzuma punkts. Tās jau bija gandrīz vai beigas. Klejs no jauna iemalkoja dzērienu un pie sevis nosolījās, ka neatkarīgi no tā, kas vēl tiks pateikts, viņš nekad, ne pie kādiem apstākļiem nebildis neko tādu, kas varētu Rebeku ievainot. Viņa, ja gribēja, varēja sist zem jostasvietas. Viņš to nedarīs.

-   Ko tu gribi, Rebeka?

-   Es nezinu.

-   Zini gan. Vai gribi aiziet?

-   Laikam, Rebeka noteica, un viņas acis kļuva valgas.

-   Vai tev ir kāds cits?

-Nē.

Vēl nav. Dodiet tik Bārbai un Benetam pāris dienu!

-  Tas ir tāpēc, ka tu, Klej, esi nonācis strupceļā. Tu esi gudrs un talantīgs, bet tev nav nekādu ambīciju.

-   Re kā! Ir patīkami uzzināt, ka atkal esmu gudrs un talantīgs. Pirms pāris stundām es biju tikai zaudētājs.

-   Vai tu vēl centies jokot?

-   Un kāpēc gan ne, Rebeka? Kāpēc nepasmieties? Viss ir beidzies, skatīsimies patiesībai acis. Mēs mīlam viens otru, bet es esmu pazudis cilvēks, kam nav nākotnes. Tā ir tava problēma. Manējā ir tavi vecāki. Viņi noēdis to nabaga puisi, ko tu apprecēsi.

-   Nabaga puisi?

-   Nūja. Man žēl tā nabaga cilvēka, ar ko tu apprecēsies, jo tavi vecāki ir neciešami. Un tu to zini.

-   Nabaga puisi, ko es apprecēšu? Viņas acis vairs nebija mitras. Tagad tās kvēloja.

-   Nomierinies!

-   Nabaga puisi, ko es apprecēšu?

-   Klau, izteikšu tev priekšlikumu. Apprecēsimies tūlīt pat. Pametam savu darbu, mudīgi apprecamies bez neviena liecinieka, pārdodam visu, kas mums ir, un lidojam, teiksim, uz Sietlu vai Portlendu, kaut kur tālāk no šejienes, un kādu laiku iztiekam tikai no mīlestības.

-   Uz Ričmondu tu nebrauksi, bet uz Sietlu gan?

-   Ričmonda taču ir tik sasodīti tuvu taviem vecākiem!

-   Un tālāk?

-   Tad mēs atradīsim darbu.

-   Kādu vēl darbu? Vai tad rietumos ir juristu trūkums?

-   Tu kaut ko aizmirsi. Iegaumē, kopš vakardienas es esmu gudrs, talantīgs, izglītots, apķērīgs un pat izskatīgs. Lielās juristu firmas mani vajāt vajās. Astoņpadsmit mēnešos kļūšu par līdzīpašnieku. Mēs varēsim atļauties bērnus.

-   Un tad parādīsies mani vecāki.

-   Nē, mēs viņiem neteiksim, kur esam. Un, ja viņi mūs sameklēs, mainīsim vārdus un pārcelsimies uz Kanādu.

Atnesa vēl dzērienus, un viņi nekavējās pastumt izdzertās glāzes malā.

Gaišais bridis bija garām, pārāk ātri. Bet tas atgādināja gan to, kāpēc viņi mīlēja viens otru, gan to, cik ļoti viņus priecēja kopā pavadītais laiks. Tajā bija daudz vairāk smieklu nekā bēdu, lai gan viss lēnām mainījās. Joku kļuva mazāk. Vairāk bezjēdzīgu ķildu. Pieauga Rebekas ģimenes ietekme.

-   Man nepatīk rietumu piekraste, viņa beidzot izmeta.

-  Izvēlies jebkuru citu vietu, Klej s noslēdza šo tēmu. Viņas vieta jau bija izvēlēta, viņa nedosies tālu prom no mammiņas un papiņa.

Lai kāds ari būtu bijis viņas nolūks, nākot uz šo tikšanos, tas galu galā bija jāpasaka. Viņa ilgi turēja rokā glāzi, tad paliecās uz priekšu un ielūkojās viņam tieši acīs. Klej, man tiešām vajadzīga atelpa.

-   Nemoki sevi, Rebeka! Mēs darīsim, kā vien tu vēlies.

-   Paldies tev.

-   Un cik ilga atelpa?

-   Netirgosimies, Klej!

-   Mēnesi?

-   Vairāk gan.

-   Nē, tam es nepiekrītu. Darīsim tā trīsdesmit dienas bez neviena telefona zvana, labi? Šodien ir septītais maijs. Sestajā jūnijā satiksimies šeit, pie šī paša galda, un tad parunāsim par turpmāko.

-   Turpmāko?

-   Sauc to, kā gribi.

-   Paldies. Es to sauktu par sabrukumu, Klej. Lielo triecienu. Krustceles. Es eju pa savu ceļu, tu pa savējo. Mēs parunāsim pēc mēneša, bet es neceru, ka kaut kas mainīsies. Pagājušā gada laikā nekas nemainījās.

-   Ja es būtu pieņēmis to sasodīto darbu Ričmondā, vai arī tad mēs tagad šķirtos?

-   Diez vai.

-   Vai tas nozīmē ko citu kā “nē”?

-Nē.

-   Tātad tas jau bija izdomāts plāns? Šis darbs, ultimāts? Pagājušais vakars bija tieši tas, no kā es baidījos, uzbrukums no slēpņa. Pieņem šo vietu, puikiņ, vai arī lasies.

Rebeka nemēģināja to noliegt. Viņa tikai noskaldīja: Klej, esmu nogurusi no cīņas. Nezvani man nākamās trīsdesmit dienas.

Viņa paķēra savu somiņu un pielēca kājās. Garāmejot viņai nez kā izdevās uzspiest sausu un nenozīmīgu skūpstu uz Kleja labajiem deniņiem, bet viņš pat nepakustējās. Viņš nenoraudzījās, kā viņa aiziet.

Viņa ari aizgāja neatskatoties.

8

Kleja dzīvoklis atradās vecu ēku kompleksā Ārlingtonā. Kad Klejs pirms četriem gadiem to noīrēja, viņš vēl neko nebija dzirdējis par BVH grupu. Vēlāk viņš uzzināja, ka šī ir viena no pirmajām vietām, ko Benets un viņa kompānija riskējuši apbūvēt. Šis mēģinājums beidzās ar bankrotu, māju kompleksu pirka un pārdeva vairākas reizes, un neviena Kleja īres maksa nesasniedza misteru van Homu. Patiesībā neviens no tās ģimenes nezināja, ka Klejs mitinājās viņu celtajās mājās. Pat Rebeka ne.

Dzīvokli ar divām guļamistabām viņš dalīja ar Džonāhu, senu kursa biedru no juristu skolas, kurš četras reizes bija izgāzies advokatūras eksāmenā, pirms nokārtoja to, un tagad pārdeva datorus. Viņš strādāja uz pusslodzi, tomēr pelnīja vairāk nekā Klejs, kas faktiski vienmēr kārpījās zem ūdens.

Nākamajā rītā pēc šķiršanās Klejs paņēma Post no durvju priekšas un ar pirmo kafijas krūzi ierīkojās pie virtuves galda. Kā ierasts, viņš uzreiz atvēra finanšu lappusi, lai nekavējoties ar gandarījumu novērtētu BVH grupas drūmo stāvokli. Akcijas tik tikko apgrozījās, un daži to nelaimīgie īpašnieki bija ar mieru atbrīvoties no tām par 0,75 dolāriem gabalā.

Kurš tad te bija zaudētājs?

Avīzē nebija ne vārda par Rebekas tik izšķirošajām apakškomitejas sēdēm.

Ticis galā ar savām mazajām raganu medībām, Klejs pievērsās sporta nodaļai, iegalvojot sev, ka laiks aizmirst van Hornus. Pilnīgi visus.

Divdesmit minūtes pāri septiņiem, brīdī, kad viņš parasti tukšoja graudaugu pārslu bļodu, zvanīja telefons. Viņš pie sevis pasmaidīja un nodomāja tā ir viņa. Jau atpakaļ.

Neviens cits tik agri nezvanītu. Ja nu vienīgi kādas jaunas sievietes draugs vai vīrs, no tām, kas augšā kopā ar Džonāhu izgulēja paģiras. Aizvadītajos gados Klejam jau bija nācies atbildēt uz šādiem zvaniem. Džonāhs dievināja sievietes, sevišķi tās, kas bija jau aizņemtas. Tas ir daudz pavedinošākas, viņš mēdza teikt.

Bet tā nebija Rebeka, nedz arī kāds draugs vai vīrs.

-   Mister Kārter? ievaicājās svešāda vīrieša balss.

-   Klausos.

-  Mister Kārter, mani sauc Makss Peiss. Es meklēju darbiniekus Vašingtonas un Ņujorkas juridiskajām firmām. Jūsu uzvārds piesaistīja manu uzmanību, man ir divi pievilcīgi piedāvājumi, kas varētu jūs interesēt. Vai mēs varētu šodien kopīgi ieturēt pusdienas?

Klejs bija gluži kā bez valodas. Vēlāk, dušā, viņš atcerējās, ka doma par labām pusdienām bijusi pirmā, kas šodien savādā kārtā iešāvusies viņam prātā.

-   J-jā, protams, viņš beidzot izdabūja pār lūpām. Smadzeņu mednieki bija legālā biznesa sastāvdaļa, tāda pati kā pārējās profesijas. Bet viņi reti kad tērēja laiku, okšķerējot pa Sabiedrisko aizstāvju biroju.

-   Labi. Satiksimies pusdienlaikā Vilarda viesnīcas vestibilā.

-Jā, pusdienlaikā es varēšu, sacīja Klejs, bet viņa skatiens

kavējās pie netīro trauku kaudzes izlietnē. 11 bija īstenība, tas nebija sapnis.

-   Paldies, tad tiekamies vēlāk. Es apsolu, mister Kārter, tas būs tā vērts.

-   Nu labi.

Makss Peiss steidzīgi nolika klausuli, bet Klejs vēl bridi turēja savējo rokā, skatījās uz netīrajiem traukiem un prātoja, kurš no juristu skolas varētu viņu tā izjokot. Varbūt tas bija Benets Buldozers, mēģinot vēl pēdējo reizi ieriebt?

Maksa Peisa telefona numura viņam nebija. Viņš nebija pat iedomājies pajautāt, kā sauc viņa kompāniju.

Un tīra uzvalka arī viņam nebija. Viņa īpašumā bija divi, abi pelēki, viens biezs, otrs plāns, abi jau veci un panēsāti. Viņa

tiesvedību garderobe. Par laimi, SAB nepastāvēja biroja stils, Klejs parasti staigāja haki krāsas biksēs un tumšzilā žaketē. Ja bija jāiet uz tiesu, viņš aplika kaklasaiti, bet noņēma to, tiklīdz atgriezās savā kabinetā.

Mazgājoties dušā, viņš nolēma, ka svinīgs apģērbs nav no svara. Makss Peiss zināja, kur Klejs strādā, un aptuveni nojauta, cik liela bija viņa alga. Ja Klejs uz pusdienām parādīsies nodriskātās haki biksēs, viņš varēs pieprasīt lielāku naudu.

Iesprūdis satiksmes straumē uz Ārlingtonas Memoriālā tilta, viņš nosprieda, ka vainīgs būs bijis tēvs. Vecais zēns bija izraidīts no Kolumbijas apgabala, bet nebija zaudējis sakarus. Viņš beigās būs nospiedis pareizo pogu, sauktu par vienu pēdējo pakalpojumu, un pagādājis dēlam pieklājīgu darbu. Kad Džareta Kārtera godprātīgā juridiskā karjera sadega spožās ugunīs, viņš bīdīja dēlu uz Sabiedrisko attiecību biroju. Nu šie mācekļa gadi bija beigušies, pienācis laiks nopietnākam darbam.

Kas tās par firmām, kas viņu meklēja? Kleju šis noslēpums bija saintriģējis. Tēvs ienīda lielās korporatīvās un lobējošās firmas, kas rindām vien bija izvietojušās Konektikutas un Masačūsetsas avēnijās. Viņš neizmantoja arī sīkos kantorus, kas reklamējās uz autobusiem un ziņojumu dēļiem un piesārņoja tiesu sistēmu ar nenozīmīgām, frivolām lietām. Džareta bijušajā firmā strādāja desmit advokāti, desmit tiesu zāles lauvas, kas guva uzvaras un bija pieprasīti.

“Tieku ievilkts nezināmā straumē,” Klejs klusībā nomurmināja, pamezdams skatienu uz Potomakas upi zem sevis.

Piedzīvojis vienu no savas karjeras neproduktīvākajiem rīta cēlieniem, pusdivpadsmitos Klejs atstāja mājas un lēnām devās uz Vilardu, ko oficiāli tagad dēvēja par Ziemeļamerikas Starptautisko Vilarda viesnīcu. Vestibilā viņu sagaidīja muskuļots jauns cilvēks, kas likās kaut kur redzēts. Misters Peiss ir augšā, viņš skaidroja. Viņš vēlētos ar jums tikties tur, ja jums nav iebildumu. Viņi gāja uz liftu pusi.

-   Lai būtu, Klejs noteica. Viņš nesaprata, kā gan tik viegli atpazīts.

Augšupceļā viņi nepievērsa viens otram uzmanību. Kad abi izkāpa devītajā stāvā, Kleja pavadonis pieklauvēja pie Teodora Rūzvelta luksusa numura. Durvis nekavējoties atvērās, un Makss Peiss sveicināja viņu ar darījumu smaidu sejā. Viņš bija apmēram četrdesmit piecus gadus vecs, ar tumšiem, viļņotiem matiem, tumšām ūsām. Tumšs bija arī viss pārējais melni džinsi, melns T krekls, melni zābaki ar spiciem purniem. Holivuda Vilardā. Ne gluži tādā izskatā, kā Klejs bija gaidījis. Sarokojoties Klejs pirmo reizi sajuta, ka lieta nebija tāda, kā sākumā likās.

Ar acu skatienu miesassargs tika aizraidīts projām.

-   Paldies, ka atnācāt, sacīja Makss, kad viņi iegāja ovālā, ar marmoru rotātā telpā.

-   Nav par ko. Klejs bija nodarbināts ar numura izpēti: izmeklētas ādas un tekstilijas, istabas, kas atzarojās visos virzienos. Skaista vieta.

-   Tā būs mana vēl dažas dienas. Es domāju, mēs varētu pusdienot šeit pat, palūgsim, lai mūs apkalpo numurā. Tā mēs varēsim aprunāties pilnīgi netraucēti.

-   Man nav iebildumu. Prātā iešāvās viens no bezgala daudzajiem jautājumiem. Ko tāds Vašingtonas darbinieku vervētājs darīja tik ārkārtīgi dārgā viesnīcas numurā? Kāpēc viņam tuvumā nebija biroja? Vai tiešām viņam nepieciešams miesassargs?

-   Vai gribēsiet ēst ko īpašu?

-   Piekritīšu jūsu izvēlei.

-   Viņiem ir lieliski capellini ar lasi. Vakar nobaudīju. Vienreizēji.

-   Arī es pamēģināšu. Tajā brīdī Klejs būtu ar mieru ēst visu ko viņš bija izbadējies.

Kamēr Klejs apbrīnoja skatu uz Pensilvānijas avēniju lejā, Makss devās pie telefona. Kad maltīte bija pasūtīta, viņi apsēdās netālu no loga un ātri apmainījās frāzēm par laiku, Oriolas komandas neveiksmju posmu un ekonomikas draņķīgo stāvokli. Peisam bija veikla mēle, viņš nepiespiesti varēja tērzēt par visu

ko, cik ilgi vien Klejs gribētu klausīties. Viņš bija nopietns svaru cilātājs un gribēja to izrādīt. Viņa krekliņš cieši piegulēja krūtīm un augšdelmiem, viņam patika knibināt ūsas. Tiklīdz viņš to darīja, izspīlējās viņa bicepsi.

Kaut kāds kaskadieris, ne jau nu nopietns smadzeņu mednieks.

Pēc desmit minūšu pļāpāšanas Klejs ierunājās: Tās divas firmas kāpēc gan jūs nestāstāt kaut ko par tām?

-  Tādu nav, Makss atklāja. Man jāatzlst, es jums meloju. Bet es apsolu, ka tā paliks vienīgā reize, kad to darīju.

-   Tātad jūs nemeklējat darbiniekus, vai ne?

-Nē.

-   Ko tad jūs darāt?

-   Esmu ugunsdzēsējs.

-   Paldies, tas nu man izsaka visu.

-   Ļaujiet man nedaudz pastāstīt. Es jums visu paskaidrošu un, kad būšu beidzis, varu galvot, jūs būsiet apmierināts.

-   Iesaku jums runāt ātri, Maks, citādi es eju prom.

-   Nomierinieties, mister Kārter! Vai drīkst jūs saukt par Kleju?

-   Vel ne.

-   Nu labi. Esmu aģents, ligumdarbinieks, brīvmākslinieks ar savu specializāciju. Mani algo lielās kompānijas, lai nodzēstu tur radušos ugunsgrēku. Viņi tur kaut ko sastrādā, tad apjauš savas kļūdas, pirms tās pamanījuši likuma kalpi, un tad viņi noalgo mani, lai es iepazīstos ar situāciju, izstrebju viņu savārīto putru un, cerams, ietaupu viņiem labu naudiņu. Pēc maniem pakalpojumiem ir liels pieprasījums. Mani var saukt par Maksu Peisu, bet varbūt arī citādi. Vai nav vienalga. Nav nozīmes, kas es esmu un no kurienes nāku. Svarīgi ir tas, ka mani ir noalgojusi liela firma, lai novērstu ugunsgrēku. Jautājumi ir?

-   Pārāk daudz, lai sāktu tos uzdot tūlīt.

-   Pacietieties! Nevaru jums tagad atklāt sava klienta vārdu, varbūt arī vēlāk nevarēšu. Ja mēs vienosimies, drīkstēšu pateikt ko vairāk. Stāsts ir šāds: mans klients ir multinacionāla kompānija, kas ražo farmaceitiskos preparātus. Tās nosaukums jums

varētu būt pazīstams. Tā izgatavo plaša spektra produkciju, sākot no parastiem mājas aptieciņas līdzekļiem, kas atrastos ari jūsu zāļu skapīti, līdz sarežģītām zālēm, kas cīnās pret vēzi un aptaukošanos. Sena, uzticama kompānija ar labu reputāciju. Apmēram pirms diviem gadiem tā nāca klajā ar zālēm, kas varētu ārstēt atkarību no narkotikām, kuras izgatavotas uz opija un kokaina bāzes. Daudz progresīvākām nekā metadons, kurš, lai ari daudziem palīdz, pats rada atkarību un tiek daudzkārt ļaunprātīgi izmantots. Dēvēsim šis brīnumzāles par tarvānu tā tās kādu laiku tika sauktas. Tās atklāja tikai nejaušības pēc un steidzami sāka izmēģināt uz visiem laboratorijas dzīvniekiem. Rezultāti bija izcili, bet ir grūti radīt atkarību no narkotikām žurku barā.

-   Viņiem vajadzēja cilvēkus, Klejs piezīmēja.

Peiss, muskuļiem noviļņojot, paraustīja ūsas. Jā gan. Tarvāna iespējas bija tik milzīgas, ka firmas bosiem nedeva mieru pat naktīs. Iedomājieties, dzer pa kapsulai dienā deviņdesmit dienas, un tu esi tīrs. Alkas pēc narkotikām ir zudušas. Tā pavisam vienkārši var atmest kokaīnu, heroīnu, kristālus. Kad esi kļuvis tīrs, ik pārdienu ieņem pa kapsulai, un esi brīvs uz visiem laikiem. Gandrīz vai tūlītēja izdziedēšanās, palīdzība miljoniem atkarīgo. Padomājiet par peļņas iespējām prasi, cik gribi, vienmēr atradīsies kāds, kas ar prieku samaksās. Iedomājieties, cik dzīvību iespējams izglābt, cik noziegumu var palikt nepastrādāti, cik ģimeņu var palikt nesagrautas, cik miljardus var ietaupīt, ja nevajadzētu citādā veidā atveseļot narkomānus. Jo vairāk vadība par to domāja, jo vairāk gribēja, lai zāles ātrāk parādītos tirgū. Bet, kā jau jūs teicāt, bija vēl nepieciešami cilvēki.

Sekoja neliela pauze, malks kafijas. Zem T krekla šaudījās muskuļi. Vīrietis turpināja:

-   Nu un tad viņi sāka pieļaut kļūdas. Viņi izvēlējās trīs vietas Mehiko, Singapūru un Belgradu, kas atrodas tālu aiz Pārtikas un zāļu departamenta jurisdikcijas robežām. Maskējoties zem kādas mazpazīstamas starptautiskas palīdzības organizācijas izkārtnes, viņi sabūvēja atveseļošanās klīnikas, patiešām

jaukas slēgta tipa iestādes, kur narkomāni atradās pilnīgā kontrolē. Tika sameklēti visniknākie narkomāni, ievietoti klīnikā, kur tos atskaidroja, sāka dot tiem tarvānu, lai gan pašiem narkomāniem par to nebija ne jausmas. Viņiem arī tas nerūpēja viss bija par brīvu.

-   Cilvēku laboratorijas, bilda Klejs. Tiktāl stāsts bija fascinējošs, Maksam ugunsdzēsējam bija izteiktas runas dāvanas.

-   Nekas cits, tikai cilvēku laboratorijas. Tālu prom no Amerikas likumpārkāpumu sistēmas. Un amerikāņu preses. Un amerikāņu regulētājiem. Tas bija spožs plāns. Un zāles iedarbojās brīnišķīgi. Pēc trīsdesmit dienām tarvāns notrulināja tieksmi pēc narkotikām. Pēc sešdesmit dienām narkomāni likās laimīgi, ka attīrījušies, bet pēc deviņdesmit dienām viņiem nebija baiļu atgriezties ielās. Viss tika uzmanīts gan diēta, gan fiziskās nodarbības, gan ārstēšanās, pat sarunas. Manam klientam uz katru narkomānu bija vismaz viens darbinieks, bet šajās klīnikās bija pa simt gultām. Pēc trim mēnešiem pacientus atlaida brīvībā ar norunu, ka katru otro dienu viņi iegriezīsies klīnikā pēc tarvāna devas. Deviņdesmit procenti palika pie šīm zālēm un noturējās. Deviņdesmit procenti! Tikai divi procenti atgriezās pie narkotikām.

-   Bet atlikušie astoņi?

-Tie arī radīja problēmu, bet mans klients neapzinājās, cik tā varētu būt nopietna. Viņi turpināja aizpildīt gultasvietas klīnikā, un pēc astoņpadsmit mēnešiem aptuveni tūkstoš narkomānu tika ārstēti ar tarvānu. Rezultāti bija nepārspējami. Klients varēja saost peļņas miljardus. Un konkurences nebija. Neviena cita kompānija nopietni nenodarbojās ar zinātniskajiem pētījumiem atkarību nomācošo zāļu laukā. Lielākā daļa jau sen bija pametušas šo darbu.

-   Kāda tad bija nākamā kļūda?

Makss kādu brīdi cieta klusu un tad ierunājās: To bija tik daudz. Noskanēja zvans, bija atnestas pusdienas. Viesmīlis iestūma ratiņus un piecas minūtes noņēmās ar galda servēšanu. Klejs nostājās pie loga, lūkodamies uz Vašingtona pieminekļa augšgalu, bet bija pārāk iegrimis domās, lai kaut ko

saskatītu. Makss samaksāja viesmīlim un izdabūja viņu laukā no istabas.

-   Esat izsalcis? viņš apjautājās.

-   Nē, nē. Turpiniet. Klejs novilka žaketi un apsēdās uz krēsla. Man liekas, jūs tuvojaties stāsta labākajai daļai.

-   Labākā, sliktākā, viss atkarīgs no tā, kā uz to skatās. Nākamā kļūda bija pārcelt pasākumu uz šejieni. Te nu sākas nepatīkamais. Mans klients uz labu laimi bija paraudzījies uz globusu un izvēlējies vienu vietu ar baltajiem eiropiešiem, vienu ar latlņamerikāņiem un vienu ar aziātiem. Bija vajadzīgi kādi melnādainie.

-   Kolumbijas apgabalā to ir bez skaita.

-   Tā domāja ari mans klients.

-   Tā taču nav taisnība, vai ne? Sakiet, ka melojat.

-   Es sameloju tikai reizi, mister Kārter. Un devu solījumu vairāk tā nedarīt.

Klejs lēnām pieslējās kājās un, apgājis apkārt krēslam, atkal devās pie loga. Makss cieši viņu vēroja. Pusdienas pamazām dzisa, bet nevienam tas nerūpēja. Laiks bija apstājies.

-   Tekila? Klejs pagriezās un jautāja.

Makss pamāja. Jā.

-   Un Vošeds Porters?

-Jā.

Pagāja minūte. Klejs sakrustoja rokas un, atspiedies pret sienu, skatījās uz Maksu, kas saglauda savas ūsas. Turpiniet, noteica Klejs.

-   Ar apmēram astoņiem procentiem pacientu notiek kas nelāgs. Klientam nav ne jausmas, kas īsti notiek, kurš ir pakļauts riskam. Tarvāns liek viņiem nogalināt. Pavisam vienkārši. Pēc kādām simt dienām kaut kas smadzenēs sagriežas un viņi izjūt nepārvaramu vēlmi izliet asinis. Nav nozīmes, vai viņiem ir ar vardarbību saistīta pagātne. Ne vecums, ne rase, ne dzimums, nekas neliecina par slepkavotājiem.

-   Tas nozīmē astoņdesmit mirušus cilvēkus?

-  Vismaz. Ir grūti iegūt informāciju no Mehiko graustu rajoniem.

-   Un cik ir te, Kolumbijas apgabalā?

Šis bija pirmais jautājums, kas lika Maksam saminstināties, un viņš izvairījās no atbildes. Pateikšu pēc pāris minūtēm. Atjaujiet man pabeigt stāstījumu. Vai jūs, lūdzu, neapsēstos? Kad runāju, man netīk lūkoties augšup.

Klejs apsēdās, kā tika vēlēts.

-   Nākamā kļūda bija apiet Pārtikas un zāļu departamentu.

-   Nu, protams.

-   Klientam šajā pilsētā ir daudz ietekmīgu draugu. Ir kāds vecs profesionālis politiķu uzpirkšanā ar PAC’ naudu, tāpat tiek maksāts viņu sievām un draudzenēm, bijušajām palīdzēm, parastie gājieni, ko ar lielu naudu šeit var panākt. Tika veikts netīrs darījums. Tajā tika iesaistīti lieli dūži no Baltā nama, Valsts departamenta, FIB2 un pāris no citām iestādēm, turklāt neviens neko neparakstīja. Nauda nemainīja īpašnieku, nebija nekādu kukuļu. Mans klients pamatīgi piestrādāja, lai pārliecinātu pietiekami daudz cilvēku, ka tarvāns varētu glābt cilvēci, ja vien to varētu izmēģināt vēl tikai vienā klīnikā. Pārtikas un zāļu departamentam apstiprināšanai vajadzētu divus trīs gadus, bet, tā kā bija pazīšanās Baltajā namā, darījums notika. Šie ietekmīgie ļaudis, kuru vārdi nu ir zuduši uz visiem laikiem, rada iespēju slepus iesūtīt tarvānu dažās izmeklētās, valsts uzturētās Kolumbijas apgabala rehabilitācijas klīnikās. Ja zāles tur būtu efektīvas, tad Baltais nams un ietekmīgie darboņi varētu izdarīt nežēlīgu spiedienu uz departamentu, lai tās ātrāk tiktu apstiprinātas.

-   Vai jūsu klients brīdī, kad tika veikts šis darījums, zināja par tiem astoņiem procentiem?

-   Nemāku teikt. Mans klients man visu neatklāj un nekad ari to nedarīs. Arī es neuzdodu pārāk daudz jautājumu. Man ir citi pienākumi. Lai gan man ir aizdomas, ka klients par tiem astoņiem procentiem nezināja. Citādi būtu pārāk liels risks izvērst izmēģinājumus šeit. Tas viss notika ļoti ātri, mister Kārter.

1 PAC Pan Africanist Congress Panafrikāņu kongress.

2 FIB Federālais izmeklēšanas birojs.

-   Varat mani saukt par Kleju.

-   Paldies, Klej.

-   Ak, ko nu!

-   Es sacīju, ka piekukuļošanas nebija. Vismaz tā teica mans klients. Bet būsim reālisti. Sākotnējais tarvāna peļņas ienākums nākamajos desmit gados tika vērtēts ap trīsdesmit miljardiem dolāru. Peļņa, nevis apgrozījums. Sākotnēji plānotais nodokļu ietaupījums bija simt miljardi par to pašu laiku. Nepārprotami, ka kaut kādai naudai laika gaitā bija jānonāk citās rokās.

-   Bet tā jau ir vēsture?

-   Tā gan. Zāles tika izņemtas pirms sešām dienām. Tās visas brīnišķīgās klīnikas Mehiko, Singapūrā un Belgradā tika slēgtas nakts vidū, kā rēgi pačibēja visi brīnišķīgie kopēji. Aizmirsa par jebkādiem eksperimentiem. Tika saplēsti visi papīri. Mans klients pat nebija dzirdējis par tarvānu. Pie tā arī vajadzētu palikt.

-   Rodas sajūta, ka tagad arī es esmu ievilkts šajā lietā.

-   Tikai tad, ja pats esat ar mieru. Ja jūs atsakāties, esmu gatavs satikties ar citu advokātu.

-   Atsakos no kā?

-   No sadarbības, Klej, no sadarbības. Līdz šim Kolumbijas apgabalā tarvāna iespaidā nogalināti pieci cilvēki. Vēl viens nabadziņš ir komā, droši vien neizķepurosies. Vošeda Portera pirmais upuris. Kopā jau seši. Mēs zinām, kas viņi ir, kā viņi nomira, kurš tos nogalināja, visu. Mēs gribam, lai jūs pārstāvētu viņu ģimenes. Jūs savāciet viņu parakstus, mēs samaksājam naudu, viss tiek nodarīts klusi un ātri, bez kādām prāvām, publicitātes, bez mazākā skandāla.

-   Kāpēc gan viņiem es būtu vajadzīgs?

-   Tāpēc, ka viņiem nav ne mazākās nojausmas par juridiskas lietas esamību. Viņiem zināms tikai tas, ka viņu mīļie ir nejauši ielu sadursmju upuri. Tāda ir dzīve. Tavu bērnu nošauj paklīdenis, tu viņu apglabā, paklīdenis tiek arestēts, un tu ceri, ka viņš tupēs cietumā līdz mūža beigām. Ne prātā nenāk doma par tiesas prāvu. Gribi iesūdzēt ielu klaidoni? Pat visizbadējušākais jurists neuzņemsies šo lietu. Tu viņiem esi vajadzīgs, jo

iesi pie viņiem, izstāstīsi, ka pastāv juridiska lieta un ka viņiem pavisam ātri un konfidenciāli ir iespēja tikt pie četriem miljoniem zaļo.

-   Četri miljoni, Klejs atkārtoja, nesaprazdams, vai tas bija pārāk daudz vai maz.

-   Mēs riskējam, Klej. Ja par tarvānu uzzina kāds jurists, un, atklāti sakot, tu esi pirmais, kas sajutis tā smaržu, var sākties tieslietas. Pieņemsim, ka šis jurists ir tiesas procesa censonis, kurš izvēlas sev Kolumbijas apgabala melnādainos zvērinātos.

-   Nepavisam nav grūti.

-   Protams, ne. Un pieņemsim, ka šis jurists kaut kādā veidā sadabū nepieciešamos pierādījumus. Varbūt kādus dokumentus, kas palikuši neiznīcināti. Vai drīzāk kādu, kas strādā pie mana klienta, kādu plāputašu. Lai nu kā, tiesas process aizgājēju ģimenēm nāk ļoti par labu. Piespriestā summa var būt milzīga. Un, kas ir tas sliktākais, vismaz manam klientam, sabiedriskā neslava būs briesmīga. Akciju cenas strauji kritīsies. Iedomājieties pašu sliktāko, uzburiet pats savu ļaunāko murgu, un, ticiet man, šie vīri redz to pašu. Viņi izdarījuši kaut ko sliktu. Viņi to apzinās un grib kaut ko labot. Bet reizē ar to viņi arī cenšas kaut kā ierobežot savus zaudējumus.

-   Četri miljoni nav pārāk daudz.

-   Varbūt nav, bet varbūt arī ir. Ņemsim Ramonu Pamfriju. Divdesmit divi gadi, darbs uz pusslodzi, seši tūkstoši dolāru gadā. Pieņemot, ka viņš vēl varētu nodzīvot ap piecdesmit trim gadiem un ik gadu nopelnīt divkāršu vidējo algu, viņa dzīves ekonomiskā vērtība šodienas naudā būtu pusmiljons dolāru. Lūk, cik viņš vērts.

-   Soda kompensācijas par zaudējumiem būtu viegli pieprasāmas.

-   Nesakiet vis. Šo lietu, Klej, būtu ļoti grūti pierādīt, nav nekādu dokumentu. Tajos pierakstos, ko vakar paņēmāt, neko neatklāsiet. Kopējiem Pāraudzināšanas apmetnē un “Tīrajās ielās” nebija ne jausmas, kādas zāles tika izmantotas. Departamentā neko nezina par tarvānu. Mans klients tērēs miljardus advokātiem un ekspertiem vai vienalga kam, kuri būs

nepieciešami viņu aizstāvībai. Prāvošanās būtu īsts karš, jo mans klients ir stipri vainīgs.

-   Sešreiz četri ir divdesmit četri miljoni.

-   Pieskaitiet desmit advokātam.

-   Desmit miljoni?

-Jā, tāda ir likme, Klej. Desmit miljoni jums.

-   Tas droši vien ir joks.

-   Pavisam nopietni. Kopā trīsdesmit četri. Varu tūlīt pat izrakstīt čekus.

-   Man jāiziet svaigā gaisā.

-   Kā tad ar pusdienām?

-   Nē, paldies.

9

Klejs dīki klaiņāja gar Baltā nama priekšpusi. Uz bridi viņš iejuka fotografējošu dāņu tūristu pūlī, kas gaidīja, kad prezidents viņiem pamās, tad sekoja pastaiga līdz Lafajeta parkam, kur pa dienu klīda bezpajumtnieki, un soliņam Feragata skvērā, kur viņš apēda sviestmaizi, neizjuzdams nekādu garšu. Visas maņas šķita notrulinātas, domas bija lēnas, kā sapītas. Bija maijs, bet gaiss likās smags. Mitrums nemaz nepalīdzēja domāt.

Viņš iztēlojās divpadsmit melnas sejas zvērināto vietās, sadusmotus ļaudis, kas veselu nedēļu bija uzklausījuši satriecošo stāstu par tarvānu. Viņš vērsās pie viņiem ar savu beigu uzrunu: “Kungi un dāmas, viņiem bija nepieciešami melnie izmēģinājuma trusīši, vislabāk amerikāņi, jo te apgrozās nauda. Un tā nu viņi atgādāja savu nepārspējamo tarvānu uz mūsu pilsētu.” Divpadsmit sejas sekoja katram vārdam un piekrītoši māja, vēlēdamies ātrāk doties uz savu telpu un spriest taisnu tiesu.

Kāda bija lielākā pasaules vēsturē piespriestā soda nauda? Vai Ginesa rekordu grāmatās ir tādas ziņas? Lai vai cik, viņam tā nokristu kā no gaisa. “Jums atliek tikai aizpildīt veidlapas, zvērināto kungi un dāmas.”

Šī lieta nekad nenonāks līdz tiesai, un to nenoklausīsies neviens zvērinātais. Lai kurš ari būtu radījis tarvānu, lai noslēptu patiesību, tie tērēs sasodīti daudz, vairāk par šiem trīsdesmit četriem miljoniem. Viņi tāpat noalgos dažnedažādus slepkavniekus, lai lauztu locekļus, izzagtu dokumentus, atvienotu telefonus, nodedzinātu kantorus, izdarītu vienalga ko, lai tikai nepieļautu, ka noslēpums sasniedz šīs divpadsmit saniknotās sejas.

Viņš atcerējās Rebeku. Tā būtu pavisam cita meitene, ja to apņemtu viņa naudas radītā greznība. Pavisam veicīgi viņa pamestu savus pienākumus Kapitolija birojā un pievērstos mātes pienākumiem. Viņi apprecētos trīs mēnešu laikā, tiklīdz Bārba tiktu galā ar organizēšanas darbiem.

Viņš iedomājās ari par van Horniem, bet dīvainā kārtā ne vairs kā par cilvēkiem, ko viņš vēl joprojām pazina. Tagad tie bija izsvītroti no viņa dzīves; viņš centās tos aizmirst. Pēc četriem pakļautības gadiem viņš bija atbrīvojies no šiem ļaudīm. Vairāk viņi tam neliks ciest.

Viņš bija gatavs atbrīvoties vēl no daudz kā.

Bija pagājusi stunda. Klejs attapās uz Dipoņa loka, lūkodamies neliela veikaliņa logos, kas bija iepretim Masačūsetsas avēnijai; neparastas grāmatas, neparasti trauki un tērpi; neparasti cilvēki visapkārt. Vienā no vitrīnām bija spogulis, viņš ieskatījās sev tieši acīs un balsī sprieda, vai Makss ugunsdzēsējs bija īsts vai tikai rēgs, vai arī krāpnieks. Viņš gāja pa ietvi, viebdamies no domas, kā gan respektabla kompānija var uzklupt visneaizsargātākajiem cilvēkiem, kuri gadās pa rokai, bet bridi vēlāk jau bija priecīgi satraukts par izredzēm tikt pie naudas, par kādu nekad nebija sapņojis. Viņam vajadzēja tēva padomu. Džarets Kārters zinātu, ko darīt.

Pagāja vēl viena stunda. Viņu gaidīja birojā kaut kāda iknedēļas personāla sapulce. Atlaidiet mani, viņš smaidīdams nomurmināja.

Uz mirkli viņš ielūkojās Krāmera grāmatās, savā iemīļotākajā apgabala grāmatu veikalā. Iespējams, ka drīzumā viņš no brošūru iesējuma varēs pāriet uz cietajiem vākiem. Viņš varēs aizpildīt plauktus ar daudzām grāmatu rindām.

Tieši trijos, kā pēc grafika, viņš iegāja kafejnīcā Krāmera veikala dziļumā, un tur jau bija Makss Peiss, kas gaidot sēdēja un dzēra limonādi. Viņš nepārprotami bija priecīgs, atkal ieraugot Kleju.

-   Vai jūs man sekojāt? apjautājās Klejs un, sabāzis rokas bikšu kabatās, apsēdās.

-   Bez šaubām. Vēlaties ko dzeramu?

-   Nē. Kā būtu, ja es rit iesniegtu prasību no Ramona Pamfrija ģimenes puses? Šī viena lieta varētu ienest daudz vairāk, nekā jūs piedāvājāt par visām sešām.

Likās, ka šis bija gaidīts jautājums. Maksam jau bija gatava atbilde: Jums būs gara problēmu virkne. Pateikšu jums trīs svarīgākās. Pirmkārt, jūs nezināt, pret ko celt apsūdzību. Jūs nezināt, kas izgatavoja tarvānu, un pastāv varbūtība, ka to neviens nekad neuzzinās. Otrkārt, jums nav naudas, ar ko cīnīties pret manu klientu. Būs vajadzīgi vismaz desmit miljoni, lai uzsāktu pamatīgu uzbrukumu. Treškārt, jums zudīs iespēja pārstāvēt visus minētos prasītājus. Ja jūs nepasteigsieties teikt “jā”, esmu jau gatavs doties ar šo pašu piedāvājumu pie nākamā jurista, kas ir manā sarakstā. Mans mērķis ir visu apklusināt trīsdesmit dienu laikā.

-   Es varētu doties uz lielu juridisko firmu.

-   Jā, bet tas radīs vēl vairāk problēmu. Pirmkārt, jūs zaudēsiet vismaz pusi no savas naudas. Otrkārt, būs vajadzīgi kādi pieci gadi, lai nonāktu pie kāda rezultāta, varbūt vēl vairāk. Treškārt, arī vislielākā firma šajā zemē var viegli zaudēt procesu. Patiesību, Klej, var neuzzināt nekad.

-   Bet tā ir jāzina.

-   Varbūt, bet mani tas neinteresē. Mans darbs ir apklusināt šo lietu, izsniegt adekvātu kompensāciju upuriem un tad apglabāt to uz visiem laikiem. Esiet prātīgs, mans draugs.

-   Mēs taču neesam nekādi draugi.

-   Tiesa, bet mēs jau ejam tajā virzienā.

-Jums tātad ir juristu saraksts?

-Jā, man te ir vēl divi vārdi, abi ļoti līdzinās jums.

-   Citiem vārdiem sakot, trūcīgi.

-   Tā ir, jūs esat trūcīgs. Bet vēl jūs esat spējīgs.

-  Tā man reiz teica. Un vēl man ir plati pleci. Tie pārējie divi ir no šīs pilsētas?

-Jā, bet nerunāsim par viņiem. Šodien ir ceturtdiena. Atbildi man vajag līdz pirmdienas pusdienlaikam. Pretējā gadījumā došos pie nākamā.

-   Vai tarvānu lietoja vēl kādā citā ASV pilsētā?

-   Nē, vienīgi Kolumbijā.

-   Un cik cilvēkiem tas tika dots?

-   Apmēram kādiem simt.

Klejs padzērās ūdeni ar ledu, ko viesmīlis bija nolicis viņa tuvumā. Tātad apkārtnē ir vēl daži killeri?

-   Pilnīgi iespējams. Bez vārdiem ir skaidrs, ka turpmāko gaidām ar lielām bažām.

-   Vai jūs nevarat viņus apturēt?

-   Novērst ielu slepkavības? Neviens nevarēja paredzēt, ka Tekila Votsons aizies no apmetnes un pēc divām stundām kādu nogalinās. Tāpat Vošeds Porters. Šīs zāles nedod nekādas norādes, kurš varētu sajukt prātā un kad tas notiktu. Ir dažas liecības, ka pēc desmit dienām, nelietojot zāles, cilvēks atkal kļūst nekaitīgs. Bet tā ir tikai teorija.

-   Tātad slepkavošanām pēc dažām dienām būtu jārimstas?

-   Mēs uz to paļaujamies. Ceru, ka pārdzīvosim šo nedēļas nogali.

-Jūsu klients ir jāliek cietumā.

-   Mans klients ir vesela korporācija.

-   Korporācijas var saukt pie kriminālatbildības.

-   Labāk nestrīdēsimies par to, ja? Hi mēs nekur netiksim. Mums jātiek skaidrībā, vai jūs pieņemat šo izaicinājumu vai ne.

-   Esmu pārliecināts jums jau ir savs plāns.

-Jā, un visos sīkumos.

-   Es pametu savu līdzšinējo darbu. Kas tālāk?

Peiss pastūma limonādes glāzi malā un pieliecās, it kā nu sekotu pats svarīgākais.

-Jūs dibināt pats savu juridisko firmu. Noīrējat telpas, sapērkat labas mēbeles un tā tālāk. Jums jāprot sevi labi pasniegt, Klej, un vienīgais veids, kā to izdarīt, ir izskatīties un izturēties kā loti veiksmīgam advokātam. Jūsu potenciālie klienti tiks nogādāti uz jūsu kantori. Uz viņiem ir jāatstāj iespaids. Jums vajadzēs savu personālu, vēl citus advokātus, kas strādā jūsu labā. No pirmā iespaida ir atkarīgs viss. Ticiet man. Pats reiz biju advokāts. Klientiem patīk skaisti kantori. Viņi grib redzēt

veiksmīgu iznākumu. Jūs stāstīsiet šiem cilvēkiem, ka varat nokārtot jautājumu par četriem miljoniem dolāru.

-   Četri ir daudz par maz.

-  Vēlāk, labi? Tātad jums jāizskatās veiksmīgam; tas ir mans viedoklis.

-   Es saprotu. Esmu uzaudzis ļoti veiksmīgā juridiskā firmā.

-   Zinām. Tas ir viens no faktoriem, kāpēc jūs mums patīkat.

-   Cik tālu patlaban ir ar biroja telpām?

-   Esam šo to noīrējuši Konektikutas avēnijā. Gribat apskatīt?

Viņi atstāja Krāmera veikalu pa aizmugurējām durvīm un

soļoja pa ietvi kā divi veci draugi, izgājuši pastaigā. Vai man vēl aizvien seko? Klejs painteresējās.

-   Kāpēc gan?

-   Nu, es nezinu. Tikai tāpat apvaicājos. Katru dienu jau tā nenotiek. Gribētos zināt, vai mani nošaus, ja visu pametīšu un aizskriešu.

Peiss nosmīkņāja. Diezgan smieklīgi, vai ne?

-   Sasodīti stulbi.

-   Mans klients ir ļoti satraukts, Klej.

-   Tam ir savs pamats.

-   Desmitiem viņu cilvēku atrodas pilsētā, novēro un gaida, lūdzot Dievu, lai nenotiktu jaunas slepkavības. Viņi cer, ka jūs būsiet tas vīrs, kas izdarīs visu.

-   Un kā tad ar ētiska rakstura problēmām?

-   Kādām tad?

-   Man nāk prātā divas interešu konflikts un lietu uztiepšana.

-  Tas nav ņemams nopietni. Palūkojieties vien uz ziņojumu dēļiem.

Krustojumā viņi apstājās. Pašreiz es pārstāvu apsūdzēto, Klejs sacīja, kamēr viņi gaidīja. Kā es varu pārmest kažoku uz otru pusi un pārstāvēt viņa upuri?

-  Vienkārši ņemiet un dariet to. Mēs esam izstudējuši ētikas kanonus. Tas nav patīkami, taču pārkāpumu tur nav. Reiz jūs aizejat no SAB, jūs esat tiesīgs atvērt pats savu kantori un izvēlēties savas lietas.

-   Tas ir pats vienkāršākais. Bet kā tad ar Tekilu Votsonu? Tagad zinu, kāpēc viņš pastrādāja noziegumu. Es nevaru noslēpt to no viņa vai no viņa nākamā advokāta.

-   Alkohola reibums vai zāļu ietekme nav vainu mīkstinoši apstākļi. Viņš ir vainīgs. Ramons Pamfrijs ir miris. Jums Tekila jāaizmirst. Viņi turpināja ceļu.

-   Man nepatīk šī atbilde, Klejs izmeta.

-   Tā ir labākā, kas man ir. Ja jūs sakāt “nē” un turpināt pārstāvēt savu klientu, būs praktiski neiespējami pierādīt, ka viņš jebkad lietojis zāles, ko sauc par tarvānu. Jūs to zināsiet gan, bet nebūsiet spējīgs to pierādīt. Jūs izskatīsieties muļķīgi, izmantojot to kā attaisnojumu.

-   Tas varbūt nebūs attaisnojums, bet vērā ņemams apstāklis gan.

-   Tikai tad, ja varēsiet to pierādīt, Klej. Šeit. Viņi jau bija Konektikutas avēnijā, kādas garas, modernas ēkas priekšā ar stiklā un bronzā veidotu ieeju trīs stāvu augstumā.

Klejs pacēla skatienu un noteica: Augstas īres maksas rajons.

-  Nāciet taču! Jūsu birojs būs ceturtajā stāvā, stūra kabinets ar fantastisku skatu.

Plašajā marmora foajē atradās uzziņu grāmata, kas uzskaitīja Kolumbijas apgabala juristu pasaules personālijas. Šī nu nebūs man ierastā kompānija, konstatēja Klejs, izlasījis firmu nosaukumus.

-   Bet varētu būt, Makss piezīmēja.

-   Un ja nu es negribētu atrasties šeit?

-  Viss atkarīgs no jums. Vienkārši ir sagadījies tā, ka mums te ir brīvas telpas. Mēs savukārt varētu tās izīrēt jums par ļoti saprātīgu maksu.

-   Un kad jūs tās noīrējāt?

-   Nejautājiet man tik daudz, Klej. Mēs taču esam vienā komandā.

-   Vēl ne.

Kleja iespējamos apartamentos ceturtajā stāvā lika paklājus un krāsoja sienas. Dārgus paklājus. Viņi nostājās pie liela, tukša

kabineta loga un vērās lejup uz satiksmi Konektikutas avēnijā. Lai atvērtu savu firmu, bija tūkstošiem lietu, kas jāpaveic, viņa prāts spēja pievērsties tikai kādām simt. Klejam bija nojausma, ka Maksam bija atbildes uz visiem jautājumiem.

-   Par ko jūs domājat? Makss vaicāja.

-   Patlaban es nevaru sakarīgi padomāt. Viss ir viens vienīgs juceklis.

-   Nepalaidiet šo izdevību vējā, Klej. Tāda vairs negadīsies. Bet laiks iet.

-   H ir tik sirreāla.

-   Firmas dibināšanu jūs varat nokārtot ar datora palīdzību, tas aizņems tikai kādu stundu. Izvēlieties banku, atveriet rēķinu. Vajadzīgos papīrus var sarakstīt nakts laikā. Biroja telpu iekārtošana, mēbeles ir dažu dienu jautājums. Līdz trešdienai jūs jau varētu sēdēt pats aiz sava augstākā labuma galda un komandēt parādi.

-   Kā lai es tieku galā ar pārējām lietām?

-Jums ir draugi Rodnijs un Polete. Viņi pazīst pilsētu, tās ļaudis. Ņemiet viņus pie sevis, trīskāršojiet algu, piešķiriet viņiem jaukus kabinetus tepat šajā gaiteni. Viņi aprunāsies ar ģimenēm. Mēs ari palīdzēsim.

-Jūs par visu esat padomājis.

-Jā. Pilnībā. Es vadu ļoti efektīvu aparātu, kas nonācis tuvu panikai. Mēs strādājam cauru diennakti, Klej. Mums vajadzīgs tikai priekšstrādnieks.

Lejupceļā lifts apstājās trešajā stāvā. Iekāpa trīs vīrieši un sieviete, visi labi ģērbušies, manikirētajās rokās tie stiepa biezus dārgas ādas portfeļus, bet sejās bija tik neatņemamā vērtības apziņa, kas tipiska ievērojamu firmu juristiem. Makss bija tik dziļi iegrimis savās apcerēs, ka viņus nemaz neievēroja. Bet Klejs uzsūca katru detaļu viņu manieres, piesardzīgo runas veidu, nopietnību, augstprātību. Tie bija likumu pasaules varenie noteicēji, tiem neko nenozīmēja viņa eksistence. Saprotams, vecajās haki krāsas biksēs un apvalkātajos apavos viņš maz atbilda Kolumbijas apgabala advokatūras locekļa tēlam.

Bet pavisam negaidīti tas varētu mainīties, vai ne?

Viņš atvadījās no Maksa un no jauna devās garā pastaigā, šoreiz sava biroja virzienā. Kad viņš beidzot tur ieradās, uz galda nebija nekādu steidzamu ziņojumu. Droši vien sapulci, uz kuru viņš neieradās, neapmeklēja ari daudzi citi. Neviens nejautāja, kur viņš bijis. Likās, ka neviens vispār nebija pamanījis viņa pēcpusdienas prombūtni.

Savs kabinets viņam pēkšņi rādījās stipri mazāks, pieputējušāks, iekārtojums šķita neizturami drūms. Uz galda bija kaudze ar mapēm, lietas, par kurām viņš nespēja piespiest sevi tagad domāt. Visi viņa klienti tomēr bija kriminālnoziedznieki.

SAB bija pieņemts par savu aiziešanu ziņot trīsdesmit dienas iepriekš. Taču šo noteikumu neuzspieda, jo to nemaz nevarēja izdarīt. Cilvēki nepārtraukti pameta šo iestādi, paziņojot neilgi pirms tam vai vispār nebrīdinot nemaz. Glenda atsūtīs draudīgu vēstuli. Viņš tai laipni atbildēs, un ar to lieta būs izsmelta.

Labākā sekretāre birojā bija mis Glika, rūdīts darbarūķis, kas pat gaisā palēktos, ja rastos iespēja dubultot savu algu un pamest aiz sevis SAB vienmuļību. Klejs jau bija izlēmis, ka viņa birojs būs tīkama vieta strādāšanai. To radīs algas, pabalsti, garš atvaļinājums, iespējams, pat kopīga peļņas sadale.

Darbdienas pēdējo stundu viņš pavadīja aiz slēgtām durvīm, kaļot plānus par darbinieku pārvilināšanu, apsverot, kuri advokāti un to palīgi būtu noderīgi.

Trešo reizi tajā dienā viņš sastapa Maksu Peisu vakariņu laikā Vecā Ebbita grilbārā Piecpadsmitajā ielā, divus kvartālus aiz Vilarda viesnīcas. Klejam par pārsteigumu, Makss iesāka ar martini, tas padarīja viņu atbrīvotāku. Spriedze sāka zust pēc džina trieciendevas, Makss kļuva par dzīvu, reālu personu. Kādreiz viņš bijis tiesu advokāts Kalifornijā, līdz kāds nelaimīgs gadījums pielicis punktu viņa karjerai. Izmantojot sakarus, viņš tieslietu tiigū atradis savu ugunsdzēsēja darbības nišu. Noregulētājs. Augsti apmaksāts aģents, kurš nemanāmi pieslēdzās darbam, paglāba no radušās ķezas un pazuda bez pēdām. Ēdot steikus, pēc pirmās Bordo pudeles Makss paziņoja, ka pēc

tarvāna lietas Kleju gaidot kas cits. Kaut kas daudz lielāks, viņš noteica un pārlaida skatienu pār restorāna zāli, lai pārliecinātos, vai spiegi nenoklausās.

-   Kas tad? ierunājās Klejs pēc ilgāka klusuma brīža.

Ātrs un vērīgs skatiens, meklējot slepenos aģentus. Manam klientam ir sāncenši, kas palaiduši apritē kādas sliktas zāles. Neviens vēl par to neko nezina. Viņu zāles pārspēj mūsējās. Bet manam klientam ir ticams pierādījums tam, ka tās zāles var izsaukt audzēju. Viņš tikai gaida vislabāko bridi uzbrukumam.

-   Uzbrukumam?

-   Nūja, kad jauns, agresīvs advokāts, kam ir tieši pierādījumi, ierosina lietu pret organizāciju.

-Jūs piedāvājat man vēl vienu lietu?

-Jā. Pieņem šo tarvāna lietu, tiec galā trīsdesmit dienās, un tad mēs piešķirsim tev nākamo, kas būs miljonu vērta.

-   Vairāk nekā tarvāna lieta?

-   Daudz vairāk.

Līdz šim brīdim Klejam bija izdevies kaut kā norīt pusi no sava gaļas gabala, nemaz neizgaršojot to. Otra puse nu palika neskarta. Viņš bija izsalcis, bet apetītes nebija. Kāpēc es? viņš vairāk vērsās pie sevis, nevis pie sava jauniegūtā drauga.

-   Tāpat var prasīt ari loterijas uzvarētājs. Tu esi laimējis loterijā, Klej. Advokātu loterijā. Tu biji pietiekami apķērīgs, lai uzostu kaut ko par tarvānu, bet tieši tajā pašā laikā mēs izmisīgi meklējām jaunu juristu, kam varētu uzticēties. Esam viens otru atraduši, Klej, mums ir tikai īss bridis, kurā tev jāpieņem lēmums, kas izmainīs tavas dzīves kursu. Piekrīti un tu kļūsi slavens advokāts. Atsakies un paliec zaudētājos.

-   Man viss ir skaidrs. Man vajadzīgs laiks pārdomām, jāizvēdina galva.

-   Tev ir visa nedēļas nogale.

-   Paldies. Paklau, es uz īsu bridi izbraukšu, rīt no paša rīta, atgriezīšos svētdienas vakarā. Man patiešām liekas, ka jūsu puišiem nav vajadzības sekot man.

-   Drīkst jautāt uz kurieni?

-   Uz Abako, Bahamu salās.

-   Apciemot tēvu?

Klejs bija pārsteigts, lai gan tādam vairs nevajadzēja būt. -Jā-

-   Kāda iemesla dēļ?

-   Tā nebūs jūsu darīšana. Makšķerēt.

-   Piedodiet, bet mēs esam ļoti aizdomīgi. Ceru, ka saprotat.

-  Ne gluži. Es jums paziņošu par savu reisu, tikai nesekojiet man, sarunāts?

-   Dodu goda vārdu.

10

Lielā Abako sala ir šaura un gara zemes strēle Bahamu ziemeļos, kādas simt jūdzes uz austrumiem no Floridas. Klejs bija bijis tur tikai reizi, kad pirms četriem gadiem saskrubināja pietiekami daudz naudas lidmašīnas biļetei. Toreiz šis ceļojums bija tāda pagarāka nedēļas nogale, kurā Klejs plānoja apspriest ar tēvu svarīgas lietas un atrisināt dažas problēmas. Bet no tā nekas nebija iznācis. Džarets Kārters vēl stipri pārdzīvoja savu negodu un jau no pusdienlaika bija aizņemts ar ruma punšu. Viņš labprāt runājās par visu ko, tikai ne par jurisprudenci un advokātiem.

Šis apciemojums būs citāds.

Klejs ieradās vēlā pēcpusdienā karstā un pārpildītā Coconut Air turboreaktīvā lidmašīnā. Muitas darbinieks ātri ielūkojās viņa pasē un pamāja, lai dodas tālāk. Brauciens ar taksometru līdz Dumbrāja ostai pa ielas pretējo pusi aizņēma piecas minūtes. Šoferim patika skaļa gospeļu mūzika, bet Klejs nebija noskaņots ko iebilst. Nedz arī maksāt dzeramnaudu. Ostā viņš iztrausās no mašīnas un devās meklēt tēvu.

Džarets Kārters savā laiicā bija iesniedzis lietu pret Savienoto Valstu prezidentu, un, lai ari zaudēja tajā, iegūtā pieredze mācīja, ka katrs nākamais apsūdzamais bija vieglāk iekarojams mērķis. Viņš nebaidījās ne no viena, ne tiesā, ne ārpus tās. Reputāciju viņam nodrošināja viena nozīmīga uzvara gadījumā, kad Amerikas Mediķu asociācijas prezidentam, augsti kvalificētam ārstam, kurš operācijā pieļāva kļūdu, tika pieprasīts

stingrs spriedums. Nesaudzīga zvērināto komisija konservatīvā pavalstī šo prasību atzina, un Džarets Kārters piepeši kļuva par pieprasītu tiesvedību juristu. Viņš uzņēmās vissarežģītākās lietas, lielākoties uzvarot tajās, un četrdesmit gados bija jau plaši pazīstams. Viņš izveidoja pats savu firmu, kam bija raksturīga stingra nostāja tiesu namā. Klejs nekad nebija šaubījies, ka ies tēva pēdās un veltīs savu karjeru tiesu procesiem.

Nepatikšanas sākās, kad Klejs mācījās koledžā. Notika nepatīkams šķiršanās process, Džaretam tas dārgi maksāja. Viņa firma sāka šķelties, un, kas bija visai tipiski, partneri sāka iesūdzēt cits citu. Notikumu nomākts, Džarets divus gadus neuzvarēja nevienā tiesā, viņa reputācija bija nopietni iedragāta. Vislielākā kļūda bija, kad viņš ar savu grāmatvedi sāka viltot ierakstus slēpa ienākumus, palielināja izdevumus. Kad abus pieķēra, grāmatvedis izdarīja pašnāvību, bet Džarets ne, kaut ari bija ļoti satriekts. Draudēja cietums. Viņam par laimi, valsti pārstāvošais prokurors bija vecs draugs no Juridiskās augstskolas laikiem.

Viņu savstarpējās vienošanās detaļas vienmēr paliks kā tumšs noslēpums. Netika izvirzīta nekāda apsūdzība, tikai neoficiāls darījums, pēc kā Džarets paklusām slēdza savu kantori, atteicās no jurista licences un pameta valsti. Viņš aizlidoja tukšām rokām, lai gan lietai tuvāk stāvošie domāja, ka viņam ārpusē šis tas noglabāts. Klejam par to nebija nekādu aizdomu.

Tā nu dižais Džarets Kārters pārtapa par zvejas laivas kapteini Bahamu salās, kur dažam dzīve varētu šķist brīnumaina. Klejs atrada viņu uz laivas sešdesmit pēdu viļņu vagotāja, kas bija iespiedies starp citiem pieblīvētajā piekrastes pietauvošanās vietā. Citi atgriezās no garas jūrā pavadītās dienas. Saulē iedeguši zvejnieki priecājās par savu lomu. Zibēja zibspuldzes. Bahamiešu klāja komanda steidzās izkraut saldētos jūras asarus un tunčus. Viņi aizstiepa ari somas ar tukšajām pudelēm un alus bundžām.

Džarets atradās laivas priekšgalā ar šļūteni vienā un sūkli otrā rokā. Klejs kādu brīdi vēroja viņu, negribēdams pārtraukt vīru darbā. Tēvs neapšaubāmi atgādināja bēguļojošu bezpa

valstnieku baskājains, tumšu, raupju ādu, Hemingvejam līdzīgu sirmu bārdu, sudraba ķēdītēm ap kaklu, zvejnieku cepurē ar garu nagu, baltā kokvilnas kreklā ar līdz elkoņiem atrotītām piedurknēm. Ja vien ne alus vēderiņš, Džarets izskatītos pilnīgi iederīgs vietējā ainavā.

-   Ei, ka tevi divi deviņi! viņš iesaucās, ieraudzījis dēlu.

-Jauka laiva, Klejs noteica, uzkāpis uz borta. Sekoja stingrs

rokasspiediens, bet nekas vairāk. Džarets nebija emocionālais tips, vismaz attiecībās ar dēlu ne. Vairākas bijušās sekretāres gan bija runājušas ko citu. Viņš oda pēc izžuvušiem sviedriem, sāļā ūdens, elpā jaudās novadējies alus kā jau pēc garas dienas jūrā. Šorti un baltais krekls bija netīri.

-Jā, tā pieder kādam dakterim Bokā. Tu labi izskaties.

-   Tu ari.

-   Esmu pie veselības, tas ir galvenais. Paķer kādu alu. Džarets norādīja uz klāja saldētavu.

Viņi atrāva korķīšus un sēdēja audekla krēslos, kamēr pa muliņu garām pagāja bariņš zvejnieku. Laiva viegli šūpojās.

-   Bija smaga diena? Klejs apvaicājās.

-  Izbraucām saullēktā, man līdzi bija tēvs ar diviem dēliem, abi nopietni svaru cilātāji. Kaut kur no Ņūdžersijas. Nekad nebiju redzējis tik daudz muskuļu vienā laivā. Viņi cēla ārā no okeāna simtmārciņu zivis, it kā tās būtu foreles.

Garām pagāja divas sievietes ap četrdesmit, ar nelielām mugursomām un zvejas rīkiem. Viņām bija tas pats nogurušais, saules nokveldinātais izskats kā pārējiem zvejniekiem. Viena bija nedaudz smagnēja, otra ne, bet Džarets vēroja viņas abas, līdz tās pazuda. Viņu ciešais skatiens Kleju mulsināja.

-    Vai tev vēl ir tas pats kooperatīvais dzīvoklis? Klejs jautāja. Tas, ko viņš bija redzējis pirms četriem gadiem, bija apbružāts divistabu dzīvoklis Dumbrāja ostas tālākajā galā.

-Jā, bet es tagad mitinos uz laivas. īpašnieks daudz nerādās, un tā nu es palieku tepat. Kajītē arī tev atradīsies dīvāns.

-   Tu dzīvo uz šis laivas?

-   Kāpēc ne? Te ir gaisa kondicionētājs, pietiekami plaša telpa. Esmu viens pats, vai zini, gandrīz visu laiku.

Viņi iedzēra alu un noskatījās, kā garām aizklumburē vēl viena zvejnieku grupa.

-    Man rit paredzēts reiss, Džarets paziņoja. Brauksi līdzi?

-   Ko tad citu lai te iesāk?

-   Man te būs kaut kādi āksti no Volstrita, kas grib izbraukt septiņos no rīta.

-   Izklausās, ka būs jautri.

-    Esmu izsalcis, izsaucās Džarets, pielēkdams kājās, un iemeta alus bundžu atkritumos. Iesim.

Viņi gāja pa muliņu garām desmitiem dažādu laivu. Uz burulaivām bija nelielas dzīres. Zvejnieku kapteiņi iedzēra alu un izklaidējās. Visi kaut ko uzsauca Džaretam, tas katram īsi atbildēja. Viņš vēl aizvien bija basām kājām. Klejs soļoja viņam aiz muguras un domāja pie sevis tas ir mans tēvs, dižais Džarets Kārters, tagad baskājains krasta klaidonis izbalējušos šortos un neaizpogātā kreklā, Dumbrāju ostas karalis. Ļoti nelaimīgs cilvēks.

“Zilās spuras” bārs bija pārpildīts un trokšņains. Likās, ka Džarets te visus pazīst. Pirms vēl viņi sameklēja divus brīvus bāra krēslus, bārmenis jau bija sagatavojis katram augstu glāzi ar ruma punšu. Priekā, Džarets izmeta, pieskandinājis Kleja glāzei, un iztukšoja savējo līdz pusei. Sekoja visai nopietna zvejnieku saruna ar citu kapteini, un Klejs kādu laiku bija atstāts novārtā, par ko nemaz neņēma ļaunā. Džarets tika galā ar savu pirmo ruma punšu un pieprasīja nākamo. Tad vēl vienu.

Vienā stūri pie liela, apaļa galda tika organizēts mielasts. Galda vidū salika paplātes ar omāriem, krabjiem un garnelēm. Džarets pamāja Klejam, lai seko, un viņi kopā ar sešiem septiņiem citiem apsēdās pie galda. Mūzika bija skala, runas vēl skaļākas. Pie galda visi vaiga sviedros centās piedzerties, un Džarets te komandēja parādi.

Jūrnieks pa labi no Kleja bija novecojis hipijs, kas apgalvoja, ka izvairījies no Vjetnamas un sadedzinājis iesaukuma pavēsti. Viņš neatbalstīja nevienu demokrātisku ideju, ieskaitot nodarbinātību un ienākumu nodokli. Jau trīsdesmit gadus mētājos

pa Kārību jūru, viņš plātījās, piebāzis muti ar garnelēm.

-   Federāli pat nezina par manu eksistenci.

Klejs pieņēma, ka federāļiem bija visai vāja interese par šī vira eksistenci, un tas pats attiecās uz pārējiem dzīvei nepiemērotajiem ļautiņiem, ar ko viņš kopā pusdienoja. Jūrnieki, laivu kapteiņi, zvejnieki, visi no kaut kā bēga no alimentiem, nodokļiem, tiesu apsūdzībām, neveiksmīgiem biznesa darījumiem. Viņi iedomājās sevi par nemierniekiem, disidentiem, brīvdomātājiem mūsdienu pirātiem, kas jutās pārāk neatkarīgi, lai ļautu normālas dzīves likumiem sevi iegrožot.

Iepriekšējā vasarā Abako bija plosījies viesulis, un kapteinis Floids, ar visskaļāko muti pie galda, tagad karoja ar apdrošināšanas sabiedrību. Tas izraisīja virkni jaunu stāstu par viesuļiem, bet tiem, bez šaubām, bija vajadzīga jauna porcija ruma punša. Klejs pārtrauca dzeršanu; viņa tēvs gan ne. Džarets kļuva arvien skaļāks un iereibušāks, tāpat kā visi pārējie pie galda.

Pēc divām stundām ēdiens bija jau beidzies, bet ruma punša straumes turpināja līt. Viesmīlis tagad staipīja apkārt lielu krūku. Klejs nolēma klusiņām pazust. Neviena neievērots, viņš atstāja galdu un izlavījās no “Zilās spuras”.

Te nu bija mierīgās vakariņas kopā ar tēvu.

Viņš pamodās tumsā no trokšņa, ko radīja tēva stampāšanās pa apakšējo kajīti un skaļā svilpošana, brīžiem viņš pat iedziedājās meldiņā, kas atgādināja kaut ko no Boba Mārlija. Mosties! Džarets iebļāvās. Laiva cilājās, ne tik daudz no ūdens kā no Džareta sparīgās jaunās dienas.

Klejs vēl palika guļam uz īsā un šaurā dīvāna, lai aprastu ar situāciju, un viņš atsauca prātā atmiņas par kādreizējo Džaretu Kārteru. Savā birojā viņš parasti ieradās pirms sešiem, bieži ap pieciem un dažreiz pat ap četriem. Tā sešas dienas nedēļā, nereti pat septiņas. Viņš palaida garām lielāko daļu no Kleja beisbola un futbola spēlēm, jo vienkārši bija pārāk aizņemts. Mājās viņš nekad neatgriezās pirms tumsas, vairākkārt vispār neatnāca. Kad Klejs bija jau vecāks un strādāja juristu firmā,

Džarets bija slavens ar to, ka uzkrāva jaunajiem darbiniekiem kaudzēm darba. Pēc sarežģījumiem laulības dzīvē viņš sāka gulēt birojā, reizēm viens pats. Neraugoties uz saviem sliktajiem ieradumiem, Džarets vienmēr atsaucās uz telefona zvaniem, vienmēr ātrāk par citiem. Viņš bija aizrāvies ar alkoholu, bet spēja apstāties, kad tas sāka traucēt viņa darbu.

Savas slavas zenītā viņam miegs nenāca, un acīmredzot dažiem ieradumiem bija ilgs mūžs. Skaļi dziedot, viņš nēsājās ap dīvānu, smaržodams pēc svaigas dušas un lēta losjona.

-   Augšā, augšā! viņš auroja.

Par brokastīm neviens nerunāja. Klejs ātri paskrēja zem niecīgas, aukstas ūdens strūklas mazītiņā spraugā, kas saucās dušas telpa. Klaustrofobija viņam nepiemita, bet apziņa par dzīvošanu tik šauros apstākļos darīja viņu nemierīgu. Debesis klāja biezi mākoņi, gaiss jau bija iesilis. Džarets atradās uz kuģa komandtiltiņa, klausījās radio un, pieri raukdams, lūkojās debesīs. Sliktas ziņas, viņš sacīja.

-   Kas ir?

-   Tuvojas liels negaiss. Viņi te ziņo par lietusgāzēm visas dienas garumā.

-   Cik ir pulkstenis?

-   Pusseptiņi.

-   Cikos tu vakar pārradies?

-   Tu atgādini savu māti. Kafija ir tur. Klejs ielēja stipro kafiju krūzītē un nosēdās blakus stūrei.

Džareta seju aizsedza saulesbrilles, bārda un cepures nags. Klejam bija aizdomas, ka acis varētu liecināt par smagām paģirām, bet kas lai to zina. Radio nepārtraukti skanēja trauksmes signāli par slikto laiku un brīdinājumi par negaisu no lielākajiem kuģiem, kas atradās jūrā. Džarets un citu izīrēto laivu kapteiņi nemitīgi sakliedzās, atstāstot ziņas, izsakot prognozes, grozīdami galvu līdzi mākoņiem. Pagāja pusstunda. Ostu neviens neatstāja.

-   Sasodīts! Džarets izsaucās. Zemē nomesta diena.

Parādījās četri jaunie Volstrita bosi, visi baltos tenisa šortos,

jaunos sporta apavos un zvejas cepurītēs. Džarets pamanīja

viņus nākam un sagaidija tos kuģīša pakaļgalā. Pirms viņi bija paspējuši ielēkt laivā, viņš brīdināja: Atvainojiet, puiši, nekāda makšķerēšana šodien neiznāks. Tuvojas vētra.

Visas četras galvas parāvās augšup, lai pētītu debesis. Paviršs skatiens mākoņos visiem četriem lika izdarīt secinājumu, ka meteorologi kļūdījušies. Tu joko, viens noteica.

-   Tikai tāds sīks lietutiņš, izmeta otrs.

-   Varbūt pamēģināsim? bilda trešais.

-   Mana atbilde ir nē, sacīja Džarets. Šodien neviens makšķerēt nebrauks.

-   Bet mēs jau esam samaksājuši.

-   Dabūsiet savu naudu atpakaļ.

Viņi vēlreiz pavērās mākoņos, kas ik mirkli kļuva arvien tumšāki. Kā attāls lielgabals nodārdēja pērkons. Atvainojiet, mīlīši, Džarets atrunājās.

-   Kā būtu ar rītdienu?

-   Man jau ir sarunāts, piedodiet.

Viņi aizvilkās projām, būdami pārliecināti, ka viņiem noblēdīta balva par izvilkto zivi.

Tagad, kad cerības par strādāšanu bija zudušas, Džarets piegāja pie ledusskapja un izvilka alu. Ņemsi vienu? viņš pavaicāja Klejam.

-   Cik tad ir pulkstenis?

-   īstais laiks aliņam.

-   Es vēl neesmu izdzēris savu kafiju.

Viņi sēdēja uz klāja makšķernieku krēslos un klausījās, kā pērkona rībieni kļūst aizvien skaļāki. Piestātnē valdīja burzma, kapteiņi un matroži nostiprināja laivas, bet nelaimīgie makšķernieki steidzās atpakaļ pa muliņu, vilkdami aiz sevis kastes saldētavas un somas ar iedeguma eļļām un fotokamerām. Pamazām vējš pieauga spēkā.

-   Vai esi ticies ar māti? Džarets noprasīja.

-   Nē.

Kārteru ģimenes vēsture bija īsts murgs, un abi to lieliski zināja. Tu vēl strādā SAB? tēvs painteresējās.

-   Jā, un tieši par to es gribēju ar tevi parunāt.

-   Kā iet Rebekai?

-   Liekas, tā jau ir pagātne.

-   Vai tas ir labi vai slikti?

-   Patlaban tas ir sāpīgi.

-   Cik tev tagad gadu?

-   Par divdesmit četriem mazāk nekā tev. Trīsdesmit viens.

-   Tā gan. Tu vēl esi par jaunu, lai precētos.

-   Paldies, tēt.

Pa muliņu lēkšoja kapteinis Floids un apstājās pie viņu laivas.

-   Ganters ieradies. Pokers pēc desmit minūtēm. Uz priekšu!

Džarets pielēca kājās, pēkšņi pārvērzdamies par bērnu Ziemassvētku rītā. Vai tu piedalies? viņš uzsauca Klejam.

-   Kur tad?

-   Pokerā.

-   Es nespēlēju pokeru. Kas ir tas Ganters?

Džarets pastiepās un norādīja Klejam: Redzi tur to jahtu, simtpēdnieci? Tā pieder Ganteram. Viņš ir kāds vecs vācu jefiņš ar miljards dolāriem un veselu lērumu meiteņu. Tici man, tā ir labākā vieta, kur pārlaist negaisu.

-   Nu, ejam! kapteinis Floids vedināja, dodamies projām. Džarets rāpās no laivas uz muliņa. Tu nenāksi? viņš

strupi noprasīja Klejam.

-   Es palikšu.

-   Nemuļķojies! Tas būs daudz jautrāk nekā sēdēt te visu dienu. Džarets jau sekoja kapteinim Floidam.

Klejs atgaiņājās. Es palasīšu grāmatu.

-   Kā tev tīk.

Kopā ar vēl kādu draiskuli viņi ielēca gumijas laivā un šļakstinājās pa piekrastes ūdeņiem, līdz pazuda aiz jahtām.

Tā bija pēdējā reize, kad Klejs redzēja tēvu, pirms atkal pazuda uz vairākiem mēnešiem. Te nu bija tēva padoms.

Viņš bija viens.

11

Apartamenti bija jau citā viesnīcā. Peiss mētājās pa Kolumbijas apgabalu, it kā tam sekotu spiegi. Pēc steidzīgas sasveicināšanās un piedāvājuma iedzert kafiju viņi apsēdās lietišķai sarunai, Klejs nosprieda, ka noslēpumu glabāšanas process atstājis iespaidu uz Peisu. Viņš izskatījās saguris. Kustības bija nemiera pilnas. Runas veids nervozāks. Smaids bija pazudis. Neviena jautājuma par nedēļas nogali vai makšķerēšanu Bahamu salās. Peiss bija noskaņots noslēgt darījumu vai nu ar Kleju, vai arī ar nākamo advokātu savā sarakstā. Viņi novietojās pie galda, katram priekšā bija sagatavots bloknots un pildspalva.

-  Man šķiet, ka pieci miljoni par mirušo ir prātīgāks cipars, Klejs iesāka. Protams, tie ir ielu puikas, kuru dzīvei nav lielas ekonomiskās vērtības, bet tas, ko izdarījis jūsu klients, sodāms ar daudziem miljoniem. Aprēķinot vidējo starp abiem, mēs nonākam pie pieciem miljoniem.

-   Puisis, kas bija komā, pagājušo nakti nomira, paziņoja Peiss.

-   Tad mums ir seši upuri.

-   Septiņi. Sestdien no rīta mēs zaudējām vēl kādu.

Klejs jau tik daudzreiz bija piecus miljonus reizinājis ar seši, ka tagad viņam bija grūti aprast ar jauno ciparu. Ko tad? Kur?

-   Šīs nepatīkamās detaļas es pastāstīšu vēlāk, labi? Teiksim tā, šī bija loti gara nedēļas nogale. Kamēr jūs tur makšķerējāt, mēs sekojām 911 izsaukumiem, un šim nolūkam rosīgā nedēļas nogalē šajā pilsētā vajadzīga neliela armija.

-   Esat pārliecināti, ka tas saistāms ar tarvāna lietošanu?

-   Pilnīgi.

Klejs kricelēja kaut ko nenozīmīgu un centās izplānot savu stratēģiju. Vienosimies par pieciem miljoniem nāves gadījumā, -viņš sacīja.

-   Pieņemts.

Lidodams mājup no Abako, Klejs pārliecināja sevi, ka tās ir tikai nesvarīgas nulles. Nedomāt par to kā reālu naudu, tikai kā par ciparu virkni ar nullēm galā. Aizmirst, ko par naudu var nopirkt. Aizmirst par iespējamām dramatiskām pārmaiņām. Aizmirst, ko vēlāk var izdarīt zvērināto tiesa. Tikai turpināt šo spēli. Ignorēt to aso nazi, kas plosa tavu vēderu. Izlikties, ka esi no dzelzs. Tavs pretinieks ir vājš un nobijies, kaut arī loti bagāts un ļoti vainīgs.

Klejs norija kamolu un pūlējās runāt ierastā tonī. Ari samaksa advokātam ir par zemu.

-  Vai tiešām? Peiss pat pasmaidīja. Ar desmit miljoniem nepietiks?

-   Šajā gadījumā ne. Jūsu piedāvājums būtu daudz lielāks, ja tiktu iesaistīta kāda liela juridiskā firma.

-  Jūs ātri visu aptverat!

-  Puse aizies nodokļos. Man plānotās izmaksas būs ļoti augstas. Dažu dienu laikā man jānodibina reāla juristu firma, turklāt rajonā ar augstām īres maksām. Piedevām es vēl gribu ko paveikt Tekilas un citu apsūdzēto labā, kas cietīs no tā visa.

-   Nosauciet skaitli! Peiss kaut ko pierakstīja.

-   Piecpadsmit miljoni varētu nogludināt ceļu uz pārmaiņām.

-   Vai jūs metat šautriņas?

-   Nē, tikai vedu pārrunas.

-Jūs tātad gribat piecdesmit miljonus trīsdesmit piecus ģimenēm, piecpadsmit sev. Vai tā?

-   Ar to varētu pietikt.

-   Lai notiek. Peiss pastiepa roku un noteica: Apsveicu!

Klejs to paspieda. Neko citu par “paldies” viņš nevarēja

izdomāt.

-  Te būs līgums ar dažiem konkrētiem sīkumiem un noteikumiem. Makss sniedzās pēc portfeļa.

-   Kas tie par noteikumiem?

-   Pirmkārt, jūs neko nedrīkstat bilst par tarvānu ne Tekilam Votsonam, ne viņa nākamajam advokātam, nedz arī jebkuram citam apsūdzētajam, kas iesaistīti šajā lietā. Tādā veidā jūs visus tikai kompromitētu. Kā jau agrāk runājām, zāļu ietekme nav likumīgs aizbildinājums noziegumam. Tas var būt vainu mīkstinošs apstāklis pie soda noteikšanas, bet misters Votsons ir izdarījis slepkavību, un, lai ko arī viņš būtu lietojis tajā laikā, tas nav saistāms ar viņa aizstāvību.

-   To es saprotu labāk par jums.

-   Tad aizmirstiet par slepkavām. Tagad jūs pārstāvat viņu upuru ģimenes. Jūs esat pretējā pusē, Klej, tas jums jāpieņem. Saistībā ar mūsu līgumu jūs sākumā saņemsiet piecus miljonus, vēl piecus pēc desmit dienām, bet atlikušos piecus pēc visa nokārtošanas. Tiklīdz kādam pieminēsiet tarvānu, ar darījumu ir cauri. Zaudējot mūsu uzticību sarunās ar apsūdzētajiem, jūs zaudēsiet pamatīgu summiņu.

Klejs pamāja un raudzījās biezajā līgumā, kas atradās uz galda.

-   Tā pamatā ir vienošanās par konfidencialitāti, Makss turpināja, pabungojot pa papīru kaudzīti. Šeit ir daudz tumšu noslēpumu, kas lielākoties nav izpaužami pat jūsu personīgajam sekretāram. Piemēram, nav minēts mana klienta vārds. Bermudu salās ir radīta fiktīva korporācija ar jaunu nodaļu Antiļu salās, kas atbilst kādam Šveices grupējumam ar vadību Luksemburgā. Visi papīri tiek izdoti un nonāk tur, un neviens, pat es, nevar tiem izsekot, neapmaldoties šajos labirintos. Jūsu nākamie klienti saņems naudu; viņiem nav vajadzības uzdot jautājumus. Mēs neparedzam te nekādus sarežģījumus. Kas attiecas uz jums jūs kļūstat bagāts. Negribam dzirdēt sprediķus par augstās ētikas principiem. Ņemiet naudu, paveiciet savu darbu, visi tikai kļūs laimīgāki.

-   Atliek vien pārdot dvēseli?

-   Es taču teicu atmetiet moralizēšanu. Jūs nedarāt neko neētisku. Jūs saviem klientiem, kam nav ne mazāko aizdomu, ka viņiem kas pienākas, sagādājat milzīgu samaksu. Tā taču

nav dvēseles pārdošana. Un kas par to, ka kļūsiet bagāts? Nebūsiet jau pirmais no juristiem, kam negaidīti palaimējas.

Klejs jau domāja par pirmajiem pieciem miljoniem. Tagad, uzreiz.

Makss aizpildīja dažas veidlapas līguma vidū, tad pārstūma to pār galdu. Šis ir mūsu sākuma darījums. Parakstiet to, tad varēšu jums pastāstīt ko vairāk par savu klientu. Atnesīšu kafiju.

Klejs paņēma dokumentus, kas rokā kļuva arvien smagāki, un mēģināja izlasīt sākuma rindkopas. Makss piezvanīja apkalpošanas servisam.

Nekavējoties, tajā pašā dienā, viņš aizies no Sabiedrisko aizstāvju biroja, atteiksies no Tekilas Votsona aizstāvības. Papīri jau bija sarakstīti un pievienoti līgumam. Viņš uzreiz izveidos savu firmu, pieņems darbā pietiekami daudz darbinieku, atvērs bankas rēķinu un tā tālāk. Pievienots bija ari Dž. Kleja Kārtera II Juridiskā biroja standartizēts funkciju uzskaitījums. Cik drīz vien iespējams, viņam jākontaktējas ar septiņām ģimenēm un jāuzsāk viņu lietu virzīšana.

Atnesa kafiju, Klejs turpināja lasīt. Istabas stūrī Makss klusinātā, nopietnā balsī sačukstējās ar kādu pa mobilo telefonu, droši vien atstāstīja jaunumus savam patronam. Bet varbūt viņš pārbaudīja, vai nav jaunu ziņu par tarvāna iespaidā pastrādātu slepkavību. Pēc parakstīšanās vienpadsmitajā lappusē Klejs nekavējoties saņemtu piecus miljonus, skaitli, ko Makss tikko bija rūpīgi ierakstījis. Klejam drebēja rokas, kad viņš vilka savu vārdu, nevis no bailēm vai pašpārmetumiem, bet gan no šokējošās nuļļu virtenes.

Kad pirmie papīri tika sakārtoti, viņi atstāja viesnīcu un iekāpa sporta automobilī, ko vadīja tas pats miesassargs, kas sagaidīja Kleju Vilarda vestibilā. Ierosinu vispirms atvērt rēķinu bankā, klusu, bet noteikti sacīja Makss. Klejs brauciena laikā jutās kā Pelnrušķīte, kas dodas uz balli, jo viss šķita kā sapnī.

-Jā, laba doma, viņš izdabūja pār lūpām.

-   Vai ir kāda noteikta banka? Peiss jautāja.

Kleja pašreizējā banka būtu stipri satriekta, redzot, kas te notiek. Viņa rēķins līdz šim tikko spēja pacelties virs minimuma, tāpēc jebkādi ievērojami noguldījumi saceltu trauksmi. Bankas direktors reiz bija kautrīgi piezvanījis, lai paziņotu, ka neliels aizņēmums aizkavējies. Klejs jau domās dzirdēja lielo viru izbrīnā elšam, skatoties izdrukā.

-   Man liekas, jums kāda ir padomā, Klejs atbildēja.

-   Mums ir labas attiecības ar Čeisu. Tur nebūs nekādu problēmu ar pārskaitījumu.

Lai tad būtu Čeiss, Klejs ar smaidu nodomāja. Ka tikai ātrāk.

-  Čeisa banka, Piecpadsmitajā, Makss deva rīkojumu šoferim, kas jau devās tajā virzienā. Makss izvilka vēl kādus papīrus.

-   Te ir jūsu kantora nomas un apakšnomas rēķini. Tā ir pirmklasīga vieta, kā jau zināt, un tāpēc nav lēta. Mans klients izmantoja fiktīvu firmu, lai noīrētu telpas uz diviem gadiem par astoņpadsmit tūkstošiem mēnesī. Mēs jums tās varētu izīrēt par tādu pašu summu.

-   Tas ir apmēram četrsimt tūkstoši.

Makss pasmaidīja. Jūs to varat atļauties, ser. Sāciet domāt kā tiesu advokāts, kam naudas netrūkst.

Ar viceprezidentu jau iepriekš bija sarunāts. Makss nosauca attiecīgo uzvārdu, un visur viņu priekšā izritinājās sarkanais paklājs. Klejs ņēma lietas savā pārziņā un parakstīja visus vajadzīgos dokumentus.

Pēc viceprezidenta vārdiem pārskaitījums varētu tikt saņemts šodien ap pieciem.

Atgriežoties sporta automobili, Makss bija ļoti lietišķs.

-    Mēs atļāvāmies sagatavot korporatīvo nolikumu jūsu birojam, viņš pavēstīja, pasniedzot jaunus dokumentus.

-Es tos jau apskatīju, Klejs izklaidīgi noteica, vēl joprojām domādams par naudas pārskaitījumu.

-   Tas nav nekas sarežģīts nekādu noslēpumu. Izdariet to caur internetu. Samaksājiet divsimt dolāru ar kredītkarti, un viss kārtībā. Neaizņems vairāk par stundu. To jūs varat izdarīt pie sava galda SAB.

Klejs turēja rokā papīrus un skatījās laukā pa logu. Pie sarkanās gaismas viņiem blakus stāvēja spīdīgs tumšsarkans Jaguar XJ, un Kleja domas aizklīda kaut kur citur. Viņš mēģināja tās novirzīt uz biznesa lietām, bet nekādi nespēja.

-   Kas attiecas uz SAB, Makss ierunājās, kā jūs gribētu rīkoties?

-   Izdarīsim to tagad.

-   M iela astoņpadsmit, Makss sacīja šoferim, kam nekas nepalika nepamanīts. Vai esat padomājis par Rodniju un Poleti? Viņš atgriezās pie Kleja.

-   Jā. Šodien ar viņiem aprunāšos.

-   Labi.

-   Priecājos, ka piekrītat.

-    Mums arī ir daži cilvēki, kas labi pārzina pilsētu. Viņi varētu palīdzēt. Viņi strādās mūsu labā, bet jūsu klienti par to nekā nezinās. To sakot, viņš pamāja uz šofera pusi. Mēs nevaram likties mierā, Klej, kamēr visas septiņas ģimenes nebūs kļuvušas par jūsu klientiem.

-   Izskatās, ka man vajadzēs visu izstāstīt Rodnijam un Poletei.

-   Gandrīz visu. Viņi būs vienīgie cilvēki jūsu firmā, kas zinās notiekošo. Bet jūs nedrīkstat pieminēt tarvānu vai tā radītāju, kā arī nedrīkstat rādīt vienošanos par kompensācijām. To mēs sagatavosim tikai jums.

-   Bet viņiem taču jāzina, ko mēs piedāvājam.

-   Tā gan. Viņiem jāpārliecina ģimenes pieņemt šo naudu. Bet viņi nedrīkst zināt, no kurienes tā nāk.

-   Tā būs problēma.

-   Vispirms labāk pieņemsim viņus darbā.

Ja arī kādam SAB Klejs bijis nepieciešams, to nevarēja manīt. Pat uzticamā mis Glika bija tik aizņemta pie telefoniem, ka nebija laika ierastajam “Kur jūs bijāt?”. Uz viņa galda stāvēja desmitiem paziņojumu, taču tie visi tagad bija lieki, jo nekam vairs nebija nozīmes. Glenda bija konferencē Ņujorkā, un, kā vienmēr, viņas prombūtne SAB nozīmēja garākus pusdienu pārtraukumus un vairāk kavējumu slimību dēļ. Klejs veikli uz

klikšķināja atlūgumu un pa e-pastu nosūtīja to viņai. Aiz slēgtām durvīm viņš piekrāmēja divus portfeļus ar personīgajām mantām, atstādams kantorī vecās grāmatas un vēl dažus sīkumus, kuriem reiz, pēc viņa domām, bija piemitusi sentimentāla vērtība. Viņš varētu atgriezties jebkurā laikā, lai gan saprata, ka tā nenotiks.

Rodnija rakstāmgalds atradās darbistabā, ko viņš dalīja ar diviem palīgiem. Vai tev ir brīvs brītiņš? Klejs apvaicājās.

-   Diez vai, Rodnijs izmeta, tikpat kā nepaceldams galvu no ziņojumu kaudzes.

-  Ir kāds atklājums Tekilas Votsona lietā. Tas neprasīs vairāk par minūti.

Rodnijs negribīgi aizbāza pildspalvu aiz auss un sekoja Klejam uz viņa kabinetu ar iztīrītajiem plauktiem. Klejs aizvēra aiz viņiem durvis. Es aizeju, viņš gandrīz čukstus iesāka.

Viņi sarunājās turpat stundu, kamēr Makss Peiss nepacietīgi gaidīja mašīnā, kas neatļauti bija novietota līkumā. Kad Klejs iznira ar diviem piebāztiem portfeļiem, Rodnijs bija viņam līdzās, tāpat apkrāvies ar portfeli un piebāztu papīra iepirkšanās turzu. Viņš aizgāja līdz savam automobilim un pazuda. Klejs ielēca mašīnā.

-   Viņš ir ar mums, noteica Klejs.

-   Ir nu gan pārsteigums.

Konektikutas avēnijas birojā viņi satikās ar dizaina konsultantu, ko Makss bija nolīdzis. Klejam tika dota iespēja izvēlēties sev kaut ko no samērā dārgām mēbelēm, kas bija atrodamas noliktavā un tādējādi piegādājamas diennakts laikā. Viņš norādīja uz dažiem iekārtu paraugiem, kas visi atradās cenu augšgalā, un parakstīja pirkuma čeku.

Tika ievilkta telefonu sistēma. Tiklīdz aizgāja telpu iekārtotājs, ieradās datorkonsultants. Vienubrīd, kad Klejam jau likās, ka nauda tērējas pārāk strauji, viņš sāka sevi tirdīt, vai tik būs no Maksa izspiedis pietiekami daudz.

Neilgi pirms pieciem pēcpusdienā Makss parādījās no svaigi izkrāsota kabineta, bāzdams kabatā mobilo telefonu. Ienācis naudas pārskaitījums, viņš paziņoja Klejam.

-   Pieci miljoni?

-   Tieši tā. Tagad esat multimiljonārs.

-   Es tad nu iešu, teica Klejs. Līdz rītam.

-   Uz kurieni jūs dosieties?

-  Nekad vairs neuzdodiet šo jautājumu, skaidrs? Jūs neesat mans priekšnieks. Un pārstājiet mani izsekot. Mums taču ir līgums.

Viņš pagāja dažus kvartālus pa Konektikutas avēniju, saplūzdams ar sastrēgumstundu pūli, plati pie sevis smaidīdams, it kā lidodams virs betona ietves. Hlāk pa Septiņpadsmito ielu, līdz ieraudzīja Vašingtona pieminekli, pie kura drūzmējās vidusskolēnu bari, lai nofotografētos. Klejs nogriezās pa labi un izgāja cauri parkam, garām Vjetnamas memoriālam. Aiz tā viņš apstājās pie kioska, nopirka divus lētus cigārus, aizkūpināja vienu un turpināja ceļu līdz Linkolna pieminekļa kāpnītēm, uz kurām ilgi sēdēja un noraudzījās lejup pa gatvi uz tālumā esošo Kapitoliju.

Skaidri domāt nebija iespējams. Vienu labu domu uzreiz pārmāca nākamā un aizdzina to. Viņam ienāca prātā tēvs, kas mita uz svešas zvejas laivas, izliekoties, ka dzīvo labi, bet ar pūlēm savilka galus kopā; piecdesmit pieci gadi, un nekādas nākotnes; viņš smagi dzēra, lai aizmirstu savu nožēlojamo stāvokli. Klejs nopakšķināja cigāru un domās iepirkās, joka pēc izdarīdams aprēķinus, cik daudz naudas izietu, ja viņš iegādātos visu, ko gribētu, jaunu skapi, labu auto, stereosistēmu, dažus ceļojumus. Gala iznākums bija vien niecīga daļa no viņa bagātības. Vislielākā neskaidrība bija ar automašīnu. Tai jāliecina par dzīves veiksmi, bet nav jābūt pretenciozai.

Un noteikti viņam būs vajadzīga jauna dzīvesvieta. Džordžtaunā viņš pameklēs kādu īpatnēju vecu māju. Viņš bija dzirdējis nostāstus, ka dažas no tām tiek pārdotas par sešiem miljoniem, bet tik dārgu viņam nevajadzēja. Viņš bija pārliecināts, ka varēs atrast kaut ko viena miljona robežās.

Miljons šurp. Miljons tur.

Viņš iedomājās par Rebeku, lai gan centās negremdēties atmiņās par viņu. Pēdējo četru gadu laikā viņa bija vienīgais

draugs, ar ko dalīti visi noslēpumi. Nu vairs nebija neviena, ar ko parunāties. Viņi bija šķirti jau piecas dienas, bet bija noticis tik daudz, ka neatlika laika domāt par viņu.

-   Aizmirsti van Hornus, viņš skaļi noteica, izpūzdams biezu dūmu mākoni.

Viņš veiks lielus ieguldījumus Pjemontas fondā un veltīs tos cīņai par dabas skaistuma saglabāšanu Ziemeļvirdžinijā. Viņš noalgos palīgu, kam nebūs cita uzdevuma, kā tikai sekot BVH grupas pēdējiem zemes ieguvumiem un iecerētajiem plāniem, un, kur vien iespējams, viņš būs līdzās un maksās advokātiem kā mazajiem zemes īpašniekiem, kas nenojautis, ka tie top par Beneta Buldozera kaimiņiem. 0, apkārtējās vides frontē viņu sagaida jautrība!

Jāaizmirst par tiem cilvēkiem.

Viņš aizdedza otru cigāru un piezvanīja Džonāham, kas uz dažām stundām bija ieradies datoru veikalā. Astoņos man “Citronellā” ir sarunāts galdiņš, Klejs pavēstīja. Tolaik tas bija visu iecienīts franču restorāns.

-Jā, kā tad, attrauca Džonāhs.

-   Nopietni. Mums kas jānosvin. Es mainu darbavietu. Vēlāk paskaidrošu. Esi tur.

-   Vai varu ņemt līdzi draudzeni?

-   Nekādā gadījumā.

Džonāhs nekur negāja bez attiecīgās nedēļas meitenes. Kad Klejs izvāksies no abu kopējā dzīvokļa, viņš paliks viens pats, un Klejam nemaz nepietrūks Džonāha guļamistabas varoņdarbu. Viņš piezvanīja vēl diviem studiju biedriem, bet abiem bija bērni un citi pienākumi, un sarunas bija visai īsas.

Vakariņas ar Džonāhu. Tas vienmēr ir piedzīvojums.

12

Krekla kabatā viņam bija gluži jaunas vizītkartes ar tikko kā nožuvušu tinti, šorīt kā atgādātas no diennakts iespieddarbu uzņēmuma; uzraksts uz tām vēstīja, ka viņš tagad ir Dž. Kleja Kārtera II Juridiskā biroja galvenais palīgs Rodnijs Elbritens, galvenais palīgs, it kā viņa kontrolē būtu vesela palīgu nodaļa. Vēl tās nebija, bet tā auga ievērojamā tempā.

Ja viņam būtu pieticis laika iegādāties jaunu uzvalku, iespējams, savā pirmajā apgaitā viņš to nemaz nebūtu vilcis. Vecajam ietērpam bija lielāks efekts tumšzila vējjaka, vaļīga kaklasaite, padiluši džinsi, apbružāti armijas zābaki. Viņš vēl arvien strādāja uz ielas, un viņam vajadzēja tādam izskatīties. Viņš atrada Adelfu Pamfriju savā darba vietā blenžam sienā uz ķēdē saslēgtiem monitoriem, bet neko neredzam.

Jau desmit dienas kā viņas dēls bija miris.

Adelfa paskatījās viņā un norādīja uz bloknotu, kur visiem atnācējiem bija jāparakstās. Viņš izvilka vienu no savām vizītkartēm un nosauca savu vārdu. Es strādāju pie kāda advokāta pilsētas centrā, viņš sacīja.

-   Ļoti patīkami, viņa klusām noteica, lāgā pat neieskatījusies vizītkartē.

-   Es gribētu pāris minūšu parunāt ar jums.

-   Par ko?

-   Par jūsu dēlu Ramonu.

-   Kas tad jums sakāms?

-   Ir dažas lietas, saistītas ar viņa nāvi, ko jūs nezināt.

-   Patlaban tā nav mana mīļākā sarunu tēma.

-   Es saprotu, un man žēl, ka iesāku šo sarunu. Bet jums patiks tas, ko grasos teikt, un es gari nerunāšu.

Viņa palūkojās visapkārt. Nedaudz tālāk gaiteni atradās vēl viens sargs uniformā, kas pusaizmidzis stāvēja pie durvīm.

-  Varu paņemt divdesmit minūšu pārtraukumu, viņa paziņoja.

-   Pagaidiet mani ēdnīcā vienu stāvu augstāk.

Aizejot Rodnijs sev teica jā, īstenībā viņš bija pelnījis katru peniju no savas jaunās, lepnās algas. Baltais puisis, kas būtu tuvojies Adelfai Pamfrijai šādā delikātā lietā, vēl joprojām nervozi stāvētu viņas priekšā, minstinoties, meklējot vārdus, jo viņa pat nepakustētos. Viņa tam neuzticētos, neticētu nevienam viņa vārdam, vismaz pirmās piecpadsmit minūtes ne.

Bet Rodnijs bija mierīgs, apķērīgs, turklāt melnais, un viņai gribējās ar kādu izrunāties.

Maksa Peisa rīcībā esošā Ramona Pamfrija dosjē bija īss, bet tur bija viss; un nebija jau arī daudz, ko pētīt. Viņa kriminālais tēvs nekad nebija precējies ar viņa māti. Vīrieša vārds bija Leons TIzs, un šobrīd viņš Pensilvānijā atsēdēja trīsdesmit gadus par bruņotu laupīšanu un slepkavības mēģinājumu. Kā redzams, viņš ar Adelfu kopā bija nodzīvojis pietiekami ilgu laiku, lai radītu divus bērnus Ramonu un nedaudz jaunāko Maiklu, viņa brāli. Pasaulē tika laists vēl viens puika, tas Adelfai piedzima, kad tā bija precējusies un vēlāk izšķīrusies ar citu vīrieti. Patlaban viņa nebija precējusies un bez saviem diviem atlikušajiem dēliem pūlējās uzaudzināt arī divas mazās māsasmeitas, kuru māte bija apcietināta par narkotiku pārdošanu.

Adelfa pelnīja 21 000 dolāru gadā, strādājot privātā kompānijā un apsargājot mazāk nozīmīgus biroju namus Kolumbijas apgabalā. No sava dzīvokļa ziemeļaustrumu jaunceltņu rajonā uz centru viņa katru dienu regulāri braukāja ar metro. Automašīnas viņai nebija, un braukt ari viņa nebija iemācījusies. Viņai bija tekošais rēķins ar visai zemu bilanci un divas kredītkartes. Savu ienākumu dēļ viņa bija pastāvīgā stresā, jo nebija nekādas iespējas iegūt labus kredīta reitingus. Kriminālapsūdzību pret viņu nebija. Liekas, ka bez darba un ģimenes viņas vienīgās intereses saistījās ar Veco Salemas Evaņģēlija centru, kas nebija tālu no tās vietas, kur viņa dzīvoja.

TĀ kā abi bija uzauguši pilsētā, kādu bridi viņi spēlēja kopējo paziņu meklēšanas spēli. Kur tu gāji skolā? No kurienes ir tavi vecāki? Viņi atrada dažus attālus pazīstamos. Adelfa sūca diētisko kolu. Rodnijs bija paņēmis melnu kafiju. Ēdnīcu lielākoties bija piepildījuši zemāka ranga birokrāti, kas pļāpāja par visu ko, izņemot viņu vienmuļo darbu.

-   Jūs gribējāt runāt par manu dēlu, pēc dažu minūšu nenozīmīgas tērzēšanas viņa atgādināja. Viņas balss bija klusa un dobja, saspringta un ciešanu pilna.

Rodnijs sagrozījās un pieliecās zemāk. Jā, un es vēlreiz atvainojos par šo sarunu. Man arī ir bērni. Bet es nevaru iedomāties, ko jūs pārdzīvojat.

-   Tur nu jums taisnība.

-   Es strādāju pie advokāta tepat pilsētā, pie jauna cilvēka, ļoti gudra, un viņš ir atklājis kaut ko tādu, kas varētu jums atnest prāvu naudiņu.

Frāze par lielo naudu, šķiet, neatstāja uz viņu nekādu iespaidu.

Rodnijs turpināja savu sakāmo. Puisis, kurš nogalināja Ramonu, bija tikko kā iznācis no narkomānu rehabilitācijas iestādes, kur viņš aiz slēgtām durvīm pavadīja turpat četrus mēnešus. Viņš bija pamatīgi sazāļojies, ielu bērns, ar niecīgām izredzēm uz normālu dzīvi. Ārstēšanās kursa laikā viņam tika dotas dažādas zāles. Mēs domājam, ka vienas no tām padarīja viņu tik traku, ka viņš izvēlējās nejaušu upuri un sāka šaut.

-   Tad tas nebija kāds ar narkotikām saistīts negadfjums?

-   Nē, nepavisam.

Viņas skatiens aizpeldēja tālumā, acis kļuva miklas, un Rodnijam jau likās, ka sekos asaru plūdi. Bet tad viņa cieši ielūkojās Rodnijā un noprasīja: Liela nauda? Cik daudz?

-   Vairāk nekā miljons zaļo, viņš atteica ar vienaldzīgu sejas izteiksmi, ko pirms tam bija izmēģinājis desmitām reižu, jo bažījās, vai varēs bez emocijām pavēstīt šo kulminējošo ziņu.

Ārēji nekādas reakcijas no Adelfas puses nebija, vismaz pirmajā mirklī ne. Vēl viens neko neizteicošs skatiens visapkārt. -Jūs te muļķojat mani, vai?

-   Kāpēc man tas būtu jādara? Es taču jūs nepazīstu. Kāpēc gan lai es te nāktu un pūstu pīlītes? Galdā ir likta nauda, liela nauda. Lielas firmas nauda, kāds grib, lai jūs to paņemtu un daudz nepļāpātu.

-   Kas tā par lielo firmu?

-   Esmu jums pateicis visu, ko zinu. Mans pienākums ir tikties ar jums, izklāstīt lietas būtību un uzaicināt atnākt pie mistera Kārtera, advokāta, pie kā es strādāju. Viņš jums visu paskaidros.

-   Kaut kāds baltais?

-Jā. Bet labs cilvēks. Jau piecus gadus strādājam kopā. Jums viņš patiks, jums patiks arī tas, kas viņam sakāms.

Miklums no acīm bija pazudis. Viņa paraustīja plecus un piekrita. Labi.

-   Cikos jūs esat brīva? viņš vaicāja.

-   Puspiecos.

-   Mūsu birojs ir Konektikutas avēnijā, piecpadsmit minūšu gājiena attālumā. Misters Kārters jūs gaidīs. Jums ir mana vizītkarte.

Viņa vēlreiz uz to paskatījās.

-         Vēl viena svarīga lieta, gandrīz čukstus piezīmēja Rodnijs.

-   Viss būs spēkā tikai tad, ja jūs nevienam neko neteiksit. Tas ir liels noslēpums. Dariet to, ko jums liks misters Kārters, un jums būs vairāk naudas, nekā spējat iedomāties. Bet viens pateikts vārds un jūs paliekat tukšā.

Adelfa pamāja ar galvu.

-   Un vēl jums jāsāk domāt par pārcelšanos.

-   Par pārcelšanos?

-   Uz jaunu māju svešā pilsētā, kur neviens jūs nepazīst un neviens nezina par jūsu naudu. Jauks nams drošā ielā, kur bērni var pa ietvi braukāt ar riteņiem, nekādu narkotiku dīleru, ielu bandu, skola bez metāla detektora. Nekādu radinieku, kam vajadzīga jūsu nauda. Pieņemiet padomu no tāda, kas izaudzis turpat, kur jūs. Brauciet projām! Pametiet šo vietu! Ja atgriezīsieties ar naudu pie Linkolna torņiem, viņi jūs dzīvu aprīs.

Klejam savā sirojumā uz SAB izdevās savervēt mis Gliku, nevainojamo sekretāri, kura pēc dubultās algas piedāvājuma vilcinājās tikai pavisam īsu mirkli, un viņa ilgo darbabiedreni Poleti Tallosu, kas, lai ari būdama sava promesošā grieķu vīra labā maizē, pat palēcās, izdzirdusi par izdevību nopelnīt divsimt tūkstošus dolāru gadā; salīdzinājumā ar to tagadējie četrdesmit tūkstoši dolāru bija tīrais nieks; un, protams, Rodniju. Šis gājiens bija izsaucis divus tūlītējus, bet vēl neatbildētus zvanus no Glendas, kā arī veselu sēriju dzēlīgu e-pasta ziņojumu, kas pagaidām ari palika bez atbildes. Klejs sev nozvērējās tikties ar Glendu vistuvākajā nākotnē un sniegt kaut kādus neveiklus paskaidrojumus, kāpēc aizvilinājis viņas labākos kadrus.

Kā līdzsvaru šiem izcilajiem kadriem viņš bija pieņēmis darbā savu istabas biedru Džonāhu, kurš, lai arī nekad nebija praktizējies jurisprudencē eksāmenus viņš bija nokārtojis tikai piektajā piegājienā -, bija draugs un uzticības persona, kas, kā Klejs cerēja, varētu attīstīt sevī jurista spējas. Džonāham bija liela mute, un viņš mīlēja iedzert, tāpēc Klejs viņu visai pavirši iepazīstināja ar savas firmas darba detaļām. Viņš bija iecerējis ar laiku pastāstīt Džonāham ko vairāk, bet pagaidām nesteidzās. Saodis naudas āderi, Džonāhs bija izkaulējis sev sākuma algu deviņdesmit tūkstošus dolāru, kas bija mazāka nekā galvenajam palīgam, lai gan neviens nezināja, cik pelnīja citi. Ar rēķiniem un algu sarakstiem nodarbojās grāmatvedības uzņēmums lejā, trešajā stāvā.

Poletei un Džonāham Klejs sniedza tos pašus piesardzīgos paskaidrojumus, ko Rodnijam. Un proti: viņš minēja dažus teikumus par noslēpumaino notikumu, kas saistās ar sliktajām zālēm, preparāta un ražotājkompānijas nosaukums netiks atklāts nedz viņiem, nedz kādam citam. Viņš bija nodibinājis kontaktus ar šo kompāniju. Noslēgts steidzams darījums. Iesaistīta milzu nauda. Slepenībai bija noteicošā nozīme. Galvenais bija padarīt savu darbu un neuzdot daudz jautājumu. Mēs radīsim nelielu, patīkamu juridisko firmu, kas ienesīs mums daudz naudas, un mums kopā būs jautri. ■

Kurš gan varēja atteikties no tāda piedāvājuma?

Mis Glika sagaidīja Adelfu Pamfriju tā, it kā viņa būtu pati pirmā apmeklētāja, kas iegriezusies šajā uzpostajā firmā, un tā ari bija. Viss smaržoja kā jauns krāsa, tapetes, itāļu ādas mēbeles uzgaidāmā telpā. Mis Glika atnesa Adelfai ūdeni vēl nelietotā kristāla glāzē, tad atgriezās pie sava jaunā stiklotā un hromētā darbgalda iekārtošanas. Nākamā bija Polete. Viņa ieveda Adelfu savā kabinetā, lai veiktu sagatavošanās priekšdarbus; tas bija kaut kas vairāk par pusnopietnu sieviešu sarunāšanos. Polete pierakstīja veselu kaudzi piezīmju par Adelfas ģimeni un viņas dzīves apstākļiem, to pašu, ko Makss Peiss jau iepriekš bija sameklējis. Viņa atrada pareizos vārdus daudz cietušajai mātei.

Līdz šim visi bija gadījušies melnādainie, un tas Adelfu pārliecināja.

-   Iespējams, ka būsiet misteru Kārteru redzējusi jau agrāk, Polete teica atbilstošas frāzes no viņas pašas un Kleja radītā scenārija. Viņš bija tiesas zālē tad pat, kad jūs. Tiesnesis bija viņu iecēlis par Tekilas Votsona aizstāvi, bet viņš atbrīvojās no šīs lietas. Tad viņš tika pie šī darījuma.

Adelfa izskatījās tik apmulsusi, kā jau viņi bija gaidījuši.

Polete neatlaidīgi turpināja: Mēs kopā piecus gadus strādājām Sabiedrisko aizstāvju birojā. Pirms dažām dienām mēs aizgājām no turienes un atvērām paši savu firmu. Jums viņš iepatiksies. Viņš ir ļoti jauks cilvēks un labs advokāts. Godīgs un lojāls pret saviem klientiem.

-Jūs tik nupat te sākāt strādāt?

-   Jā. Klejs jau sen gribēja darboties pats savā firmā. Viņš uzaicināja ari mani. Jūs būsiet ļoti labās rokās, Adelfa.

Apmulsums pārauga apjukumā.

-Jautājumi ir? Polete noprasīja.

-   Man to ir tik daudz, ka nezinu, ar ko sākt.

-   Es saprotu. Lūk, mans padoms. Neprasiet daudz. Ir kāda liela kompānija, kas gatava jums maksāt prāvu summu, lai izvairītos no iespējamās tiesāšanās, ko jūs varētu uzsākt sakarā ar dēla nāvi. Ja jūs vilcināsieties un uzdosiet daudz jautājumu,

jūs itin viegli varat palikt bešā. Vienkārši pieņemiet naudu, Adelfa. Ņemiet to un aši pazūdiet.

Kad beidzot bija pienācis laiks tikties ar Kleju, Polete pa gaiteni aizveda viņu uz lielu kabinetu ēkas stūri. Klejs jau kādu stundu bija satraukti mīņājies, bet sagaidīja viņu mierīgi un apsveica ar ierašanos firmā. Viņš bija pavilcis vaļīgāk kaklasaiti, uzrotījis piedurknes, viņa rakstāmgalds bija nokrauts ar mapēm un papīriem, it kā viņš cīnītos neskaitāmās frontēs. Polete uzkavējās turpat netālu, līdz ledus bija salauzts, un tad saskaņā ar plānu atvainojās un aizgāja.

-   Es jūs esmu jau redzējusi, sacīja Adelfa.

-   Jā, es biju tiesā sakarā ar apsūdzību. Tiesnesis uzkrāva man šo lietu, bet es tiku no tās vaļā. Tagad es darbojos pretējā nometnē.

-   Es klausos.

-   Tas viss jūs noteikti mulsina.

-Tā ir.

-  Būtībā tas ir pavisam vienkārši. Klejs nostājās galda galā un nolūkojās uz viņas bezcerīgi apjukušo seju. Viņš sakrustoja rokas uz krūtīm un centās pieņemt tādu izskatu, kas liecinātu, ka šo darbu viņš ir darījis arī iepriekš. Klejs sāka klāstīt savu versiju par lielo sliktā preparāta kompāniju, un, lai ari tā bija izvērstāka nekā Rodnijam un varbūt arī nedaudz dzīvāka, tas tomēr bija tas pats stāsts, kas neatklāja nekādus jaunus faktus. Adelfa sēdēja, iegrimusi ādas krēslā, rokas salikusi krustām pāri formas biksēs tērptajam klēpim, acis raudzījās taisni, bez mirkšķināšanas, viņa nezināja, kam ticēt.

Sava stāstījuma beigās viņš sacīja: Un nu viņi vēlas jums samaksāt krietnu naudiņu.

-   Kas tie tādi ir?

-   Zāļu ražošanas kompānija.

-   Vai tai ir arī nosaukums?

-   Ir vairāki un vairākas adreses, jūs nekad neuzzināsiet tās īsto vārdu. Tāds ir nosacījums. Mums, man un jums, advokātam un klientam, ir jāvienojas, ka noslēpums tiks saglabāts.

Beigu beigās viņa pavirināja acis, pakustināja rokas un mainīja pozu. Veroties jaunajā, smalkajā persiešu paklājā, kas aizņēma pusi kabineta, viņas skatiens kļuva blāvs. Cik daudz naudas? viņa čukstus noprasīja.

-   Pieci miljoni dolāru.

-   Ak Kungs, viņa paspēja pateikt un tad sabruka. Viņa aizsedza acis un raudāja, ilgu laiku pat nemēģinot pārstāt. Klejs no kastītes pasniedza viņai salvetes.

Darījumam paredzētā nauda atradās Čeisa bankā, turpat, kur Kleja, tā gaidīja, kad tiks sadalīta. Maksa sarakstītie papīri bija uz galda, vesela kaudze. Klejs iepazīstināja viņu ar visiem, paskaidrojot, ka naudas pārskaitījums tiks veikts tūdaļ, tiklīdz banka būs atvērta. Viņš šķīra un šķīra jaunas lappuses, ievērojot likumību vislielākajā mērā, un, kur nepieciešams, lika Adelfai parakstīties. Adelfa bija pārāk apstulbusi, lai bilstu kaut vārdu.

-   Ticiet man, viņš atkārtoja ne reizi vien. Ja gribat saņemt šo naudu, parakstieties tur.

-   Man ir tāda sajūta, ka daru kaut ko nepareizu, vienubrīd viņa atzinās.

-   Nē, nepareizi ir rīkojies kāds cits. Jūs esat upuris, Adelfa, upuris, bet tagad esat arī klients.

-   Man vajag ar kādu aprunāties, parakstoties kārtējo reizi, viņa noteica.

Bet nebija jau neviena, ar ko parunāt. Viņas draugs bija uzradies un, pēc Maksa rīcībā esošās informācijas, atkal pazudis, bet viņš nebija tā persona, pie kuras meklēt padomu. Viņai bija seši brāļi un māsas, kas dzīvoja no Kolumbijas apgabala līdz Filadelfijai, bet tie droši vien nebija vairāk pieredzējuši kā Adelfa. Abi vecāki bija miruši.

-  Tā būtu kļūda, Klejs delikāti aizrādīja. Šī nauda palīdzēs uzlabot jūsu dzīvi tikai tad, ja klusēsiet. Ja sāksiet par to runāt, tā jūs izpostīs.

-   Esmu nepraša naudas lietās.

-  Varam jums palīdzēt. Ja vēlaties, Polete visu var uzraudzīt un sniegt padomus.

-   Tas gan būtu labi.

-   Tāpēc jau mēs te esam.

Polete aizveda viņu mājās; tas bija lēns brauciens pa sastrēgumu pilnajām ielām. Vēlāk viņa Klejam atstāstīja, ka Adelfa runājusi ļoti maz un, kad abas ieradušās dzīvojamā rajonā, viņa negribējusi kāpt laukā. Tā nu viņas tur sēdējušas veselu pusstundu, lēnām pārspriežot viņas jauno dzīvi. Nebūs vairs nekādu nabadzības pabalstu, nekādu šāvienu naktīs. Vairs nebūs jālūdz Dievs, lai sargā viņas bērnus. Vairs nebūs uztraukumu par bērnu drošību, kā tas bija ar Ramonu.

Nekādu ielas bandu. Nekādu sliktu skolu.

Kad beigās abas šķīrušās, Adelfa raudājusi.

/

13

Melnais porsche carrera ieripoja koka paēnā Dambertona ielā un apstājās. Klejs izkāpa un uz pāris sekundēm piespieda sevi aizmirst jauno rotaļlietu, bet, aši aplaidis skatienu visapkārt, apbrīnas pilns no jauna pavērsās pret to. Mašīna jau trīs dienas bija viņa īpašums, bet vēl arvien viņš tam nespēja noticēt. Man jāpierod, Klejs mēdza atkārtot, un viņam izdevās piespiest sevi uzvesties tā, it kā tas nebūtu nekas sevišķs, bet, ieraugot mašīnu pat pēc neilgas prombūtnes, viņa pulss sāka sisties steidzīgāk. Es braucu ar poršu, viņš skaļi pats sev atkārtoja, kad traucās pa satiksmes pilnajām ielām gluži kā Pirmās formulas braucējs.

Viņš atradās astoņus kvartālus no Džordžtaunas Universitātes pilsētiņas centra, vietas, kur bija pavadījis četrus studiju gadus, pirms pārcēlās uz tās juridisko nodaļu netālu no Kapitolija pakalna. Pilsētas ēkas bija senas un gleznainas; nelielie mauriņi gludi nopļauti; gar ielām auga daudz ozolu un kļavu. Ļaužu pilni veikali, bāri un restorāni M ielā bija tikai aiz diviem kvartāliem, neilga gājiena attālumā dienvidu virzienā. Četrus gadus viņš bija skraidījis pa šīm ielām, daudz garu nakšu pavadījis, kopā ar draugiem klīstot pa klubiem un visādiem midzeņiem Viskonsinas avēnijā un M ielā.

Tagad viņš te bija nodomājis apmesties uz dzīvi.

Mājai, kas bija piesaistījusi viņa uzmanību, tirgus cena bija 1,3 miljoni dolāru. Viņš to bija ievērojis, pirms divām dienām braukādams pa Džordžtaunu. Bija vēl divas N ielā un Voltā, visas trīs atradās akmens sviediena attālumā cita no citas. Līdz nedēļas beigām viņš bija apņēmies vienu no tām iegādātiēs.

Nams Dambertona ielā, viņa pirmā izvēle, bija celts ap 1850. gadu un labi saglabājies līdz pat šim laikam. Tā ķieģeļu fasāde bija tikusi pārkrāsota vairākas reizes, pašlaik tai bija pabalējis zilgans tonis. Četri stāvi, ieskaitot pagrabu. Nekustamā īpašuma aģents piezīmēja, ka namu tik nevainojamā kārtībā uzturējis kāds pensionēts pāris, kas savulaik izklaidējis Kenedijus un Kisindžerus, un aicināja aizpildīt veidlapas ar nepieciešamo informāciju. Aģenti Vašingtonā spēj pierakstīt vārdus daudz ātrāk par saviem amata brāļiem Beverlihilsā, sevišķi tirgojot īpašumus Džordžtaunā.

Klejs ieradās piecpadsmit minūtes agrāk. Māja bija tukša, tās īpašnieki, pēc aģenta vārdiem, vadīja dienas kādā pansionātā. Viņš iegāja pa vārtiņiem un noskatīja mazītiņo dārziņu mājas aizmugurē. Baseina tur nebija, nebija arī vietas kaut kam tādam: nekustamais īpašums Džordžtaunā bija dārgs prieks. Tur bija neliels bruģēts pagalms ar kaltas dzelzs mēbelēm, dobēs rēgojās nezāles. Klejs varbūt atrastu pāris stundu, ko veltīt dārzam, bet tas būtu ļoti maz.

Iespējams, viņš varētu maksāt kādai mauriņa uzturēšanas kompānijai.

Klejam patika šī māja, tāpat ari tās, kas bija blakus. Viņam patika šī ieliņa, mājīgā kaimiņu būšana, kad visi dzīvoja tik tuvu līdzās, tomēr respektējot cits cita noslēpumus. Sēžot uz kāpnītēm nama priekšā, viņš prātoja, ka sākumā piedāvās miljonu, stipri kaulēsies, cenšoties iebiedēt aģentu, un lieliski izklaidēsies, vērojot, kā tas skraidīs uz priekšu un atpakaļ, bet galu galā viņš it labprātīgi samaksās prasīto summu.

Lūkodamies uz savu poršu, Klejs jau kuro reizi domās aizceļoja uz fantāziju pasauli, kur nauda auga kokos un viņš varēja nopirkt visu, ko vēlējās. Itāļu uzvalki, vācu sporta mašīnas, īpašums Džordžtaunā, biroja telpas centrā kas būs tālāk? Viņš bija iedomājies par kuģīti tēvam, bez šaubām, krietni lielāku, lai nestu vairāk ienākumu. Viņš varētu Bahamu salās noformēt nelielu iznomāšanas biznesu, pazemināt kuģīša cenu, veicot amortizācijas norakstījumus, tādējādi sagādājot tēvam pienācīgu dzīvi. Džarets tur lēnām gāja bojā, dzerdams tik

daudz, gulēdams, ar ko pagadās, mitinādamies nomātā laivā, cīnīdamies par iztiku. Klejs bija apņēmies to visu vērst par labu.

Klaudzošu durvju troksnis pārtrauca viņa domas par tēriņiem, kaut arī uz neilgu laiku. Bija ieradies nekustamo īpašumu aģents.

Peisa upuru saraksts sasniedza septiņus. Septiņi bija tie, par kuriem viņš zināja, kuriem viņš un operatīvie darbinieki bija spējuši izsekot. Tarvāna iedarbība jau turpinājās astoņpadsmit dienas; pēc zāļu kompānijas pieredzes viņi zināja lai ari kas izsauktu tieksmi nogalināt, tā parasti pārgāja pēc desmit dienām. Saraksts bija hronoloģiskā kārtībā, Ramons Pamfrijs tajā bija sestais.

Pirmais bija kāds students no Džordža Vašingtona koledžas, kas bija iznācis no Stārbaka kafijas veikaliņa Viskonsinas avēnijā tieši tajā brīdī, kad tur stāvēja cilvēks ar šauteni. Students bija no Blūfīldas, Rietumvirdžīnijā. Klejs rekorda ātrumā veica piecu stundu braucienu, kā sacīkšu autobraucējs traucoties caur Šenandovas ieleju. Sekojot Peisa norādēm, viņš sameklēja vecāku mājvietu, diezgan bēdīga paskata vasarnīcu netālu no centra. Viņš stāvēja uz piebraucamā ceļā un skaļi teica: Nevar būt, ka es to daru.

Bija divi iemesli, kas lika viņam izkāpt no mašīnas. Pirmkārt, viņam nebija izvēles. Otrkārt, bija izredzes tikt pie visiem piecpadsmit miljoniem, ne tikai pie trešdaļas vai divām. Pie visām trim.

Viņš nebija izmeklēti ģērbies un savu portfeli atstāja mašīnā. Māte bija mājās, bet tēvs vēl strādāja. Viņa negribīgi ielaida Kleju, bet vēlāk piedāvāja tēju un cepumus. Klejs gaidīja istabā uz dīvāna, visapkārt bija izliktas mirušā dēla fotogrāfijas. Aizkari bija ciet. Visā mājā valdīja juceklis.

Ko gan es te daru?

Māte par savu dēlu runāja labu laiku, un Klejs tvēra katru vārdu.

Dažus kvartālus tālāk tēvs pārdeva apdrošināšanas līgumus, viņš pārradās, pirms vēl tējā nebija izkusis ledus. Ciktāl bija atļauts, Klejs izstāstīja viņiem savas vizītes iemeslus. Vispirms vilcinoties tika uzdoti daži jautājumi. Cik vēl cilvēku ir miruši? Kāpēc mēs nevaram vērsties pie varas iestādēm? Vai tas nenonāks atklātībā? Klejs atbildēja gluži kā pieredzējis speciālists. Peiss bija viņu labi sagatavojis.

Tāpat kā pārējo upuru piederīgajiem, arī viņiem bija izvēle. Viņi var sadusmoties, iztaujāt, paģērēt taisnību, bet var arī klusībā pieņemt naudu. Nosauktā summa pieci miljoni viņus nemaz neietekmēja vai arī tas tika prasmīgi noslēpts. Viņi labprātāk gribēja paust sašutumu un vismaz sākotnēji neizrādīja interesi par naudu. Taču, laikam ritot, arī viņi sāka saskatīt šīs situācijas gaišo pusi.

-Ja jūs man nevarat pateikt, kā sauc šo kompāniju, es nevaru pieņemt naudu, sākumā teica tēvs.

-   Es nezinu tās īsto nosaukumu, atbildēja Klejs.

Bija asaras un draudi, vārdos slēpta mīlestība un naids, piedošana un atmaksas alkas; laikā no pēcpusdienas līdz vakaram atklājās viss emociju spektrs. Viņi nupat kā bija apglabājuši savu jaunāko dēlu, un sāpes bija neizmērojami skaudras. Viņiem nepatika tur redzēt Kleju, bet viņi dāsni pateicās tam par rūpēm. Viņi neuzticējās Klejam kā jau lielpilsētas advokātam, kurš, pats par sevi saprotams, neteica taisnību par šo cietsirdīgo darījumu, tomēr aicināja to uz vakariņām, lai arī kas tur varētu būt pasniegts.

Tās atnesa tieši sešos. Četras dāmas no vietējās baznīcas atgādāja pārtiku, kuras pietiktu veselai nedēļai. Klejs tika ar viņām iepazīstināts kā paziņa no Vašingtonas un nekavējoties tika pakļauts šo četru dāmu vispārējai iztaujāšanai. Cītīgs apsūdzības uzturētājs nevarētu būt bijis ziņkārīgāks.

Beidzot sievietes aizgāja. Pēc vakariņām, kad jau satumsa, Klejs kļuva uzstājīgāks. Viņš teicās piedāvājam tiem vienīgo saprātīgo darījumu. Neilgi pēc desmitiem vakarā sākās papīru parakstīšana.

Ar trešo upuri bija vissarežģītāk. H bija septiņpadsmitgadīga prostitūta, kas ielās pelnījusies savas dzīves lielāko daļu. Policija domāja, ka viņai un tās slepkavam reiz bijušas biznesa attiecības, bet nebija nekāda pamatojuma, kāpēc viņam būtu vajadzējis to nogalināt. Tas bija noticis pie uzgaidāmās telpas, triju aculiecinieku klātbūtnē.

Viņu pazina kā Bendiju, uzvārds nebija nepieciešams. Peisa pētījumos netika uzrādīts ne vīrs, ne māte un tēvs, ne brāļi vai māsas, ne bērni, nebija arī mājas adreses, skolas, baznīcas un vispārsteidzošāk nebija nekādu policijas ierakstu. Bēru procesija netika rīkota. Bendija tika apglabāta tāpat kā ik gadus vairāki desmiti viņai līdzīgo nabagu Kolumbijas apgabalā. Kad viens no Peisa aģentiem bija apvaicājies pilsētas kriminālizmeklētāja birojā, tam tika paskaidrots, ka “viņa atdusas nezināmas prostitūtas kapā”.

Viņas noslepkavotājs bija sniedzis vienīgo pavedienu šai lietā. Viņš bija pastāstījis policijai, ka Bendijai ir krustmāte, kas mīt Mazajā Beirūtā, visbīstamākajā no apdzīvotajiem geto Kolumbijas apgabala dienvidaustrumos. Tomēr pēc divu nedēļu ilgiem nerimtīgiem meklējumiem krustmāti tā arī neizdevās atrast.

Bez apzinātiem tuviniekiem darījums nebija iespējams.

14

Pēdējie, kam vajadzēja parakstīt dokumentus tarvāna lietā, bija kādas Hovarda Universitātes studentes vecāki, kura bija izstājusies no augstskolas, bet jau nākamajā nedēļā tikusi nogalināta. Viņas vecāki dzīvoja Vorentonā, Virdžinijā, četrdesmit jūdzes uz rietumiem no Kolumbijas apgabala. Apmēram stundu viņi Kleja kabinetā bija sēdējuši, cieši sadevušies rokās, it kā katrs atsevišķi viņi nevarētu pastāvēt. Dažbrīd viņi raudāja, ļaudami vaļu savām neizsakāmajām sāpēm. Bet dažbrīd viņi bija tik stoiski, tik nelokāmi un apņēmīgi, tādi, ko nauda nespēj ietekmēt, ka Klejs jau sāka bažīties, ka viņi darījumam nepiekritis.

Un tomēr tā nenotika, lai gan no visiem, ar ko Klejam nācās sastapties, šiem, pēc viņa domām, nauda nozīmēja vismazāk. Gan jau ar laiku viņi to novērtēs; bet patlaban viņi tikai ilgojās pēc meitas.

Polete un mis Glika palīdzēja viņus izvadīt ārā no kabineta līdz liftiem, kur visi apskāvās. Kad durvis aizvērās, vecāki cīnījās ar asarām.

Kleja nelielā komanda sapulcējās konferenču telpā, kur pārlaida nepatīkamus brīžus; viņi jutās atviegloti, ka turpmāk vairs nebūs jāsatiekas ar atraitnēm un sērojošiem vecākiem, vismaz ne tuvākajā nākotnē. īpaši šim gadījumam bija atdzesēts dārgs šampanietis, un Klejs sāka pildīt glāzes. Mis Glika atteicās, jo alkoholu nelietoja, bet viņa bija vienīgā atturībniece firmā. Polete un Džonāhs likās sevišķi izslāpuši. Rodnijs gan deva priekšroku alum, tomēr iemalkoja šampanieti kopā ar pārējiem.

Pie otrās pudeles Klejs piecēlās, lai teiktu dažus vārdus. Man ir daži nopietni paziņojumi, viņš sacīja, piesizdams pie glāzes. Pirmais tailenola lieta ir pabeigta, ar ko arī apsveicu. Paldies visiem! Tailenolu viņš lietoja tarvāna vietā, tas bija vārds, ko viņi nedrīkstēja zināt. Ne ari to, cik viņam par to samaksāja. Bija skaidrs, ka Klejs saņem daudz, bet viņiem nebija ne jausmas, cik.

Visi aplaudēja. Otrais mēs to atzīmēsim ar kopīgām svinīgām vakariņām “Citronellā”. Tieši astoņos. Vakars varētu izvērsties ļoti garš, jo rit darbadienas nebūs. Birojs būs slēgts.

Vēlreiz aplausi un šampanietis. Trešais pēc divām nedēļām dodamies uz Parīzi. Visi līdzi var ņemt vienu draugu, ieteicamāk dzīvesdraugu, ja tāds jums ir. Par visu tiks samaksāts. Lidojums pirmajā klasē, luksusa viesnīca, citi izdevumi. Būsim prom nedēļu. Nekādu izņēmumu. Es esmu boss, un es jūs visus vedu uz Parīzi.

Mis Glika aizklāja muti ar abām rokām. Visi bija mēmi no pārsteiguma. Polete ierunājās pirmā: Ne jau tā Parīze, kas Tenesijā.

-   Nē, dārgumiņ, īstā Parīze.

-   Un ja nu es tur saskrienos ar savu vīru? viņa vīpsnājot vaicāja. Sacēlās smiekli.

-   Vari braukt uz Tenesiju, ja vēlies, atteica Klejs.

-   Nekā nebija, mīlīt!

Beidzot atguvusi runas spējas, mis Glika paziņoja: Man būs vajadzīga pase.

-   Veidlapas man ir uz galda. Es par to parūpēšos. Tas neaizņems vairāk par nedēļu. Vai vēl kaut kas?

Sākās sarunas par laiku, ēdienu un to, ko vilkt mugurā. Džonāhs nekavējoties sāka spriedelēt, kuru meiteni izvēlēties līdzi ņemšanai. Polete bija vienīgā, kas bijusi Parīzē, savā medusmēnesī, tas bija īss brīdis, kas neveiksmīgi beidzās, kad viņas grieķis tika aizsaukts steidzamās biznesa darīšanās. Viņai nācās atgriezties mājās vienai, lidmašīnas otrajā klasē, lai gan vēlāk viņa bija pārgājusi uz pirmo. Mīļie, viņi tur pienes klāt

šampanieti! viņa skaidroja pārējiem. Un sēdekļi tur ir tik lieli kā dīvāni.

-   Vai es varu ņemt jebkuru? apvaicājās Džonāhs, acīmredzami nevarēdams izlemt.

-   Teiksim tā jebkuru, kurai nav vīra, sarunāts? Klejs atbildēja.

-   Tas sašaurina izvēles loku.

-   Un ko ņemsi tu? prasīja Polete.

-  Varbūt nevienu, noteica Klejs, un telpā uz mirkli iestājās klusums. Viņi bija dzirdējuši nostāstus par Rebeku un abu pašķiršanos, Džonāhs bija lielākais ziņu piegādātājs. Visiem gribējās redzēt šefu laimīgu, tomēr viņi nejutās tik tuvi, lai iejauktos.

-   Kas tur bija par torni? iesāka Rodnijs.

-   Eifeļa tornis, sacīja Polete. Tur var uzkāpt līdz pašai augšai.

-   Es tas nebūšu. Neizskatās pārāk droši.

-   Tur tu kļūsi par īstu ceļotāju, es tev saku!

-   Cik ilgi mēs tur būsim? vaicāja mis Glika.

-  Septiņas naktis, atbildēja Klejs. Septiņas naktis Parīzē. Un šampanieša iespaidā katrs iegrima savās domās. Vēl pirms mēneša viņi visi bija grūtā, apnicīgā darbā nomākti cilvēki Sabiedrisko aizstāvju birojā. Visi, izņemot Džonāhu, kurš uz pusslodzi bija tirgojis datorus.

Makss Peiss gribēja aprunāties, un, tā kā birojs nestrādāja, Klejs ierosināja satikties tur ap pusdienlaiku, kad būs izvēdinājis galvu.

Bet galvassāpes nepārgāja. Tu izskaties šausmīgi, laipnā balsi iesāka Peiss.

-   Mēs atzīmējām.

-   Man ir kas svarīgs apspriežams. Vai esi tam gatavs?

-   Gan jau spēšu tev izsekot. Sper vaļā!

Peiss bija paņēmis garu papīra glāzīti ar kafiju, ko nēsāja sev līdzi pa kabinetu. Tarvāna lieta ir galā, viņš paziņoja,

kā pieliekot punktu. Tā skaitījās izbeigta tikai tad, kad viņš to pasludināja, ne agrāk. Esam noslēguši sešus darījumus. Ja nu uzrodas kāds, kas būtu rados ar mūsu Bendiju, tev būs jātiek galā ar to. Bet, esmu pārliecināts, viņai neviena nav.

-   Man arī tā liekas.

-   Tu esi labi pastrādājis, Klej.

-   Man par to labi maksā.

-   Šodien pārskaitīšu pēdējo iemaksu. Visi piecpadsmit miljoni būs uz tava rēķina. Vai arī kas no tiem palicis.

-   Un ko tad tu no manis gaidīji? Lai braucu ar vecu autiņu, nakšņoju noplukušā dzīvoklī, turpinu staigāt apvalkātās drēbēs? Pats teici, ka jāizdod zināma summa, lai radītu vēlamo iespaidu.

-    Es tikai pajokoju. Un tev lieliski izdodas izskatīties bagātam.

-   Paldies.

-Jāatzīst, tu viegli pielāgojies apstākļiem, kad no trūkuma nokļuvi pārticībā.

-   Tas ir talants.

-   Uzmanies! Nepiesaisti pārāk lielu uzmanību!

-   Labāk parunāsim par nākamo lietu!

To izdzirdējis, Peiss apsēdās un pastūma uz priekšu mapīti.

-   Zāles saucas dailofts, tās izstrādājusi Akermana laboratorija. Tas ir spēcīgs pretiekaisuma līdzeklis, ko lieto ar akūtu artrītu sirgstošie. Dailofts ir jaunums, un ārsti kā traki aizrāvušies ar to. Tas dara brīnumus, pacientiem tas patīk. Bet ir divas problēmas: pirmkārt, to ražo mana klienta konkurenti, otrkārt, tas tiek saistīts ar neliela izmēra audzēju rašanos urīnpūslī. Mans klients, tas pats, kas saistīts ar tarvānu, ražo līdzīgas zāles, kas bija pieprasītas līdz brīdim, kad pirms divpadsmit mēnešiem tirgu iekaroja dailofts. Lielākie ienākumi no zāļu tirdzniecības ik gadu ir kaut kur ap trim miljardiem. Dailofts jau ir ieņēmis otro vietu un šogad, iespējams, ienesīs miljardu. To grūti paredzēt, jo apjomi pieaug tik strauji. Mana klienta preparāts ienes pusotra miljarda, bet tas zaudē savas pozīcijas. Dailofts ir modes kliedziens un ātri vien sakaus konkurentus. Tas esot tik labs.

Pirms pāris mēnešiem mans klients iegādājās nelielu farmaceitisko uzņēmumu Beļģijā. Tam kādreiz bijusi nodaļa, ko vēlāk sev pievienoja Akermana laboratorija. Vairāki zinātniskie pētnieki tika rupji nostumti malā vai atlaisti. Dažas pētnieciskās laboratorijas pazuda, bet vēlāk uzradās, kur tām nemaz nebija jābūt. Manam klientam ir liecinieki un dokumenti, kas pierāda, ka Akermana kompānija zinājusi par iespējamiem sarežģījumiem vismaz sešus pēdējos mēnešus. Vai saprati mani?

-Jā. Cik daudz cilvēku lietojuši dailoftu?

-  To tiešām grūti noteikt, jo skaits nemitīgi aug. Varbūt kāds miljons.

-   Un cik procentiem rodas audzējs?

-  Pētījumi liecina par pieciem procentiem, tas ir pietiekami, lai iznīcinātu šīs zāles.

-   Un pēc kā var pateikt, ka pacientam ir audzējs?

-   Pēc urīna analīzēm.

-   Gribi, lai apsūdzu Akermana laboratoriju?

-   Pagaidi! Patiesība par dailoftu drīz vien uzpeldēs. Bet vēl līdz pat šai dienai nav bijuši nekādi tiesas procesi, nekādu sūdzību, nav ari iznīcinošu zinātnisku rakstu presē. Mūsu spiegi ziņo, ka Akermanā visi aizņemti ar naudas skaitīšanu un tās noglabāšanu, lai vēlāk, kad sāksies skandāls, būtu ko maksāt advokātiem. Firma varētu ari mēģināt zāles uzlabot, bet tam vajadzīgs laiks un Pārtikas un zāļu departamenta atļaujas. Viņi ir pilnīgā strupceļā, jo nepieciešama nauda. Viņi ir pamatīgi aizņēmušies, lai iegūtu citas kompānijas, bet vairums no tām nav atmaksājušās. Viņu akcijas tagad tiek pārdotas par četrdesmit diviem dolāriem. Pagājušogad to cena bija astoņdesmit.

-   Un ko viņiem nodarītu ziņas par dailoftu?

-   Galīgi nosistu akciju cenas, un tieši to vēlas mans klients. Ja vien prāvošanās notiek pareizi un es pieņemu, ka tev un man tas ir pa spēkam, šīs ziņas iznīcinās Akermana laboratoriju. Un, tā kā mums ir pierādījumi, ka dailofts ir kaitīgs, kompānijai nebūs citu iespēju kā samierināties. Viņi neriskēs uzsākt tiesas procesu, kad runa ir par tik bīstamu produktu.

-   Kādas ir vājās puses?

-  Deviņdesmit pieci procenti audzēju ir labdabīgi un pavisam niecīgi. Pūslim tie lielas briesmas nerada.

-   Tātad prāvošanās nolūks ir satricināt tirgu?

-   Jā, un, protams, atlīdzināt cietušajiem. Es savā pūslī negribu audzējus, ne labdabīgus, ne ļaundabīgus. Vairums zvērināto domās tāpat. Te ir scenārijs: tu savāc grupu ar aptuveni piecdesmit sūdzētājiem un iesniedz tiesā prasību no visu dailofta lietotāju puses. Tieši tajā pašā laikā televīzijā jāparādās sludinājumiem par citiem gadījumiem. Izdarot ātru un spēcīgu triecienu, tu tiksi vēl pie tūkstošiem jaunu gadījumu. Ziņas ceļo ātri, tās iebaida ļaudis, un tie uzgriež tevis doto bezmaksas tālruņa numuru Kolumbijas apgabalā, kur atrodas milzu telpa ar palīgiem, kas atsaucas uz zvaniem un paveic melno darbu. Tas tev kaut ko izmaksās, bet, ja tu savāc, teiksim, piectūkstoš lietu un nokārto tās katru par divdesmit tūkstošiem, tas kopā iznāk simt miljoni dolāru. Trešā daļa būs tava.

-   Tas ir kas nedzirdēts!

-   Nē, Klej, tā ir prāvošanās masveida tiesību pārkāpumu lietā visā savā krāšņumā. Tā nu šī sistēma šodien strādā. Un, ja tu pie tās neķersies, garantēju kāds cits to izdarīs gan. Un turklāt drīz. Tur apgrozās tāda nauda, ka šo lietu speciālisti kā plēsoņas gaida mājienu par kaitīgiem preparātiem. Un, tici man, šo zāļu netrūkst.

-   Kāpēc gan es esmu tas laimīgais?

-   Laika jautājums, mans draugs. Ja klients zinās, kad tu iesniegsi lietu tiesā, viņi varēs reaģēt uz tirgus svārstībām.

-   Kur lai atrodu piecdesmit klientus? Klejs noprasīja.

Makss pabungoja pa citu mapīti. Mums zināms vismaz

tūkstotis. Vārdi, adreses, viss ir šeit.

-   Tu kaut ko minēji par telpu, pilnu ar juristu palīgiem.

-   Pusduci. Tik būs vajadzīgi, lai atbildētu uz zvaniem un sakārtotu lietas. Beigās tev varētu būt pieci tūkstoši personīgu klientu.

-   Un reklāmas televīzijā?

-  Aha, te man ir viena kompānija, kas var izveidot reklāmas rullīti ātrāk nekā trīs dienās. Nekas neredzēts aizkadra balss,

skati ar tabletēm, kas ripo uz galda, dailofta iespējamā kaitīgā iedarbība, piecpadsmit sekundes baiļu, kas liktu cilvēkiem zvanīt uz Kleja Kārtera II Juridisko biroju. Tās reklāmas nostrādā, tici man. Parādi tās visos centrālajos kanālos, un tev būs tik daudz klientu, ka nevarēsi saskaitīt.

-   Un cik tas izmaksās?

-   Pāris miljonu, bet tu taču vari to atļauties.

Tagad bija Kleja kārta soļot pa kabinetu un ļaut asinīm straujāk ritēt. Viņš pats bija redzējis reklāmas par uztura piedevu kapsulām, kas bija izrādījušās kaitīgas; tajās neredzami likuma aizstāvji centās biedēt cilvēkus, lai tie uzgrieztu bezmaksas tālruņa numuru. Viņš, bez šaubām, nebija gatavs krist tik zemu.

Bet trīsdesmit trīs miljoni dolāru! Viņš vēl nebija attapies no savas pirmās milzu algas.

-   Kāds ir laika grafiks?

Peisam bija saraksts ar sākotnēji kārtojamām lietām. Tev vajadzēs savākt klientu parakstus, tas neaizņems vairāk par divām nedēļām. Trīs dienas, lai izgatavotu reklāmas rullīti. Pāris dienu televīzijas laika iepirkšanai. Vēl vajadzēs noalgot juristu palīgus un izvietot viņus kaut kur piepilsētā; šeit būs pārāk dārgi. Visam jābūt nevainojami sagatavotam. Tev ir labi speciālisti. Tev jābūt gatavam to visu paveikt mazāk nekā trīsdesmit dienās.

-   Es gan uz nedēļu vedu visus uz Parīzi, bet nekas, mēs tiksim galā.

-  Mans klients vēlas, lai lieta tiktu iesniegta tiesā ātrāk nekā pēc mēneša. Precīzāk 2. jūlijā.

Klejs atgriezās pie galda un pavērās Peisā. Nekad agrāk man nav nācies saskarties ar tādām lietām tiesā, viņš bilda.

Peiss kaut ko izvilka no mapes. Vai šīs nedēļas beigās esi aizņemts? viņš vaicāja, skatīdamies bukletā.

-   Ne pārāk.

-   Vai pēdējā laikā esi bijis Ņūorleānā?

-   Pirms desmit gadiem.

-   Esi kaut ko dzirdējis par Advokātu līgu?

-   Iespējams.

-   Tas ir kāds sens grupējums, kas seko līdzi dzīvei vesels bars pirmās instances tiesu advokātu, kas specializējušies plašu tiesību pārkāpumu lietās. Divreiz gadā viņi sapulcējas un pārrunā jaunākos virzienus tiesvedībā. Tev tā varētu būt visai produktīva nedēļas nogale. Viņš paslidināja bukletu uz Kleja pusi, kurš to pacēla. Uz vāka bija krāsains fotoattēls ar Royal Sonesta viesnīcu Franču kvartālā.

Gaiss ŅūorleānA bija silts un mitrs kā vienmēr, sevišķi Franču kvartālā.

Viņš bija viens pats, un nebija ne vainas. Pat ja viņi ar Rebeku vēl būtu kopā, viņa nebūtu devusies šai ceļojumā. Viņa būtu pārāk aizņemta darbā, aizņemta ar iepirkšanos, ko nedēļas nogalē veica kopā ar māti. Kā jau parasti. Viņš bija iedomājies par Džonāhu, bet viņu attiecības patlaban bija diezgan saspringtas. Klejs bija apmainījis viņu pašauro dzīvoklīti pret ērtībām Džordžtaunā, pat nepiedāvājot Džonāham doties līdzi, kurš, protams, apvainojās, bet Klejs jau to bija gaidījis un sagatavojies. Trakulīgs istabas biedrs, kurš nāk un iet, kad grib un ar ko pagadās, bija pēdējais, ko viņš vēlējās redzēt savā jaunajā mājā.

Bagātība sāka izolēt viņu no sabiedrības. Vecie draugi, kuriem viņš mēdza zvanīt, nu bija pamesti novārtā, jo viņš negribēja tikt apbērts ar jautājumiem. Viņš neiegriezās arī vecajās izklaides vietās, jo nu varēja atļauties ko labāku. Nepilna mēneša laikā viņš bija mainījis darbu, dzīvesvietu, mašīnu, banku, apģērbu, ēstuves, treniņu zāli un bija nobriedis mainīt ari draudzeni, lai gan nevienas vēl pie horizonta nebija. Viņi ar Rebeku nebija pārmijuši ne vārda jau divdesmit astoņas dienas. Reiz Klejam bija apņemšanās, ka piezvanīs viņai trīsdesmitajā dienā, kā norunāts, bet kopš tā laika daudz kas bija mainījies.

Kad Klejs iegāja Royal Sonesta vestibilā, viņa krekls bija jau mikls un lipa pie muguras. Dalības maksa bija pieci tūkstoši dolāru, iespaidīga summa par pāris dienu ilgu brāļošanos ar juristu pulciņu. Tā pauda likuma pārstāvju pasaulei, ka ne jau visi tika aicināti, tikai bagātākie, kas savam darbam pievērsa

īpašu uzmanību. Istabas cena bija četrsimt piecdesmit dolāru par nakti, to viņš samaksāja ar vēl nelietoto platīna kredītkarti.

Dienas kārtībā bija dažādi semināri. Viņš paklausījās diskusiju par toksiskas dabas pārkāpumiem, ko vadīja divi juristi, kuri bija iesūdzējuši ķīmisko uzņēmumu par dzeramā ūdens piesārņošanu, kas varētu izraisīt vēzi, bet varbūt ari ne, tomēr kompānija bija samaksājusi pusmiljardu, un abi juristi kļuvuši bagāti. Blakustelpā kāds cits jurists, ko Klejs bija redzējis televīzijā, pilnā rīklē klāstīja, kā tikt galā ar masu informācijas pārstāvjiem, bet viņam bija pamaz klausītāju. Patiesībā semināru apmeklējums nebija nekāds dižais. Bet bija tikai piektdienas pēcpusdiena, un lielais vairums ieradās sestdien.

Nejauši Klejs ieklīda pūlī nelielā izstāžu zālē, kur kāda lidmašīnu kompānija demonstrēja videofilmu par topošo luksusa reaktīvo lidaparātu, vismodernāko savā klasē. Filmu rādīja uz plata ekrāna zāles stūri, visi likuma pārstāvji bija sagājuši cieši kopā un klusēdami noraudzījās aviācijas pēdējā brīnumā. Pārlidojuma garums četri tūkstoši jūdžu, “No kontinenta uz kontinentu vai no Ņujorkas uz Parīzi bez nosēšanās”. Tā patērēja mazāk degvielas nekā citas četras reaktīvās lidmašīnas, par kurām Klejs nekad nebija dzirdējis, un bija arī ātrāka. Iekšpuse bija ļoti ietilpīga, visur sēdekļi un dīvāniņi, bija redzama arī ļoti piemīlīga stjuarte īsos svārciņos, turot šampanieša pudeli un trauku ar ķiršiem. Ādas apšuvums bija spilgtā iedeguma krāsā. Lidaparāts piemērots gan atpūtai, gan darbam, jo Galaxy 9000 bija apgādāts ar progresīvu telefonsistēmu un satelītuztvērēju, kas ļāva darbā iegrimušam juristam piezvanīt uz jebkuru pasaules valsti; tur bija arī faksa aparāti un kopētājs, un, protams, ari pieeja internetam. Videofilmā parādījās grupa barga izskata advokātu, kas pulcējušies ap nelielu galdu, it kā būtu aizņemti ar kāda darījuma izstrādi, bet piemīlīgā blondīne aizmirsta stāvēja malā ar visu savu šampanieti.

Klejs iejuka pūlī, juzdamies gandrīz kā robežpārkāpējs. Videofilmā visai apdomīgi nekas netika teikts par Galaxy 9000 pārdošanas cenu. Bija citi piedāvājumi, to skaitā īpašuma tiesības uz noteiktu laiku un lietota īpašuma nodošana pret

daļēju apmaksu jauna iegādei, ari uz līzingu; sīkāk par to izskaidroja tirdzniecības pārstāvji, kas turpat blakus vien grozījās, gatavi sākt darbu. Kad ekrāns nodzisa, visi reizē sāka runāties nevis par kaitīgajām zālēm vai grupas pārstāvniecību tiesā, bet gan par reaktīvajām lidmašīnām un to, cik izmaksā pilots. Tirdzniecības pārstāvjus ielenca potenciālie pircēji. Vienubrīd Klejs sadzirdēja kādu sakām: “Jauna maksās apmēram trīsdesmit pieci.”

Tie taču nevarēja būt trīsdesmit pieci miljoni.

Citi izstādes dalībnieki piedāvāja dažāda rakstura greznuma priekšmetus. Pie laivu būvētāja stāvēja grupa nopietnu juristu, kurus interesēja jahtas. Turpat bija Karibu salu nekustamā īpašuma speciālists. Vēl kāds tirgojās ar lopu audzētavām Montānā. Sevišķa rosība valdīja pie elektronikas stenda, kas piedāvāja modernākās ierīces par neiespējami augstu cenu.

Un tad vēl automobiļi. Pie vienas zāles sienas bija izstādīti dārgie modeļi Mercedes-Benz ar paceļamu jumtu, ierobežotā skaitā Corvette, sarkanbrūns Bentley, kam bija jābūt katra sevi cienoša masveida tiesību pārkāpumu jurista īpašumā. Porsche svinīgi atklāja savu sporta modeli, un pārdevēji jau pieņēma pasūtījumus. Visvairāk sapulcējušos noskatījās mirdzošā, tumši zilā Lamborghini. Cenu zīme bija gandrīz neredzama, it kā ražotājs baidītos to atklāt. Tikai divsimt deviņdesmit tūkstoši dolāru un ļoti ierobežoti krājumi. Vairāki juristi rādījās gatavi uzsākt cīņu par šo auto.

Klusākā stūrī drēbnieks un viņa asistenti noņēma mērus kādam paprāvam likuma darbonim, lai darinātu itāļu uzvalku. Uzraksts vēstīja, ka viņi bija no Milānas, bet Klejs saklausīja amerikāņu akcentu.

Juridiskajā augstskolā viņš reiz bija apmeklējis paneļdiskusiju par liela apjoma darījumiem un klausījies, kas būtu jādara advokātam, lai pasargātu savus vienkāršos klientus no kārdinājumiem, ko rada neparedzēta bagātība. Vairāki tiesu advokāti bija stāstījuši briesmu stāstus par strādnieku ģimenēm, kas darījumu rezultātā bija izpostījušas savu dzīvi, un šie stāsti izvērtās par aizraujošām cilvēku uzvedības studijām. Reiz kāds

lektors bija izmetis asprātību: “Mūsu klienti izdod savu naudu gandrīz tikpat ātri kā mēs.”

Vērodams notiekošo izstāžu zālē, viņš redzēja, ka juristi iztērē naudu, cik ātri vien var. Vai viņam vajadzēja justies vainīgam?

Protams, ne. Viņš bija apmierinājies ar pašiem pamatiem, vismaz līdz šim. Kurš gan negribētu jaunu mašīnu un labāku māju? Viņš taču neiegādājās jahtas vai lidmašīnas, vai lopu fermas. Tas nebija vajadzīgs. Un, ja dailofta lieta atnesīs vēl kādu naudu, viņš nekādā ziņā netērēs to reaktīviem lidaparātiem vai vēl kādām mājām. Naudu viņš noslēps bankā vai ieraks pagalmā.

Neprātīgās naudas izgāšanas orģijas uzdzina nelabumu, un Klejs atstāja viesnīcu. Viņam kārojās austeres un alus.

15

Vienīgā sanāksme, kas notika sestdien, deviņos no rīta, bija par pēdējiem jaunumiem, kuri attiecas uz Kongresā nule apspriežamiem likumiem par sabiedrības pārstāvēšanu tiesā. Šis temats bija piesaistījis pavisam mazu grupiņu. Par saviem piectūkstoš dolāriem Klejs bija nolēmis apgūt pēc iespējas vairāk. Starp retajiem klātesošajiem, likās, vienīgi Klejam nebija paģiru. Deju zālē nepārtraukti tika tukšotas tases ar kūpošu kafiju.

Lektors bija kāds aģitators no Vašingtonas, kurš neveiksmīgi uzsāka runu ar divām neķītrām anekdotēm, kas neguva piekrišanu. Sapulcējušies visi bija baltie, vīrieši, kas sen pazīstami, bet neviens nebija tādā omā, lai uzklausītu bezgaumīgus jokus. Sliktais noskaņojums drīz pārauga garlaicībā. Taču Klejam šie materiāli likās interesanti un informatīvi: viņš visai maz zināja par sabiedrības pārstāvniecību, un viņam viss šķita jauns.

Desmitos viņam vajadzēja izšķirties starp paneļdiskusiju par pēdējiem notikumiem Kaulainā Bena lietā un lekciju, ko prezentēja jurists, kura specialitāte bija svina krāsa, temats, kas Klejam likās pavisam neinteresants, un viņš izvēlējās pirmo. Telpa bija pilna.

Par Kaulaino Benu sauca neslavu ieguvušās kapsulas pret aptaukošanos, kas tikušas parakstītas miljoniem pacientu. To radītājs bija sapelnījis miljardus un likās iekarojam pasauli, bet tad ievērojamam skaitam lietotāju radās dažādas problēmas. Ar sirdi saistītas problēmas, ko viegli varēja piedēvēt šīm zālēm. Vienas nakts laikā izcēlās skandāls, bet kompānijai nebija nekādas vēlmes tiesāties. Naudas tai netrūka, un tā ar milzu

summām sāka atpirkties no sūdzību uzturētājiem. Pēdējo trīs gadu laikā advokāti, kas specializējās pārkāpumu lietās pret sabiedrību, cīnījās savā starpā, lai tiktu pie Kaulainā Bena.

Pie galda ar seju pret auditoriju sēdēja četri advokāti un semināra vadītājs. Blakus Klejam bija tukša vieta, ko drīz ieņēma enerģisks neliela auguma cilvēks, kas iesteidzās pēdējā bridi un sparīgi virzījās starp rindām. Viņš izkravāja savu portfeli tur bija pierakstu bloki, semināru materiāli, divi mobilie telefoni un peidžeris. Kad viņa kaujas vieta bija iekārtota un Klejs bija parāvies malā, cik tālu vien varēja, viņš nočukstēja: Labs rīts!

-   Labrīt, atņēma Klejs, nemaz nebūdams noskaņots sarunām. Viņš skatījās uz mobilajiem telefoniem, pie sevis nodomādams, kurš gan sestdienā desmitos no rīta varētu viņam zvanīt.

-   Pie cik lietām tad strādājam? mazais advokāts čukstus noprasīja.

Interesants jautājums, tāds, uz kuru Klejs noteikti nebija gatavs atbildēt. Viņš tikko kā bija beidzis tarvāna lietu un plānoja uzbrukumu dailofta ražotājam, bet šobrīd viņam īsta darba nemaz nebija. Bet tāda atbilde būtu visai neatbilstoša apkārtējai videi, kur visi operēja ar tik prāviem un pārspīlētiem cipariem.

-   Pāris desmitu būs, viņš samelojās.

Puisis saviebās, it kā tas būtu pilnīgi nepieņemami, un saruna apsīka, vismaz uz dažām minūtēm. Viens no priekšā sēdošajiem sāka runāt, un visi telpā apklusa. Viņa temats bija finansiālais ziņojums par stāvokli Healthy Living kompānijā, kas ražoja Kaulaino Benu. Kompānijai bija vairākas nodaļas, lielākā daļa no tām visai ienesīgas. Akciju cenas nebija cietušas. Patiesībā pēc katra lielāka darījuma tās noturējās turpat, kas pierāda, ka investori zināja firmai naudas ir pietiekami.

-   Tas ir Patons Frenčs, blakussēdētājs pačukstēja.

-   Kas viņš ir? vaicāja Klejs.

-Slavenākais jurists pārkāpumos pret sabiedrību. Pagājušogad saņēma trīssimt miljonus.

-   Viņš laikam uzstāsies ari oficiālajās brokastis?

-   Kā tad, nepalaid garām!

Misters Frenčs, izplūstot apnicīgās detaļās, skaidroja, ka apmēram trīssimt tūkstoši Kaulainā Bena darījumu noslēgti par aptuveni septiņarpus miljardiem dolāru. Viņš kopā ar pārējiem ekspertiem lēsa, ka varētu būt vēl kādi simt tūkstoši par diviem līdz trim miljardiem. Kompānijai un tās apdrošinātājiem bija pietiekami daudz naudas, lai noklusinātu šīs lietas, tā ka tagad viss atkarīgs no zālē sēdošajiem, cik ātri tie kustēsies un spēs tikt tām klāt. Tas pūlī iesvēla uguni.

Klejam nebija vēlēšanās lēkt šai bedrē. Viņš nespēja saprast, kā šis mazais, resnais, uzpūtīgais radījums ar mikrofonu, kas pērn bija sapelnījis trīssimt miljonus dolāru, varēja tā plēsties, lai saraustu vēl. Turpmākā diskusija izvērtās par to, kā labāk piesaistīt jaunus klientus. Vienam no speciālistu grupas bija izdevies tikt pie tādas naudas, ka viņa vadībā uz pilnu slodzi strādāja divi ārsti, kam nebija citu pienākumu kā vien braukāt no vienas pilsētas uz citu, meklējot tos, kuri lietojuši Kaulaino Benu. Vēl kāds bija pilnībā paļāvies uz reklāmām televīzijā, tā bija tēma, kas interesēja Kleju, bet drīzumā tā pārauga skumīgās debatēs par to, vai advokātam vajadzētu televīzijā parādīties pašam vai ari būtu jāalgo kāds paputējis aktieris.

Nebija nekādu sarunu par stratēģiju tiesu procesos par ekspertu liecībām, ziņu piegādātājiem, zvērināto atlasi, medicīniskiem pierādījumiem tā ir parastā informācija, ar ko juristi apmainās semināros. Klejs nāca pie atziņas, ka šīs lietas reti nokļuva līdz tiesai. Tiesvedības prasmes nebija no svara. Te viss grozījās tikai ap to, kā tikt pie lietas. Un pie iespaidīga atalgojuma. Diskusijas laikā visi četri eksperti un daži no tiem, kas uzdeva īsus jautājumus, nekādi nevarēja atturēties, neatklājuši, ka no pēdējiem darījumiem ieguvuši miljonus.

Kleju pārņēma vēlēšanās vēlreiz noskaloties dušā.

Vienpadsmitos vietējais Porsche dīleris rīkoja pieņemšanu ar Asiņaino Mēriju, kas bija ieguvusi apbrīnojamu popularitāti. Austeres un kokteiļi, un nebeidzamas runas par to, cik kuram daudz izskatāmo lietu. Un kā tikt pie jaunām. Tūkstotis tur, tūkstotis šur. Kā liecināja fakti, vispopulārākā taktika bija savākt pēc iespējas vairāk lietu un tad mesties kopā ar Patonu Frenču,

kurš ar prieku ieskaitīja tās savā darba lauciņā Misisipi, kur tiesneši, zvērinātie un spriedumi bija viņa pusē un ražotājs pat baidījās parādīties tuvumā. Frenčs tika galā ar pūli kā sardzes priekšnieks Čikāgā.

Viņš uzstājās vēlreiz, pēc bufetes galda ar Dienvidluiziānas ēdieniem un alu. Viņa vaigi bija kļuvuši sārti, valoda nepiespiesta un izteiksmīga. Bez kādiem pierakstiem viņš ķērās pie īsas Amerikas tiesību pārkāpumu apkarošanas sistēmas vēstures, tās izšķirošās nozīmes sabiedrības aizstāvēšanā pret lielo korporāciju, kas ražoja kaitīgus produktus, alkatību un korupciju. Un pie viena viņš atzina, ka neieredzot apdrošināšanas kompānijas un bankas, un starptautiskas organizācijas, un tāpat ari republikāņus. Nevaldāmais kapitālisms radīja vajadzību pēc tādiem cilvēkiem kā šīs rūdītās dvēseles no Advokātu līgas, pēc šiem ļaudīm tranšejās, kas nebaidījās izdarīt uzbrukumu lielajam biznesam, aizstāvot strādniekus, vienkāršo tautu.

Ar trīssimt miljoniem dolāru ienākumu gadā bija grūti iztēloties Patonu Frenču kā ierindas cilvēku. Bet viņš prata ietekmēt publiku. Klejs pameta skatienu visapkārt un ne jau pirmo reizi prātoja, vai tiešām viņš šeit ir vienīgais ar skaidru saprātu. Vai visus šos cilvēkus nauda bija padarījusi aklus, ka viņi ticēja esam nabago un vārgo aizstāvji?

Lielākajai daļai taču piederēja reaktīvās lidmašīnas!

Frenča cīņu stāsti plūda kā no pilnības raga. Sabiedrības labā piedzīti četrsimt miljoni dolāru par sliktām zālēm pret holesterinu. Miljards par diabētiķu preparātu, no kura mira vismaz simt pacientu. Simt piecdesmit miljoni dolāru par nekvalitatīvu elektroinstalāciju divsimt tūkstošos māju, kas izsauca pusotru tūkstoti ugunsgrēku, kuros gāja bojā septiņpadsmit, bet apdegumus guva četrdesmit cilvēku. Juristi tvēra katru vārdu. Tika bārstītas daudzas norādes, kur aizgājusi viņa nauda. Tas šiem izmaksāja jaunu Gulfstream, viņš ar lepnumu izmeta, un pūlis aplaudēja. Pēc gandrīz divdesmit četru stundu uzturēšanās Royal Sonesta viesnīcā Klejs zināja, ka Gulfstream bija vissmalkākā no visām privātajām reaktīvajām lidmašīnām un jauna maksāja ap četrdesmit pieciem miljoniem dolāru.

Frenča sāncensis bija kāds advokāts ar tabakas izstrādājumiem saistītajās lietās no Misisipi, kurš bija sarausis ap miljardu un iegādājies jahtu simt astoņdesmit pēdu garumā. Frenča vecās jahtas garums bija tikai simt četrdesmit pēdu, tad nu viņš to nomainījis ar divsimtpēdnieci. Arī tas klausītājiem šķita uzjautrinoši. Viņa firmā tagad darbojās trīsdesmit juristu, bet bija vajadzīgi vēl trīsdesmit. Viņš dzīvoja jau ar ceturto sievu. Iepriekšējā bija saņēmusi dzīvokli Londonā.

Un tā joprojām. Nauda nāk un iet. Nebūtu brīnums, ka viņš strādā septiņas dienas nedēļā.

Normāla publika justos apmulsusi, dzirdot tik vulgārus spriedelējumus par bagātību, bet savu auditoriju Frenčs pazina. Viņš arī mudināja visus iegūt vairāk, tērēt vairāk, iesūdzēt vairāk, nepārtraukti meklēt jaunus klientus. Veselu stundu viņš varēja būt rupjš un nekaunīgs, bet ne garlaicīgs.

Piecos SAB pavadītajos gados Klejam neapšaubāmi bija gājuši secen daži modernās advokātu dzīves aspekti. Viņš bija lasījis par pārkāpumiem pret sabiedrību, bet nekad nebija domājis, ka šo lietu aizstāvji bija tik organizēta un šauri specializējusies grupa. Viņi nešķita sevišķi zinoši. Viņu stratēģija centrējās uz tiesībpārkāpumu meklēšanu un naudisku atrisinājumu, ne jau uz darbu tiesu procesos.

Frenčs būtu varējis runāt ilgi un dikti, tomēr pēc stundas viņš beidza, saņēmis pelnītās ovācijas. Trijos viņš atkal piedalīsies seminārā par to, kā atrast optimālo jomu savai juridiskajai darbībai. Pēcpusdiena rādījās būt rīta notikumu atkārtojums, bet Klejam jau bija gana.

Viņš klaiņoja pa Franču kvartālu, neiegriezdamies bāros vai striptīzklubos, bet gan antikvariātos un galerijās, lai ari neko nenopirka, jo viņu bija pārņēmusi vēlme nedižoties ar naudu. Vēlā pēcpusdienā viņš sēdēja nomaļā kafejnīcā Džeksonskvērā un vēroja garāmejošos cilvēkus. Viņš lēni malkoja karsto cigoriņu kafiju un centās gūt prieku no šī procesa, taču tas neizdevās. Bez kādiem pierakstiem uz papīra viņš galvā bija veicis dažus aprēķinus. Ja no tarvāna naudas atskaitīja četrdesmit piecus procentus, kas aizgāja nodokļos un biznesa izdevumos,

un vēl to, ko viņš bija iztērējis savām vajadzībām, viņam palika apmēram 6,5 miljoni dolāru. Viņš tos varēja noglabāt bankā un procentos saņemt 300 000 dolāru gadā, kas bija astoņas reizes vairāk nekā alga SAB. Trīssimt tūkstoši gadā nozīmēja 25 000 dolāru mēnesī, un, siltā Ņūorleānas pēcpusdienā zvilnot te, paēnā, viņš neparko nevarēja iedomāties, kādā veidā spēs iztērēt tik daudz naudas.

Tas nebija nekāds sapnis. Tā bija īstenība. Nauda jau bija ieskaitīta uz viņa rēķina. Viņš būs bagāts visu savu atlikušo dzīvi un nekļūs par vienu no tiem klauniem, kuru uzmanību Royal Sonesta viesnīcā aizņēma pilotu vai jahtu kapteiņu izmaksas.

Taču pastāvēja kāda liela problēma. Viņš bija algojis cilvēkus un devis tiem solījumus. Rodnijs, Polete, Džonāhs un mis Glika bija pametuši savas darbavietas un akli uzticējušies viņam. Viņš nevarēja pacelt enkuru, paņemt savu naudu un vienkārši pazust.

Klejs pārgāja uz alu un nonāca pie stingras apņemšanās. Neilgu laiku viņš nopietni pastrādās pie dailofta lietas, ko, jāatzīst, būtu muļķīgi atraidīt, jo Makss Peiss taču piedāvāja zelta āderi. Kad lieta būs galā, viņš saviem darbiniekiem izmaksās iespaidīgas prēmijas un kantori slēgs. Viņš vadīs mierīgu dzīvi Džordžtaunā, kad vēlēsies, apceļos pasauli, makšķerēs kopā ar tēvu un noraudzīsies, kā vairojas viņa nauda, bet nekad, ne pie kādiem apstākļiem nerādīsies ne tuvumā Advokātu ligai.

Viņš tikko kā bija pasūtījis brokastis numurā, kad atskanēja telefona zvans. Tā bija Polete, vienīgā persona, kas zināja, kur viņš atrodas. Nu, vai tev ir jauka istaba? viņa apvaicājās.

-   Ir gan.

-   Vai faksa aparāts tur ir?

-   Protams.

-   Iedod numuru, es tev kaut ko aizsūtīšu.

Tā bija kāda Post svētdienas izdevuma raksta kopija. Kāzu sludinājums. Rebeka Elisone van Homa un Džeisons Šūberts Maierss IV. “Misters Benets van Homs ar kundzi no Maklīnas, Virdžlnijā, paziņo par savas meitas Rebekas saderināšanos ar

misteru Džeisonu Šūbertu Maiersu IV, mistera un misis D. Stīvensa Maiersa no Folsčērčas dēlu…” Fotogrāfija, kas nokopēta un atsūtīta pa faksu vairāk nekā tūkstoš jūdžu attālumā, bija gluži skaidra skaista meitene izgāja par sievu pie kāda, kas nebija viņš.

D. Stīvens Maierss bija Dalasa Maiersa dēls; tas savukārt bija prezidentu padomnieks, sākot no Vudrova Vilsona un beidzot ar Dvaitu Eizenhaueru. Sludinājumā bija teikts, ka Džeisons Maierss mācījies Braunas un Hārvarda juridiskajās augstskolās un tagad bija kompanjons firmā Maierss un O’Melijs, kas, iespējams, bija visvecākā Kolumbijas apgabalā un noteikti vistradicionālākā. Viņš bija izveidojis intelektuālā īpašuma nodaļu un visā firmas pastāvēšanas vēsturē skaitījās pats jaunākais līdzīpašnieks. Izņemot apaļās brilles, viņa izskatā nebija nekā intelektuāla, lai gan Klejs apzinājās, ka pie labākās gribas viņš nespēja būt objektīvs. Šis puisis bija itin pievilcīgs, taču ne jau īstais Rebekai.

Kāzas bija paredzētas decembrī, Maklīnas episkopālajā baznīcā, kam sekoja svinības Potomakas Lauku klubā.

Nepilna mēneša laikā viņa bija sameklējusi kādu, ko mīl pietiekami stipri, lai precētos. Kādu, kas būtu ar mieru paciest dzīvi kopā ar Benetu un Bārbu. Kādu ar pietiekami lielu naudas daudzumu, kas atstātu iespaidu uz van Horniem.

Telefons iezvanījās vēlreiz, tā atkal bija Polete. Ar tevi viss kārtībā? viņa noprasīja.

-   Es turos, viņš ar pūlēm izdvesa.

-   Man patiešām žēl, Klej.

-   Starp mums jau viss gāja uz beigām, Polete. Tas turpinājās jau veselu gadu. Nu viss ir galā. Tagad varu izmest viņu no prāta pavisam.

-   Nu, skaties.

-   Viss ir labi. Paldies, ka piezvanīji.

-   Kad tu atgriezīsies?

-   Šodien. Rīt būšu birojā.

Atnesa brokastis, bet viņš jau bija paguvis aizmirst, ka tās pasūtījis. Viņš mazliet iedzēra sulu, bet pārējo atstāja neskartu.

Var būt, ka šis romāns jau bija sācies krietni agrāk. Viņai tikai vajadzēja tikt vaļā no Kleja, kas ari samērā viegli bija izdevies. Laika gaitā viņas nodevība auga augumā. Viņš jau garā redzēja un dzirdēja, kā aiz muguras bija nopūlējusies Rebekas māte, lai panāktu viņu šķiršanos un izliktu lamatas Maiersam, bet tagad tā sīki plānoja viņu kāzas.

-   Laimīgu taciņu! Klejs nomurmināja.

Tad viņš iedomājās par seksu, par to, kā nu Maierss ieņems viņa vietu, un trieca tukšo glāzi pāri istabai pret sienu, kur tā sašķīda gabalos. Klejs sodījās, ka varējis būt tāds muļķis.

Diez cik cilvēku tagad raudzījās šajā paziņojumā, iedomājoties par Kleju un pie sevis nosmīkņājot: “Ātri gan šī viņu izmeta mēslainē, vai ne?” vai arī: “Tas gan, vecīt, bija zibenīgi!”

Nez vai Rebeka iedomājās arī par viņu? Vai viņa izjuta lielu apmierinājumu, veroties savā kāzu paziņojumā un atceroties veco zēnu Kleju? Iespējams. Bet varbūt arī ne. Kāda gan tur starpība? Misters un misis van Horni bija aizmirsuši par viņu vienas dienas laikā. Kāpēc lai viņš nedarītu tāpat?

Tas viņai dārgi maksās, par to viņš bija pārliecināts. Viņu romāns bija pārāk ilgs un kvēls, bet šķiršanās pavisam nesena, lai Rebeka tā ņemtu un viņu vienkārši pamestu un ielaistos ar nākamo. Viņš ar Rebeku bija gulējis četrus gadus, Maierss tikai mēnesi, vismaz jācer, ka tā.

Viņš aizstaigāja uz Džeksonskvēru, kur pilnā sparā darbojās dažādi mākslinieki, taro kāršu licēji, žonglieri un ielu muzikanti. Klejs nopirka saldējumu un apsēdās uz soliņa netālu no Endrū Džeksona statujas. Viņš izlēma, ka piezvanīs Rebekai un novēlēs tai laimi. Tad viņš iedomājās, ka sameklēs kādu izaicinošu blondīni un padižosies Rebekas priekšā. Varbūt pat aizvedīs viņu uz kāzām, protams, īsos bruncīšos un kājām līdz ausīm. Ar viņa naudu atrast tādu sievieti nebūtu nekāda problēma. Pie velna, viņš noīrēs kādu, ja būs vajadzīgs!

“Tas ir beidzies, vecais!” viņš pie sevis atkārtoja nez cik reižu. “Saņemies! Ļauj viņai iet!”

16

Klasiskais ģērbšanās stils ātri vien pārauga kaut kādā nenosakāmā manierē. Toni šeit uzdeva boss, kas sliecās uz džinsiem un dārgiem T krekliem, bet tajās reizēs, kad devās uz pusdienām, uzmeta virsū sportisku žaketi. Svarīgiem tikšanās gadījumiem un tiesas prāvām viņam bija modes mākslinieku modelēti uzvalki, bet patlaban tos izmantot nācās reti, jo birojam nebija ne klientu, ne iztiesājamu lietu. Viņam par prieku, arī pārējie bija uzlabojuši savu garderobi.

Pirmdien, pavēlāk no rīta, viņi sapulcējās konferenču telpā Polete, Rodnijs un Džonāhs, diezgan askētiski ģērbušies. Neraugoties uz to, ka firmas īsajā pastāvēšanas laikā mis Glikas ietekme bija stipri cēlusies, viņa vēl arvien bija tikai sekretāre reģistratore.

-   Tā, cienītie, mums ir kas darāms, Klejs atklāja sanāksmi. Viņš iepazīstināja visus ar dailofta lietu un, pamatojoties uz Peisa kodolīgajiem pārskatiem, sniedza preparāta aprakstu un rašanās vēsturi. No galvas viņš noskaitīja īso ziņojumu par Akermana laboratoriju pārdošanas apjomi, ienākumi, uzkrājumi, sāncenši, dažādas juridiska rakstura problēmas. Tad nāca viņiem noderīgās lietas dailofta kaitīgie blakusefekti, urīnpūšļu audzēji un tas, ka firma apzinājās savu problēmu.

-  Līdz šai dienai tieslietas nav ierosinātas. Bet mēs mainīsim šo situāciju. 2. jūlijā mēs sāksim ar to, ka šeit pat, Kolumbijas apgabalā, iesniegsim lietu, aizstāvot no šīm zālēm cietušo pacientu intereses. Tas radīs haosu, un mēs būsim tā epicentrā.

-   Vai mums jau ir kāds no šiem klientiem? painteresējās Polete.

-   Vēl ne. Bet mums ir to vārdi un adreses. Sāksim tos pieņemt jau šodien. Izstrādāsim konkrētu plānu klientu piesaistīšanai, tad jūs ar Rodniju būsiet atbildīgi par tā īstenošanu. Lai gan viņam bija iebildumi pret reklāmām televīzijā, lidodams mājup no Ņūorleānas, viņš bija pārliecinājis sevi, ka tām nav reālas alternatīvas. Tikko viņš iesniegs lietu tiesā un izpaudīs zāļu nosaukumu, šie plēsoņas no Advokātu līgas līdis no ādas ārā, lai atrastu sev klientus. Vienīgais efektīvais veids, kā pēc iespējas ātrāk tikt pie liela skaita dailofta pacientu, bija reklāmas televīzijā.

To visu viņš paskaidroja saviem darbiniekiem un piebilda:

-   Tas mums izmaksās vismaz divus miljonus zaļo.

-   Mūsu firmai ir divi miljoni? paspruka Džonāham, bet pie sevis tā nodomāja visi.

-   Ir gan. Šodien sāksim darbu pie reklāmām.

-  Tu, bos, taču negrasies spēlēt teātri, ko? gandrīz lūdzoši noprasīja Džonāhs. Nu saki! Tāpat kā daudzas pilsētas, arī Kolumbijas apgabals bija pārpludināts ar reklāmas raidījumiem, kuros skanēja aicinājumi cietušajiem vērsties pie tāda un tāda advokāta, kurš bija gatavs pasauli apgriezt kājām gaisā un par pirmajām konsultācijām neņemt ne centa. Bieži vien juristi paši parādījās raidījumos un parasti atstāja visai nepārliecinošu iespaidu.

Polete raidīja izbijušos skatienus un noraidoši šūpoja galvu.

-   Nu, saprotams, ka ne. To paveiks profesionāļi.

-   Cik klientu mums būtu jādabū? jautāja Rodnijs.

-   Tūkstoši. Grūti pateikt.

Rodnijs, norādot uz katru ar pirkstu, lēnām aizskaitīja līdz četri. Pēc maniem aprēķiniem, mēs esam četri, viņš noteica.

-  Mēs pieņemsim vēl kādus. Par paplašināšanos būs atbildīgs Džonāhs. Noīrēsim telpas kaut kur piepilsētā un aizpildīsim tās ar palīgiem. Viņi atbildēs uz zvaniem un sagatavos papīrus.

-   Kur tad lai meklē šos palīgus? apvaicājās Džonāhs.

-   Advokātiem domāto žurnālu nodarbinātības lappusēs. Sāc jau strādāt pie sludinājumiem. Un šopēcpusdien tev ir tikšanās ar nekustamo īpašumu aģentu Manasā. Mums vajadzīgs kaut

kas ap piectūkstoš kvadrātpēdām, nekas sevišķs, bet ar daudziem telefoniem un kārtīgu datorsistēmu, kas, kā mēs zinām, ir tavs lauciņš. Noīrē telpas, ievelc kabeļus, sagādā personālu un ierādi darbu. Jo ātrāk, jo labāk.

-   Klausos, ser!

-   Cik vērtas ir šīs dailofta lietas? gribēja zināt Polete.

-  Tik, cik Akermana laboratorija būs gatava maksāt. Summa var svārstīties no tāda mazumiņa kā desmit tūkstoši līdz piecdesmit tūkstošiem, tas atkarīgs no vairākiem faktoriem, bet īpaši no svara ir tas, cik liels kaitējums nodarīts urīnpūslim.

Polete uzmeta dažus skaitļus savā piezīmju blokā. Un cik lietu mēs gatavojamies iesniegt?

-   To nav iespējams paredzēt.

-   Nu apmēram?

-   Nezinu. Vairākus tūkstošus.

-   Labi, pieņemsim, ka būs trīs tūkstoši lietu. Ja trīs tūkstošus sareizina ar minimālo summu desmit tūkstošiem, mēs iegūstam trīsdesmit miljonus, pareizi? To viņa sacīja lēnām, visu laiku kaut ko skribelējot.

-   Pareizi.

-   Un cik daudz tad saņem advokāti? viņa prasīja. Pārējie cieši lūkojās Klejā.

-   Vienu trešdaļu.

-  Tas nozīmē, ka algās jāsaņem desmit miljoni, viņa lēnām noskaitīja. Tas viss pienāksies mūsu birojam?

-Jā. Un mēs šo summu sadalīsim.

Vārds sadalīsim telpā atbalsojās vairākas sekundes. Džonāhs un Rodnijs pavērās Poletē, it kā teikdami: Nu turpini taču, ej līdz galam!

-   Un kādā veidā sadalīsim? viņa piesardzīgi jautāja.

-   Katram no jums tiks desmit procenti.

-   Tātad es pieņemu, ka mana daļa būs viens miljons?

-   Tieši tā.

-   Un, ē-ē, man būs tikpat? novilka Rodnijs.

-   Nūja. Un tikpat arī Džonāham. Un vēl kas, man liekas, tā varētu būt mazākā daļa.

Nebija svarīgi, vai tā bija mazākā daļa vai ne. Mēmā klusumā visi šķietami ilgu laiku aprada ar skaitļiem, katrs instinktīvi domās tērējot savu naudu. Rodnijam tas nozīmēja koledžu bērniem, Poletei šķiršanos no sava grieķa, ko pērngad viņa bija redzējusi labi ja vienu reizi, bet Džonāham dzīvi uz burulaivas.

-   Tas taču viss ir nopietni, Klej? vaicāja Džonāhs.

-   Pilnīgi un galīgi. Ja mēs nākamgad rausimies vaiga sviedros, pastāv reāla iespēja pavisam agri aiziet pensijā.

-   Kas tev pateica par dailoftu? interesējās Rodnijs.

-   Uz šo jautājumu es nevarēšu atbildēt, Rodnij. Atvaino. Vienkārši uzticies man.

Un tajā pašā laikā Klejs cerēja, ka viņa aklā uzticēšanās Maksam Peisam nav muļķība.

-   Es jau gandrīz aizmirsu par Parīzi, piebilda Polete.

-   Kāpēc gan? Mēs braucam uz turieni nākamnedēļ.

Džonāhs pielēca kājās un paķēra savu piezīmju bloku. Kā

sauca to nekustamā īpašuma aģentu? viņš noprasīja.

Savas mājas trešajā stāvā Klejs iekārtoja nelielu kabinetu; viņš neplānoja tur daudz strādāt, bet viņam bija vajadzīga vieta papīriem un dokumentiem. Par galdu viņš izmantoja vecu preses izdevumu leti, ko bija iegādājies antikvariātā Frederiksbergā, ielas galā. Tā aizņēma vienu sienu un bija pietiekami gara, lai uz tās izvietotu telefonu, faksa aparātu un klēpja datoru.

Tieši šajā vietā viņš spēra pirmos izmēģinājuma soļus sabiedrības aizstāvības lietā. Savu pirmo zvanu viņš novilcināja līdz pat deviņiem vakarā, kad daži cilvēki, īpaši vecāka gadagājuma un tie, kas sirgst ar artrītu, jau posās uz gulēt iešanu. Kāds mēriņš drosmei, un viņš nospieda ciparu podziņas.

Otrā galā uz zvanu atsaucās sieviete, iespējams, tā bija Teda Vorlija sieva no Augšmalboro Merilendā. Klejs laipnā balsi stādījās priekšā kā advokāts, it kā tie laiku pa laikam zvanītu un tā būtu pavisam parasta lieta, un lūdza pasaukt pie telefona misteru Vorliju.

-   Viņš skatās The Orioles spēli, viņa paskaidroja. Acīmredzot Teds nenāca pie telefona, ja spēlēja The Orioles.

-   Sakiet vai nebūtu iespējams tikai uz mirkli parunāt ar viņu?

-  Jūs teicāt, ka esat advokāts?

-Jā, kundze, šeit pat, no Kolumbijas apgabala.

-   Ko tad viņš atkal izdarījis?

-   Neko, galīgi neko. Es tikai gribēju ar viņu aprunāties par artrītu. Pirmajā brīdī Klejs gribēja nolikt klausuli un visu izbeigt. Viņš pateicās Dievam, ka neviens cits viņu neredzēja un nedzirdēja. Domā par naudu, viņš sev atgādināja. Domā par atalgojumu.

-   Par artrītu? Man likās, ka esat jurists, nevis dakteris.

-   Jā, kundze, tas tiesa, esmu jurists, bet man ir aizdomas, ka viņš lieto kaitīgas zāles sava artrīta ārstēšanai. Ja jums nebūtu iebildumu, paaiciniet viņu tikai uz īsu brītiņu.

Tālumā skanēja balsis, kad viņa kaut ko nokliedza Tedam, bet viņš kaut ko atbildēja. Beigās viņš pacēla klausuli. Kas tur ir? Teds skarbi noprasīja, un Klejs steidzās iepazīstināt ar sevi.

-   Kāds ir rezultāts? viņš pēc tam pajautāja.

-  Trīs pret vienu. Vai esam pazīstami? Misteram Vorlijam bija septiņdesmit gadu.

-   Nē, ser. Esmu advokāts Kolumbijas apgabalā un specializējos defektīvu zāļu lietās. Kad zāļu kompānijas izlaiž bīstamu produkciju, es sūdzu tās tiesā.

-   Nu, un ko jūs gribat?

-   Caur internetu mēs atradām jūsu vārdu kā potenciālo pretartrlta zāļu lietotāju. Vai varat apstiprināt, ka lietojat dailoftu?

-   Bet varbūt es negribu atklāt, ko ārsts man parakstījis.

Pilnīgi pamatots iebildums, uz ko Klejs, kā viņš pats domāja,

bija jau sagatavojies.

-Jūs, protams, to varat nedarīt, mister Vorlij. Bet vienīgais veids, kā noteikt, vai jums ir tiesības uz atlīdzību, ir izstāstīt, vai jūs lietojat šīs zāles.

-   Tas nolādētais internets, noburkšķēja misters Vorlijs un tad ātri pārmija vārdus ar sievu, kas droši vien bija turpat tuvumā.

-   Kas tā par atlīdzību? viņš vaicāja.

-   Par to parunāsim mazliet vēlāk. Man jāzina, vai lietojat dailoftu. Ja ne jums ir paveicies.

-   Nu, ē-ē, tas taču nevar būt nekāds noslēpums, vai ne?

-   Nē, ser. Protams, ka tas varētu būt noslēpums. Kāpēc gan lai kādas personas slimības vēsture nebūtu konfidenciāla lieta? Mazi meli ir nepieciešami, Klejs nebeidza sev atgādināt. Skaties uz lietu kopumā. Misters Vorlijs un tūkstošiem viņam līdzīgo var nekad neuzzināt, ka lieto kaitīgu preparātu, ja vien kāds viņiem to neatklāj. Akermana laboratorija, bez šaubām, to nedarīs. Tas bija Kleja pienākums.

-   Nu labi, es lietoju dailoftu.

-   Cik ilgi?

-   Kādu gadu varbūt. Tas iedarbojas lieliski.

-   Vai nav kādas blakusparādības?

-   Piemēram?

-   Asinis urīnā. Dedzinoša sajūta urinējot.

Klejs bija samierinājies, ka turpmākajos mēnešos ar daudziem cilvēkiem apspriedīs urīnpūšļa un urinēšanas problēmas. Bija jārunā skaidri un gaiši.

Tās bija lietas, kam juridiskās augstskolas negatavoja.

-   Nē. Un kāpēc gan?

-  Mums ir iepriekšējās izmeklēšanas dati, ka Akermana laboratorija, kas ražo dailoftu, mēģina kaut ko slēpt. Konstatēts, ka šis preparāts dažiem cilvēkiem izsauc audzēju rašanos urīnpūslī.

Tā, un tagad misters Teds Vorlijs, kas tikai pirms brīža pats savā nodabā noskatījās, kā spēlē viņa iemīļotie The Orioles, varēs visu atlikušo vakaru un lielāko daļu no nākamās nedēļas baiļoties, vai tik viņa urīnpūslī nav ieperinājies audzējs. Klejs jutās draņķīgi un gribēja izteikt nožēlu, bet no jauna atgādināja sev, ka tas bija jādara. Kā gan citādi misters Vorlijs tiks pie patiesības? Ja nu nabaga vīram patiešām bija audzēji, viņam taču tas jāzina.

Turot klausuli vienā rokā, bet ar otru berzējot sānus, misters Vorlijs atzinās: Vai zināt, ja tā labi padomā, es patiešām atceros tādu dedzinošu sajūtu pirms pāris dienām.

-   Par ko tu tur runā? Klejs izdzirda misis Vorliju sakām.

-   Pagaidi nu! misters Vorlijs uzsauca misis Vorlijai.

Klejs iejaucās, pirms vēl viņi bija saķildojušies. Mana firma

pārstāv daudzus dailofta lietotājus. Man šķiet, jums būtu jāapsver iespēja izdarīt pārbaudes.

-   Kādas tad?

-  Urīna analīzes. Mums ir mediķis, kas var veikt tās rīt. Jums tās neizmaksās nenieka.

-   Un ja nu viņš tur atrod kaut ko sliktu?

-   Tad mēs apspriedīsim jūsu iespējas. Kad atklātībā parādīsies ziņas par dailoftu, un tas notiks jau pēc dažām dienām, tam sekos daudz tiesas prāvu. Mana firma būs vadošā, kas izdarīs uzbrukumu Akermana laboratorijai. Es gribētu pārstāvēt arī jūs.

-   Varbūt man aprunāties ar savu ārstu?

-   Jūs, protams, to varat darīt, mister Vorlij. Bet arī viņš zināmā mērā ir atbildīgs. Viņš taču izrakstīja šīs zāles. Vislabāk būtu, ja savu viedokli izsaka kāds neitrāls cilvēks.

-   Uzgaidiet! Misters Vorlijs aizklāja klausuli ar roku un ilgstoši apspriedās ar sievu. Es neticu šīm prāvām pret ārstiem, viņš atsāka sarunu.

-   Es arī ne. Es specializējos lietās pret lielām kompānijām, kas nodara kaitējumu cilvēkiem.

-   Vai man būtu jāpārtrauc dzert šīs zāles?

-   Vispirms labāk izdarīsim analīzes. Šovasar dailoftu tik un tā izņems no apgrozības.

-   Kur man jāiet uz analīzēm?

-   Ārsts strādā Čevičeisā. Vai varat rit ierasties?

-   Jā, kāpēc gan ne? Liekas, būtu muļķīgi vilkt garumā.

-   Liekas gan. Klejs pateica viņam ārsta vārdu un adresi, kuru bija iedevis Makss Peiss. Astoņdesmit dolāru vietā Klejam būs jāmaksā trīssimt, bet tāda gluži vienkārši bija maksa par šo biznesu.

Kad bija noskaidroti visi sīkumi, Klejs atvainojās par iejaukšanos un pateicās par viņam veltīto laiku, atstājis satraukto večuku noskatāmies atlikušo spēli. Tikai nolicis klausuli, Klejs sajuta miklumu uz pieres virs uzacīm. Aizstāvības lietas pa telefonu? Par kādu gan advokātu viņš bija kļuvis?

Par turīgu, viņš vienā laidā atkārtoja.

Šī pasaule prasīja biezu ādu, Klejam tās nebija, un diez vai tādu viņš varētu uzaudzēt.

Divas dienas vēlāk Klejs iegriezās Vorliju iebraucamajā ceļā Augšmalboro un sastapās ar abiem vecīšiem pie ārdurvīm. Urīna analīze, kas ietvēra arī citoloģisko testu, atklāja tur patoloģisku šūnu klātbūtni, kas, pēc Maksa Peisa plašajiem un negodīgā ceļā iegūtajiem izpētes rezultātiem, skaidri liecināja par audzējiem urīnpūslī. Misters Vorlijs tika nosūtīts pie urologa, ar kuru viņš tiksies nākamajā nedēļā. Audzēju apskate un izņemšana bija paredzēta ar cistoskopiskās ķirurģijas metodi, kas nozīmēja, ka pa caurulīti dzimumloceklī pacienta urīnpūslī tiek ievadīta mazītiņa kamera un skalpelis, un, lai gan tā skaitījās vienkārša procedūra, misteram Vorlijam tas šķita gauži nepatīkami. Viņš bija pamatīgi nobijies. Pēc misis Vorlijas vārdiem, pēdējās divas naktis nebija gulējis neviens no viņiem.

Lai kā viņam gribējās, Klejs nedrīkstēja atklāt, ka, iespējams, audzēji bija pavisam niecīgi. Labāk, lai to izdara ārsti pēc veiktās operācijas.

Dzerot šķīstošo kafiju ar krējuma pulveri, Klejs izstāstīja par līgumu, kas nodrošina viņa pakalpojumus, un atbildēja uz jautājumiem par prāvošanos. Kad Teds Vorlijs lapas apakšpusē uzlika savu parakstu, viņš kļuva par pirmo cilvēku valstī, kas ierosina sūdzību pret dailoftu.

Kādu laiku likās, ka viņš varētu būt vienīgais. Bez apstājas darbodamies ap telefoniem, Klejs bija spējis pārliecināt vienpadsmit cilvēkus ierasties uz urīna analīzēm. Bet neviena no tām neko neuzrādīja. Turpini tāpat uz priekšu! mudināja Makss

Peiss. Apmēram trešā daļa no aptaujātajiem vai nu nolika klausuli, vai ari neticēja, ka Kleja sacītais ir nopietni ņemams.

Viņš, Polete un Rodnijs savus sarakstus sadalīja melnajos un baltajos iespējamos klientos. Izrādījās, ka melnie nebija tik aizdomīgi kā baltie, jo viņus bija vieglāk pierunāt apmeklēt ārstu. Vai ari viņi guva apmierinājumu no tiem izrādītās mediķu uzmanības. Vai arī, kā ne reizi vien uzsvēra Polete, viņai bija veiklāka mēle.

Nedēļas beigās Klejam bija trīs klienti, kuriem izmeklēšanā tika atklātas patoloģiskas šūnas. Rodnijam un Poletei, kas darbojās kopā, bija noslēgti vēl septiņi līgumi.

Sabiedrības cīņa pret dailoftu varēja sākties.

17

Parīzes brauciens viņam izmaksāja 95 300 dolāru, šos aprēķinus rūpīgi bija veicis Rekss Kritis, vīrs, kas arvien vairāk un vairāk iepazina Kleja dzīves puses. Kritis bija sertificēts grāmatvedis, kuram bija neliela firma, kas atradās tieši zem Kārtera apartamentiem. Nebija pārsteigums, ka ari viņu bija ieteicis Makss Peiss.

Vismaz reizi nedēļā Klejs nokāpa lejā vai Kritis augšā, un viņi kādu pusstundu runājās par Kleja naudu un kā ar to pareizi rīkoties. Juridiskajam birojam bija vienkārša un viegli ievadāma grāmatvedības sistēma. Mis Glika veica visus ierakstus un nosūtīja tos lejup uz Kritla datoriem.

Pēc Kritla domām, šāda pēkšņa bagātība noteikti izsauks iekšējo finanšu pārvaldes auditu. Par spīti Peisa apgalvojumiem par pretējo, Klejs tam piekrita un uzstāja, lai ieraksti būtu precīzi, bez jebkādas pelēkās zonas attiecībā uz norakstījumiem un atskaitījumiem. Viņš tikko kā bija ticis pie tādas naudas, par ko ij sapņot nesapņoja. Nekādu mēģinājumu nokrāpt valdībai nodokļus. Samaksā tos, un guli laimīgs.

-   Kas tas par pusmiljona maksājumu EastMedia? jautāja Kritis.

-   Mēs taisām televīzijas reklāmas tiesāšanās vajadzībām. Tā ir pirmā iemaksa.

-   Pirmā iemaksa? Cik tad vēl ir paredzētas? Viņš pacēla skatienu virs lasāmajām brillēm, un tas vēstīja kaut ko tādu, ko Klejs jau bija redzējis agrāk. Tas nozīmēja: “Dēls, kā tev ar prātiņu?”

-   Kopējā summa ir divi miljoni dolāru. Mums dažās dienās jāsavāc materiāli milzīgai lietai. Sūdzības iesniegšana tiek saskaņota ar reklāmas kampaņu, ko rīko East Media.

-   Nu labi, noteica Kritis, būdams piesardzīgs šādu lielu izdevumu gadījumos. Es pieņemu, ka gaidāma vēl kāda samaksa, lai to visu nosegtu.

-   Cerēsim, ka tā būs, nosmēja Klejs.

-   Un kas ar to jauno kantori Manasā? Nomas līgums par piecpadsmit tūkstošiem?

-  Nūja, mēs paplašināmies. Mums tur būs vēl seši advokātu palīgi. Tur noma ir lētāka.

-   Priecājos, ka arī tu satraucies par izmaksām. Seši palīgi?

-Jā, četri jau ir nolīgti. Man te ir viņu līgumi un algu saraksti.

Kritis kādu brīdi pētīja izrakstu, kamēr kalkulatorā aiz viņa

brillēm uznira desmitiem jautājumu. Drīkst jautāt, kāpēc vajadzīgi seši jauni palīgi, kad tev ir tik maz lietu?

-   Nu, tas ir interesants jautājums, Klejs sacīja. Viņš ātrumā izklāstīja par gaidāmo sabiedrības lietu, gan neminot neko par zālēm vai to ražotāju, un, ja ari šie vārdi deva atbildi uz Kritla jautājumiem, to nevarēja manīt. Kā jau grāmatvedis, dabiski, viņš bija skeptiski noskaņots pret projektu, kas mudināja daudzus cilvēkus vērsties tiesā.

-   Esmu pārliecināts, ka tu zini, ko dari, viņš noteica, pie sevis nodomādams, ka patiesībā Klejs zaudējis prātu.

-   Tici man, Reks, ieplūdīs jauna naudiņa.

-   Patlaban tā tikai aizplūst.

-   Lai vairotu naudu, tā jāizdod.

-   Tā jau mēdz sacīt.

Uzbrukums sAkās tieši pēc saulrieta 1. jūlijā. Sapulcējušies konferenču telpā pie televizora, visi, izņemot mis Gliku, gaidīja līdz divdesmitiem un trīsdesmit divām minūtēm, un tad iestājās miers un klusums. Parādījās piecpadsmit sekunžu reklāma, tās sākuma kadros bija izskatīgs jauns aktieris baltā virsvalkā ar biezu grāmatu rokās. Viņš sirsnīgi vērās kamerā. Uzmanību tiem, kas sirgst ar artrītu! Ja jums ir parakstīts preparāts

dailofts, varat iesūdzēt tiesā šo zāļu ražotāju. Dailofts rada vairākus blakusefektus, to skaitā urīnpūšļa audzējus. Ekrāna apakšā bija izcelts uzraksts. DYLOFT HOT LINE CALL1-800-555 DYLO. Ārsts turpināja: Nekavējoties zvaniet pa šo numuru! Dailofta tiešā līnija var organizēt jums analīzes bez maksas. Zvaniet tūlīt!

Piecpadsmit sekundes neviens neelpoja, un, kad reklāma bija beigusies, neatskanēja ne vārds. Klejam tas bija mokošs brīdis, jo nupat kā ēterā bija izskanējis ļaunu vēstošs un potenciāli prātus kropļojošs uzbrukums milzu korporācijai, kas, bez šaubām, atriebsies par to. Un ja nu Makss Peiss bija kļūdījies jautājumā par zālēm? Ko tad, ja Peiss tikai izmanto Kleju kā ieroci lielo korporāciju savstarpējā cīņā? Ja nu Kleja eksperti nevarēs pierādīt, ka šis medikaments izsauc audzējus? Vairākas nedēļas viņa prātu bija aizņēmuši šie jautājumi, viņš bija tincinājis Peisu tūkstošiem reižu. Divreiz viņi nopietni sastrīdējās, vairākkārt bija atskanējuši skarbi vārdi. Beigu beigās Makss bija pasniedzis viņam zagto vai nelegāli iegūto pētījumu par dailofta blakusefektiem. Klejs bija iedevis to pārskatīt kādam no Džordžtaunas korporācijas brāļiem, kas tagad bija ārsts Baltimorā. Pētījums likās pārliecinošs un draudošs.

Galu galā Klejs bija pārliecinājis sevi, ka viņam ir taisnība, bet Akermans kļūdījies. Bet, skatoties reklāmu un izdzirdot apsūdzošo tekstu, viņš sarāvās un sajuta vājumu ceļgalos.

-   Diezgan nejauki, bilda Rodnijs, kurš videolentē bija noskatījies reklāmu desmitām reižu. Televīzijā tas viss izskatījās vēl drūmāk. East Media bija solījuši, ka sešpadsmit procentos kanālu būs redzamas visas reklāmas. Desmit dienas pēc kārtas tās tiks izrādītas deviņdesmit programmās visā valstī. Aprēķināts, ka skatītāju auditorija varētu būt astoņdesmit miljoni.

-   Tā nostrādās, Klejs, kā jau vadītājs, noteica.

Pirmajā stundā to pārraidīja trīsdesmit kanālos austrumu piekrastē, vēlāk tā tika izplatīta astoņpadsmit programmās centrālajā laika joslā. Pēc četrām stundām tā sasniedza pretējo piekrasti un bija jau iespraukusies četrdesmit divās programmās. Kleja nelielais kantoris par reklāmu, kas vienā vakarā aptvēra visu valsti, izdeva nedaudz vairāk par četrsimt tūkstošiem dolāru.

Astoņsimt numura līnijas savienoja zvanītāju ar “sviedrētavu” tāda iesauka tika dota Kleja Kārtera juridiskā biroja jaunajai nodaļai. Tur seši jaunpieņemtie palīgi atsaucās uz zvaniem, aizpildīja anketas, uzdodot paredzētos jautājumus, ieteica ielūkoties dailofta intemeta mājaslapā un apsolīja, ka vēlāk kāds no štata advokātiem piezvanīs. Jau divas stundas pēc pirmajām reklāmām visi telefoni bija aizņemti. Dators reģistrēja tos zvanītāju numurus, kas nedabūja savienojumu. Ierakstīta balss aicināja tos vērsties internetā.

Otrā rītā pulksten deviņos Klejs pa telefonu saņēma uzstājīgu ziņu no kāda lielas firmas advokāta, kas atradās tālāk uz tās pašas ielas. Viņš pārstāvēja Akermana laboratoriju un norādīja, lai nekavējoties tiktu pārtrauktas reklāmas televīzijā. Viņš bija visai uzpūtīgs un augstprātīgs un draudēja ar visa veida nepatīkamām juridiskām darbībām, ja Klejs uzreiz neķersies pie norādījumiem. Sarunas biedrs iekarsa, bet tad piepeši pierima.

-   Vai jūs uzkavēsieties savā kabinetā vēl dažas minūtes? Klejs pavaicāja.

-Jā, protams. Un tad?

-   Man jums kaut kas jānosūta. Likšu to izdarīt savam kurjeram. Tas aizņems tikai piecas minūtes.

Rodnijs, kurš bija arī kurjers, aizsteidzās pa ielu ar divdesmit lappušu biezo tiesā iesniedzamās lietas kopiju. Ar oriģinālu Klejs devās uz tiesu namu. Atbilstoši Peisa instrukcijām, kopijas pa faksu tika nosūtītas arī uz Washington Post, The Wall Street Journal un New York Times.

Vēl Peiss bija devis mājienu, ka tūlītēja Akermana akciju pārdošana būtu prātīgs gājiens, kas nestu peļņu. Piektdien vakarā biržā akcijas cena bija 42,50 dolāru. Pirmdien no rīta Klejs paziņoja par simttūkstoš akciju pārdošanu. Pēc dažām dienām viņš tās atpirks, bet, cerams, jau par trīsdesmit dolāriem, un tā nopelnīs vēl vienu miljonu. Tā bija plānots.

Kad viņš atgriezās, birojā valdīja drudžaina rosība. Manasas “sviedrētavā” bija sešas bezmaksas telefona līnijas, bet darba laikā, kad tās visas bija aizņemtas, zvani tika adresēti ari uz

biroju Konektikutas avēnijā. Rodnijs, Polete un Džonāhs sēdēja pie telefona aparātiem, sarunādamies ar dailofta lietotājiem no visas Ziemeļamerikas.

-   Varbūt gribēsiet redzēt šo, noteica mis Glika. Uz sārtās ziņojumu lapiņas bija pierakstīts The Wall Street Journal reportiera vārds. Un jūsu kabinetā ir misters Peiss.

Ar kafijas tasi rokā Makss stāvēja pie loga.

-   Tā nu ir iesniegta, paziņoja Klejs. Esam iztramdījuši sirseņu pūzni.

-   Priecājies!

-   Viņu advokāti jau man zvanīja. Es viņiem nosūtīju lietas kopiju.

-   Labi. Viņi jūt tuvojamies galu. Viņiem tikko kā uzbruka no slēpņa, un viņi apzinās, ka labi nebūs. Tas ir jurista sapnis, Klej, izbaudi to!

-   Piesēdi! Man ir jautājums.

Peiss, kā vienmēr tērpies melnā, atkrita krēslā un sakrustoja kājas. Izskatījās, ka kovboju zābaki bija no klaburčūskas ādas.

-   Ja nu Akermana laboratorija tevi tagad noalgotu, ko tu iesāktu? vaicāja Klejs.

-   Sasprindzinājuma mirklis ir kritisks. Es sāktu ar paziņojumiem presē, visu noliegtu, noveltu vainu uz naudas kārajiem advokātiem. Aizstāvētu savas zāles. Galvenais mērķis pēc tam, kad bumba jau sprāgusi un putekļi nosēdušies, ir noturēt akciju cenu. Tā bija četrdesmit divi ar pusi, kas nav daudz; nu jau tā ir trīsdesmit trīs dolāri. Es piedabūtu izpilddirektoru, lai tas televīzijā uzstājas ar visām vajadzīgajām runām. Pieliktu sabiedrisko attiecību speciālistus pie propagandas darba, bet juristus pie organizētas aizsardzības sagatavošanas. Zāļu izplatītājiem nāktos pārliecināt ārstus, ka ar zālēm viss kārtībā.

-   Bet tā jau gluži nav.

-   Par to es bažītos vēlāk. Pirmajās pāris dienās galvenā uzmanība pievērsta cenu kritumam. Ja ieguldītāji manītu, ka ar zālēm kaut kas nav kārtībā, viņi, tā teikt, pamestu kuģi un akciju vērtība slīdētu lejup. Ja tā notiek, man būtu nopietnas sarunas ar ietekmīgiem puišiem. Ja es atklātu, ka ir kādas

problēmas ar medikamentu, es iesaistītu darbā statistiķus un izskaitļotu, cik izmaksātu lietas nokārtošana naudas atlīdzības ceļā. Ja zāles nav īsti labas, tiesas priekšā nekad nestājas. Katra zvērināto tiesa var ierakstīt citādu spriedumu, un šīs summas nav iespējams kontrolēt. Vieni zvērinātie piespriež miljonu. Citā pavalstī tie satrakojas un pieprasa divdesmit miljonu dolāru lielu soda naudu. Tas ir milzu risks. Un tāpēc labāk izmaksāt kompensācijas cietušajiem. Kā būsi jau pamanījis, advokāti šajās pārkāpumu lietās, kas vērstas pret sabiedrību, vienmēr nosmeļ savus procentus, tāpēc ar tiem viegli visu nokārtot.

-   Cik tad Akermans var atļauties maksāt?

-   Viņi ir apdrošināti vismaz par trīssimt miljoniem. Piedevām viņiem ir ap pusmiljards skaidrā naudā, no kuras lielāko daļu ienesusi tirdzniecība ar dailoftu. Bankā viņi ir gandrīz pārsnieguši limitu, bet, ja nu man būtu jāizlemj, es būtu gatavs iztērēt miljardu. Un darītu to ātri.

-   Vai arī Akermans rīkosies ātri?

-   Viņi nav noalgojuši mani, tas nav diez ko prātīgi. Esmu šo kompāniju jau labu laiku novērojis, viņi nav īsti lietpratēji. Kā visi medikamentu ražotāji, viņi baidās no tiesāšanās. Tā vietā, lai izmantotu tādu cilvēku kā es, viņi kārto lietas novecojušā veidā paļaujas uz saviem juristiem, kas, protams, nav ieinteresēti steidzīgi izmaksāt kompensācijas. Vadošā ir Vokera-Stēma firma Ņujorkā. Drīz viņi liks par sevi manīt.

-   Tātad tūlītēju naudas darījumu nebūs?

-   Tu taču tikai pirms stundas iesniedzi lietu tiesā. Nomierinies!

-   Zinu, taču tā naudiņa, ko tu man iedevi, kūstin kūst.

-   Tas nekas. Pēc gada būsi krietni bagātāks.

-   Ko, pēc gada?

-  Es tā domāju. Vispirms lai iedzīvojas juristi. Vokerv iesaistīs lietā piecdesmit darbiniekus, kuri rausies ar pilnu J … Akermana juristiem mistera Vorlija lieta būs simt miljonu vērta. Nepiemirsti to!

-   Kāpēc tad viņi neiedod man tos simt miljonus, lai liekos mierā?

-   Nu jau tu spried kā īsts masu pārkāpumu lietu advokāts. Viņi tev samaksās vēl vairāk, bet vispirms viņiem jāmaksā saviem juristiem. Tā šīs lietas tiek kārtotas.

-   Tu laikam gan tā nedarītu?

-   Protams, ne. Tarvāna lietā mans klients izstāstīja taisnību, kas gan notiek tik reti. Es izdarīju savu darbu, sameklēju tevi, un viss tika nokārtots klusi, ātri un bez liekiem izdevumiem. Piecdesmit miljoni, un ne centa klienta juristiem.

Durvīs parādījās mis Glika un pavēstīja: Tas reportieris no The Wall Street Journal zvana atkal. Klejs palūkojās uz Peisu, kurš noteica: Parunājies ar viņu. Un atceries, tev pretējā pusē būs vesela brigāde sabiedrisko attiecību speciālistu, kas sabiedrības uzskatus groza vajadzīgajā virzienā.

Nakamajā rītā laikrakstos The Times un The Post biznesa nodaļu priekšējās lappusēs parādījās īsi izklāsti par dailofta lietu. Abās avīzēs tika minēts Kleja vārds, tā bija zināma sensācija, ko viņš ļāvās izbaudīt. Daudz lielāka vieta bija atvēlēta apsūdzētā viedoklim. Firmas valdes pārstāvis nosauca lietu par “frivolu” un kā “vēl vienu piemēru juristu varas ļaunprātīgai izmantošanai”. Zinātniskās izpētes nodaļas viceprezidents ziņoja: “Dailofts bija rūpīgi izpētīts preparāts, bez jebkādas kaitīgas ietekmes.” Tāpat abos izdevumos bija piezīmēts, ka Akermana akcijas, kas iepriekšējos ceturkšņos jau bija zaudējušas savu vērtību par piecdesmit procentiem, pēc šīs negaidītās Hr.cas pārcieta vēl vienu triecienu.

Pēc Kleja domām, The Wall Street Journal rīkojās pareizāk, raksta sagatavošanas reportieris bija apvaicājies par Kleja u. “Tikai trīsdesmit viens?” viņš bija nobrīnījies. Tas • pie turpmākiem jautājumiem par Kleja darba pieredzi, _ a ņa firmu un tā tālāk. Dāvida cīņa ar Goliātu ir daudz interesantāka lasāmviela nekā sausas finansiālās ziņas vai laboratoriju atskaites, un notikumi uzņēma apgriezienus. Steidzami tika atsaukts fotogrāfs, un, kamēr Klejs pozēja, viņa kolektīvs uzjautrināti tajā visā noskatījās.

Pirmajā lappusē malējo kreiso kolonnu rotāja virsraksts: JAUNIŅAIS IZAICINA VARENO AKERMANU. Blakus bija novietota ar datoru veidota smaidoša Kleja Kārtera karikatūra. Pirmā rindkopa skanēja: “Pirms nepilniem diviem mēnešiem Kolumbijas apgabala jurists Klejs Kārters kā zemu atalgots, maz pazīstams sabiedriskais aizstāvis darbojās pilsētas kriminālo tieslietu sistēmā. Vakar, jau kā juridiskās firmas īpašnieks, viņš tiesā iesniedza lietu par miljards dolāriem, kas vērsta pret trešo lielāko pasaules farmaceitisko kompāniju, apgalvojot, ka tās jaunākās brīnumzāles dailofts ne tikai atvieglo akūtas artrīta sāpes, bet rada arī urīnpūšļa audzējus.”

Rakstā bija izteikti jautājumi, kā gan Klejs tik ātri spējis veikt radikālās pārmaiņas savā kaijerā. Un, tā kā viņš nedrīkstēja pieminēt tarvānu un ar to saistītos sīkumus, viņš neskaidri atsaucās uz dažiem darījumiem, uz cilvēkiem, ar kuriem sastapies, būdams sabiedriskais aizstāvis. Ari Akermana laboratorija bija tikusi pie vārda ar saviem pastāvīgajiem izteicieniem par tiesu ļaunprātīgu izmantošanu un advokātiem, kuri pelnās, izmantojot nelaimes gadījumus, un tādā veidā grauj ekonomiku, bet raksta lielākā daļa bija veltīta Klejam un viņa pārsteidzošajai nokļūšanai pret sabiedrību vērsto likumpārkāpumu lietu priekšpostenī. Dažas jaukas rindas bija ari par viņa tēvu, “leģendāro Kolumbijas apgabala tiesvedi”, kas nu bija pensijā un dzīvoja Bahamu salās.

Glenda no SAB cildināja Kleju kā “centīgu nabago aizstāvi”, teicami vārdi, par kuriem viņa būtu pelnījusi pusdienas stilīgā restorānā. Nacionālās Tiesu akadēmijas prezidents atzinās, ka nav neko dzirdējis par Kleju Kārteru, bet tik un tā to “dziļi iepriecinājis viņa paveiktais”.

Juridisko zinātņu profesors no Jēlas žēlojās par “vēl vienu piemēru, kā nevajadzētu aizstāvēt sabiedrību”, bet kāds no Hārvardas atzina, ka “šis ir lielisks piemērs tam, kā sabiedrības vārdā vērsties pret korporatīviem ļaundariem”.

-   Gādā, lai šis materiāls nokļūst internetā, Klejs norīkoja, pasniegdams rakstu Džonāham. Mūsu klientiem tas patiks.

18

Tekila Votsons atzina sevi par vainīgu Ramona Pamfrija slepkavībā, un viņam tika piespriests mūža ieslodzījums. Viņam bija tiesības uz apžēlošanu divdesmit gadu laikā, lai gan The Post rakstā par to nekas netika minēts. Tur gan bija teikts, ka viņa upuris bija viens no tiem, kas nošauti slepkavošanas uzplūdos, kuri pat tik bezjēdzīgu vardarbību pieredzējušā pilsētā likās pavisam nejauši. Policijai nebija nekādu izskaidrojumu. Klejs piezīmēja sev, ka jāpiezvana Adelfai un jāapjautājas, kā viņai klājas.

Viņš jutās parādā Tekilam, bet netika skaidrībā ko īsti. Nebija nekādu iespēju atlīdzināt savam bijušajam klientam. Klejs loģiski nosprieda, ka Tekila lielāko dzīves daļu pavadījis kopā ar narkotikām, bet atlikušos gadus nodzīvos aiz restēm, un te nav vainojams tarvāns; bet tas maz ko palīdzēja, lai viņš justos kā godājama persona. Viņš vienkārši bija ņēmis un pārdevies. Viņš bija saņēmis naudu un apglabājis patiesību.

Viņa uzmanību piesaistīja raksts divas lappuses tālāk, tas lika aizmirst Tekilu Votsonu. Tur bija fotogrāfija ar mistera Beneta van Horna kantaino seju zem ķiveres ar monogrammu, tā bija uzņemta kaut kur celtniecības laukumā. Viņš kopā ar kādu vīrieti, kas bija nodēvēts par BVH grupas projektu inženieri, saspringti vērās kaut kādos plānos. Kompānija bija iesaistījusies niknā cīņā par potenciālu dzīvojamo rajonu netālu no Čenselorsvilas kaujas lauka, apmēram stundas brauciena attālumā uz dienvidiem no Kolumbijas apgabala. Benets, kā vienmēr, cēla priekšā vienu no savām briesmīgajām privātmāju, daudzdzīvokļu ēku, veikalu, sporta laukumu, tenisa kortu un obligātā dīķa kolekcijām. Viss atradās kādu jūdzi no kaujas lauka centra,

pavisam netālu no vietas, kur ģenerāli Stounvolu Džeksonu nošāva konfederātu sargkareivis. Vēsturisko vietu saglabātāji, juristi, kara vēsturnieki, dabas aizstāvji un Dienvidu štatu biedrība bija cēlušies cīņai un izvilkuši zobenus, lai izrēķinātos ar Benetu Buldozeru. Pats par sevi saprotams, ka The Post cildinoši izteicās par šīm ļaužu grupām, neviena laba vārda neveltot Benetam. Tomēr minētā zeme bija dažu vecāku fermeru privātīpašumā, un šķita, ka vismaz šobrīd viņam ir virsroka.

Rakstā bija garš Virdžīnijas kara lauku uzskaitījums, ko celtniecības entuziasti jau bija apguvuši. To atkarošanā vadošo lomu bija uzņēmusies kopa, kas dēvēja sevi par Pilsoņu kara apvienību. Viņu jurists tika tēlots kā radikālis, kas nebaidās tiesas prāvas, lai tiktu saglabātas vēstures liecības. “Bet tam mums vajadzīga nauda,” bija citēti viņa vārdi.

Sekoja divi zvani, un Klejs jau bija dabūjis viņu pie telefona. Viņi runājās veselu pusstundu, un, kad Klejs nolika klausuli, viņš izrakstīja čeku par simt tūkstošiem dolāru uz Pilsoņu kara apvienības, Čenselorsvilas tieslietu fonda vārda.

Kad Klejs gāja gar mis Glikas galdu, viņa pasniedza tam zīmīti ar telefona numuru. Viņš divas reizes izlasīja vārdu un vēl arvien bija skeptiski noskaņots, kad konferenču telpā spaidīja telefona pogas. Misteru Patonu Frenču, viņš sacīja klausulē. Zīmīte bija steidzama.

-   Un kas, lūdzu, zvana?

-   Klejs Kārters no Kolumbijas apgabala.

-   Jā, jā, viņš jau jūs gaidīja.

Skatu, kad tik ietekmīgs un aizņemts advokāts kā Patons Frenčs gaida Kleja zvanu, bija grūti iedomāties. Pēc dažām sekundēm pats dižais vīrs bija pie aparāta. Sveicināti, Klej, paldies, ka piezvanījāt, viņš ierunājās tik nepiespiesti, ka pārsteidza Kleju nesagatavotu. Skaists stāstiņš tajā Journal, ko? Nav slikti iesācējam. Klau, man žēl, ka nedabūju sasveicināties, kad bijāt Ņūorleānā. Tā bija tā pati balss, ko viņš bija dzirdējis mikrofonā, bet daudz atbrīvotāka.

-   Ak, ko nu, Klejs noteica. Uz Advokātu ligas saietu bija pulcējušies vairāk nekā divi simti. Pilnīgi iespējams, ka Klejs nevarēja personīgi satikties ar Patonu Frenču, tāpat ari Frenčs nevarēja zināt, ka Klejs tur vispār bijis. Bet viņš to bija izpētījis.

-    Man gribētos ar jums tikties, Klej. Domāju, ka mums varētu būt kāds kopējs darbiņš. Pirms diviem mēnešiem es pats biju dailoftam uz pēdām. Jūs tikāt man priekšā, bet naudas tur ir tonnām.

No vienas puses, Klejam nebija nekādas vēlēšanās tikt vienā maisā ar Patonu Frenču. Bet, no otras puses, viņa metodes, kā izvilkt no zāļu kompānijām milzīgas soda naudas, bija ievērības cienīgas. Mēs varētu aprunāties, Klejs piekrita.

-   Klau, patlaban es taisos doties uz Ņujorku. Kā būtu, ja es jūs savāktu un paņemtu līdzi? Man ir jauna Gulfstream-5, ar ko labprāt palielītos. Apmetīsimies Manhetenā, ieturēsim lieliskas vakariņas. Parunāsim par lietu. Rīt no rīta tā pavēlāk mēs būtu atpakaļ. Ko teiksiet?

-   Vispār jau esmu ļoti aizņemts. Klejs spilgti atcerējās savu riebumu Ņūorleānā, kad Frenčs runā nepārtraukti pieminēja dārgās rotaļlietas. Jauna lidmašīna, jahta, pils Skotijā.

-   Varu derēt, ka tā. Nu, es arī esmu aizņemts. Pie joda, mēs visi tādi esam. Bet šis varētu būt visienesīgākais no visiem jūsu ceļojumiem. Atteikšanos es nepieņemšu. Pēc trim stundām satiekamies Reigana Nacionālajā lidlaukā. Sarunāts?

Bez dažiem telefona zvaniem un tenisa spēles vakarā Klejam nekas īpašs nebija darāms. Birojā nepārtraukti pienāca satraukto dailofta lietotāju zvani, bet ne jau Klejs uz tiem atbildēja. Ņujorkā viņš nebija bijis jau vairākus gadus. Jā, kāpēc gan ne? viņš izmeta, tik ļoti vēlēdamies apskatīt Gulfstream-5, it kā grasītos pusdienot izmeklētā restorānā.

-   Prātīgs gājiens, Klej. Ļoti prātīgs.

Reigana Nacionālajā privātajā lidostā bija papilnam noskrējušos ierēdņu un birokrātu, kas steidzās šurpu turpu, iekšā un ārā. Blakus reģistrācijas letei stāvēja piemīlīga brunete īsos svārciņos un turēja plāksnīti ar viņa vārdu. Viņš stādījās priekšā. Meiteni sauca Džūlija, uzvārds nebija svarīgs. Sekojiet man, -

viņa aicināja ar nevainojamu smaidu sejā. Ar furgoniņu viņi izbrauca caur izejas durvīm un tālāk uz skrejceļa. Desmitiem Lear, Falcon, Hawker, Challenger un Citation lidaparātu stāvēja, cēlās gaisā vai ieradās lidlaukā. Lidostas darbinieku brigādes uzmanīgi vadīja reaktīvās lidmašīnas garām citu citai, to spārniem gandrīz saskaroties. Motori rēca, un kopējā aina likās nervus plosoša.

-   No kurienes jūs esat ieradušies? Klejs apvaicājās.

-   Esam apmetušies Biloksi, atbildēja Džūlija. Misteram Frenčam tur ir galvenais birojs.

-   Pirms pāris nedēļām dzirdēju viņa uzstāšanos Ņūorleānā.

-Jā, mēs tur bijām. Mēs reti kad esam mājās.

-   Viņš nu gan pamatīgi raujas, vai ne?

-   Pa simt stundām nedēļā.

Pie lielākās lidmašīnas viņi apstājās. Tā ir mūsējā, Džūlija paziņoja, un viņi izkāpa. Pilots paķēra Kleja ceļasomu un nozuda.

Patons Frenčs, bez šaubām, runāja pa telefonu. Viņš pamāja sveicienu Klejam, bet Džūlija paņēma viņa žaketi un piedāvāja dzeramos. Viņš izvēlējās tikai ūdeni ar citronu. Viņa pirmais iespaids par privāto reaktīvo lidmašīnu bija visai iespaidīgs. Video, ko viņš bija redzējis Ņūorleānā, nebija gluži tas, ko viņš skatīja tagad.

Gaisā virmoja ļoti dārgas ādas aromāts. Sēdekļi, dīvāni, galvas balsti, paneļi, pat galda virsma bija apvilkta ar dažādas nokrāsas zilu un dzeltenbrūnu ādu. Furnitūra, rokturi, pogas un vadības ierīču sviras bija apzeltītas. Koka apdare bija tumši pulēta, iespējams, tas bija sarkankoks. Tas bija luksusa numurs pieczvaigžņu viesnīcā, bet tam bija ari spārni un motors.

Klejs bija tieši sešas pēdas garš, bet virs viņa galvas vēl bija daudz brīvas telpas. Lidmašīnas salons bija garens ar tādu kā biroju pakaļgalā. Frenčs vēl arvien bija tur un runājās pa telefonu. Bārs un virtuves daļa atradās tieši aiz pilota kabīnes. Parādījās Džūlija ar ūdeni. Labāk apsēdieties, viņa noteica.

-   Mēs tūlīt sāksim braukt.

Kad lidmašīna sāka kustēties, Frenčs aprāva sarunu un panācās uz priekšu. Viņš metās pie Kleja ar sparīgu rokasspiedienu,

zobus atiezis smaida, un vēlreiz atvainojās par nesatikšanos Ņūorleānā. Viņš bija nedaudz smagnējs, pievilcīgi sirms, ar bieziem, viļņotiem matiem, varbūt kādus piecdesmit piecus, bet nekādā ziņā ne sešdesmit gadu vecs. Katrā viņa ādas porā, pat elpā bija jūtams spēks.

Viņi apsēdās pie galda viens otram pretī.

-   Jauks brauciens, ko? Frenčs apjautājās, ar kreiso roku norādīdams uz interjeru.

-   Tā nekas.

-   Vai tev arī ir lidmašīna?

-   Nē. Un Klejs sajutās šeit neiederīgs, jo bija bez lidaparāta. Kas viņš bija par advokātu?

-   Ilgi tā nebūs, dēls. Bez tās nevar iztikt. Džūlij, atnes man šņabi! Šī man ir jau ceturtā, es domāju lidmašīna, ne jau vodkas glāzīte. Vajag divpadsmit pilotus, lai uzturētu visas lidmašīnas. Un piecas Džūlijas. Vai viņa nav smuka, ko?

-   Ir gan.

-   Darbs pāri galvai, bet par to arī maksā. Vai dzirdēji manu runu Ņūorleānā?

-Jā. Bija prieks klausīties. Klejs mazliet sameloja. Frenčs tribīnē bija neciešams, bet spēja izklaidēt un sniegt informāciju.

-   Man gan nepatīk tādā veidā spriedelēt par naudu, bet es piespēlēju pūlim. Lielākā daļa šo puišu sagādās man kaut ko ļoti svarīgu. Man, vai zini, vajag viņus uzpurināt. Esmu radījis visslavenāko Amerikas firmu, kas cīnās ar likumpārkāpumiem pret sabiedrību, un galvenais mums ir uzmanīt lielos dūžus. Kad iesūdz tādas kompānijas kā Akermana laboratorija vai kādu no tām Fortune 500 filiālēm, bruņojumā vajadzīga zināma ietekme uz sabiedrību. Naudas viņiem ir pārpārēm. Es tikai cenšos nolīdzināt ceļu.

Džūlija atnesa viņa pieprasīto dzērienu un piesprādzējās pirms pacelšanās.

-   Negribi ko ieēst? Frenčs pajautāja. Viņa pagatavos, ko vien vēlies.

-   Nē, paldies. Būs labi tāpat.

Frenčs iemeta lielu malku degvīna, tad atzvēlās krēslā, aizvēra acis un šķita skaitām lūgsnu, kamēr Gulfstream uzņēma ātrumu un atrāvās no zemes. Klejs izmantoja šo pārtraukumu, lai papriecātos par lidmašīnu. Tā bija tik grezni un bagātīgi aprīkota, ka tas jau likās piedauzīgi. Četrdesmit vai četrdesmit pieci miljoni par privāto lidaparātu! Un saskaņā ar tenkām Advokātu līgā ražotāj kompānija nespēja vien izpildīt visus pieprasījumus. Tai bija pasūtījumi vismaz uz diviem gadiem!

Pagāja dažas minūtes, līdz viņi izlīdzināja gaitu, un tad Džūlija nozuda virtuves nodalījumā. Frenčs iztrūkās no meditācijas un ieņēma vēl vienu malku. Vai tas viss The Journal ir taisnība? viņš jau daudz rāmāk pavaicāja. Klejam radās iespaids, ka Frenča noskaņojuma maiņa notiek visai ātri un dramatiski.

-   Viņi ir rakstījuši visu, kā ir.

-   Es priekšējā lappusē esmu bijis divreiz, nekas labs tur nebija teikts. Nav nekāds pārsteigums, ka viņi mūs, sabiedrības aizstāvjus, nemīl. Patiesībā neviens mūs nemīl, to tu drīz sapratīsi. Nauda padara mūs par negatīvajiem tēliem. Bet tu pie tā pieradīsi. Kā mēs visi. Esmu reiz saticis tavu tēvu. Viņš piemiedza un šaudīja acis, kad runāja, it kā visu laiku apdomājot trīs teikumus uz priekšu.

-   Vai tiešām? Klejs negribēja ticēt.

-   Pirms divdesmit gadiem es strādāju Tieslietu departamentā. Mēs tiesājāmies par kaut kādām indiāņu zemēm. Indiāņi atveda Džaretu Kārteru no Kolumbijas apgabala, un cīņa bija beigusies. Viņš bija izcils.

-   Paldies, Klejs sacīja, milzīga lepnuma pārņemts.

-   Man jāteic, Klej, ka tavs uzbrukums dailoftam ir viena pirmšķirīga lieta. Un ļoti neparasta. Vairumā gadījumu ziņa par sliktām zālēm izplatās palēnām, pieaugot pacientu sūdzībām. Ārsti ir sasodīti gausi savā sadarbībā. Viņi ir vienā maisā bāžami ar medikamentu ražotājkompānijām, viņiem nav nekādu stimulu vēcināt sarkano karogu. Turklāt ārsti lielākoties tiek apsūdzēti pirmie, jo izrakstījuši šīs zāles. Un tikai pamazām lietā tiek iesaistīti juristi. Tēvocim Lūkam ne no šā, ne no tā urīnā parādās asinis, un pēc mēneša vai ilgākas skatīšanās

tajās viņš dosies pie sava daktera uz Podanku Luiziānā. Un dakteris galu galā noņems viņam jaunās brīnumzāles, ko bija izrakstījis. Tēvocis Lūks varbūt aizies, bet varbūt ari neaizies pie sava ģimenes jurista, kas parasti ir kāds mazpilsētas mietpilsonis, kurš noņemas ar testamentiem un laulību šķiršanu, un vairumā gadījumu tādi nemaz nepamanīs nopietni ņemamu tiesībpārkāpumu. Lai atklātu kaitīgas zāles, parasti vajadzīgs ilgs laiks. Tavs veikums ir visai unikāls.

Klejs ar patiku klausījās un māja ar galvu, bet Frenčs apmierināts vadīja sarunu. Tas bija labs sākums.

-     Un tas man liek domāt, ka tev ir kāda iekšēja informācija. Sekoja pauze, īss pārtraukums, kad Klejam tika dota iespēja apstiprināt, ka tā tas patiešām bija. Bet viņš nedeva ne mazāko mājienu.

-     Man ir plašs juristu tīkls un sakari visā valstī. Vēl pirms divām nedēļām neviens, neviens vienīgs neko nebija dzirdējis par problēmām ar dailoftu. Divi juristi manā firmā nodarbojās ar dailofta lietas sagatavošanas darbiem, bet mēs ne tuvu nebijām tam, lai iesniegtu lietu tiesā. Un tad es ieraugu ziņas par tavu uzbrukumu un tavu smaidošo seju The Wall Street Journal pirmajā lapā. Es zinu, kā šīs spēlītes tiek spēlētas, Klej, un saprotu, ka tev kaut kas vairāk zināms.

-    Tā ir. Un es nekad nevienam to neteikšu.

-     Skaidrs. Tas liek man justies labāk. Es redzēju jūsu reklāmas. Mēs uzmanām šādas lietas visos kanālos. Nav slikti. Vispār jau piecpadsmit sekunžu metode ir izrādījusies visiedarbīgākā. Vai tu to zināji?

-Nē.

-    Tas zibenīgi sasniedza šos vēlu vakarā un agri no rīta. īss paziņojums, lai iebiedētu, un tad seko telefona numurs, kur vērsties pēc palīdzības. Cik tad lietu esi jau iekrājis?

-     Grūti pateikt. Vispirms ir jāveic urīna analīzes. Telefoni ne uz mirkli nepārstāj zvanīt.

-   Mani reklāmrullīši sāksies rīt. Man ir seši štata darbinieki, kas neko citu nedara, kā strādā pie reklāmas. Vari iedomāties? Seši reklāmas darbinieki uz pilnu slodzi. Un tie nav no lētajiem.

Parādījās Džūlija ar divām ēdienu paplātēm vienu ar garneļu plati un otru ar sieriem un dažādiem gaļas izstrādājumiem vītinātu šķiņķi, salami un citiem, kam Klejs nezināja nosaukumu.

-    Atnes to Čīles baltvīnu, noteica Patons. Tas jau būs atdzisis.

-     Vai tev garšo vīns? viņš noprasīja, paķēris aiz astes garneli.

-    Daži jā. Neesmu nekāds eksperts.

-    Es dievinu vīnu. Lidmašīnā turu simt pudeļu. Vēl viena garnele. Lai nu kā, mēs lēšam, ka ir apmēram no piecdesmit līdz simt tūkstošiem dailofta lietu. Vai tā varētu būt?

-    Simts jau nu būtu tā augstākā robeža, Klejs piesardzīgi bilda.

-   Akermana laboratorija mani nedaudz uztrauc. Vai zini, ka esmu jau agrāk viņus divas reizes iesūdzējis?

-    Par to man nekas nebija zināms.

-    Pirms desmit gadiem, kad viņiem bija vesels lērums skaidras naudas. Viņiem gadījās divi nelāga ģenerāldirektori, kas nelegāli ieguldīja līdzekļus. Tagad viņiem ir desmit miljardu liels parāds. Kaut kāds stulbums. Raksturīgi deviņdesmitajiem gadiem. Bankas svaidījās ar naudu it kā uzticamiem uzņēmumiem, kas to pievāca un centās nopirkt visu pasauli. Lai gan Akermanam jau nedraud bankrots vai kas tamlīdzīgs. Un vēl viņiem ir apdrošināšana. Frenčs mēģināja zvejot šajos ūdeņos, un Klejs nolēma norit šo ēsmu.

-    Apdrošināšanā viņiem ir vismaz trīssimt miljoni, Klejs pavēstīja. Un vēl varbūt pusmiljards, ko izmaksāt kompensācijās dailofta lietā.

Frenčs, izdzirdis šo informāciju, pasmaidīja un gandrīz vai aplaizījās. Viņš nevarēja un arī nemēģināja slēpt savu sajūsmu.

-     Labas ziņas, dēls, lieliskas. Vai tev ir labi slepenie aģenti?

-    Teicami. Mums ir savi cilvēki ziņotāji, un mums ir laboratoriju atskaites, kuras mums nedrīkstētu būt. Akermans ar dailoftu nevar tiesai ne tuvumā rādīties.

-    Vienreizēji! izdvesa Frenčs, aizverot acis un izgaršojot šos vārdus. Izbadējies advokāts par savu pirmo autoavārijas lietu nevarētu būt laimīgāks.

Džūlija bija atpakaļ ar vīnu, ko viņa salēja nelielās, ļoti dārgās glāzēs. Frenčs vīnu kārtīgi izsmaržoja, bez steigas novērtēja un, kad likās apmierināts, iedzēra malku. Viņš pačāpstināja lūpas, pamāja ar galvu un tad pieliecās, lai runātu tālāk.

-    Pieķert kādu lielu, bagātu, varenu korporāciju, darot kaut ko neatļautu, tas ir tāds priecīgs satraukums, kas labāks par seksu, Klej, labāks par seksu. Tas ir lielākais pārdzīvojums, ko esmu iepazinis. Tu pieķer šos badīgos neliešus ražojam kaitīgus produktus, kas nodara pāri nevainīgiem cilvēkiem, un tev, advokātam, izdodas viņus sodīt. Tā dēļ vien ir vērts dzīvot. Protams, arī naudai te sensacionāls raksturs, bet nauda nāk pēc tam, kad esi viņus noķēris. To es nekad nebeigšu darīt, vienalga, cik man par to maksās. Ļaudis domā, ka esmu negausīgs, jo varētu to visu pārtraukt un atlikušo dzīvi vadīt okeāna krastā. Cik garlaicīgi! Es labāk raujos pa simt stundām nedēļā, pūloties nozvejot lielās zivis. Tā ir visa mana dzīve!

Tobrīd viņa aizrautība bija nepārspējama. Seja fanātismā kvēloja. Viņš dziļi izelpoja un tad ievaicājās: Tev patīk šis vīns?

-    Nē, tas garšo pēc petrolejas, Klejs atteica.

-    Tev taisnība. Džūlij! Lej laukā! Atnes mums pudeli no tiem Meursault, ko atvedām vakar!

Tomēr vispirms viņa atnesa telefonu. Tā ir Mjuriela. Frenčs paķēra klausuli un ierunājās: Hallo!

Džūlija pieliecās un gandrīz čukstus nobēra: Mjuriela ir galvenā sekretāre, klostera priekšniece. Viņa var piezvanīt pat tad, kad sievas nevar.

Beidzis Frenčs salocīja telefonu un sacīja: Ļauj man tev uzmest scenāriju, Klej. Dodu vārdu, ka tas veidots tā, lai tu tiktu pie lielākas naudas pēc iespējas īsākā laikā. Daudz lielākas.

-    Es klausos.

-   Beigās man būs tikpat dailofta lietu, cik tev. Tagad, kad tu esi pavēris durvis, simtiem advokātu dzīsies meklēt šīs lietas. Mēs, tas ir tu un es varam kontrolēt to visu, ja pārceļam lietas izskatīšanu no Kolumbijas apgabala uz manu teritoriju Misisipi. Tas iedzīs Akermanu vēl lielākās šausmās, nekā tu vari iztēloties. Viņi ir satraukušies arī tagad, kad tu esi viņus

saņēmis ciet te, Kolumbijas apgabalā, bet viņi ari prāto: “Nu, viņš ir tikai iesācējs, nav te manīts, nekad nav darbojies lietā, kas saistīta ar pārkāpumiem pret sabiedrību, šis ir pirmais gadījums,” un tā tālāk. Bet, ja mēs apvienojam tavus klientus ar manējiem, saliekam visu kopā vienā lietā, kas pārstāvēs sabiedrību, un pārceļam to uz Misisipi, Akermana darbībai priekšā būs viena milzīga, masīva, nepārvarama siena.

Klejam vai galva griezās no šaubām un neskaidriem jautājumiem. Es klausos, tie bija vienīgie vārdi, ko izdevās izspiest.

-    Tu gatavo savas lietas, es savējās. Tad mēs saliekam tās kopā, un, kad pie apvāršņa parādās ari citi advokāti ar savām parakstītām lietām, es dodos pie tiesneša un lūdzu viņu nozīmēt Apsūdzības uzturēšanas komisiju. Tā es daru katrreiz. Es būšu priekšsēdētājs. Tu ari būsi komisijā, jo pirmais iesniedzi lietu. Mēs uzmanīsim prāvas gaitu, pacentīsimies visu kontrolēt, lai gan kopā ar baru iedomīgu advokātu tas nāksies sasodīti grūti. Esmu tā rīkojies jau neskaitāmas reizes. Komisija dod mums pārraudzības iespējas. Itin drīz mēs sāktu sarunas ar Akermanu. Viņu juristus es pazīstu. Ja vien tava slepenā informācija ir tik svarīga, kā tu saki, mēs spiedīsim uz drīzu naudas darījumu kārtošanu.

-    Cik drīzu?

-    Tas atkarīgs no dažādiem faktoriem. Cik patiesībā ir cietušo? Cik ātri mēs varēsim sastādīt lietas? Cik daudz citu advokātu iesprauksies šai cīniņā? Un kas ir ļoti svarīgi cik nopietnas problēmas klientiem radījis šis preparāts?

-    Nu, ne pārāk. Domājams, ka audzēji ir visai niecīgi.

Frenčs to uzklausīja, vispirms saviebdamies pie šīm sliktajām ziņām, bet tad nekavējoties saskatīja arī labās puses. Jo labāk. Ārstēšana ietver cistoskopisko ķirurģiju.

-   Tieši tā. Ambulatoriska procedūra, ko var veikt par tūkstoš dolāriem.

-    Un turpmākās prognozes?

-    Skaidra bilde. Dzīve atgriezīsies normālās sliedēs, ja pacients turēsies tālāk no dailofta, bet daži artrīta slimnieki negribēs to pieņemt.

Frenčs paostīja savu vīnu, paskalināja glāzi un beigās iedzēra vienu malku. Šis ir daudz labāks, vai ne?

-Jā, Klejs piekrita.

-     Pagājušogad es biju vīna degustēšanas tūrē Burgundijā. Veselu nedēļu ostīju un izspļāvu. Ļoti aizraujoši. Nākamā malka laikā, ko viņš negrasījās izspļaut, Frenčs apsvēra un sakārtoja nākamās trīs domas.

-     Tā ir pat labāk, viņš sacīja. Labāk mūsu klientiem, saprotams, jo viņi nav tik slimi, kā varētu būt. Ari mums labāk, jo kompensācijas nāks ātrāk. Panākumu atslēga šeit ir tikt pie lietām. Jo vairāk to mums ir, jo lielāka kontrole pār kopējo procesu. Vairāk lietu, vairāk naudas.

-    Tas man ir skaidrs.

-    Cik lieli ir tavi izdevumi par reklāmām?

-    Pāris miljonu.

-    Nav slikti, nepavisam nav slikti. Frenčam niezēja mēle pajautāt, kur gan jauniņais ticis pie diviem miljoniem reklāmām, bet viņš saņēmās un noturējās.

Lidmašīnas motors samazināja apgriezienus, jo tās priekšgals noslīdēja zemāk. Cik ilgi jālido līdz Ņujorkai? Klejs painteresējās.

-    No Kolumbijas apgabala kādas četrdesmit minūtes. Šitais putniņš stundā pieveic sešsimt jūdžu.

-    Kur nolaidīsimies?

-    Teterboro lidostā, tas ir Ņūdžersijā. Visas privātās lidmašīnas laižas uz turieni.

-    Laikam tāpēc neko par to neesmu dzirdējis.

-    Gan jau ari tu tiksi pie savējās, Klej, vari būt drošs. Esmu gatavs atdot visas savas mantas, tikai atstājiet man lidmašīnu. Ari tev tādai jābūt.

-    Es varu braukt ar jūsējo.

-    Sākt vajadzētu ar mazo Lear. Tās jebkurā laikā var dabūt par pāris miljoniem. Vajadzēs divus pilotus, katram pa septiņdesmit pieciem taukšķiem. Tā ir daļa no izdevumiem. Tu tiksi pie tās, redzēsi!

Pirmo reizi dzīvē Klejs uzklausīja padomus par lidmašīnas iegādi.

Džūlija novāca ēdienu traukus un pavēstīja, ka viņi nolaidīsies pēc piecām minūtēm. Klejs aizrāvās ar Manhetenas silueta vērošanu austrumu pusē. Frenčs iegrima snaudā.

Viņi piezemējās un aizripoja garām virknei privāto angāru, km tika turēti vai remontēti desmitiem brlnum skaistu reaktīvo lidaparātu. Šeit tu redzēsi vairāk privāto lidmašīnu nekā jebkurā citā vietā uz pasaules, Frenčs iegalvoja, kad abi paskatījās ārā pa logu. Visi lielie Manhetenas dūži savas lidmašīnas tur te. Līdz pilsētai ir četrdesmit piecu minūšu brauciens. Ja nu esi galīgā laika trūkumā, tad jābrauc ar savu helikopteru. Tas būs tikai desmit minūtes.

-    Vai mums būs helikopters? Klejs vaicāja.

-    Nē. Bet, ja es te dzīvotu, man tāds būtu.

Pie viņiem piebrauca limuzīns, tikai dažas pēdas no tās vietas, kur viņi bija izkāpuši. Piloti un Džūlija palika turpat, visu sakopjot un droši vien gādājot, lai tiktu atdzesēts vīns nākamajam lidojumam.

-    Viesnīca Peninsula, Frenčs deva rīkojumu šoferim.

-    Klausos, Frenča kungs, viņš atbildēja. Vai šis bija iznomāts limuzīns vai ari piederēja pašam Patonam? Pasaules slavenākais masveida tiesību pārkāpumu jurists jau nu gan neizmantotu auto nomas pakalpojumus. Klejs atmeta ar roku. Kāda tam nozīme?

-    Es gribētu zināt par tavām reklāmām, ierunājās Frenčs, kamēr viņi virzījās cauri Ņūdžersijas sastrēgumiem. Kad jūs sākāt tās rādīt?

-    Svētdienas vakarā, deviņdesmit kanālos visā valsti.

-    Un kā jūs apstrādājat rezultātus?

-    Uz zvaniem atbild deviņi cilvēki divi juristi un septiņi palīgi. Pirmdien saņēmām divtūkstoš zvanu, vakar trīs tūkstošus. Mūsu dailofta mājaslapai katru dienu pieslēdzas astoņi tūkstoši. Ja ņemam vidējo rādītāju no tiem, kam patiešām ir problēmas, tad iznāk, ka mums jau ir ap tūkstoš klientu.

-    Un kāds tad varētu būt kopskaits?

-    Pēc mana ziņu avota datiem no piecdesmit līdz septiņdesmit pieciem tūkstošiem, bet viņš līdz šim nav kļūdījies.

-    Es gribētu ar viņu tikties.

-    Aizmirstiet par to!

Frenčs knikšķināja pirkstu kauliņus, mēģinot samierināties ar noraidījumu. Mums jātiek pie tām lietām, Klej. Manas reklāmas sāksies rīt. Ja nu mēs sadalītu valsti? Tu ņem ziemeļus un austrumus, man atstāj dienvidus un rietumus. Vieglāk tikt galā ar mazāku apjomu, vieglāk ari pārskatīt lietas. Ir kāds puisis Maiami, kas drīz vien parādīsies televīzijā. Un vēl viens ir Kalifornijā, kas, tici man, jau patlaban pārraksta tavas reklāmas. Mēs esam haizivis, labi, īsti plēsoņas. Skrējiens uz tiesu namu jau ir sācies, Klej. Mums izdevies ellīgi labs starts, bet sekotāji jau min uz papēžiem.

-    Es daru visu, ko varu.

-    Atklāj man savu izdevumu budžetu, rosināja Frenčs, it kā jau gadiem ilgi abiem būtu kopējs bizness.

Kas te, pie velna, notiek, Klejs prātoja. Sēžot limuzīna aizmugurē, abi izskatījās gluži kā partneri. Divi miljoni reklāmām, vēl divi analīžu veikšanai.

-     Darīsim tā, Frenčs bez apstājas turpināja. Liec visu savu naudu reklāmā! Dabū tās sasodītās lietas! Es visus līdzekļus novirzīšu analīzēm, un mēs vēlāk piespiedīsim Akermanu mums atlīdzināt. Parasti pie kompensāciju izmaksas kompānijai jāsedz visi medicīniskie izdevumi.

-    Katra pārbaude maksā trīssimt dolāru.

-    Tu pārspīlē. Es savākšu vairākus laborantus vienkop, un mēs veiksim to krietni lētāk. Tas Frenčam atsauca atmiņā gadījumu no sākotnējām Kaulainā Bena prāvām. Viņš bija pārveidojis četrus ekspreša autobusus ceļojošās klīnikās un drāzās krustu šķērsu pār valsti, meklēdams potenciālos klientus. Kad viņi brauca pāri Džordža Vašingtona tiltam, Kleja interese jau bija noplakusi. Bet sekoja vēl viens atmiņu stāsts.

Kleja viesnīcas numurs bija ar skatu uz Piekto avēniju. Kad nu viņš bija ieslēdzies un ticis vaļā no Patona Frenča, Klejs paķēra telefonu un sāka meklēt Maksu Peisu.

19

Zvanot uz trešo mobilā telefona numuru, Klejs atrada Peisu kādā nezināmā vietā. Šis cilvēks bez mājām pēdējā laikā Kolumbijas apgabalā bija sastopams arvien retāk un retāk. Viņš, bez šaubām, dzēsa liesmas kaut kur citur, noklusinot kādu citu prāvu kāda cita untumaina klienta labā, lai gan pats īpaši tos nemeklēja. Nebija vajadzības. Klejs jau viņu pietiekami labi pazina, lai saprastu, ka viņš bija pieprasīts. Sliktu produktu visapkārt bija atliku likām.

Klejs brīnījās, cik mierinoši bija dzirdēt Peisa balsi. Viņš izstāstīja, ka atrodas Ņujorkā, ar ko ir kopā un kāpēc. Peisa pirmie vārdi visu nolika savā vietā. Brīnišķīgi, viņš sacīja.

-   Vienkārši brīnišķīgi.

-   Tu viņu pazīsti?

-   Ikviens šajā nozarē zina Patonu Frenču, atsaucās Peiss.

-    Man ar viņu nav iznākušas darīšanas, bet par viņu stāsta leģendas.

Klejs pastāstīja, kādi ir Frenča piedāvājuma nosacījumi. Peiss acumirklī visu aptvēra un sāka apsvērt nākamos gājienus. Ja tu iesniegsi lietu arī Biloksi tiesā Misisipi, Akermana akcijas saņems vēl vienu triecienu, viņš prognozēja. Viņi tagad ir zem milzīga spiediena no savu banku un akciju turētāju puses. Tas ir lieliski, Klej, dari to!

-   Labs ir. Darīts!

-   Un rīt apskaties New York Times. Liels raksts par dailoftu. Tas ir pirmais medicīniskais apskats. Iznīcinošs!

-   Skaisti!

Viņš izņēma alu no minibāra astoņi dolāri, bet kam gan tas rūpēja, un ilgu laiku nosēdēja pie loga, vērodams kņadu

uz Piektās avēnijas. Viņš nebija sevišķi apmierināts, ka bija spiests prasīt Peisa padomu, bet cita, pie kā vērsties, vienkārši nebija. Neviens, pat ne viņa tēvs, nekad nebija atradies tādas izvēles priekšā: “Pārcelsim tavas piectūkstoš lietas uz šejieni un apvienosim tās ar piectūkstoš manējām, un mums būs nevis divas, bet viena sabiedrības pārstāvniecības lieta, es iegrūdīšu miljonu vai vairāk laboratoriskajos izmeklējumos, bet tu dubulto savu reklamēšanas darbību. Vēlāk mēs nosmelsim četrdesmit procentu no darījuma, atgūsim ieguldītās izmaksas un sagādāsim sev bagātību. Ko teiksi, Klej?”

Pagājušajā mēnesī viņš bija nopelnījis vairāk naudas, nekā jebkad bija sapņojis. Tagad, kad daudzas lietas vairs nebija kontrolējamas, viņam likās, ka nauda pazūd straujāk, nekā tā radusies. Esi drosmīgāks, viņš sevi uzmundrināja, šī ir vienreizēja izdevība. Vairāk uzdrošinies, rīkojies ātri, izmanto iespējas, izmet kauliņus un varbūt tu kļūsi bezdievīgi bagāts. Cita iekšējā balss mudināja nesteigties, neaizlaist naudu vējā, noglabāt to un pataupīt turpmākai dzīvei.

Vienu miljonu viņš bija pārskaitījis uz ārzonu, ne jau lai slēptu, bet lai paturētu neskartu. Šai naudai viņš klāt neķersies, nekādu apstākļu spiests. Ja nu viņš saliek uz nepareizajām kārtīm un visu paspēlē, šī summa vēl paliks dzīvei okeāna krastmalā. Viņš pazudīs no pilsētas kā savulaik viņa tēvs un vairs nekad te neatgriezīsies.

Miljons dolāru uz slepenā rēķina bija viņa kompromiss.

Klejs mēģināja sazvanīt savu kantori, bet visas līnijas bija aizņemtas, un tā bija laba zīme. Beigās viņš pa mobilo telefonu dabūja savienojumu ar Džonāhu, kurš atradās pie sava rakstāmgalda. Iet kā pa elli, Džonāhs noguris nopūtās. Totāls haoss.

-    Tas labi.

-    Tu varēji braukt atpakaļ un palīdzēt!

-Rīt.

Septiņos trīsdesmit divās Klejs ieslēdza televizoru un kabeļtelevīzijā ieraudzīja savu reklāmu. Ņujorkā ziņa par dailoftu likās vēl draudīgāka.

Vakariņas notika Montrašē, ne jau tāpēc, ka tur bija ļoti labs ēdiens, bet vīna klāsta dēļ, kas tur bija plašāks nekā citur Ņujorkā. Pie teļa gaļas Frenčs gribēja nogaršot vairākus burgundiešus. Tika sarindotas piecas pudeles, katram vīnam bija sava glāze. Maizei un sviestam tikpat kā nebija vietas.

Kad Patons ar viesmīli, kas pasniedza vīnus, sāka apspriesties par katru pudeli, tā bija pilnīgi nesaprotama valoda. Kleju šis process garlaikoja. Viņam pietiktu ar alu un burgeru, lai gan viņš nojauta, ka tuvākajā nākotnē šī gaume mainīsies.

Kad vīna pudeles bija atkorķētas un atstātas ievilkties, Frenčs paziņoja: Es sazvanījos ar savu biroju. Tas advokāts no Maiami jau ir palaidis ēterā dailofta reklāmas. Viņš ir izveidojis izmeklēšanas klīnikas un dzen ļaudis uz turieni gluži kā lopiņus. Viņu sauc Karloss Hernandess, un viņš ir ļoti prasmigs savā darbā.

-   Mani cilvēki nevar vien spēt atbildēt uz zvaniem, atteica Klejs.

-    Vai esam šai lietā vienoti?

-    Pārskatīsim vienošanos.

To izdzirdīs, Frenčs zibenīgi izvilka salocītu lapu. Te ir šī darījuma dokumentācija, viņš paskaidroja, sniegdams to Klejam, bet pēc tam ķērās pie pirmās pudeles. Tur apkopots viss, ko mēs līdz šim esam pārrunājuši.

Klejs uzmanīgi to pārlasīja un apakšā parakstījās. Vīna malkošanas starplaikā to parakstīja ari Frenčs, un sadarbība bija sākusies.

-   Rīt noformējam lietu Biloksi tiesā, Frenčs klāstīja. Izdarīšu to, tiklīdz atgriezīšos. Divi mani juristi jau pie tā strādā. Tikko tas būs izdarīts, tu savējās lietas Kolumbijas apgabalā vari atsaukt. Es pazīstu Akermana laboratorijas juriskonsultu. Domāju, ka varu ar viņu runāt. Ja kompānija risinātu sarunas tikai ar mums, apejot advokātus ārpus savām sienām, viņi varētu ietaupīt pamatīgu summiņu, kas pienāktos mums. Tas stipri paātrinātu procesu. Ja sarunās iesaistītos citi advokāti, tas mums varētu nozīmēt pusgadu veltīgi zaudēta laika.

-    Runa ir par simt miljoniem?

-    Aptuveni. Tie varētu piederēt mums. Kabatā iezvanījās telefons, Frenčs izķeksēja to ar kreiso roku, kamēr labajā tas vēl aizvien turēja vīna glāzi. Atvaino, viņš bilda Klejam.

Tā bija saruna par dailoftu ar vēl kādu advokātu no Teksasas, domājams, senu draugu, kas spēja runāt vēl ātrāk nekā Patons Frenčs. Tērzēšana norisēja laipni, bet Frenčs bija piesardzīgs. Aizcirtis telefonu, viņš iesaucās: Nolādēts!

-    Konkurents?

-   Visai nopietns konkurents. Viks Brenans, ievērojams advokāts Hjūstonā, ļoti gudrs un kareivīgs. Viņš arī ķēries pie dailofta, grib zināt spēles noteikumus.

-    No jums taču viņš neko nedabūja.

-     Viņš ir apķērīgs. Jau rīt izlaiž reklāmas paziņojumus radio, televīzijā, avīzēs. Viņš savāks vairākus tūkstošus. Kādu bridi Frenčs remdējās vīnā, tas lika viņam atkal pasmaidīt.

-    Sacīkstes ir sākušās, Klej. Mums jātiek pie šīm lietām.

-    Kļūs vēl trakāk, noteica Klejs.

Frenčam bija pilna mute ar Pinot Noir, un viņš nevarēja to atvērt. Ko?! Viņa sejā bija lasāms pārsteigums.

-     Rīt no rīta New York Times būs liels raksts. Pēc manām ziņām, tas ir pirmais negatīvais materiāls par dailoftu.

Šī nebija pareizā ziņa pie vakariņu galda. Frenčs aizmirsa savu teļa gaļu, kas joprojām vēl atradās virtuvē. Viņš piemirsa arī visus dārgos vīnus, kas atradās tepat uz galda, lai gan nākamo trīs stundu laikā paspēja tos izlietot. Bet kurš masveida tiesībpārkāpumu advokāts spētu koncentrēties uz ēdienu un vīnu, kad tikai dažas stundas viņus šķīra no tā brīža, kad New York Times nodos atklātībai viņa nākamo apsūdzamo un tā bīstamās zāles?

Ārā vēl bija tumšs, kad iezvanījās telefons. Pulkstenis, kad viņš beidzot to ieraudzīja, rādīja pieci četrdesmit piecas.

-    Celies! iebļāvās Frenčs. Un attaisi durvis! Kad Klejs pagrieza slēdzeni, Frenčs spēji atgrūda tās un iesoļoja ar avīzēm un kafijas tasi. Neticami! viņš iesaucās un nometa Times eksemplāru uz Kleja gultas.

-    Nevar tak visu dienu gulēt, dēls. Izlasi šito! Viņš bija ģērbies viesnīcas ietērpā, bezmaksas frotē peldmētelī un baltās gumijas čībās.

-    Vēl nav pat seši!

-Jau trīsdesmit gadus neguļu ilgāk par pieciem. Visapkārt ir tik daudz tieslietu.

Klejam mugurā nebija nekā, izņemot bokseršortus. Frenčs strēba kafiju un pārlasīja rakstu vēlreiz, veroties lejup caur lasāmajām brillēm, kas bija uzliktas uz plakanā degungala.

Nekādu paģiru pazīmju. Klejam bija apnikuši vīni, kas garšoja vienādi, un vakaru viņš nobeidza ar minerālūdeni. Frenčs bija cīkstējies ar tiem, apņēmies noteikt uzvarētāju starp pieciem burgundiešiem, lai gan neielika tur sirdi un dvēseli, jo viņa uzmanību novērsa dailofts.

Atlantic Journal ofMedicine ziņoja, ka dailofedamīns, pazīstams kā dailofts, bija saistāms ar urīnpūšļa audzējiem, kas radušies apmēram sešiem procentiem pacientu, kuri zāles lietojuši veselu gadu.

-    Pieci procenti ir pārsniegti, izlasījis noteica Klejs.

-    Vai nav brīnišķīgi? Frenčs līksmoja.

-    Nebūt ne, ja tu piederi pie tiem sešiem procentiem.

-    Manis tur nav.

Daži ārsti jau bija sākuši dailoftu kritizēt. Akermana laboratorija sniedza diezgan vāras atrunas, kā vienmēr, noveļot vainu uz alkatīgajiem tiesu juristiem, tomēr likās, ka kompānija slīd uz leju. Nebija nekādu komentāru no Pārtikas un zāļu departamenta. Kāds ārsts no Čikāgas veselu pussleju bija veltījis tam, cik labas šīs zāles, cik apmierināti bijuši pacienti. Labās ziņas, ja tā varētu teikt, bija tās, ka audzēji līdz šim nav bijuši ļaundabīgi. Kad Klejs izlasīja rakstu līdz galam, viņam radās sajūta, ka Makss Peiss jau bija redzējis to pirms mēneša.

Par sabiedrības aizstāvības lietu, kas pirmdien iesniegta Kolumbijas apgabala tiesā, bija tikai viena rindkopa, un tajā nekas nebija teikts par jauno advokātu, kurš to paveicis.

Akermana akciju cena bija kritusies no 42,50 dolāriem pirmdienas rītā līdz 32,50 trešdienas vakarā.

-     Vajadzēja pārdot tās sasodītās akcijas! nomurmināja Frenčs. Klejs iekoda mēlē un paturēja pie sevis noslēpumu vienu no tiem nedaudzajiem, ko viņš nebija izpaudis pēdējo divdesmit četru stundu laikā.

-    Lidmašīnā mēs vēl varēsim to palasīt, Frenčs skubināja.

-    Taisāmies prom no šejienes.

Brīdī, kad Klejs ienāca birojā un centās sasveicināties ar savu pagurušo kolektīvu, akciju cena jau bija noslīdējusi līdz divdesmit astoņiem dolāriem. Viņš ielūkojās interneta mājaslapās par pēdējiem notikumiem akciju biržā un pārbaudīja ziņas katras piecpadsmit minūtes, rēķinot savus ieguvumus. Apzinoties, ka viņa nauda burtiski kusa, bija mierinoši ieraudzīt arī kādus ienākumus.

Pirmais, kas pienāca, bija Džonāhs. Vakar mēs te bijām līdz pusnaktij, viņš sūkstījās. Tas ir par traku.

-    Būs vēl trakāk. Mēs dubultojam reklāmu skaitu.

-    Mēs jau tagad netiekam galā.

-    Noalgo vēl kādus palīgus!

-    Mums vajadzīgi datoriķi, vismaz divi. Mēs nespējam pietiekami ātri pievienot datus.

-    Vai tu vari kādus atrast?

-    Varbūt uz pusslodzi. Zinu vienu puisi, varbūt divus, kas varētu pa naktīm nākt un mēģināt sagrābt nepadarīto.

-    Ved šurp!

Džonāhs jau posās projām, tad pagriezās un pievēra durvis.

-    Klej, paklau, mēs taču te esam divi vien?

Klejs pārskatīja kabinetu un nevienu citu neredzēja. Kas ir?

-    Nu, tu esi visai gudrs vīrs un tā tālāk. Bet vai tu apjēdz, kas te tagad notiek? Man šķiet, tu šķiedies ar naudu tādā ātrumā kā neviens. Un ja nu kas noiet greizi?

-    Tu esi par to satraukts?

-    Mēs visi mazliet tādi esam, saproti? Šai firmai varētu būt liela nākotne. Mēs gribētu te palikt, labi pastrādāt, nopelnīt naudiņu un tā joprojām. Bet ja nu tev nepaveicas un tu bankrotē? Šis jautājums ir vietā.

Klejs apgāja galdam apkārt un nosēdās uz stūra. Būšu godīgs pret tevi. Man liekas, ka zinu, ko daru, bet, tā kā tas ir pirmo reizi, nevaru būt pilnīgi pārliecināts. H ir viena liela laimes spēle. Ja man izdosies uzvarēt, nevienam no mums naudas netrūks. Ja es zaudēšu, mums vēl paliks šis bizness. Mēs tikai nebūsim bagāti.

-Ja nu tev iznāk, pasaki to arī pārējiem, labi?

-    Es tā izdarīšu.

Pusdienas bija desmit minūšu pārtraukums ar sviestmaizēm konferenču telpā. Džonāha rīcībā bija pēdējie skaitļi: pirmajās trijās dienās telefona līnijā bija ienākuši septiņtūkstoš simt zvani, bet mājaslapā reģistrēti astoņtūkstoš pieslēgumu dienā. Informatīvie materiāli un juridisko pakalpojumu līgumi bija nosūtīti pēc iespējas ātrāk, lai gan visiem uzreiz tas nebija iespējams. Klejs pilnvaroja Džonāhu noalgot divus datorspeciālistus uz nepilnu slodzi. Poletei tika dots uzdevums sameklēt trīs vai četrus juristu palīgus, kas darbotos “sviedrētavā”. Bet mis Glikai vajadzēja sadabūt nepieciešamos kantora darbiniekus, lai varētu tikt galā ar klientu korespondenci.

Klejs aprakstīja savu tikšanos ar Patonu Frenču un izskaidroja jauno stratēģiju. Viņš parādīja Times raksta kopijas; viņiem nebija pieticis laika to ievērot.

-     Sacensības ir sākušās, mīlīši, viņš paziņoja, cenšoties pēc iespējas labāk sapurināt sadugušo darbinieku grupiņu.

-    Haizivis jau dzenas pēc mūsu klientiem.

-    Mēs arī esam haizivis, sacīja Polete.

Pēcpusdienā piezvanīja Patons Frenčs un pavēstīja, ka sabiedrības aizstāvības lieta ir pilnveidota, pievienojot tai sūdzības no Misisipi, un tā iesniegta štata tiesā Biloksi. Ir tieši tā, kā mēs plānojām, draudziņ, viņš piemetināja.

-   Šeit es atsaukšu sūdzību rīt, sacīja Klejs cerībā, ka nešķiras no prāvas pavisam.

-    Vai presi ari brīdināsi?

-    Par to es nebiju domājis, Klejs atzinās. Viņam nebija ne jausmas, kā jārīkojas tādos gadījumos.

-    Ļauj, es to nokārtošu.

Dienas beigās Akermana laboratorijas akciju cena bija 26,25 dolāru; ja Klejs tās atkal pārpirktu, teorētiski viņš būtu nopelnījis 1 625 000 dolāru. Viņš nolēma pagaidīt. No rīta parādīsies ziņa par Biloksi lietu, un tā šo akciju cenu iedragās vēl vairāk.

Pusnaktī viņš sēdēja pie sava galda un sarunājās ar kādu kungu no Sietlas, kas dailoftu bija lietojis turpat gadu, bet tagad bija nobaidījies par iespējamiem audzējiem. Klejs viņam ieteica pēc iespējas ātrāk doties pie ārsta un veikt urīna analīzes. Viņš nodiktēja mājaslapas adresi un rīt no rīta kā pirmo lietu apsolīja izsūtīt informāciju. Sarunas beigās šis vīrs bija tuvu asarām.

20

Brīnumlīdzeklim dailoftam pa pēdām turpināja ienākt sliktās ziņas. Tika publicēti vēl divi medicīniskie apskati, un viens no tiem visai pārliecinoši pauda viedokli, ka Akermana laboratorija žēlojusi līdzekļus pētniecības darbiem un visiem spēkiem pūlējusies panākt, lai zāles tiktu atzītas. Galu galā Pārtikas un zāļu departaments izņēma preparātu no aprites.

Šīs ziņas, bez šaubām, bija lieliskas juristu aprindām: kad arvien jauni un jauni pārstāvji iesaistījās šajā lietā, kņada auga augumā. Dailofta lietotāji saņēma rakstiskus brīdinājumus no Akermana laboratorijas un pašu ārstējošiem ārstiem, un šiem biedējošiem ziņojumiem gandrīz vienmēr sekoja uzmācīgi piedāvājumi no sabiedrības aizstāvju puses. Tiešā sazināšanās pa pastu bija ļoti efektīva. Liels noiets bija avīžu reklāmām. Bet televīzija mudžēja no tiešo telefona līniju numuriem. Audzēja draudu pieaugums mudināja dailofta lietotājus vērsties pie saviem advokātiem.

Nekad vēl Patons Frenčs nebija redzējis sabiedrības aizstāvības lietu veidojamies tik brīnišķīgi. Tā kā viņš un Klejs bija pirmie, kas sasniedza tiesu namu Biloksi, viņu lieta tika piereģistrēta vispirms. Visi pārējie dailofta iesūdzētāji, kas vēlējās pārstāvēt sabiedrību, bija spiesti pievienoties viņiem, un Apsūdzības uzturēšanas komisija varēja ievākt papildu ienākumus. Frenčam draudzīgais tiesnesis jau bija sastādījis komisiju piecu cilvēku sastāvā Frenčs, Klejs, Karloss Hernandess no Maiami un vēl divi Frenča sirdsdraugi no Ņūorleānas. Teorētiski komisijai būtu jāvada liela un sarežģīta lieta pret Akermana laboratoriju. Praksē šiem pieciem cilvēkiem tas nozīmēja savākt visus

papīrus un administratīvā kārtā pārzināt piecdesmit vai vairāk tūkstošus klientu un viņu advokātus un cik necik apvienot tos.

Dailofta apsūdzētājs varēja ari neiesaistīties sabiedrības lietā un sākt atsevišķu prāvu pret Akermana laboratoriju. Advokātiem visā valstī meklējot atsevišķas lietas un veidojot koalīcijas, neizbēgami radās konflikti. Daži neatzina Biloksi lietu un gribēja tiesāties individuāli. Daži necieta Patonu Frenču. Daži gribēja prāvoties savā jurisdikcijā cerībā uz lielo laimestu.

Frenčs jau agrāk bija izgājis caur šo cīņas lauku, turklāt vairākas reizes. Viņš mita savā Gulfstream, lidodams no viena krasta uz otru, tiekoties ar masu tiesībpārkāpumu juristiem, kuru savāktās lietas sniedzās simtos, un visādi centās saturēt kopā šo trauslo grupējumu. Viņš solīja, ka Biloksi naudas darījumi būs iespaidīgi.

Katru dienu viņam bija pārrunas ar Akermana laboratorijas juriskonsultu, cīņās pieredzējušu karotāju, kurš divas reizes bija mēģinājis aiziet pensijā, bet izpilddirektors to nebija pieļāvis. Frenča nolūki bija skaidri un gaiši apspriedīsim naudas kompensācijas uzreiz, bez citiem jūsu juristiem, jo jūs taču saprotat, ka uz tiesu ar šīm zālēm jūs nevarat iet. Akermans bija sācis ieklausīties.

Augusta vidū Frenčs sasauca dailofta lietas juristus uz sanāksmi savā plašajā rančo netālu no Ketčumas, Aidaho. Klejam viņš ieskaidroja, ka viņa kā Apsūdzības uzturēšanas komisijas biedra ierašanās ir obligāta un arī tikpat svarīga, visi pārējie alka ieraudzīt jauno iznireli, kurš iesācis dailofta lietu. Un vēl kas, tu nedrīksti izlaist nevienu tikšanos ar šiem puišiem, citādi viņi tev ietrieks dunci mugurā.

-    Es būšu, Klejs apliecināja.

-    Aizsūtīšu pēc tevis lidmašīnu, Frenčs piedāvāja.

-    Paldies. Gan jau aizkļūšu tāpat.

Klejs nofraktēja Lear 35, glītu, nelielu reaktīvo lidmašīnu, apmēram vienu trešdaļu no Gulfstream-5 izmēra, bet, tā kā viņš ceļoja viens pats, tā bija pilnīgi atbilstoša. Ar pilotiem viņš sastapās Reigana Nacionālās lidostas privātajā sektorā, kur viņš iejuka starp pārējiem lidoņiem, kas visi bija gados vecāki

par viņu. Klejs izmisīgi centās izturēties tā, it kā iekāpšana privātajā lidaparātā būtu pavisam parasta lieta. Protams, tas piederēja nomas kompānijai, bet uz nākamajām trim dienām tas bija viņa rīcībā.

Paceļoties ziemeļu virzienā, viņš lūkojās lejā uz Potomaku, tad uz Linkolna pieminekli, tad uzmeta ātru skatienu citām ievērojamām vietām centrā. Tur bija ari viņa biroja nams, bet nedaudz tālāk vidēja Sabiedrisko aizstāvju birojs. Ko gan nodomātu Glenda un Džermēns, un visi citi palicēji, ja viņu tagad ieraudzītu?

Un ko teiktu Rebeka?

Ja viņa būtu vēl mēnesi pagaidījusi!

Klejam bijis tik maz laika, lai atcerētos viņu.

Tad nāca mākoņi, kas aizsedza skatu. Drīz vien Vašingtona bija jau jūdzēm tālu. Klejs Kārters bija ceļā uz slepenu sanāksmi, kur pulcējās vairāki Amerikas bagātākie advokāti, masveida tiesībpārkāpumu speciālisti, tie, kam netrūka ne prāta, ne muskuļu spēka, lai stātos pretim visvarenākajām korporācijām.

Un tie gribēja viņu satikt!

Viņa lidmašīna Ketčumas Saules ielejas lidostā Frīdmenā, Aidaho, bija vismazākā. Ripojot garām visādiem Gulfstream un Challenger aparātiem, viņam prātā ienāca smieklīga doma, ka viņa lidmašlniņa te gauži neiederas, viņam vajadzētu ko lielāku. Tad Klejs pie sevis nosmējās te nu viņš sēž trīs miljonu vērtā, ar ādu tapsētā Lear salonā un spriedelē, vai nevajadzētu pagādāt kaut ko lielāku! Nu, vēl viņš varēja pasmieties. Par ko viņš būs kļuvis, kad to vairs nevarēs?

Viņi nostājās blakus jau pazīstamai lidmašīnai, uz astes tai bija numurs 000MT. Nulle, nulle, nulle, masu tiesībpārkāpumi, Patona Frenča personīgās otrās mājas. Tā padarīja Kleju niecīgu, uz bridi viņš ar skaudību noskatījās pasaules visizsmalcinātākajā lidmašīnā.

Ārā gaidīja furgons, pie stūres sēdēja šoferis, kas pēc izskata līdzinājās kovbojam. Par laimi, viņš nebija nekāds lielais runā

tājs, un Klejs nopriecājās, ka četrdesmit piecas minūtes varēs braukt klusumā. Viņi līkumoja augšup pa ceļiem, kas kļuva aizvien šaurāki. Viņu nebūt nepārsteidza tas, ka Patona mājvieta izskatījās gluži jauna, kā no pastkartes. Dzīvojamā māja bija ēka ar pietiekami daudziem spārniem un stāviem, lai dotu mājvietu prāva izmēra juridiskajai firmai. Kāds cits kovbojs paņēma Kleja somu. Misters Frenčs jau gaida uz terases otrā pusē, viņš piebilda, it kā Klejs te jau būtu bijis vairākas reizes.

Kad Klejs viņus atrada, sarunu tēma bija Šveice kuriem no slēgtajiem slēpošanas kūrortiem jādod priekšroka. Pienācis tuvāk, viņš kādu brīdi ieklausījās. Pārējie četri no Apsūdzības uzturēšanas komisijas bija atlaidušies krēslos, kas bija vērsti pret kalniem, smēķēja tumšus cigārus un iedzēra. Konstatējuši, ka ieradies Klejs, visi pielēca kājās, it kā zālē būtu parādījies tiesnesis. Jau pirmajās trīs satrauktajās sarunas minūtēs viņam tika veltīti vārdi “spoži”, “gudrinieks”, “drosminieks” un, kas viņam patika visvairāk, “pravietis”.

-Jums mums jāizstāsta, kā tikāt pie dailofta, uzstāja Karloss Hemandess.

-     Viņš neteiks, atsaucās Frenčs, saliedams Klejam kādu briesmīgu maisījumu.

-Saki taču! neatlaidās Vess Solsberijs, Kleja pēdējais jauniegūtais draugs. Jau pēc dažām minūtēm Klejs uzzināja, ka Vess nopelnījis ap pusmiljardu, kad pirms trim gadiem nodarbojies ar tabakas izstrādājumu ražotāju kompensācijām.

-    Esmu nozvērējies klusēt, Klejs paskaidroja.

Otrs jurists no Ņūorleānas bija Deimons Didjē, viens no runātājiem Advokātu līgas seminārā, ko Klejs bija apmeklējis nedēļas nogalē. Didjē bija akmens seja un tēraudciets skatiens, un Klejs bija prātojis par to, kā gan šis zellis var sarunāties ar zvērinātajiem. Didjē, kā drīz noskaidrojās, bija ticis pie prāvas naudas kaudzītes, kad Pontšartrēna ezerā bija nogrimis kuģītis ar amata brāļiem. Tavu postu!

Viņiem taču jādod uzšuves un medaļas, gluži kā kara varoņiem. Šī man tika pēc sprādziena uz tankkuģa, kad gāja bojā divdesmit cilvēku. Šī ir par tiem puišiem, kas sadega

nereģistrētā urbjtornī. Šitā lielā man ir par Kaulainā Bena kampaņu. Šī par karu pret vareno tabakas izstrādātāju.

Tā kā Klejam nebija šādu cīņas stāstu, viņš tikai klausījās. Viņš varētu visus pārsteigt ar tarvāna lietu, bet nedrīkstēja to atklāt.

Sulainis Roja Rodžersa stila kreklā informēja misteru Frenču, ka pusdienas tiks pasniegtas pēc stundas. Viņi pārcēlās uz apakšstāva spēļu istabu ar biljarda galdiem un palieliem ekrāniem. Kāds desmits balto vīriešu malkoja dzērienus un sarunājās, dažiem rokās bija biljarda kijas. Pārējie sazvērnieki, Hernandess pačukstēja Klejam.

Patons viņu iepazīstināja ar visiem. Vārdi, sejas, pilsētu nosaukumi ātri vien sajuka vienā jūklī. Sietla, Hjūstona, Topeka, Bostona un vēl citas, ko nepaspēja saklausīt. Un Efingema Ilinoisā. Viņi apliecināja cieņu šim “spožajam” jaunajam advokātam, kurš šokējis visus ar savu uzdrīkstēšanos, izdarot uzbrukumu dailoftam.

-     Es redzēju reklāmu jau pirmajā vakarā, atzinās kāds Bēmijs no Bostonas. Nekad nebiju dzirdējis par tādu dailoftu. Tad nu zvanu pa jūsu karsto līniju, jauks puisis mani otrā galā uzrunā, es viņam stāstu, ka lietoju tās zāles, nu pierunāja pilnas ausis. Tad es nonāku interneta mājaslapā. Labi izdomāts. “Mani pārsteiguši nesagatavotu,” teicu sev. Pēc trim dienām esmu ēterā pats ar savu sasodītā dailofta karsto līniju.

Visi iesmējās, droši vien tāpēc, ka katrs varētu celt priekšā līdzīgu stāstu. Klejam nebija ienācis prātā, ka pārējie advokāti varētu piezvanīt pa viņa uzdoto telefonu un izmantot viņa mājaslapu, lai pievāktu klientus. Bet kāpēc gan viņam par to būtu jābrinās?

Kad nu apbrīnas runas bija beigušās, Frenčs paziņoja, ka pirms pusdienām, kur, cita starpā, tiks piedāvāta pasakaina Austrālijas vīnu izlase, vēl apspriežamas dažas lietas. Klejs jau bija apreibis no smalkā Kubas cigāra un dubultās vodkas trieciendevas. Viņš bija stipri jaunāks par pārējiem un visādā ziņā likās nepieredzējis. It sevišķi, ja runa bija par dzeršanu. Viņš bija viens pats starp profesionāļiem šajā jomā.

Jurists ar vismazāko gadu skaitu. Ar visnecilāko lidmašīnu. Bez slavas apvītiem stāstiem. Ar visvājākajām aknām. Klejs saprata, ka pienācis laiks pilnveidot sevi.

Visi pulcējās ap Frenču, kas tādu brīžu dēļ vien dzīvoja. Viņš iesāka: Kā jau jūs zināt, esmu pavadījis daudz laika kopā ar Viksu, Akermana laboratorijas juriskonsultu. Lietas būtība ir tāda, ka viņi grasās izmaksāt kompensācijas un darīt to ātri. Viņi saņem triecienus no visām pusēm un vēlas, lai tam pēc iespējas ātrāk pienāktu gals. Viņu akcijām tagad ir tik zema cena, viņi baidās, ka tās tiks pārpirktas. Plēsoņas, ieskaitot mūs, jau sarosījušies. Ja viņi zinātu, cik daudz dailofts izmaksās, viņi varētu aizņemties uz parāda un, iespējams, noturētos. Viņi noteikti negrib garu tiesāšanos vairākās frontēs un neskaitāmus spriedumus. Tieši tāpat viņi negrib arī izšķiest miljonus aizstāvībai.

-    Ak, nabadziņi, kāds izsaucās.

-    Business Week kaut ko minēja par bankrotu, bilda vēl kāds. Vai viņi draudējuši ar to?

-    Vēl ne. Man liekas, viņi to nedarīs. Akermanam vēl naudiņa turas. Esam nupat kā pabeiguši finanšu analīzi skaitļus apkoposim rit -, bet mūsu puiši domā, ka kompānijai ir starp diviem un trim miljardiem un dailofta lietu varēs nokārtot.

-    Cik no tā sedz apdrošināšana?

-    Tikai kādus trīssimt miljonus. Apmēram gadu kompānijā darbojas kosmētikas nodaļa. Par to viņi prasa miljardu. Reālā vērtība ir trīs ceturtdaļas no tā. Viņi varētu izpārdot to par pusmiljardu, un tad būtu pietiekami līdzekļu, lai norēķinātos ar mūsu klientiem.

Klejs bija pamanījis, ka vārds “klients” te reti tika pieminēts.

Visi kā maitu lijas spiedās ap Frenču, kurš turpināja: Mums jānosaka divas lietas. Pirmkārt, cik ir potenciālo prasītāju. Otrkārt, kāda ir katras lietas vērtība.

-              Skaitām kopā, vārdus stiepjot, sauca kāds no Teksasas.

-    Man ir tūkstotis.

-    Man ir tūkstoš astoņsimt, sacīja Frenčs. Kārlos?

-    Divi tūkstoši, atteica Hemandess, kas bija sācis pierakstīt.

-    Ves?

-    Deviņi simti.

Advokātam no Topekas bija vismazāk, seši simti. Divi tūkstoši bija vislielākais skaits, labāko Frenčs bija pataupījis uz beigām. Klej? viņš sacīja, un visi saspringti saausījās.

-     Trīs tūkstoši divsimt, atbildēja Klejs ar drūmu kāršu spēlmaņa izteiksmi sejā. Viņa jauniegūtie darba biedri rādījās diezgan apmierināti. Vai vismaz izlikās tādi.

-    Malacis! kāds ieteicās.

Klejam bija aizdomas, ka aiz platajiem Smaidiem un vairākkārt atkārtotā vārda “malacis” tomēr slēpās daži visai nenovīdīgi cilvēki.

-    Kopā iznāk divdesmit četri tūkstoši, pavēstīja Karloss, ātri visu saskaitījis.

-     Mēs droši varam to dubultot, un beigās mums sanāks nepilni piecdesmit tūkstoši, kā jau Akermans bija paredzējis. Divi miljardi, dalīts ar piecdesmit tūkstošiem, ir četrdesmit tūkstoši par vienu gadījumu. Sākumam nav slikti.

Klejs ātri izdarīja savus aprēķinus 40 000 dolāru, reizināts ar 3200 viņa paša lietu, sastādīja nedaudz vairāk par 120 miljoniem dolāru. Un viena trešdaļa no tā ak Kungs, viņa prāts sastinga un ceļgali metās ļengani.

-    Vai kompānija zina, cik gadījumos ir runa par ļaundabīgiem audzējiem? vaicāja Bērnijs no Bostonas.

-    Nē, nezina gan. Viņu minējums ir viens procents.

-    Tas nozīmē pieci simti lietu.

-    Un katra vismaz par miljons zaļajiem.

-    Tas ir vēl pusmiljards.

-    Miljons zaļo nav nopietni.

-    Sietlā pieci miljoni ir nieks.

-    Mēs te runājam par netaisnīgu nāvi.

Kāds tur pārsteigums, ja katram bija savs viedoklis un viņi to pauda reizē. Kad Frenčs atkal bija nodibinājis kārtību, viņš paziņoja: Kungi, laiks ieturēties.

Pusdienas izvērtās briesmīgas. Ēdamgalds bija izgatavots no pulēta koka plātnes, kas ņemta no viena koka, kādas majestā

tiskas milzu sarkankļavas, kura bija augusi gadsimtiem ilgi, līdz to ievajadzējās bagātajai Amerikai. Pie galda varēja apsēsties vismaz četrdesmit cilvēku. Tagad bija tikai astoņpadsmit, un ar gudru ziņu tie bija sasēdināti ar lielākām atstarpēm. Citādi dažs labs vēl būtu kādam iesitis.

Telpā, kur bija pulcējušās izteikti patmīlīgas personas, kas katra sevi uzskatīja par izcilāko advokātu, ko Dievs jebkad radījis, visnepatīkamākais un pļāpīgākais bija Viktors K. Brenans, skaļš un caur degunu runājošs teksasietis no Hjūstonas. Pēc trešās vai ceturtās vīna glāzes, ticis galā ar pusi no sava biezā steika, Brenans sāka sūkstīties par tik mazām iespējamām kompensācijām katrā atsevišķā gadījumā. Viņam bija kāds četrdesmitgadīgs klients, kas pelnīja lielu naudu, bet tagad, pateicoties dailoftam, ticis pie ļaundabīgiem audzējiem. Es varētu dabūt uz rokas desmit miljonus un vēl no jebkuras zvērināto tiesas Teksasā divdesmit miljonus soda naudā, viņš lielījās. Vairākums viņam piekrita. Daži uzdrošinājās apgalvot, ka savās mājās saņemtu vēl vairāk. Frenčs stingri palika pie teorijas, ka tad, ja daži tiktu pie miljoniem, pārējiem maz kas atliktu. Brenans tam nepiekrita, bet viņam bija grūti atrast pretargumentus. Viņam tikai bija vāra nojausma, ka Akermana laboratorijai bija vairāk naudas, nekā tā uzrādīja.

Viedokļi šajā punktā dalījās, bet atbalstītāju rindas bija tik nepastāvīgas un mainījās tik ātri, ka Klejam bija grūti izsekot, kurā pozīcijā katrs stāvēja. Frenčs pārtrumpoja Brenanu, sacīdams, ka postošās ietekmes būšot it viegli pierādāmas. Tad tev ir kādi dokumenti? Brenans noprasīja.

-     Klejs ir dažus pagādājis. Akermans to vēl nemaz nezina. Jūs, puiši, tos vēl neesat redzējuši. Un varbūt arī neredzēsiet, ja grasāties pamest mūsu kopējo lietu.

Naži un dakšiņas palika mierā, kad visi septiņpadsmit, izņemot Kleju, sāka reizē bļaustīties. Apkalpotāji pameta istabu. Klejs jau iztēlojās, kā viņi virtuvē zemu noliecas pār ēdienu gatavošanas galdiem. Brenans bija gatavs aizstāvēt savu taisnību. Vess Solsberijs nebija tas, kurš atkāpsies. Valodas kļuva arvien rupjākas. Pašā ķīviņa karstumā Klejs palūkojās uz galda

galu un pamanīja, ka Patons Frenčs paosta glāzes saturu, iedzer malku, aizver acis un izbauda vēl kādu neredzētu vīnu.

Cik daudzām šādām kaujām Frenčs jau izgājis cauri? Varbūt simts. Klejs nogrieza gabaliņu gaļas.

Kad visi nomierinājās, Bērnijs no Bostonas izstāstīja anekdoti par katoļu priesteri, un istaba gluži vai uzsprāga no smiekliem. Piecas minūtes visi baudīja ēdienus un vīnu, līdz Alberts no Topekas ierosināja stratēģiju, kas piespiestu Akermana laboratoriju bankrotēt. Viņš ar sekmīgiem rezultātiem to jau divreiz bija izmēģinājis ar citām kompānijām. Abas reizes mērķa uzņēmumi bija izmantojuši likumus par bankrotu, lai piekrāptu bankas un citus kreditorus, tā pagādājot vairāk naudas Albertam un viņa klientu tūkstošiem. Pretējā nometne izteica bažas, par ko Alberts apvainojās, un drīz vien sākās jauni strīdi.

Viņi strīdējās par visu kādi dokumenti vajadzīgi, vai uzstāt uz prāvošanos un atteikties no ātriem naudas darījumiem vai ne, par darbības vietu, par nepatiesajām reklāmām, par to, kā noslēgt citas lietas, par izdevumiem un ienākumiem. Klejs jutās kā akmeni norijis un neteica ne vārda. Pārējie ar milzīgu entuziasmu tiesāja ēdienu, pie reizes apspriežot divas trīs problēmas vienlaikus.

Tā ir pieredze, Klejs sev sacīja.

Pēc garākajām pusdienām Kleja mūžā visi sekoja Frenčam uz biljarda istabu, kur tos jau gaidīja konjaks un cigāri. Tie, kas pirmīt trīs stundas lamāja cits citu, nu kopā iedzēra un līksmojās kā korporācijas biedri. Pie pirmās izdevības Klejs izzagās ārā un pēc krietniem pūliņiem atrada savu istabu.

Berija un Herija pasākums bija nolikts uz pulksten desmitiem sestdienas rītā, laikā, kad visi parasti izgulēja paģiras un tad nodevās pamatīgām brokastīm. Frenčs bija piedāvājis foreļu zveju un stenda šaušanu, bet uz to neieradās pat neviens vienīgs advokāts.

Berijam un Herijam Ņujorkā bija uzņēmums, kas nodarbojās vienīgi ar citu kompāniju finanšu analizēšanu. Viņiem bija plaši

kontakti, ziņu avoti un spiegi, un tāda reputācija, ka viņi vai no ādas izlīdis, bet aizraksies līdz patiesībai. Frenčs bija atvedis viņus ar lidmašīnu uz vienas stundas garu prezentāciju. Tas mums izmaksās divsimt taukšķus, viņš lepni pačukstēja Klejam, un mēs liksim Akermanam to atmaksāt. Iedomājies tik!

Viņu ierastā darba forma bija divu cilvēku komanda, Berijs zīmēja grafikus, Herijs darbojās ar rādāmkociņu, divi profesori aiz katedras. Abi stāvēja nelielas lekciju zāles priekšpusē, tā atradās stāvu zemāk nekā biljarda istaba. Beidzot valdīja klusums.

Akermana laboratorijai bija no piecsimt līdz trīssimt miljoniem dolāru tiešajā apdrošināšanā un vēl divsimt miljoni pārapdrošināšanā. Naudas plūsmas analīze bija pamatīga, Herijs un Berijs viens otru nemitīgi papildināja. Skaitļi un procenti bira kā no pārpilnības raga, aprokot visus klātesošos.

Viņi pieminēja Akermana kosmētikas nodaļu, kas varētu tikt pārdota par sešsimt miljoniem dolāru. Meksikā atradās plastmasas ražotne, ko kompānija vēlētos iztirgot par divsimt miljoniem. Pagāja piecpadsmit minūtes, līdz tika izskaidrota kompānijas parādu struktūra.

Berijs un Herijs ari bija juristi un visai lietpratīgi varēja izvērtēt kāda uzņēmuma reakciju tik liela tiesībpārkāpumu izraisītāja gadījumā kā dailofts. Akermans rīkotos prātīgi, ja nekavējoties pakāpeniski tiktu izmaksātas kompensācijas.

-    Pankūku darījums, noteica Herijs.

Klejs bija pārliecināts, ka viņš vienīgais šajā auditorijā nesaprot, kas ir pankūku darījums.

-     Pirmais gājiens būtu divi miljardi visiem pirmā līmeņa sūdzētājiem, Herijs turpināja, žēlīgi izklāstot šī plāna sastāvdaļas.

-    Mēs domājam, ka viņi to varētu paveikt deviņdesmit dienu laikā, piebilda Berijs.

-    Otrais gājiens būtu pusmiljards otrā līmeņa sūdzētājiem, tiem, kam ir ļaundabīgie audzēji un kas palikuši dzīvi.

-    Un trešais gājiens piecu gadu laikā tikt galā ar visiem nāves gadījumiem.

-    Mums šķiet, ka Akermans var izmaksāt divarpus līdz trīs miljardus jau nākamgad un vēl pusmiljardu turpmākajos piecos gados.

-   Vēl nedaudz un var sākt skatīties uz vienpadsmitā panta pusi.

-   Kas šai kompānijai nav ieteicams. Pārāk daudzām bankām ir pirmtiesības apķīlāt parādnieka īpašumu.

-   Un bankrots var apturēt naudas plūsmu. Vajadzēs trīs līdz piecus gadus, lai saņemtu pienācīgu kompensāciju.

Arī advokātiem, bez šaubām, bija kas bilstams. Vinsents no Pitsburgas bija it sevišķi noskaņots atstāt iespaidu ar savām finansiālajām prāta spējām, bet Herijs un Berijs ātri vien atsēdināja viņu. Pēc stundas abi aizgāja, lai dotos makšķerēt.

Frenčs ieņēma vietu telpas priekšpusē. Visi viedokļi bija apkopoti. Strīdi bija beigušies. Bija laiks vienoties par kopēju plānu.

Pirmkārt, vajadzēja tikt pie pārējām lietām. Katram pie savām. Jebkādiem līdzekļiem. Tā kā viņiem bija tikai puse, pastāvēja vēl daudz dailofta apsūdzētāju. Atradīsim tos. Meklēsim mazsvarīgos advokātus, kas savākuši divdesmit, trīsdesmit lietas, iekļausim tos mūsu pulkā. Jādara viss, lai tiktu pie lietām.

Otrkārt, sešdesmit dienu laikā jāsarīko pārrunas ar Akermanu par kompensācijām. Apsūdzības uzturēšanas komisija izplānos to un izsūtīs paziņojumus.

Treškārt, visiem spēkiem vajadzēja vienoties kopējā lietā. Spēks ir kvantitātē. Tiem, kas gribēs izstāties un tiesāties individuāli, netiks dota pieeja iznīcinošajiem dokumentiem. Pavisam vienkārši. Nežēlīgi, bet neko darīt.

Katram bija kas iebilstams par kādu plāna daļu, bet savienība tika noslēgta. Izskatījās, ka dailofta lietā ātrāk nekā jebkad masveida tiesībpārkāpumu vēsturē būs panākta kompensāciju izmaksa, un likuma kalpi saoda naudu.

21

Jaundibinātās firmas nākamā reorganizācija notika tikpat haotiskā veidā kā iepriekšējās un tādu pašu iemeslu dēļ pārāk liels jauno klientu skaits, pārāk daudz sarakstāmu papīru, nepietiekams darbaspēks un visai nenoteikts vadības stils, jo neviens no firmas galvgaļa agrāk ar to nebija nodarbojies, ja nu vienīgi mis Glika. Trīs dienas pēc Kleja atgriešanās no Ketčumas Polete un Džonāhs kabinetā nolika viņa priekšā garu sarakstu ar neatliekamiem darbiem. Gaisā jautās spriedze. Sabeigtie nervi un nogurums visu padarīja vēl sliktāku.

Pēc visiem aprēķiniem firmai pašlaik bija 3320 dailofta lietu, un, tā kā tās pavisam nesen bija noformētas, tām tūdaļ jāpievērš uzmanība. Bez Poletes, kas gribot negribot pildīja biroja vadītājas lomu, un Džonāha, kurš desmit stundas dienā pavadīja pie datora, lai visu sistematizētu, bez Kleja, kurš bija boss un sniedza intervijas, un ceļoja uz Aidaho, firmā strādāja divi juristi un jau desmit palīgu, kuriem nevienam, izņemot Rodniju, nebija vairāk kā trīs mēnešu pieredze. Nevaru pateikt, kurš labs, kurš slikts, teica Polete. Pagājis pārāk īss laiks.

Viņa lēsa, ka katrs palīgs varētu pārraudzīt no simt līdz divsimt lietām. Šie klienti ir ļoti nobaidīti, viņa sacīja.

-   Viņus biedē tas, ka viņiem ir tie audzēji. Viņus biedē tas, ka ar dailoftu ir pilnas avīzes. Sasodīts, viņi taču ir tādi tāpēc, ka mēs viņus esam nobiedējuši līdz nāvei!

-   Viņi grib, lai ar viņiem aprunājas, piebilda Džonāhs. Un viņi vēlas, lai otrā telefona vada galā būtu kāds advokāts, nevis pārstrādājies palīgdarbinieks pie konveijera. Baidos, ka itin drīz mēs sāksim zaudēt savus klientus.

-    Mēs negrasāmies viņus zaudēt, apgalvoja Klejs, iedomājies par visām tām haizivīm, ar ko nule bija saticies Aidaho, par to, cik priecīgi tie būtu, pievācot viņa neapmierinātos klientus.

-    Mēs slīkstam papīros, Polete turpināja Džonāha iesākto, nemaz neklausoties Klejā. Mums jāizanalizē katrs primārais medicīniskais tests, tad jāizskata arī nākamie. Patlaban, man liekas, mums ir ap četri simti cilvēku, kam nepieciešamas turpmākās pārbaudes. Tie varētu būt nopietni gadījumi; iespējams, šie cilvēki var nomirt, Klej. Bet kādam viņu medicīniskā aprūpe jāsaskaņo ar ārstiem. Tagad tas nenotiek, Klej, vai saproti?

-    Jā, es dzirdu, viņš atņēma. Cik juristu mums būtu vajadzīgs?

Polete uzmeta sagurušu skatienu Džonāham. Ne viens, ne otrs nezināja, ko atbildēt. Varbūt desmit? viņa ieminējās.

-     Vismaz, iejaucās Džonāhs. Tagad uzreiz pietiktu ar desmit. Vēlāk varbūt vajadzēs vēl.

-    Mēs paplašinām reklamēšanas darbus, paziņoja Klejs.

Iestājās ilgāks klusuma brīdis, līdz Džonāhs un Polete aptvēra sacīto. Viņš īsumā bija izstāstījis par notikumiem Ketčumā, neizplūstot sīkumos. Viņš bija pārliecinājis abus, ka katra parakstīta lieta drīzumā var nest prāvus ienākumus, bet neizpauda kompensāciju politikas fineses. Vaļīga mēle var izgāzt prāvu, Frenčs bija brīdinājis, un šādu nepārbaudītu personālu labāk turēt neziņā.

Kāda juridiskā firma šīs pašas ielas galā tikko kā bija izdalījusi brīdinājumus par atlaišanu trīsdesmit pieciem darbiniekiem. Pasliktinās ekonomiskā situācija, zemi rādītāji, uzņēmumu apvienošana. Lai kāds būtu patiesais iemesls, šī situācija bija avīžu cienīga, jo parasti darba tirgus bija neievainojams. Atlaišana! Juristu profesijā strādājošiem? Kolumbijas apgabalā?

Polete ierosināja pieņemt darbā kādu no šiem atlaistajiem darbiniekiem piedāvāt viņiem līgumu uz gadu, bez kādām turpmākām perspektīvām. Klejs pieteicās rit no paša rīta piezvanīt viņiem. Viņš arī atradīs kabinetus un iekārtos tos.

Džonāham bija visai neparasta doma par to, ka uz gadu vajadzētu pieņemt darbā ārstu, kas apkopotu analīžu rezultātus

un medicīniskos datus. Mēs varētu ņemt kādu tikko beigušo par simt tūkstošiem gadā, viņš izteica priekšlikumu. Viņam gan nebūtu nekādas lielās pieredzes, bet kas par to? Viņš jau netaisīs operācijas, tikai strādās ar papīriem.

-    Tiec galā ar to, Klejs piekrita.

Nākamais punkts Džonāha sarakstā bija interneta mājaslapa. Reklāmas bija padarījušas to populāru, bet bija nepieciešams kāds cilvēks uz pilnu slodzi, kas par to atbildētu. Piedevām vēl ik nedēļu to vajadzētu papildināt ar jaunākajām ziņām par tik nozīmīgo sabiedrības aizstāvības lietu un sliktajiem jaunumiem par dailoftu. Visi klienti izmisīgi cenšas iegūt informāciju, Klej, viņš piemetināja.

Visiem tiem, kas nelieto internetu, un, pēc Poletes domām, pie šīs grupas pieder vismaz puse viņu klientu, liela nozīme ir rakstiskām ziņām par dailoftu. Mums vajag vienu cilvēku, kas nodarbotos tikai ar vēstuļu sastādīšanu un nosūtīšanu, viņa noteica.

-    Vai vari kādu atrast? Klejs jautāja.

-    Droši vien.

-    Tad rīkojies.

Viņa palūkojās uz Džonāhu, it kā tam, kas katrā ziņā bija jāpasaka, vajadzētu nākt no viņa mutes. Džonāhs nometa savu piezīmju bloku uz galda un noknikšķināja pirkstus. Klej, mēs te izgāžam milzu summas, viņš iesāka. Vai tu esi pārliecināts, ka zini, ko dari?

-    Ne pārāk, bet, man liekas, būs labi. Tikai uzticieties man. Mēs varam tikt pie prāvas naudas. Bet, lai tā notiktu, mums tā arī jāpatērē.

-    Un tev tā ir? vaicāja Polete.

-Jā gan. /

Peiss tā pavēlāk uzaicināja Kleju uz kādu glāzīti Džordžtaunas bārā, līdz kurienei no Kleja mājām bija kājām mērojams attālums. Viņš te parādījās pilsētā, te pazuda un, kā vienmēr, visai aizplīvuroti stāstīja par to, kur bijis un kādu darbu paveicis

šoreiz. Viņš bija padarījis gaišāku savu garderobi un devis priekšroku brūnajai krāsai brūni smailpurnu čūskādas zābaki, brūna zamša žakete. Tā ir daļa no viņa maskas, Klejs nodomāja. Jau pie pirmās alus pusglāzes Peiss nonāca līdz dailoftam, un bija skaidrs: lai ari kāds būtu viņa pašreizējais uzdevums, tam joprojām ir sakars ar Akermana laboratoriju.

Klejs kā nepieredzējis tiesu advokāts spilgti aprakstīja savu ceļojumu uz Frenča rančo, ar kādu laupītāju bandu viņš tur sastapies, par skandalozajām triju stundu garajām pusdienām, kur visi piedzērās un runāja reizē, un Berija un Herija uzstāšanos. Viņš neslēpa no Peisa nevienu sīkumu, jo Peiss zināja vairāk par visiem.

-    Pazīstu šo Beriju un Heriju, Peiss sacija tādā toni, it kā tie būtu īsti elles izdzimumi.

-    Likās, ka viņi labi pārzina savu lietu, un par divsimt tūkstošiem tā ari jābūt.

Klejs izstāstīja arī par Karlosu Hernandesu, Vesu Solsveriju un Deimonu Didjē, saviem jauniegūtajiem paziņām no Apsūdzības uzturēšanas komisijas. Peiss bija dzirdējis par viņiem visiem.

Pie otras alus glāzes Peiss apvaicājās: Tu taču izpārdevi savas Akermana akcijas? Viņš pavērās visapkārt, bet tuvumā neviena nebija. Bija kluss vakars koledžas bārā.

-    Simttūkstoš akciju par četrdesmit diviem, komats, piecdesmit, Klejs lepni noskaitīja.

-    Šīsdienas beigās Akermana cena bija divdesmit trīs.

-    Zinu. Es katru dienu skaitu līdzi.

-    Ir laiks tās sākt atpirkt. Jau rit no paša rīta.

-    Kaut kas notiks?

-Jā, un, kamēr nav par vēlu, pērc, cik vari, vēl par divdesmit trīs, un tad sēdi un gaidi cenas izmaiņas.

-    Cik tālu tad tās ies?

-    Tās dubultosies.

Sešas stundas vēlāk, jau pirms saullēkta, Klejs sēdēja savā kabinetā, gatavodamies jaunai, trakai dienai. Un nepacietīgi gaidīja akciju biržas atvēršanu. Darāmo darbu saraksts bija uz

divām lappusēm, gandrīz viss saistīts ar grūto uzdevumu nekavējoties noalgot desmit jaunus juristus un sameklēt telpas, kur viņus izvietot. Tas likās bezcerīgi, bet citas izvēles nebija; pusastoņos viņš piezvanīja nekustamo īpašumu aģentam un izvilka viņu no dušas. Pusdeviņos viņam bija desmit minūšu saruna ar nupat kā atlaisto jauno advokātu, vārdā Oskars Malrūnijs. Nabaga puisis bijis izcilnieks Jēlā, pieņemts augstā postenī, bet tad, megafīrmai sabrūkot, palicis bez darba. Pirms diviem mēnešiem viņš bija apprecējies un izmisīgi meklēja jaunu darbavietu. Klejs tūlīt uz vietas pieņēma viņu par 75 000 dolāriem gadā. Malrūnijam bija četri draugi, arī no Jēlas, kas tāpat atradās uz ielas. Ej un dabū viņus ciet!

Pulksten desmitos Klejs piezvanīja savam brokerim un atpirka savas Akermana akcijas, tā nopelnot 1,9 miljonus dolāru un vēl mazliet. Tajā pašā reizē viņš iztērēja savu ieguvumu un iegādājās vēl divsimt tūkstošus akciju par divdesmit trim dolāriem, izmantojot savas rezerves un konta kredītu. Visu ritu viņš sekoja tirgum internetā. Nekas nemainījās.

Pusdienlaikā atgriezās Malrūnijs ar saviem draugiem, kas bija sagatavojušies darbam gluži kā skauti. Klejs pieņēma arī pārējos un uzdeva iznomāt mēbeles, ierīkot telefona līnijas, izdarīt visu nepieciešamo, lai tie varētu sākt karjeru kā zemākā līmeņa masu tiesībpārkāpumu juristi. Oskara uzdevums bija noalgot vēl piecus darbiniekus, kuriem savukārt pašiem vajadzēs atrast darba telpas un visu pārējo.

Jēlas nodaļa bija nodibināta.

Piecos pēcpusdienā pēc austrumpuses laika Philo Products paziņoja, ka uzpirks visas Akermana laboratorijas publiskās akcijas par piecdesmit dolāriem gabalā, tas bija darījums par kopējo summu četrpadsmit miljardi dolāru. Konferenču telpā uz lielā ekrāna Klejs vēroja šo drāmu viens pats, jo visi pārējie bija aizņemti, atbildot uz apnikušajiem telefonu zvaniem. Diennakts biznesa kanāli bija pārpilni ar šīm ziņām. Telesabiedrība izsūtīja savus reportierus uz Vaitpleinzu Ņujorkā, kur atradās

Akermana laboratorijas vadības mītne, tur tie nīka pie galvenajiem vārtiem, it kā grūtībās nonākušās kompānijas pārstāvji varētu parādīties un apraudāties kameru priekšā.

Nebeidzama ekspertu un tirgus analītiķu virkne tērgāja par visdažādākajiem vēl neapstiprinātiem pieņēmumiem. Visai drīz un bieži tika pieminēts dailofts. Lai gan jau gadiem ilgi Akermana laboratorija netika vadīta visai prasmīgi, nebija arī šaubu, ka dailofts veicinājis firmas krišanu.

Varbūt Philo bija arī tarvāna ražotājs? Peisa klients? Varbūt Klejs bija tikai marionete, lai tiktu pie četrpadsmit miljardu dolāru vērtās uzņēmuma pārņemšanas? Un kas bija visnepatīkamākais kā tas viss ietekmēs Akermana laboratorijas un dailofta nākotni? Bija visai satraucoši rēķināt savus jaunākos ienākumus no Akermana akcijām, bet nācās arī pašam sev uzdot jautājumu, vai nav pienācis gals izsapņotajai dailofta lietai.

Patiesībā to nemaz nevarēja uzzināt. Viņš bija tikai sīks spēlmanis divu lielfirmu savstarpējā darījumā. Akermana laboratorijai ir līdzekļi, viņš sevi mierināja. Un šī kompānija bija izgatavojusi nelabu produktu, kas uz daudziem atstājis postošu ietekmi. Taisnībai jāuzvar.

No savas lidmašīnas, kas atradās kaut kur starp Floridu un Teksasu, piezvanīja Patons Frenčs un lūdza, lai Klejs tuvāko stundu laikā nekur neiziet. Apsūdzības uzturēšanas komisijai steidzami bija jāsasauc sanāksme. Viņa sekretāre jau nodarbojās ar tās organizēšanu.

Frenčs pēc stundas nolaidās Bomontā, kur nākamajā dienā viņam bija tikšanās ar juristiem, kas strādāja pie holesterīna zāļu lietas, kur apgrozījās milzu nauda un kur bija vajadzīga viņa palīdzība, bet viņš nekādi nevarēja atrast pārējos no šīs komisijas. Viņš jau bija sazinājies ar Beriju un Heriju Ņujorkā, un tie par šo Philo pārņemšanu daudz neuztraucās. Akermanam pašam pieder divpadsmit miljoni akciju, kas tagad maksā piecdesmit dolāru gabalā, bet, kad viss norims, varbūt vēl vairāk. Par tām vien kompānija dabūs sešsimt miljonus. Valdībai turklāt vēl jāapstiprina šo uzņēmumu apvienošana, un pirms jāvārda viņi katrā ziņā vēlas, lai visas prāvas būtu izbeigtas. Un vēl -

Philo ir slavena ar to, ka izvairās no tiesu nama. Viņi visu nokārto klusu un ātri.

Izklausās pēc tarvāna, Klejs nodomāja.

-    Kopumā šīs ir labas vēstis, Frenčs noteica, bet kaut kur fonā dūca faksa aparāts. Klejs iztēlē skatīja viņu soļojam šurpu turpu pa savu Gulfstream, kamēr tas gaidīja Bomontas lidlaukā.

-    Es došu tev ziņu. Un prom viņš bija.

22

Rekss Kritls gribēja bārties, gribēja, lai tiktu pārliecināts, gribēja nolasīt lekciju, izglītot, bet viņa klientu, kas sēdēja pretī pie galda, skaitļi, šķiet, nekādi neietekmēja.

-Jūsu firma pastāv sešus mēnešus, iesāka Kritls, vērdamies pāri pār lasāmajām brillēm uz veselu kaudzi ziņojumu savā priekšā. Fakti! Viņam bija pierādījumi, ka šo Kleja Kārtera II Juridisko biroju patiesībā pārvaldīja īsti idioti. Jūsu izdevumi sākās ar septiņdesmit pieciem tūkstošiem mēnesī trīs juristi, viens palīgs, sekretāre, paprāva īre, dārgas telpas. Tagad tas ir pusmiljons mēnesī un pieaug ar katru dienu.

-   Nauda ir jātērē, lai tiktu pie lielākas, rāmi atteica Klejs, malkodams kafiju un uzjautrinādamies par sava grāmatveža nemieru. Tā bija laba naudas uzrauga pazīme tas bailēs par lieliem tēriņiem naktīs gulēja mazāk nekā viņa darba devējs.

-  Bet jums jau nekas nenāk klāt, Kritls piesardzīgi iestarpināja. Nekādu ienākumu pēdējo triju mēnešu laikā.

-   Šis ir bijis labs gads.

-   Kā tad. Piecpadsmit miljonu samaksa par darbu to tādu padara. Bet problēma ir tā, ka šī summa kūst. Pagājušo mēnesi jūs iztērējāt četrpadsmit tūkstošus tikai par lidmašīnu īri vien.

-   Kad nu esam sākuši par to runāt, es, starp citu, grasos kādu iegādāties. Man vajag, lai jūs piemestu skaitļus.

-   Es jau to vien daru. Jums tā nav vajadzīga.

-   Ne jau par to ir runa. Es gribu zināt, vai varu vai nevaru to atļauties.

-   Nē, jūs nevarat to atļauties.

-   Paga, paga, Reks! Glābiņš jau ir redzams.

-    Es pieņemu, ka jūs te domājat dailofta lietas. Četri miljoni reklāmām. Trīs tūkstoši ik mēnesi par dailofta mājaslapu. Tagad vēl trīs tūkstoši mēnesī par dailofta biļetenu. Visi tie palīgi Manasā! Visi tie jaunie juristi!

-     Gribēju jums jautāt, vai noīrēt kādu uz pieciem gadiem vai ari nopirkt uzreiz.

-    Ko tad?

-    Gulfstream.

-    Kas ir tas Gulfstream?

-    Vissmalkākā reaktīvā lidmašīna pasaulē.

-    Ko tad jūs grasāties darīt ar to Gulfstream?

-    Lidot.

-    Kāpēc jums liekas, ka tieši tāda ir vajadzīga?

-     Tai dod priekšroku visi lielākie masu tiesībpārkāpumu juristi.

-    Ak tā, tas visu izskaidro.

-    Es domāju, ka būsiet manā pusē.

-    Vai zināms, cik tāda var maksāt?

-    Miljonus četrdesmit, četrdesmit piecus.

-    Man žēl to atklāt, Klej, bet jums nav četrdesmit miljonu.

-   Jums taisnība. Domāju, ka es to noīrēšu.

Kritis noņēma lasāmās brilles un braucīja garo, plāno degunu, it kā tieši no turienes sāktos galvassāpes. Paklau, Klej, esmu tikai grāmatvedis. Bet neesmu pārliecināts, vai atradīsies vēl kāds, kas aicinās jūs piebremzēt. Nesteidzieties, draugs! Jums radušies ienākumi, priecājieties par tiem. Kam jums tik liela firma ar tik daudziem juristiem? Jums nav vajadzīga lidmašīna. Kas būs nākamais? Jahta?

-Jā-

-Jūs jokojat?

-Nē.

-    Man likās, jūs ciest nevarējāt laivas.

-    Tā ir. Tā būs manam tēvam. Vai varu kaut kā samazināt tās izmaksas?

-Nē.

-    Saderam, ka varu gan.

-    Kā tad?

-    Es to izīrēšu, kad pašam tā nebūs vajadzīga.

Kad Kritis bija ticis galā ar savu degunu, viņš atlika atpakaļ brilles un nopūtās: Tā ir jūsu nauda, draugs.

Viņi sanāca kopā Ņujorkā, neitrālā teritorijā, kādas vecas viesnīcas, kas atradās netālu no Centrālā parka, paplukušā deju zālē, vietā, par kuru kāds vismazāk varēja iedomāties, ka tur notiks nozīmīga tikšanās. Vienā galda pusē sēdēja dailofta apsūdzības uzturēšanas komisija, visi pieci tās biedri, ieskaitot jauniņo Kleju Kārteru, kurš te jutās pavisam lieks, viņiem aiz muguras bija visāda veida asistenti, līdzstrādnieki un izsūtāmie, ko nodarbināja misters Patons Frenčs. Galda pretējā pusē pulcējās Akermana komanda, ko vadīja Kels Viks, pazīstamais veterāns, ar līdzīgu skaitu atbalstītāju pie sāniem.

Pirms nedēļas valdība bija apstiprinājusi kompānijas apvienošanu ar Philo Products, kad vienas akcijas cena bija piecdesmit trīs dolāri; tas Klejam nozīmēja papildu ienākumus aptuveni sešu miljonu apmērā. Pusi no šīs summas viņš noglabāja ārzonas bankā, tā bija neaizskarama. Un nu visai godājamā kompānija, ko pirms gadsimta bija dibinājuši brāļi Akermani, bija pienākusi pie sliekšņa, kad to pārņems Philo, uzņēmums, kura gada ienākumi bija tikai puse no viņējiem, toties tam bija krietni mazāk parādu un prasmīgāka vadība.

Klejs apsēdās krēslā, izlika uz galda papīrus un centās pārliecināt sevi jā, sasodīts, šī ir viņa īstā vieta, lai arī viņš bija ievērojis dažas neapmierinātas grimases no otras puses. Ļautiņi no Akermana laboratorijas galu galā varēs personīgi iepazīties ar šo jauno censoni no Kolumbijas apgabala, kas bijis viņu dailofta murgu ierosinātājs.

Patonam Frenčam varēja būt daudz palīgu un domubiedru, bet viņam nevajadzēja nevienu. Viņš uzņēmās šīs pirmās sanāksmes vadību, un drīz vien neviens vairs nevēra muti vaļā, ja nu vienīgi Viks, kurš ierunājās tikai īpašas vajadzības gadījumā. Rīta cēlienu viņi pavadīja, precīzi nosakot savākto lietu skaitu.

Kopējo apsūdzību Bīloksi sastādīja 36 700 sūdzības cēlāju. Juristu atkritēju grupai no Džordžijas bija 5200 lietu, tā draudēja ierosināt vēl vienu sabiedrības pārstāvniecības lietu. Bija vēl citi, kas izstājās no kopējās apsūdzības un plānoja individuālas prāvas vietējās tiesās, bet tas Frenču neuztrauca. Viņiem nebija tik izšķirošu dokumentu, nedz arī iespēja tos kādreiz ieraudzīt.

Skaitļi bira cits pēc cita, un drīz vien Klejam viss jau bija apnicis. Vienīgais, kas kaut ko nozīmēja viņa acīs, bija skaitlis 5380 tik liela bija viņa daļa kopējā dailofta lietā. Viņam bija visvairāk no visiem, lai gan arī Frenča devums nebija no mazajiem, nedaudz pāri pieciem tūkstošiem.

Pēc trim stundām vienas vienīgas statistikas visi piekrita stundu ilgam pusdienu pārtraukumam. Apsūdzības komisija devās augšā uz numuru, kur ieturējās ar sviestmaizēm, piedzerdami ūdeni. Pēc brīža Frenčs jau bija pie telefona, runādamies un klaigādams vienlaikus. Vēsam Solsberijam kārojās svaiga gaisa, un viņš uzaicināja Kleju pastaigā apkārt kvartālam. Viņi pagājās pa Piekto avēniju otrpus parka. Bija novembra vidus, gaiss dzestrs un viegls, pa ielu lidinājās lapas. Brīnišķīgs laiks, lai pabūtu pilsētā.

-     Man patīk te atbraukt un tad atkal pamest šo vietu, ierunājās Solsberijs. Ņūorleānā patlaban ir ap trīsdesmit grādi, mitrums vēl kādi deviņdesmit procenti.

Klejs tikai klausījās. Viņš jutās pārāk satraukts par šī brīža nozīmību; līdz kompensāciju darījumiem bija vairs tikai dažas stundas, tām sekos milzīgie honorāri; viņš varēs baudīt brīvību, būdams jauns, neprecējies un bagāts.

-    Cik jums ir gadu, Klej? viņš izdzirdēja Vesu jautājam.

-    Trīsdesmit viens,

-    Kad man bija trīsdesmit viens, mēs kopā ar partneri par visai prāvu naudu nokārtojām tankkuģa eksplozijas lietu. Briesmīgs gadījums, sadega kāds desmits cilvēku. Divdesmit astoņus miljonus lielo honorāru mēs sadalījām uz pusēm. Mans partneris paņēma savus četrpadsmit miljonus un pameta darbu. Es savējos ieguldīju karjeras attīstībā. Nodibināju savu juridisko

firmu, pilnu ar strādāt gribošiem tiesu advokātiem, patiešām talantīgiem cilvēkiem, kam patika tas, ko viņi dara. Uzcēlu ēku Ņūorleānas centrā, algoju labākos darbiniekus, ko vien varēju atrast. Tagad advokātu skaits sniedzas deviņos desmitos, pēdējo desmit gadu laikā esam sapelnījuši astoņsimt miljonus. Mans kādreizējais partneris? Bēdīgs gadījums. Nevar pamest darbu, kad tev ir trīsdesmit trīs, tas nav normāli. Lielākā daļa no viņa naudas izkūpēja gaisā. Trīs neveiksmīgas laulības. Azartspēles. Pirms diviem gadiem pieņēmu viņu darbā par palīgu par sešdesmit tūkstošiem gadā, bet viņš nav tā vērts.

-    Es par aiziešanu neesmu domājis, bilda Klejs. Meli.

-     Un nevajag arī. Jūs taču varat saraust kaudzēm naudas, jūs arī esat to pelnījis. Izbaudiet to. Nopērciet lidaparātu, skaistu jahtu, māju liedagā, zemi Aspenā, visas šīs bagāto mantiņas. Bet ielieciet ari naudu atpakaļ savā firmā. Pieņemiet padomu no tāda, kas gājis tam cauri.

-    Labi, paldies.

Viņi nogriezās uz Septiņdesmit trešo ielu un devās austrumu virzienā. Solsberijs turpināja: Vai esat iepazinies ar svina krāsas lietām?

-    Ne pārāk sīki.

-   Tās nav tik populāras kā medikamentu lietas, bet velnišķīgi ienesīgas. Sāku ar tām noņemties pirms desmit gadiem. Mūsu klienti ir skolas, baznīcas, slimnīcas, tirdzniecības uzņēmumi, visi tie, kam uz sienām ir svina krāsa. Visnotaļ bīstama viela. Esam iesūdzējuši krāsas ražotājus, ar dažiem noslēgti kompensāciju izmaksu darījumi. Līdz šim izmaksāti kādi divi miljardi. Tad nu tā, izmeklējot vienas kompānijas darbību, esmu atklājis vēl kādu nelielu masu pārkāpumu lietu, ar ko jūs varbūt gribētu iepazīties. Dažu konfliktu dēļ nevaru tai pievērsties.

-    Es jūs klausos.

-    Kompānija atrodas Rīdsburgā, Pensilvānijā, tur ražo kaļķu javu, ko mūrnieki izmanto jaunas konstrukcijas namos. Pavisam triviāla lieta, bet potenciāla zelta dzīsla. Izskatās, ka viņiem ir problēmas ar to javu. Neizdevies maisījums. Pēc kādiem trim gadiem tā sāka drupt. Kad java ir pagalam, sāk krist ārā ķieģeļi.

Tas raksturīgs Baltimoras apkaimē, aptuveni diviem tūkstošiem māju. Tagad jau to var sākt manīt.

-    Kādi tad ir zaudējumi?

-    Lai nostiprinātu katru māju, nepieciešami vidēji piecdesmit tūkstoši.

Piecdesmit tūkstoši dolāru un divi tūkstoši māju. Līgums par vienu trešdaļu, un advokāta honorārs līdzinās desmit miljoniem. Klejam matemātika bija kļuvusi stiprā puse.

-    Pierādīt nebūs grūti, sacīja Solsberijs. Kompānija jau zina, ka negadījums atklāts. Kompensāciju darījuma slēgšanā nevajadzētu rasties problēmām.

-    Es gribētu visu apskatīt.

-    Es jums to nosūtīšu, bet tas jāpatur noslēpumā.

-Jūs kaut ko gribat par to?

-     Nē. Tā ir mana samaksa par dailoftu. Protams, ja jums kādreiz rodas izdevība atmaksāt ar pakalpojumu, tas tiks ņemts vērā. Tā mēs te strādājam, Klej. Mūsu amata brāļu vidū netrūkst rīkļurāvēju un egoistu, bet daži no mums cenšas parūpēties cits par citu.

Vēlu pēc pusdienas Akermana laboratorija piekrita kā minimālo summu izmaksāt sešdesmit divus tūkstošus dolāru katram no dailofta apsūdzētāju pirmās grupas, tie bija cilvēki ar niecīgiem audzējiem, ko varēja likvidēt ar vienkāršas operācijas palīdzību, un tās izmaksas arī segtu kompānija. Pie šīs grupas piederēja aptuveni četrdesmit tūkstoši dailofta lietotāju, un nauda viņiem varētu tikt izmaksāta nekavējoties. Tam sekoja kaulēšanās, kurā visvairāk tika apspriesta metode, kā būtu jānosaka kompensācijas apjoms. Neganta cīņa izvērtās, kad dienas kārtībā parādījās jautājums par advokātu honorāriem. Līdzīgi kā pārējiem, Klejam bija līgums, kas paredzēja viņam vienu trešdaļu no katras izmaksājamās summas, bet šāda veida darījumos parasti procentu likme tika samazināta. Notika strīdi par visai sarežģītas formulas izmantošanu, un Frenčs bija neparasti agresīvs. Runa galu galā bija par viņa naudu. Beigās

Akermans piekrita pirmās grupas lietās juristiem kā atalgojumu maksāt divdesmit astoņus procentus.

Otrās grupas apsūdzības uzturētājiem bija pieskaitāmi tie, kam bija ļaundabīgi audzēji, un, tā kā to ārstēšanai būtu vajadzīgi mēneši vai pat gadi, kompensācijas galīgais apmērs netika noteikts. Šiem maksājumiem netika noteikta robeža tas, pēc Berija un Herija domām, bija apliecinājums tam, ka kaut kur aizkulisēs stāvēja Philo Products un atbalstīja Akermana laboratoriju ar papildu līdzekļiem. Otrās grupas lietās advokāti saņems divdesmit piecus procentus, bet Klejs tā arī nesaprata, kāpēc. Frenčs pārāk steidzīgi operēja ar skaitļiem.

Trešajā grupā tiks ieskaitīti tie, kuriem dailofta lietošana beigusies letāli. Tā kā līdz šim nāves gadījumi nebija reģistrēti, lieta šai grupā palika atklāta. Honorāri šajos gadījumos nepārsniegs divdesmit divus procentus.

Septiņos viņi sapulci beidza, nolēmuši rīt atkal tikties, lai izrunātu detaļas otrās un trešās grupas lietās. Ar liftu braucot lejā, Frenčs pasniedza viņam kādu izdruku. Nav slikti vienai dienai, viņš nosmaidīja. Tur bija apkopotas Kleja savāktās lietas un paredzamie atalgojumi, ieskaitot septiņu procentu piemaksu par darbošanos Apsūdzības uzturēšanas komisijā.

Viņa iespējamie bruto ienākumi tikai no pirmās grupas lietām vien bija simt seši miljoni.

Beidzot palicis viens, viņš nostājās pie savas istabas loga un noraudzījās, kā pār Centrālo parku nolaižas krēsla. Gadījums ar tarvānu vēl nebija viņu pieradinājis pie pēkšņas bagātības šoka. Viņš bija kā bez valodas, kā paralizēts, uz mūžu sastindzis pie loga, bet pārslogotajās smadzenēs šaudījās visādas domas. Viņš iztukšoja divus neatšķaidītus viskijus no minibāra, bet tas neatstāja pilnīgi nekādu iespaidu.

Vēl aizvien stāvēdams pie loga, viņš piezvanīja Poletei, kura sagrāba klausuli jau pēc pirmā signāla. Runā taču! viņa iesaucās, pazinusi viņa balsi.

-    Pirmais raunds ir beidzies, viņš pavēstīja.

-    Nu nevelc taču garumā!

-Tu tikko nopelnīji desmit miljonus zaļo, Klejs teica. Vārdi gan nāca no viņa mutes, bet balss piederēja kādam citam.

-    Klej, nemānies, noskanēja viņas vārdi.

-    Tā ir taisnība. Es nemānos.

Saruna pārtrūka, jo viņa sāka raudāt. Klejs atmuguriski atkāpās līdz gultai un apsēdās uz malas, kādu mirkli likās, ka ari viņš izplūdis asarās. Ak Dievs, viņa atkārtoja.

-    Es tev piezvanīšu pēc kāda brītiņa, noteica Klejs.

Džonāhs vēl arvien bija birojā. Viņš sāka klaigāt klausulē

un tad nometa to, lai ietu un sameklētu Rodniju. Klejs dzirdēja, kā viņi kaut kur blakus sarunājas. Aizcirtās durvis. Rodnijs pacēla klausuli. Klausos!

-    Tava daļa ir desmit miljoni, Klejs sacīja, trešo reizi tēlodams Santa Klausu; diez vai kādreiz vēl tā izdosies.

-     Ak Kungs, apžēlojies! izdvesa Rodnijs. Kaut kur tālāk spiedza Džonāhs.

-     Ir grūti noticēt, piebilda Klejs. Uz brīdi viņš iztēlojās Rodniju pie sava vecā galda SAB, visapkārt mētājas mapes un papīri, pie sienas piesprausti sievas un bērnu fotoattēli. Lielisks cilvēks, kas smagi strādā par tik zemu samaksu.

Ko gan viņš teiks sievai, kad pēc dažām minūtēm zvanīs tai uz mājām?

Sarunu turpināja Džonāhs, un viņi kādu laiciņu papļāpāja par sanāksmi kas tur piedalījās, kur tā notika, kāda tā bija. Viņi nevarēja vien beigt, bet Klejs atcerējās, ka bija apsolījis vēlreiz piezvanīt Poletei.

Kad visi jaunumi bija izrunāti, viņš vēl ilgi palika sēžam gultā, ar skumjām saprazdams, ka nebija vairs neviena, kam piezvanīt. Viņš atcerējās Rebeku, pēkšņi atmiņās izdzirdēja viņas balsi, sajuta viņas pieskārienus. Viņi varētu iegādāties māju Taskenijā vai Moī, vai vienalga, kur viņa gribētu. Viņi varētu tur dzīvot pavisam laimīgi ar duci bērnu, bez neviena sievas rada, viņiem būtu auklītes, istabmeitas, pavāri un varbūt pat sulainis. Divreiz gadā viņš varētu ar lidmašīnu nosūtīt Rebeku mājās pie viņas vecākiem.

Bet varbūt van Horni neuzvestos tik briesmīgi, ja zinātu, ka ģimenei pieder kādi simts miljoni, kas gan būtu viņiem neaizsniedzami, bet palielīties ar tiem varētu.

Klejs saknieba lūpas un uzgrieza viņas numuru. Bija trešdiena, Lauku klubā nekas īpašs nenotika. Viņa droši vien bija savā dzīvoklī. Pēc trim signāliem viņa atsaucās: Hallo! un viņas balss skaņas atņēma Klejam spēkus.

-    Sveika, te Klejs, viņš mēģināja runāt nepiespiesti. Neviena vārda sešu mēnešu laikā, bet atšķirtības ledus tika salauzts uzreiz.

-    Hei, svešiniek, viņa atbildēja. Izklausījās sirsnīgi.

-    Kā tev klājas?

-    Labi, esmu aizņemta, kā jau vienmēr. Un tu?

-    Laikam jau tāpat. Esmu Ņujorkā, kārtoju dažas lietas.

-    Dzirdēju, ka tev iet arvien labāk.

Visai atturīgs izteikums. Nemaz nav slikti. Nevaru sūdzēties. Kā tev darbā?

-    Man vēl palikušas sešas dienas.

-    Tu aizej?

-Jā. Nu, tu jau zini, man būs kāzas.

-    Tā dzird. Kad tad tās notiks?

-    Divdesmitajā decembrī.

-    Neesmu saņēmis ielūgumu.

-     Nu, es jau tev ari neaizsūtīju. Nedomāju, ka gribēsi ierasties.

-    Laikam gan. Vai esi pārliecināta, ka tiešām gribi precēties?

-    Labāk runāsim par kaut ko citu.

-    Nav jau īsti par ko.

-    Vai tu ar kādu satiecies?

-    Sievietes mani vajā pa visu pilsētu. Kur tu satiki to puisi?

-    Tu esot nopircis māju Džordžtaunā?

-     Vecas ziņas. Bet viņam sagādāja prieku, ka Rebeka to zināja. Viņa varbūt gribēs uzzināt par viņa veiksmēm. Tas jauneklis ir nožēlojams, viņš piebilda.

-    Nevajag, Klej. Nestrīdēsimies.

-    Viņš ir nožēlojams, un tu to zini, Rebeka.

-    Es tūlīt nolikšu klausuli.

-    Neprecies ar viņu, Rebeka. Baumo, ka viņš ir gejs.

-    Viņš ir nožēlojams. Viņš ir gejs. Kas vēl? Izgāz visu, Klej, varbūt kļūs vieglāk.

-    Nedari to, Rebeka! Tavējie viņu dzīvu apris. Un piedevām vēl visi tavi bērni būs līdzīgi viņam. Vesela čupa nožēlojamu radījumu.

Rebeka nolika klausuli.

Viņš izstiepās gultā un blenza griestos, vēl arvien dzirdēdams viņas balsi, būdams smagi satriekts, apjaušot, cik ļoti viņam Rebekas pietrūka. Viņš salēcās no telefona treļļiem. Tas bija Patons Frenčs no vestibila, ārā gaidīja limuzīns. Nākamajās trīs stundās bija paredzētas vakariņas un vīns. Kādam bija uz tām jāiet.

23

Visi dalībnieki tika nozvērināti neko neizpaust. Advokāti parakstīja biezas dokumentu kaudzes, apsolot saglabāt pilnīgu konfidencialitāti, kas attiecas uz sarunām par dailoftu un kompensācijām. Pirms aizbraukšanas no Ņujorkas Patons Frenčs bija pateicis saviem kolēģiem: Četrdesmit astoņu stundu laikā tas jau būs avīzēs. Par to parūpēsies Philo, un viņu akcijas celsies.

Nākamajā rītā The Wall Street Journal atstāstīja notikušo; visa vaina, bez šaubām, tika likta uz likuma kalpiem. JURISTI MASVEIDA TIESĪBPĀRKĀPUMU LIETĀS STEIDZINA DAILOFTA KOMPENSĀCIJAS tā skanēja virsraksts. Anonīmiem ziņu avotiem bija daudz sakāmā. Bija uzskaitīti visi sīkumi. Pirmā kompensāciju izmaksas raunda kopējā summa sasniegšot divarpus miljardus dolāru, atstājot rezervē pusotra miljarda nopietnākiem gadījumiem.

Philo Products akcijas cena dienas sākumā bija astoņdesmit divi dolāri, drīz vien tā uzlēca uz astoņdesmit pieciem. Kāds analītiķis minēja, ka investoru prātus nomierinājušas ziņas par kompensāciju darījuma nokārtošanu. Kompānija būs spējīga kontrolēt tiesāšanās izmaksas. Nekādu ieilgušu prāvu. Nekādu neparedzami nežēlīgu spriedumu draudu. Visi juristi būs iesaistīti tikai šajā vienā lietā, un, pēc Philo anonīmo ziņotāju vārdiem, tā bija uzvara. Klejs sekoja ziņām pie televizora savā kabinetā.

Viņš atsaucās arī uz reportieru zvaniem. Vienpadsmitos ieradās kāds no The Journal kopā ar fotogrāfu. Kamēr ritēja sagatavošanās darbi, Klejs atklāja, ka reportieris zina par kompensāciju izmaksu tikpat daudz, cik viņš pats. lādas lietas

nekad netiek noklusētas, reportieris piezīmēja. Mēs pat zinājām, kurā viesnīcā jūs slēpjaties.

Bez diktofona Klejs atbildēja uz visiem jautājumiem. Kad tas bija ieslēgts, viņš neizteica nevienu komentāru par kompensāciju darījumu. Toties viņš piedāvāja ieskatu savā karjerā, stāstīja par savu straujo izaugsmi no vienkārša SAB darbinieka līdz naudīgam masu tiesībpārkāpumu juristam, kas notikusi vien pāris mēnešu laikā, izstāstīja par jaundibināto ietekmīgo firmu utt. Viņš jau manīja, kā veidojas raksts, un tas būs visai iespaidīgs.

Nākamajā rītā, vēl pirms saullēkta, viņš to izlasīja intemetā. Tur bija viņa seja, viena no tām briesmīgajām karikatūrām, ar ko slavens The Journal, un tieši virs tās bija virsraksts LIKUMU PASAULES VALDNIEKS, NO 40 000 LĪDZ 100 000 000 DOLĀRU SEŠU MĒNEŠU LAIKĀ. Zem tā bija apakšvirsraksts: “Likumi ir jāmīl!”

Tas bija garš raksts, un vienīgi par Kleju. Par viņa izcelsmi, uzaugšanu Kolumbijas apgabalā, par viņa tēvu, par Džordžtaunas Juridisko augstskolu. Tur bija arī dāsni Glendas un Džermēna izteikumi par SAB pavadīto laiku, atsauksmes no profesora, par kuru viņš jau bija aizmirsis, īss kopsavilkums par dailofta lietu. Labākā daļa bija pagara saruna ar Patonu Frenču, “izcilo masu tiesībpārkāpumu speciālistu”, kurš veltīja Klejam vārdus “mūsu spožākā jaunā zvaigzne”, “bezbailīgs” un “nozīmīgākais spēks, ar ko jārēķinās”. “Korporatīvajai Amerikai jānodreb pie šī vārda,” ar pārspīlētu patosu skanēja turpinājums. Un pašās beigās: “Nav šaubu, Klejs ir jaunais likumu pasaules valdnieks.”

Viņš divreiz to pārlasīja un tad pa e-pastu nosūtīja Rebekai, ar piezīmēm augšā un apakšā: “Rebeka, lūdzu, nesteidzies! Klejs.” Viņš nosūtīja to uz viņas dzīvokli un biroju, un, reiz sācis ar to noņemties, viņš noraidīja to pa faksu uz BVH grupas kantoriem. Kāzas bija tikai pēc mēneša.

Kad beidzot Klejs ieradās birojā, mis Glika nodeva viņam kaudzi ar ziņojumiem puse bija no studiju biedriem, kuri jokojoties lūdza aizdevumus, otra puse no dažnedažādiem

žurnālistiem. Kantori valdīja lielāks haoss nekā citkārt. Polete, Džonāhs un Rodnijs vēl dzīvoja kā pa sapņiem, nespēdami koncentrēties. Bet klienti vēlējās saņemt naudu tieši todien.

Par laimi, bija vēl Jēlas nodaļa arvien spējīgākā mistera Oskara Malrūnija vadībā, kas ķērās pie darba un nodrošināja izdzīvošanu līdz kompensāciju izmaksas beigām. Klejs pārcēla Malrūniju uz kabinetu ēkas galā, dubultoja viņa algu un atstāja visa šī jucekļa vidū.

Viņam bija vajadzīgs pārtraukums.

TĀ kā Džareta Kārtera pasi bija konfiscējis ASV Tiesu departaments, viņa pārvietošanās iespējas zināmā mērā bija ierobežotas. Viņam nebija īstas pārliecības, vai varētu atgriezties savā valstī, lai gan sešu gadu laikā nekad nebija to mēģinājis. Gadījumā, kad pazīšanās dēļ viņš tika ārā no pilsētas bez apsūdzības raksta, bija vēl daudz kā neskaidra. Paliksim labāk pie Bahamu salām, viņš sacīja Klejam pa telefonu.

No Abako viņi izlidoja ar Cessna Citation V, vēl vienu jaunatklātu rotaļlietu no aeroflotes krājumiem. Pēc pusstundas viņi novirzījās uz Naso. Džarets bija nogaidījis, līdz viņi paceļas gaisā, tad ierunājās: Nu labi, sper vaļā! Viņš jau bija ticis pie alus. Viņam bija nodriskāti džinsa šorti un sandales, galvā veca zvejnieku cepure, kā jau visiem bezpavalstniekiem, kas, izsūtīti uz salām, dzīvoja līdzīgi pirātiem.

Ari Klejs atvēra alus bundžu un tad atklāja savu stāstu, sākot ar tarvānu un beidzot ar dailoftu. Džarets bija dzirdējis baumas par dēla veiksmi, bet viņš nekad nelasīja avīzes un par varēm centās ignorēt katru ziņu no mājām. Bija vajadzīgs vēl viens alus, lai izprastu, ko nozīmē pieci tūkstoši klientu uzreiz.

Ziņa par simttūkstoš miljoniem dolāru lika viņam aizvērt acis, kļūt bālam vai vismaz par vienu bronzas toni gaišākam un saraukt gludo pieri daudzās dziļās rievās. Viņš nogrozīja galvu, iedzēra dažus malkus alus un tad izplūda smieklos.

Klejs steidzās pateikt savu sakāmo, jo bija nolēmis to izdarīt pirms nolaišanās.

-    Ko tu iesāc ar naudu? vēl neatguvies, pajautāja Džarets.

-    Tērēju kā negudrs.

Pie Naso lidlauka viņi sameklēja taksometru, dzeltenu 1974. gada kadiljaku, kura vadītājs smēķēja zālīti. Viņš tos sveikus un veselus nogādāja līdz SunsetHotel viesnīcai un Paradīzes salas Kazino ar skatu uz Naso ostu.

Džarets ar dēla iedotajiem pieciem tūkstošiem kabatā devās taisnā ceļā pie kāršu spēles galdiem. Klejam prātā bija baseini un sauļošanās krēms. Viņš alka pēc saules un meitenēm bikini.

Noskatītā laiva bija sešdesmit trīs pēdu garš katamarāns, ko darinājis izmeklētu jahtu meistars no Fortlauderdeilas. Kapteinis pārdevējs bija vecs anglis ar dīvainībām, vārdā Moltbijs, kura palīgs bija kaulains bahamiešu matrozis. Moltbijs ņurdēdams ņēmās, līdz viņi no Naso ostas bija tikuši līcī. Viņi virzījās pa kanāla dienvidu malu, pusi dienas pavadot spožā saulē un rāmos ūdeņos, tas bija garāks izmēģinājuma brauciens laivai, kas, pēc Džareta vārdiem, varētu ienest pamatīgu naudu.

Kad tika izslēgts motors un uzvilktas buras, Klejs nokāpa apskatīt salonu. Tur bija paredzētas astoņas vietas pasažieriem un vēl divas apkalpei. Ļoti kompakts mājoklis, viss te bija maza izmēra. Dušas kabīne bija pārāk šaura, lai apgrieztos. Kapteiņa kajīte ietilptu viņa vismazākajā skapī. Tāda nu bija dzīve uz kuģa.

Pēc Džareta domām, ar zvejošanu naudu nevarēja nopelnīt. Tas bija ļoti nepastāvīgs bizness. Lai gūtu peļņu, bija nepieciešams laivu izīrēt katru dienu, bet tā bija visai grūta padarīšana. Matrožus noturēt nebija iespējams. Samaksa nekad nebija pietiekama. Vairums klientu bija paciešami, bet netrūka arī tādu, kas vērta šo nodarbi netīkamu. Viņš jau piecus gadus vadīja šos braucienus, bet tie sagādāja zaudējumus.

Naudu ienesa privātu braucienu organizēšana nelielām turīgu ļaužu grupiņām, kas paši gribēja darīt darbus, nevis ļaut, lai ar viņiem auklējas. Puslīdz vērā ņemami jūrasbraucēji. Viņi paņem lielāku laivu tavu paša, un labāk, lai tā nebūtu apķīlāta, un ceļo pa Kārību jūru veselu mēnesi. Džaretam

Friportā bija draugs, kas jau gadiem pelnīja nopietnu naudiņu ar divām šādām laivām. Klienti paši noteica kursu, laiku un maršrutu, izvēlējās produktus un dzērienus un tad devās mēnesi ilgā braucienā kopā ar kapteini un viņa pirmo palīgu.

-    Desmit tūkstoši nedēļā, Džarets noteica. Piedevām tu vēl vari burāt bez noteikta mērķa, izbaudot vēju, sauli un jūru. Nevis kā tad, kad, izbraucot zvejot, tev obligāti jānoķer milzu zivs vai ari visi kļūst nikni.

Kad Klejs iznāca no salona, Džarets bija pie stūres un izskatījās ļoti pārliecinošs, it kā jau gadiem būtu braukājis ar smalkām jahtām. Klejs pagājās pa klāju un tad izstiepās saulītē.

Viņi iegriezās vējā un sāka šķelt rāmos ūdeņus, virzoties gar līci austrumu virzienā; Naso izgaisa tālēs. Klejs bija izģērbies, atstājot tikai šortus, un ieziedies ar krēmu; viņš jau gandrīz bija ieslīdzis snaudā, kad blakus piezagās Moltbijs.

-    Tavs tēvs saka, tu esot tas, kam ir nauda. Moltbija acis bija paslēptas aiz biezām saulesbrillēm.

-    Tā jau laikam būs, Klejs atbildēja.

-    Šitā ir četru miljonu vērta laiva, pavisam jauna, viena no mūsu labākajām. Taisīta vienam no tiem interneta biznesmeņiem, kurš pamanījās iztērēt savu naudu, pirms vēl bija to nopelnījis. Nožēlojami ļautiņi, ja kāds man prasītu. Lai nu kā, mēs esam palikuši bez pircēja. Apgrozījums ir mazs. Atdosim to par trim miljoniem, par ko gan jūs varētu saukt pie atbildības par laupīšanu. Ja jūs pēc Bahamu likumiem reģistrējat laivu kā nomas kompānija, ir iespēja manipulēt ar nodokļiem. Kā, es nepateikšu, bet mums Naso ir savs jurists, kas nodarbojas ar papīru lietām. Ja vien ir skaidrā.

-    Es arī esmu jurists.

-    Kāpēc tad esat skaidrā?

-    Ha, ha, ha, viņi abi izspieda neveiklus smieklus.

-    Un kā būtu ar cenas pārvērtēšanu? Klejs noprasīja.

-     Grūti būs, bet tā atkal ir jūsu juristu darīšana. Esmu tikai pārdevējs. Man šķiet, tavam vecajam tā patīk. Tādas laivas kā šī ir modes kliedziens no šejienes līdz Bermudai un Dienvidāfrikai. Tā tur ienesīs naudu.

II var teikt pārdevējs, turklāt slikts. Ja Klejs tēvam nopirktu šo laivu, viņa vienīgā doma būtu, lai tā tur izkļūst cauri sveika un vesela un nepārvēršas par melno caurumu. Moltbijs nozuda tikpat žigli, kā bija parādījies.

Trīs dienas vēlāk Klejs parakstīja līgumu, kurā apņēmās samaksāt par laivu 2,9 miljonus dolāru. Jurists, kurš patiesībā abas reizes, kad Klejs ar viņu tikās, nebija īsti skaidrā, bahamiešu kompānijā pārstāvēja vienīgi Džaretu. Jahta bija dāvana tēvam no dēla, naudas ieguldījums, kurš bija paslēpjams kaut kur salās, gluži kā pats Džarets.

Viņu pēdējās vakariņās Naso, sēžot noplukušā bārā, kas bija pilns ar narkotiku izplatītājiem, nodokļu un alimentu nemaksātājiem, no kuriem faktiski visi bija amerikāņi, Klejs krakšķināja vēžu spīles un beidzot uzdeva jautājumu, kas jau nedēļām nedeva mieru: Vai ir kāda iespēja, ka tu kādreiz atgriezīsies Štatos?

-    Kālab?

-     Lai nodarbotos ar jurisprudenci. Lai būtu mans darba partneris. Lai piedalītos prāvās un sadotu viņiem.

Šis jautājums lika Džaretam pasmaidīt. Tēvs un dēls strādā kopā. Viņam patika doma, ka Klejs vēlējās, lai viņš atgriežas; atkal savā birojā, atpakaļ pie kaut kā godājama. Puikam taču nācās dzīvot vecā vīra atstātā tumšā draudu mākoņa ēnā. Lai gan, ņemot vērā viņa nesenos panākumus, mākonis neapšaubāmi bija sarucis.

-     Diez vai, Klej. Es atteicos no savas licences un solījos turēties tālāk.

-    Bet vai tu gribētu braukt atpakaļ?

-    Varbūt lai atjaunotu savu vārdu, bet es vairs nekad nepraktizētu. Man uzkrāta pārāk liela bagāža, pārāk daudz senu ienaidnieku vēl ložņā visapkārt. Man jau ir piecdesmit pieci gadi, un tas ir maķenīt par vēlu, lai sāktu visu no gala.

-    Kur tu būsi pēc desmit gadiem?

-    Es par to nedomāju. Man nepatīk kalendāri, dienas režīms un lietas, kas jāizdara. Mērķa izvirzīšana ir muļķīgs amerikāņu ieradums. Tas man neder. Es cenšos izdzīvot šodienu, varbūt

pavisam nedaudz paprātoju par rītdienu, tas viss. Nākotnes apceres ir sasodīti smieklīga padarīšana.

-    Piedod, ka apvaicājos.

-    Dzīvo šim brīdim, Klej! Gan rītdiena pati par sevi parūpēsies. Kā liekas, tev tagad ir darba pilnas rokas.

-    Nauda liek man rīkoties.

-    Nepalaid to vējā, dēls. Es zinu, tas liekas neiespējami, bet vēlāk tu pats brīnīsies. Nez no kurienes uzradīsies jauni draugi. Sievietes birs kā no debesīm.

-    Kad tad?

-     Pagaidi tikai. Es reiz lasīju grāmatu Muļķu laime vai apmēram tā. Neskaitāmi stāsti par to, kā pagaist naudas kalni, kad pie tiem tiek idioti. Aizraujoša lasāmviela. Sameklē to grāmatu!

-    Es, šķiet, atturēšos no tā.

Džarets iemeta mutē garneli un mainīja sarunas tematu.

-    Vai tu grasies palīdzēt arī mātei?

-     Laikam ne. Viņai palīdzība nav vajadzīga. Viņai taču ir bagāts virs, vai atceries?

-    Kad tu esi ar viņu runājis?

-    Pagājuši jau vienpadsmit gadi, tēt. Kāda tev vairs tur daļa?

-    Tikai ziņkārība. Savādi. Tu apprecies ar sievieti, nodzīvo kopā divdesmit piecus gadus un tad dažreiz iedomājies, kā gan viņai klājas.

-    Labāk runāsim par kaut ko citu.

-    Par Rebeku?

-    Par ko citu.

-    Iesim labāk pie kāršu galdiem. Man te ir četri tūkstoši zaļo.

Kad misters Teds Vorlijs no Augšmalboro, Merilendā, saņēma biezu aploksni no Kleja Kārtera II Juridiskā biroja, viņš atvēra to nekavējoties. Viņš bija redzējis vairākus paziņojumus par dailofta kompensāciju izmaksu. Viņš cītīgi bija vēries dailofta lapā, meklēdams zīmi, kas vēstītu, ka pienācis laiks saņemt naudu no Akermana laboratorijas.

Vēstule sākās ar vārdiem: “Dārgais mister Vorlij apsveicam! Jūsu prasība sabiedrības protesta lietā pret Akermana laboratoriju ir iztiesāta ASV Apgabaltiesas Misisipi dienvidu rajona nodaļā. Kā pirmās grupas pārstāvim jums pienākas kompensācija 62 000 dolāru. Pamatojoties uz līgumu par juridiskajiem pakalpojumiem, kas noslēgts starp jums un šo juridisko firmu, pastāv 28 procentu atskaitījums advokātu honorāriem. Turklāt tiesa ir apstiprinājusi 1400 dolāru atskaitījumu par tiesu izdevumiem. Tātad jūsu iegūtā summa ir 43 240 dolāru. Lūdzam parakstīt klāt pieliktās līguma un apstiprinājuma formas un nekavējoties atsūtīt tās pievienotajā aploksnē. Ar cieņu Oskars Malrūnijs, pilnvarotais.”

-    Sasodīts, katru reizi kāds cits advokāts, norūca Vorlijs, šķirstot lapas. Tur bija kopija ar tiesas lēmumu par kompensācijas piešķiršanu, paziņojums visiem šīs lietas ierosinātājiem un vēl kādi citi papīri, kurus pārlasīt pēkšņi bija zudusi jebkāda vēlme.

43 240 dolāru! Tad šī bija tā grandiozā summa, kas viņam jāsaņem no zemiska farmaceitiskā milzeņa, kurš tīši laidis apgrozībā zāles, kas izsauca četru audzēju rašanos viņa pūslī? 43 240 dolāru par mēnešiem ilgām bailēm un stresu, nezinot, vai lemts dzīvot vai mirt? 43 240 dolāru par šo pārdzīvojumu, kad caur viņa dzimumlocekli pa caurulīti mikroskopisks skalpelis un kamera tika ievadīti urīnpūslī, no kurienes pa vienam tika atdalīti audzēji un caur locekli izvilkti ārā? 43 240 dolārus par trim dienām, kad urīnā skalojās asinis un gļotu gabali?

Viņš sarāvās no šīm atmiņām.

Viņš zvanīja sešas reizes un atstāja sešus steidzamus paziņojumus, un tad gaidīja sešas stundas, līdz Malrūnijs viņam atkal piezvanīja. Pie joda, kas jūs tāds esat? misters Vorlijs ne visai laipni iesāka.

Pēdējo desmit dienu laikā Oskars Malrūnijs bija tapis par ekspertu, atbildot uz šāda veida zvaniem. Viņš paskaidroja, ka esot advokāts, kas atbild par Vorlija lietu.

-     Šitā kompensācija tak ir anekdote! iesaucās misters Vorlijs. Izmaksāt tikai četrdesmit trīs tūkstošus ir noziegums.

-    Jūsu kompensācijas summa ir sešdesmit divi tūkstoši, mister Vorlij, Oskars iebilda.

-    Es, dēls, dabūju četrdesmit trīs.

-    Nē, jūs saņemat sešdesmit divus. Jūs piekritāt vienu trešdaļu maksāt advokātam, bez kura palīdzības jums nebūtu nekā. Šajā darījumā trešdaļa ir samazināta līdz divdesmit astoņiem procentiem. Lielākā daļa advokātu par saviem pakalpojumiem prasa no četrdesmit pieciem līdz piecdesmit procentiem.

-    Kā man, nabadziņam, noveicies! Es to nepieņemu.

Uz to Oskars atsaucās ar īsu un labi sagatavotu runu par to, ka Akermana laboratorija varēja atļauties izmaksāt tikai tādu summu, citādi tā bankrotētu, un tādā gadījumā misters Vorlijs dabūtu vēl mazāk vai vispār neko.

-     Skaisti, nosmējās Vorlijs. Bet tādu kompensāciju es nepieņemu.

-   Jums nav izvēles.

-    Velns parāvis, kā nu ne!

-    Mister Vorlij, ieskatieties līgumā par juridiskajiem pakalpojumiem. Tas ir jūsu sūtījuma vienpadsmitajā lappusē. Astotais paragrāfs saucas pilnvarošana. Izlasiet, kas tur teikts, kungs, jūs redzēsiet, ka jūs esat devis pilnvaru šai firmai kārtot darījumus, kas pārsniedz piecdesmit tūkstošus.

-   To es atceros, bet man teica, ka tā ir sākotnējā summa. Es cerēju uz daudz ko vairāk.

-       Apmaksājamās kompensācijas lielumu noteica tiesa, kungs. Tā tas notiek sabiedrības interešu aizstāvības lietās. Ja jūs neparakstīsiet, ka piekrītat, jūsu daļa paliks kopējā katlā un to droši vien saņems kāds cits.

-    Jūs, vai zināt, esat viens blēžu bars. Nezinu, kurš ir sliktāks zāļu ražotāji vai mani advokāti, kas liedz man saņemt pienācīgu samaksu.

-    Man žēl, ka jūs tā domājat.

-     Ne velna jums nav žēl! Avīzēs teikts, ka jums tiek simt miljoni. Zagļi!

Misters Vorlijs ar troksni nometa klausuli un izsvaidīja papīrus pa visu virtuvi.

24

Uz Capitol Magazine decembra numura vāka bija attēlots Klejs Kārters, kas izskatījās iesauļojies un itin glīts savā Armani uzvalkā un bija atbalstījies pret smalki mēbelētā kabineta rakstāmgalda stūri. Šis bija negaidīts, pēdējā mirklī veikts aizvietojums rakstam ar nosaukumu “Ziemassvētki Potomakā”, ierastai brīvdienu lasāmvielai, kur bagāts senators gados un viņa pēdējā jauniekarotā sieva atver savas jaunās Vašingtonas rezidences durvis vispārējai apskatei. Materiāli par šo pāri, viņu iedzīvi, kaķiem, iecienītākajiem ēdieniem tika ievietoti kaut kur iekšpusē, jo Kolumbijas apgabals bija vieta, kur visus pirmām kārtām interesē nauda un vara. Vai gan bieži žurnālam gadīsies stāsts par trūcīgu jaunu juristu, kurš tik zibenīgi top bagāts?

Klejs tur bija savā iekšējā pagalmā kopā ar suni, ko bija aizņēmies no Rodnija, tad vēl viņš pozēja tukšā tiesas zālē pie zvērināto sēdvietām, it kā cenzdamies no tiem izdabūt iespaidīgu spriedumu, un, bez šaubām, Klejs mazgā savu jauno Porsche. Viņš atzinās, ka esot kaislīgs burātājs un ka Bahamu salu dokos noenkurota viņa jaunā jahta. Patlaban viņam neesot nopietnas draudzenes, un šis paziņojums nekavējoties ierindoja viņu pilsētas iekārojamāko vecpuišu vidū.

Beigu galā bija to līgavu fotogalerija, par kuru kāzām vēstīja sekojošie paziņojumi. Katra jaunā sabiedrības dāma, katra privātskolas audzēkne vai Lauku kluba piederīgā Kolumbijas apgabalā sapņoja par bridi, kad tā parādīsies Capitol Magazine lappusēs. Jo lielāks attēls, jo svarīgāka ģimene. Runāja, ka ambiciozās mātes ņem lineālu un mēra savu meitu un viņu

sāncenšu foto, un tad vai nu ļauni un atklāti priecājas, vai arī gadiem ilgi slēpj savu nenovīdību.

Attēlu vidū bija Rebeka van Horna, greznā tērpā sēžot dārzā uz pīta krēsla, skaists skats, ko sabojāja līgavaiņa un topošā lauleņa, godājamā Džeisona Šūberta Maiersa IV seja, viņš bija iekārtojies viņai līdzās un nepārprotami izbaudīja šo mirkli. Kāzās galvenās ir līgavas, nevis līgavaiņi. Kāpēc viņi tā nopūlas dabūt savas sejas laulību paziņojumos?

Benets un Barbara bija krietni pacentušies; Rebekas sludinājums bija otrais lielākais starp pāris desmitiem citu. Sešas lappuses tālāk viņš ieraudzīja BVH grupas reklāmu pa visu lapu. Lūk, arī kukulis.

Klejs tīksminājās par ciešanām, ko šai brīdī žurnāls rada van Hornu namā. Rebekas laulības, lielo, pompozo pasākumu, kam Benets un Barbara, gribēdami atstāt ietekmi uz pasauli, naudu nežēloja, pārtrumpoja viņu senais nepatikas objekts. Cik reižu viņu meitai būs laulību paziņojumi Capitol Magazine? Cik daudz pūļu viņi bija veltījuši, lai viņa būtu prominenti izrādīta? Un nu visu to sagrāva Kleja raidītais zobens.

Un viņa cīņa vēl nebija beigusies.

Džonāhs jau bija informējis, ka viņa aiziešana ir patiešām reāla. Desmit dienas viņš bija pavadījis Antigvā nevis ar vienu, bet divām meičām, un, kad agrā decembra putenī viņš atgriezās Kolumbijas apgabalā, viņš atklāja Klejam, ka garīgi un dvēseliski ir galīgi nederīgs, lai nodarbotos ar jurisprudenci. Viņš bija izdarijis visu, ko varējis. Nu viņa likuma kalpa karjera bija galā. Nu jau viņš arī skatījās uz jahtu pusi. Džonāhs bija sastapis meiteni, kurai patika burāt, un, tā kā viņa bija piedzīvojusi nelāga laulības, viņai bija nepieciešams kādu laiku pavadīt jūrā. Džonāhs bija no Annapolisas un atšķirībā no Kleja ar jahtām bija braucis visu mūžu.

-   Man vajag kādu smukulīti, vislabāk blondīni, sacīja Klejs, novietojies krēslā iepretim Džonāha galdam. Durvis bija aizslēgtas. Bija trešdiena, pulkstenis pāri sešiem, un Džonāhs jau

bija attaisījis pirmo alus pudeli. Viņi bija vienojušies par nerakstītu likumu, ka līdz sešiem darbā nebūs nekādas dzeršanas. Citādi Džonāhs to sāktu darīt uzreiz pēc pusdienām.

-   Pilsētas populārākajam vecpuisim ir problēmas ar zaķiem?

-   Esmu izgājis no aprites. Es došos uz Rebekas kāzām, un man vajadzīga lellīte, kas visu uzmanību pievērstu sev.

-   0, lieliski! Džonāhs nosmējās un iebāza roku savā atvilktnē. Sieviešu kartotēka varēja būt tikai Džonāham. Parakņājies pa papīriem, viņš atrada meklēto un izvilka krietni salocītu avīzi. Tā bija apakšveļas reklāma kādam lielveikalam. Krāšņā jaunā dieviete zem jostasvietas bija gandrīz kaila, bet krūtis tā bija pieticīgi aizsegusi ar rokām. Klejs labi atcerējās to ritu, kad reklāma parādījās pirmoreiz. Tas bija pirms četriem mēnešiem.

-   Tu viņu pazīsti?

-   Protams, pazīstu. Domā, ka glabāju veļas reklāmas, lai uzbudinātos?

-   Mani tas nepārsteigtu.

-   Viņas vārds ir Ridlija. Tā vismaz visi viņu sauc.

-   Viņa ir šejieniete? Klejs vēl nespēja atraut acis no pārsteidzošā melnbaltā daiļuma, ko turēja rokās.

-   Nē, viņa ir krieviete. No Gruzijas. Viņa te ieradās kā apmaiņas studente un tā ari palika.

-   Izskatās, ka viņai ir tikai astoņpadsmit.

-   Pāri divdesmit.

-   Cik viņa gara?

-   Piecas pēdas desmit vai tamlīdzīgi.

-   Viņas kājas vien ir piecas pēdas garas.

-   Tev kaut kas nepatīk?

Cenzdamies izlikties pēc iespējas vienaldzīgs, Klejs nosvieda avīzi uz galda. Ir kādi netikumi?

-Jā, runā, ka viņa esot biseksuāla.

-Kas?

-   Viņai patīk gan puiši, gan meitenes.

-   Ak vai!

-  Pierādījumu nav, bet tāda ir lielākā daļa modeļu. Bet varbūt tās ir tikai baumas.

-   Tu taču esi ticies ar viņu.

-   Vēl ne. Drauga draudzene. Viņa ir manā sarakstā. Es tikai gaidīju savu kārtu. Pamēģini. Ja nepatiks, atradīsim citu.

-   Vari viņai piezvanīt?

-   Protams, kāda runa. Tagad, kad tu esi Misters no žurnāla vāka, iekārojamākais vecpuisis, likumu pasaules valdnieks, tas būs pavisam viegli. Diez vai viņas zina, kādi juristi ir Gruzijā?

-  Ja viņām veicies, tad ne. Tu labāk zvani.

Viņi satikās vakariņās tā mēneša populārākajā restorānā, japāņu iestādījumā, ko bieži apmeklēja jaunie un bagātie. Dzīvē Ridlija izskatījās pat labāk nekā avīzē. Zālē sēdošie pacēla galvu un sašķobīja kaklu, kad Ridlija un Klejs tika vesti uz restorāna vidu un nosēdināti pie visai pamatīga galda. Sarunas aprāvās pusvārdā. Viesmīļi spietoja viņiem apkārt. Viņas angļu valoda ar nelielo akcentu bija perfekta un mazliet eksotiska, tas piešķīra lielāku seksīgumu, kas viņā jau tā bija pārpārēm.

Pat no krāmu tirgus nākušas lupatas Ridlijai mugurā izskatītos lieliski. Viņas trumpis nebija drēbes, tās nevarēja sacensties ar blondajiem matiem, zilajām acīm, augstajiem vaigu kauliem, nevainojamiem sejas vaibstiem.

Viņas īstais vārds bija Ridela Petašnekola, viņai nācās to divreiz nosaukt pa burtiem, līdz Klejs saprata. Par laimi, modeles, tāpat kā futbola spēlētāji, varēja iztikt ar vienu vārdu, tā nu viņa iesaukta par Rīdliju. Alkoholu viņa nelietoja, tā vietā tika pasūtīta dzērveņu sula. Klejs klusībā cerēja, ka vakariņās viņa ēdīs ko vairāk par šķīvi burkānu.

Viņa varēja lepoties ar izskatu, viņš ar naudu, bet, tā kā kopēju sarunas tēmu viņiem vēl nebija, dažas minūtes viņi pavadīja, it kā peroties pa dziļu ūdeni, meklējot drošu vietu, kur atsperties. Viņa bija gruzīniete, nevis krieviete un ne mazākā mērā neinteresējās par politiku, terorisma draudiem vai futbolu. Ak jā, kinofilmas! Viņa skatījās visas pēc kārtas, un tās viņai patika. Pat šausmenes, uz kurām citi negāja. Ridlija bija iecienījusi šos “ne-kases” gabalus, un Klejs jau sāka šaubīties.

Tukša lellīte, viņš pie sevis nodomāja. Tagad šis vakariņas, vēlāk Rebekas kāzas, un tad jau viņa piederēs pagātnei.

Viņa prata piecas valodas, bet galvenokārt ar Austrumeiropas izcelsmi, tāpēc tam nebija nekādas jēgas. Viņam par atvieglojumu, Ridlija pasūtīja pirmo un otro ēdienu un desertu. Sarunas neritēja viegli, bet abi ļoti centās. Viņi bija tik atšķirīgi. Klejā mītošais jurists tiecās pēc vispusīgas personas nopratināšanas: īstais vārds, vecums, asins grupa, tēva nodarbošanās, atalgojums, ģimenes stāvoklis, seksuālā pieredze vai taisnība, ka tu esi biseksuāle? Bet viņam izdevās noslāpēt sevī šo ziņkāro tieksmi. Viņš gan piesardzīgi mēģināja kaut ko izdibināt, bet palika bez atbildes un atgriezās pie kino. Viņa zināja visu par katru divdesmitgadīgo aktieri un to, ar ko viņš patlaban satiekas, gaužām garlaicīga padarīšana, bet varbūt ari ne tik ļoti kā klausīšanās barā advokātu, kas lielās ar savām pēdējām uzvarām vai darbu kompensāciju piedzīšanā no toksisku vielu ražotājiem.

Klejs iedzēra vīnu, un tas atbrīvoja viņu. Tas bija sarkanais burgundietis. Patons Frenčs varētu lepoties ar viņu. Ja vien viņa pašreizējie kolēģi redzētu viņu te sēžam ar šo Bārbiju!

Vienīgais traucēklis bija tās muļķīgās baumas. Nevarēja būt, ka viņai patiktu sievietes. Viņa bija pārāk nevainojama, pārāk izsmalcināta, pārāk izaicinoša pretējam dzimumam. Viņa bija kā radīta būt sievai, ar ko palielīties! Tomēr Ridlijā bija kaut kas tāds, kas nedeva viņam miera. Kad sākotnējais šoks par viņas skaistumu bija pārgājis un tam bija nepieciešamas divas stundas un pudele vīna Klejs saprata, ka neko daudz viņš Ridliju nebija iepazinis. Vai nu tur vispār nebija nekā daudz, ko uzzināt, vai arī tas tika rūpīgi sargāts.

Kad desertā tika pasniegts šokolādes krēms, ar ko Ridlija tikai niekojās, Klejs ielūdza viņu piedalīties kāzu svinībās. Viņš neslēpa, ka topošā sieva ir viņa bijusī meitene, taču samelojās, teikdams, ka tagad viņi esot draudzīgās attiecībās. Ridlija paraustīja plecus, it kā tiktu aicināta uz kino. Kāpēc ne? viņa atbildēja.

Kad viņš nogriezās uz Potomakas Lauku kluba iebraucamā ceļa, Klejā uzjundīja atmiņas. Pēdējoreiz viņš šai nožēlojamā vietā bija viesojies pirms septiņiem mēnešiem, tās bija mokošās vakariņas kopā ar Rebekas vecākiem. Toreiz viņš savu veco hondu bija paslēpis aiz tenisa kortiem. Tagad viņš varēja dižoties ar tikko ražoto Porsche Carrera. Toreiz, lai ietaupītu naudu, viņš izvairījās no sulaiņa pakalpojumiem, kurš gribēja novietot mašīnu. Tagad viņš tam samaksās dubultīgi. Toreiz viņš bija viens un bažīgi gaidīja turpmākās stundas ar van Horniem. Tagad viņam blakus bija nenovērtējamā Ridlija, kas turējās pie viņa elkoņa un sakrustoja kājas tā, ka pa šķēlumu svārkos pavērās skats līdz pat gurniem; un, lai ari kur un kad parādītos Rebekas vecāki, tie abi, sasodīts, vairs nebija saistīti ar viņa dzīvi. Toreiz viņš bija juties kā klaidonis svētītā zemē. Tagad Potomakas Lauku klubs varēs novērtēt viņa ierašanos, ja vien viņš izrakstīs pareizo čeku.

-   Van Hornu kāzu svinības, viņš uzsauca sargam, kas aizveda viņu tālāk.

Viņi bija veselu stundu novēlojušies, un tas bija pats labākais ierašanās laiks. Deju zāle bija pilna, vienā tās galā spēlēja R&B ansamblis.

-   Paliec man tuvumā, nočukstēja Ridlija, kad viņi iegāja iekšā. Es te nevienu nepazīstu.

-   Neuztraucies, Klejs atteica. Turēšanās kopā nebūs nekāda problēma. Jo, lai gan viņš prata izlikties, arī viņam te visi bija sveši.

Acumirklī visu galvas pagriezās uz viņu pusi. Žokļi atkārās. Ar vairākiem dzēriena mēriņiem vēderā vīrieši nevilcinājās mest skatienus uz Ridliju, kad tā ar savu pavadoni virzījās uz priekšu. Hei, Klej! kāds iesaucās. Klejs pagriezās un ieraudzīja Rendija Spino smaidīgo seju, tas bija viņa studiju biedrs, kurš tagad strādāja kādā megafirmā un nekad parastos apstākļos tādā sabiedrībā nebūtu uzrunājis Kleju. Varbūt nejaušā satikšanās reizē uz ielas Spino, gaitu nesamazinot, būtu izmetis:

-   Kā iet? Bet nekad tas nebūtu noticis pārpildītā Lauku klubā, it sevišķi tādā, kuru pārsvarā apmeklē lielfirmu darboņi.

Bet tagad viņš tur stāvēja, pastiepis roku Klejam, bet zobus atiezis smaidā pret Ridliju. Viņam sekoja neliels bariņš. Spino ļoti centās, iepazīstinot visus savus labos draugus ar veco labo draugu Kleju Kārteru un vienkārši Ridliju. Viņa vēl ciešāk ieķērās Kleja elkoni. Visi puiši gribēja sasveicināties.

Lai tiktu tuvāk Ridlijai, viņiem vajadzēja parunāties ar Kleju, un nepagāja necik ilgs laiks, kad kāds noteica: Hei, Klej, apsveicu ar Akermana laboratorijas piespiešanu pie sienas! Cilvēku, kas viņu apsveica, Klejs nekad agrāk nebija redzējis. Viņš noprata, ka tas ir kāds jurists, iespējams, no lielas firmas, iespējams, pārstāvēja tādu korporāciju kā Akermana laboratorija, un, pirms vēl teikums nebija pabeigts, viņam bija skaidrs, ka šī neīstā uzslava izteikta vienīgi aiz skaudības. Un aiz vēlmes aplūkot Ridliju.

-   Paldies, Klejs sacīja tādā toni, it kā atrastos savā kantorī.

-   Simt miljoni. Oho! Šī seja ari piederēja svešiniekam, kurš rādījās piedzēries.

-   Nu, puse jau aiziet nodokļos, atbildēja Klejs. Kurš gan šajos laikos spēj iztikt ar piecdesmit miljoniem?

Bariņš sāka smieties, it kā Klejs būtu izmetis vissmieklīgāko frāzi uz pasaules. Piepulcējās citi cilvēki, visi vīrieši, visi tuvojās uzkrītošajai blondīnei, kas likās kaut kur redzēta. Iespējams, pilnā krāšņumā un drēbēs viņi to nepazina.

Kāds dedzīgs, aprobežots tips sauca: -Philo ir mūsu rokās. Vecīt, kā mēs priecājāmies, ka varējām nokārtot to savārīto dailofta putru. Šī nelaime piemita lielākajai daļai Kolumbijas apgabala juristu. Katrai pasaules korporācijai tur bija advokātu grupa, kaut ari tikai vārda pēc; tādēļ ikviens strīds vai darījums atstāja būtiskas sekas uz pilsētas juristiem. Taizemē uzsprāgst pārstrādes uzņēmums, un kāds advokāts sacīs: “Jā, nu mums ir Exxon.” Izgāžas kāds supergrāvējs “Nu mums ir Disneja studija.” Apmetas sporta mašīna, pieci iet bojā “Nu mums ir Fords.” Šie “Nu mums ir…” bija vārdi, ko Klejs bija saklausījies līdz nelabumam.

Nu man ir Ridlija, viņam gribējās izsaukties, rokas nost!

Uz skatuves tika izteikts kāds paziņojums, un zāle pieklusa. Vajadzēja sākties līgavas un līgavaiņa dejai, tad dejos līgava ar savu tēvu, tad līgavainis ar savu māti, un tā tālāk. Skatītāji sastājās visapkārt. Ansambļa izpildījumā ieskanējās Smoke Gets in Your Eyes.

-   Viņa ir ļoti skaista, nočukstēja Ridlija, pieliekusies pavisam tuvu pie Kleja labās auss. Tā tiešām bija. Un viņa dejoja ar Džeisonu Maiersu, kurš, lai arī bija divas collas īsāks, Rebekai šobrīd likās vienīgais cilvēks uz pasaules. Viņa staroja smaidā, kad tie griezās pa deju grīdu, līgavai pamatīgi nopūloties, jo līgavainis bija stīvs kā koks.

Klejam niezēja rokas, viņš gribēja mesties cauri pūlim un no visa spēka iebelzt Maiersam. Viņš atsvabinātu savu meiteni un aizvestu viņu projām, un nogalinātu viņas māti, ja tā sekotu pa pēdām.

-   Tu taču viņu vēl mīli, vai ne? Ridlija klusiņām noprasīja.

-   Nē, tas ir beidzies, viņš tāpat atbildēja.

-   Nav vis. Es taču redzu.

-   Ir gan.

Vēlāk jaunlaulātie dosies uz kādu vietu, kur tie izbaudīs savu laulības dzīvi līdz galam, lai gan, pazīstot Rebeku pietiekami tuvu, viņš nojauta, ka arī līdz šim brīdim viņa bez seksa nebija iztikusi. Viņa droši vien bija izglītojusi šo tārpu Maiersu gultas mākslā. Laimīgais. Visu, ko Klejs bija iemācījis viņai, Rebeka tagad nodeva tālāk kādam citam. Tas nebija taisnīgi.

Bija sāpīgi uz abiem noskatīties, un Klejs sev vaicāja, kādēļ viņš ieradies šeit. Uz noslēgumu, lai ari kāds tas būtu. Uz atvadām. Bet viņš alka, lai Rebeka ieraudzītu viņu un Ridliju un iegaumētu, ka viņam klājas labi un pēc viņas tas nesēro.

Vērot Beneta Buldozera dejošanu bija mokoši cita iemesla dēļ. Viņš piederēja to balto vīriešu kategorijai, kas dejoja, neizkustinot pēdas, un, kad nu viņš mēģināja tirināt savu pēcpusi, ansamblis iesmējās. No pārliekas alkohola devas viņa vaigi jau bija pavisam sarkani.

Džeisons Maierss jau bija pārī ar Barbaru van Hornu, no tālienes izskatījās, ka viņa vēl pāris reižu vērsusies pie sava

samazināto tarifu plastiskā ķirurga. Viņa bija iespraukusies kleitā, kas, lai ari glīta, bija vairākus izmērus par mazu, tādēļ šaurākajās vietās izspiedās liekie tauki, kas tā vien gribēja izlauzties brīvībā, liekot visiem nepatikā novērsties. Seja bija savilkta visneīstākajā smaidā, kāds jebkad viņai bijis, nekur nekādu krunciņu, tas, tiesa, pateicoties pārmērīgām injekcijām, un Maierss tāpat viņai atsmaidīja, it kā abi nu būtu vistuvākie draugi. Viņa jau bija iecirtuši nagus tam mugurā, bet tas bija pārāk dumjš, lai to manītu. Skumji, bet varbūt arī viņa to nemanīja. Tas bija zvēra dabā.

-   Varbūt jūs vēlētos padejot? kāds piedāvāja Ridlijai.

-   Atšujies! Klejs norūca un tad veda viņu uz vietu, kur pūlis jau virpuļoja itin straujā dejā. Ja mierā stāvošā Ridlija bija mākslas darbs, tad kustībā viņa bija īsta nacionālā bagātība. Viņa kustējās dabiskā ritmā, ar nepiespiestu iznesību, kleita ar dziļo izgriezumu bija pietiekami trūcīga, un šķēlums svārku daļā paveroties atklāja miesu. Vīrieši pulcējās bariņos, lai no malas noskatītos.

Skatījās ari Rebeka. Atpūtas pauzē viņa grasījās parunāt ar viesiem, bet tad ievēroja kņadu un ielūkojās pūlī, kur ieraudzīja Kleju dejojam ar šī vakara skaistuli. Arī viņu šis skats satrieca, bet tam bija citi iemesli. Vēl brīdi viņa turpināja pļāpāt, bet tad atgriezās deju vietā.

Tajā pašā laikā Klejs ar acīm neatlaidīgi sekoja Rebekai, nepalaižot garām arī nevienu Ridlijas kustību. Dziesma beidzās, tai sekoja lēns gabals, un starp viņiem nostājās Rebeka. Sveiks, Klej, tā noteica, nepievēršot uzmanību viņa pavadonei.

-   Padejosim?

-   Labi, viņš atbildēja. Ridlija paraustīja plecus un pakāpās malā, viena palikdama tikai uz pāris sekundēm, tad jau viss bars bija viņai apkārt. Viņa izvēlējās visgarāko, aplika tam rokas un ļāvās dejas ritmam.

-    Neatceros, ka būtu tevi aicinājusi, ierunājās Rebeka, uzlikusi roku uz viņa pleca.

-   Gribi, lai aizeju? Viņš pievilka Rebeku mazliet tuvāk, bet kuplā kāzu kleita neļāva sajust to, ko viņš vēlējās.

-  Cilvēki skatās, viņa sacīja, piespiesti smaidīdama. Kāpēc esi ieradies?

-   Lai svinētu tavas kāzas. Un lai pamatīgi iepazītos ar tavu jauno puisi.

-   Nekļūsti riebīgs, Klej! Tu tikai esi greizsirdīgs.

-   Ne tikai greizsirdīgs. Man kārojas viņam sprandu apgriezt.

-   Kur tu tiki pie tās lellītes?

-   Kurš tagad ir greizsirdīgs?

-Es.

-   Neuztraucies, Rebeka, gultā viņa tev līdzi netiek. Pēc rūpīgām pārdomām viņai tas patiktu. Katrā ziņā.

-   Džeisons nemaz nav slikts.

-   Es par to neko negribu zināt. Tikai nepaliec stāvokli, labi?

-   Tā nu gan nebūs tava darīšana.

-   Un kā vēl būs.

Garām aizvirpuļoja Ridlija un viņas kavalieris. Pirmoreiz Klejam bija izdevība noskatīt viņas mugurpusi, kas bija redzama visā krāšņumā, jo kleita nesniedzās augstāk par divām nieka collām virs viņas labi veidotā dibena apaļumiem. Arī Rebekai tas nepalika nepamanīts. Vai viņa ir algu sarakstā?

-   Vēl ne.

-   Nepilngadīgā?

-   Nē taču. Viņa ir pilnīgi pieaugusi. Saki man, ka vēl mīli mani!

-   Tā nav.

-   Tu melo.

-   Vislabāk būtu, ja tu tagad dotos projām un ņemtu viņu sev līdzi.

-   Nūja, šīs taču ir tavas svinības. Man nebija nodoma tās izjaukt.

-  Tas taču bija vienīgais iemesls, kāpēc tu esi te, Klej. Viņa nedaudz atrāvās, bet turpināja dejot.

-   Pagaidi vēl gadu, sarunāts? viņš ierosināja. Tad jau man būs divi simti miljonu. Mēs varēsim ielēkt manā lidmašīnā, pamest šo zaņķi un visu atlikušo dzīvi pavadīt uz jahtas. Tavi vecāki nemūžam mūs neatradīs.

Rebeka apstājās un nobēra: Uz redzēšanos, Klej!

-  Es gaidīšu, viņš izmeta un tad dabūja grūdienu no streipuļojošā Beneta, kurš nomurmināja: Es atvainojos. Viņš sagrāba savu meitu un paglāba to, aizvilkdams uz deju laukuma otru galu.

Nākamā bija Barbara. Viņa saņēma Kleja roku un nozibināja mākslotu smaidu. Netaisīsim scēnas, viņa izgrūda, pat nepakustinot lūpas. Viņi sāka stīvi kustēties, ko gan neviens nevarēja nosaukt par dejošanu.

-   Kā tad jums klājas, misis van Horna? Klejs noprasīja, nokļuvis čūskas apkampienos.

-   Brīnišķīgi, līdz nebiju ieraudzījusi jūs. Man šķiet, jūs netikāt aicināts uz šīm nelielajām viesībām.

-   Es jau grasījos doties projām.

-   Labi. Man netiktos izsaukt apsardzi.

-   Tas nebūs nepieciešams.

-   Nesabojājiet viņai šo bridi, lūdzu!

-   Kā jau teicu, es aizeju.

Mūzika beidzās, un Klejs strauji atkāpās no misis van Hornas. Ridlijai apkārt jau pulcējās bariņš, bet Klejs izvilka viņu ārā. Viņi aizgāja līdz telpas tālākajam galam, kur bāram bija vairāk piekritēju nekā mūziķiem. Klejs paķēra alu un gribēja jau doties uz izeju, kad tos atkal ielenca jauns skatītāju pulks. Spiezdamies tuvāk Ridlijai, advokāti bariem vien vēlējās aprunāties par sabiedrības pārstāvības lietu jaukajiem aspektiem.

Pēc pāris minūšu idiotiskas pļāpāšanas ar ļaudīm, kurus viņš ienīda, Klejam blakus uzradās plecīgs jauns cilvēks iznomātā smokingā un nočukstēja: Esmu no apsardzes. Seja viņam likās draudzīga, bet pats īsts profesionālis.

-   Es jau eju, Klejs atbildēja.

Izmests no van Hornu kāzu svinībām! Padzīts no diženā Potomakas Lauku kluba! Braucot projām ar Ridliju cieši pie sāniem, viņš sev atzinās, ka šis bija viens no jaukākajiem brīžiem.

25

KĀ tika ziņots, jaunlaulātie medusmēnesi pavadīšot Meksikā. Arī Klejs nolēma paceļot. Ja nu kāds bija pelnījis atpūtas mēnesi uz salas, tas bija viņš.

Viņa reiz tik uzcītīgā komanda bija izgājusi no vadības grožiem. Varbūt tā bija vēlme pēc brīvdienām, varbūt nauda. Lai kāds būtu iemesls, Džonāhs, Polete un Rodnijs birojā uzturējās arvien mazāk.

Tāpat kā Klejs. Darbavietā valdīja spriedze un nesaskaņas. Tik daudz dailofta lietotāju bija neapmierināti ar savām trūcīgajām kompensācijām. Vēstules bija nejaucību pilnas. Izvairīšanās no telefona klausules pacelšanas bija kļuvusi par sporta veidu. Vairāki klienti bija uzgājuši biroja atrašanās vietu un stājās mis Glikas priekšā ar prasību satikt misteru Kārteru, kurš, kā vienmēr, kaut kur piedalījās tiesas sēdē. Parasti gan viņš bija nolīdis savā kabinetā, aiz slēgtām durvīm pārlaižot kārtējo vētru. Pēc kādas īpaši nemierīgas dienas viņš vērsās pie Patona Frenča pēc padoma.

-  Saņemies, vecais! Frenčs uzmundrināja. Tas pieder pie lietas. Sabiedrības pārstāvības prāvās tu vairo savu kapitālu, šī ir tikai negatīvā puse. Tur vajag biezāku ādu.

Visbiezākā āda viņu birojā izrādījās Oskaram Malrūnijam, kurš nebeidza pārsteigt Kleju ar organizatora spējām un centieniem sasniegt savus mērķus. Malrūnijs strādāja pa piecpadsmit stundām dienā un skubināja Jēlas nodaļu pēc iespējas ātrāk savākt dailofta naudu. Viņš sparīgi uzņēmās katru nepatīkamu uzdevumu. Bija skaidri noprotams, ka augšgalā drīz atbrīvosies vieta, jo nevienam nebija noslēpums, ka Džonāhs grib ar jahtu apceļot pasauli, Polete bija ieminējusies par gadu

ilgām mākslas studijām Āfrikā, un ari Rodnijs bija kaut ko neskaidri runājis par aiziešanu bez kāda nopietna iemesla.

Tikpat skaidri noprotams bija ari tas, ka Oskars tiecās pēc līdzdalības birojā vai vismaz kādā lietā. Viņš guva pieredzi masu tiesībpārkāpumu lietās, vēl arvien rosoties ap Kaulaino Benu, diētas kapsulām, kas bija izrādījušās kaitīgas, un bija pārliecināts, ka būtu atrodami vēl vismaz desmittūkstoš lietošanas gadījumu, par spīti tam, ka jau četrus gadus šī lieta bija uzmanības centrā.

Jēlas nodaļā tagad skaitījās vienpadsmit juristu, no kuriem septiņi faktiski bija mācījušies Jēlā. “Sviedrētava” bija paplašinājusies līdz divpadsmit palīgiem, kuri bija līdz ausīm iekrauti papīra darbos. Klejs bez mazākās vilcināšanās varēja uz dažām nedēļām atstāt abas nodaļas Malrūnija uzraudzībā. Viņš bija pārliecināts, ka tad, kad atgriezīsies, birojs būs labākā stāvoklī nekā pirms aizbraukšanas.

Ziemassvētki bija kļuvuši par to laika posmu, ko viņš centās ignorēt, lai gan tas bija visai grūti izdarāms. Ģimenes, ar ko kopā pavadīt šos svētkus, viņam nebija. Rebeka vienmēr bija centusies piedabūt viņu piedalīties visā, ko van Homi bija izdomājuši, un viņš novērtēja šīs pūles, tomēr secināja, ka Ziemassvētku vakarā sēdēšana vienam tukšā dzīvoklī pie lēta vīna pudeles un vecu filmu skatīšanās bija daudz labāk pavadīts laiks nekā dāvanu atvēršana kopā ar šiem cilvēkiem. Viņa pasniegtās dāvanas nekad nebija pietiekami labas.

Ridlijas ģimene vēl arvien dzīvoja Gruzijā un droši vien ari paliks tur. Sākumā viņa domāja, ka nevarēs atlikt savus modeles pienākumus un pamest pilsētu uz dažām nedēļām. Bet viņas apņemšanās to izdarīt sildīja Kleja sirdi. Viņai no tiesas gribējās aizlidot uz salām un kopā ar viņu pavadīt laiku pludmalē. Beigās viņa vēl ieteica kādam klientam nekavēties un atlaist to; viņai bija apnicis.

Tas bija viņas pirmais ceļojums ar privātu lidmašīnu. Klejs atklāja, ka vēlas atstāt uz viņu iespaidu tik daudzos veidos. Četrās stundās viņi bez nosēšanās veica daudzās jūdzes no

Vašingtonas līdz Sentlūsijai. Kad viņi izlidoja no Kolumbijas, tā bija auksta un pelēka, bet, kad izkāpa no lidmašīnas, abus pārsteidza saule un stiprs karstums. Viņi izgāja cauri muitai gandrīz bez neviena tiem pievērsta skatiena, vismaz ne Kleja virzienā. Vīrieši pagrieza galvu, lai atskatītos uz Ridliju. Savādi, Klejs jau sāka pierast pie tā. Viņa bija pavisam nevērīga. Viņas dzīvesveids jau sen bija tāds, ka viņa vienkārši nevienam nepievērsa uzmanību, un tas vērotājus satracināja vēl vairāk. Tik burvīga būtne, tik perfekta no galvas līdz kājām, tomēr tik atturīga, tik neaizskarama.

Viņi iesēdās satiksmes lidaparātā piecpadsmit minūšu lidojumam uz Mustiku, ekskluzīvu salu bagātajiem un slavenajiem, kur bija viss, izņemot pietiekami garu skrejceļu privātajām reaktīvajām lidmašīnām. Rokzvaigznēm, aktrisēm un miljonāriem tur piederēja greznas savrupmājas. Nams, kur viņi dzīvos nākamo nedēļu, kādreiz piederējis kādam princim, kurš bija to pārdevis interneta biznesmenim, kas savukārt to izīrēja, kad pats nebija tuvumā.

Sala bija kalns, ko ieskāva Kārību jūras rāmie ūdeņi. No trīstūkstoš pēdu augstuma tie izskatījās tumši un sulīgi zili, gluži kā uz skatu kartītes. Ridlija saspieda viņa roku, kad viņi sāka nolaisties un kļuva redzams niecīgais skrejceļš. Pilotam galvā bija salmu cepure, un tas būtu varējis nosēsties pat ar aizsietām acīm.

Maršals, šoferis un reizē kalpotājs, ar platu smaidu uz lūpām gaidīja vaļējā džipā. Viņi sameta savas ne pārāk smagās somas mašīnas aizmugurē un sāka braukt pa ceļu augšup. Nekādu viesnīcu vai dzīvojamo namu, nekādu tūristu, nekādas satiksmes. Desmit minūšu laikā viņi nemanīja nevienu braucamo. Māja atradās kalna nogāzē, kā Maršals to nosauca, lai gan tas bija tikai neliels pakalns. Skats bija elpu aizraujošs divsimt pēdu virs jūras līmeņa, nebeidzama okeāna plašumiem. Citas salas nebija redzamas; nekur nevienas laivas vai cilvēku.

Savrupmājā bija četras vai piecas guļamistabas, Klejam sajuka skaits, tās atradās visapkārt galvenajai ēkai un bija savienotas ar flīzētiem celiņiem. Varēja pasūtīt pusdienas, visu, ko

sirds kāro, jo mājā bija savs pavārs. Bez viņa vēl bija dārznieks, divas saimniecības vadītājas un sulainis. Piecu cilvēku personāls plus vēl Maršals un visi dzīvoja turpat tuvumā. Pirms viņi bija paspējuši izvietoties galvenajā ēkā, Ridlija jau bija nometusi tikpat kā visas drēbes un metās baseinā. Bez krūštura, ja neskaita gandrīz neredzamās stringbiksītes, viņa bija gandrīz kaila. Klejs, kas uzskatīja, ka ir jau pieradis pie viņas izskata, no jauna likās kā apreibis.

Uz pusdienām viņa apģērbās. Svaigas jūras veltes, neiztrūkstošās grilētās garneles un austeres. Vēl divi alus kausi, un Klejs jau devās pēcpusdienas atpūtā uz guļamtīkla pusi. Rīt bija Ziemassvētku vakars, bet viņam tas nerūpēja. Rebeka bija tālu projām kādā tūristu viesnīcā, apkampusies ar punduri Džeisonu.

Bet arī tas viņam nerūpēja.

Divas dienas pēc Ziemassvētkiem ieradās Makss Peiss ar savu pavadoni. Viņu sauca Valērija, tā bija paraupja, sportiska tipa meitene ar platiem pleciem, bez kosmētikas un ļoti negribīgu smaidu. Pats Makss bija itin izskatīgs puisis, bet viņa draudzenei trūka jebkādas pievilcības. Cerams, pie baseina Valērija atstās drēbes mugurā. Kad Klejs paspieda viņas roku, viņš sataustīja tulznas. Nu, vismaz Ridlijai viņa nebūs iekārojama.

Peiss pasteidzās ieģērbties peldbiksēs un tad devās uz baseina pusi. Valērija izvilka kaut kādus tūristu zābakus un apjautājās, kur esot kalnu takas. Nācās prasīt Maršalam, viņš teicās nezinām nekādas takas, kas, protams, apbēdināja Valēriju, kura tik un tā aizmetās projām meklēt klintis, kur uzrāpties. Ridlija nozuda galvenās ēkas viesistabā, kur tai atradās vesela kaudze videofilmu, ko apskatīties.

Tā kā Klejs gandrīz neko nezināja par Peisu, bija ļoti maz, par ko patērzēt. Vismaz sākumā. Tomēr drīz bija redzams, ka Peisam padomā kas nopietns. Parunāsim par darba lietām, viņš ierosināja pēc īsas snaudas saulē. Viņi pārcēlās pie bāra, un Maršals atnesa dzērienus.

-   Ir parādījušās jaunas zāles, Peiss iesāka, un Klejs jau domās ieraudzīja naudu. Un tās ir no populārajām.

-   Te nu mēs atkal esam.

-   Bet šoreiz plāns ir nedaudz citāds. Es pats gribu piedalīties.

-   Kā labā tu strādā?

-   Savā. Un tavā. Es saņemu divdesmit piecus procentus no kopējās juristu peļņas.

-   Kas šai lietā ir pozitīvs?

-   Tā var būt lielāka nekā dailofta lieta.

-   Tad tu dabū savus divdesmit piecus procentus. Pat vairāk, ja vēlies. Abi kopā jau bija izēduši tik daudz pudu sāls, kā gan Klejs varēja teikt “nē”?

-   Divdesmit pieci būs taisnīgi, bilda Makss un pastiepa roku. Darījums bija noslēgts.

-   Tad ķeramies klāt.

-   Ir tāds sieviešu hormonpreparāts maksatils. To lieto vismaz četri miljoni sieviešu menopauzes un postmenopauzes laikā, vecumā no četrdesmit pieciem līdz septiņdesmit pieciem gadiem. Tas parādījās pirms pieciem gadiem, atkal kāds brīnumlīdzeklis. Atbrīvo no karstuma viļņiem un citiem menopauzes simptomiem. Ļoti iedarbīgs. Reklāmā teikts, ka tas arī stiprina kaulus, samazina asinsspiedienu un sirds slimību iespējamību. Ražotājs ir Goffman.

-   Goffman? Skuvekļi un mutes skalojamie līdzekļi?

-   Kā tad. Divdesmit viens miljards dolāru pārdošanas apgrozījuma. Labu labais uzņēmums investīcijām. Niecīgi parādi, saprātīga vadība. Pēc labākajām amerikāņu tradīcijām. Bet ar maksatilu viņi pasteidzās, tipisks gadījums ienākumi likās milzīgi, zāles izskatījās drošas, viņi izdabūja tās cauri Pārtikas un zāļu departamentam, un pirmajos gados visi bija laimīgi. Ārsti zāles bija iecienījuši. Sievietes ir sajūsmā, jo tās tik labi iedarbojas.

-Bet?

-   Bet ir dažas problēmas. Pamatīgas problēmas. Valdības uzdevumā tika novēroti divdesmit tūkstoši sieviešu, kas zāles lietojušas jau četrus gadus. Pētījums ir pabeigts, pēc dažām nedēļām būs gatavs ziņojums. Tas būs iznīcinošs. Milzīgs ir to

sieviešu procents, kam zāles paaugstina risku iemantot krūts vēzi, sirdstrieku vai insultu.

-   Kāds tas ir?

-   Apmēram astoņi procenti.

-   Kurš zina par šo ziņojumu?

-   Ļoti neliels cilvēku skaits. Man ari ir tā kopija.

-   Kāpēc gan man tas nav pārsteigums? Klejs ieņēma lielu malku no pudeles un ar acīm meklēja Maršalu. Viņa pulss auļoja. Pēkšņi Mustika likās garlaicīga.

-   Daži advokāti jau nākuši uz pēdām, bet tie nav redzējuši valdības ziņojumu, Peiss turpināja. Tiesā iesniegta viena lieta, Arizonā, bet tā ir individuāla.

-   Kas tā ir?

-   Parastā tiesas prāva. Viens atsevišķs gadījums.

-   Cik neinteresanti.

-   Ne gluži. Advokāts ir kāda persona, vārdā Deils Mūnihems, no Taksonas. Viņš iesniedz lietas pa vienai vien un nekad nezaudē. Rādās, ka viņš varētu būt pirmais, kas nomērķējis uz Goffman kompāniju. Šī pirmā lieta varētu uzdot toni visam kompensāciju darījumam. Panākumu ķīla ir pirmajam iesniegt lietu sabiedrības pārstāvniecībā. To taču tu būsi iemācījies no Patona Frenča.

-   Mēs varam noformēt lietu pirmie, uzsvēra Klejs, it kā būtu ar to nodarbojies jau gadiem.

-   Un to tu vari paveikt viens, bez Frenča un tiem citiem blēžiem. Noformē lietu Kolumbijas apgabalā, tad sāc reklāmu ofensīvu. Tas tik būs pasākums!

-   Tāpat kā ar dailoftu.

-   Izņemot to, ka atbildīgais būsi tu. Es cītīgi darbošos aizkulisēs, tiekot galā ar melno darbu. Man ir visādi kontakti ar pareizajām šaubīgajām personām. Tā būs mūsu lieta, redzot tavu vārdu aiz tās, Goffman steigsies meklēt glābiņu.

-   Ātrais darījums?

-   Varbūt ne tik ātrs kā dailofta gadījumā, bet tas jau bija visai zibenīgs. Tev nāksies labi pastrādāt, savākt pareizās liecības, algot ekspertus, iesūdzēt dakterus, kas izplatījuši zāles,

un pacensties ar pirmo prāvu. Tev jāatstāj iespaids, ka kompensāciju darījums tevi neinteresē, tev vajadzīga prāvošanās milzu publiskā izrāde tava paša jurisdikcijā.

-   Kādi ir negatīvie aspekti? jautāja Klejs, mēģinot izlikties piesardzīgs.

-   Neredzu nekādus, ja nu vienīgi tas, ka reklamēšana un sagatavošanās darbi tev izmaksās dažus miljonus.

-   Nav problēmu.

-   Izskatās, ka tu proti tos likt lietā.

-   Esmu knapi aizsācis to darīt.

-   Es gribētu avansā vienu miljonu dolāru. Uz mana honorāra rēķina. Peiss iedzēra malku. Man vēl mājās jātiek galā ar kādu senu darbiņu.

Fakts, ka Peiss gribēja naudu, Klejam likās visai neparasts. Bet pie tik lielām likmēm, kā arī ņemot vērā viņu kopējo tarvāna noslēpumu, viņš negrasījās šo prasību noraidīt. Sarunāts, viņš atbildēja.

Viņi gulēja šūpuļtīklos, kad atgriezās Valērija, sviedros izmirkusi, bet izskatījās savā ziņā atpūtusies. Viņa nometa visas drēbes un ielēca baseinā. Kalifornijas meitene, Peiss klusām noteica.

-   Kaut kas nopietns? Klejs centās izdibināt.

-   Te uzrodas, te pazūd, nu jau daudzus gadus. Tā tas arī palika.

Kalifornijas meitene vēlējās vakariņas, kurās nebūtu ne gaļas, ne zivju, ne putnu, ne olu vai siera. Arī alkoholu viņa nelietoja. Pārējiem Klejs pasūtīja grilētu zobenzivi. Maltīte beidzās ļoti ātri, jo Ridlija dega nepacietībā nozust savā istabā, bet Klejs tikpat steidzīgi gribēja tikt vaļā no Valērijas.

Peiss un viņa draudzene palika divas dienas, kas bija vismaz vienu dienu par daudz. Brauciena mērķis bija tikai un vienīgi bizness, un, tā kā darījums bija noslēgts, Peiss bija gatavs posties mājup. Klejs noskatījās, kā viņi aiztraucas, Maršalam braucot ātrāk nekā jebkad.

-   Vēl būs kādi ciemiņi? Ridlija piesardzīgi apvaicājās.

-   Nē, sasodīts!

-   Labi.

26

Gada beigās atbrīvojās viss augšējais stāvs virs viņa firmas. Klejs noīrēja pusi no tā un izvērsa savu darbību. Viņš pārcēla uz šejieni divpadsmit “sviedrētavas” palīgus un piecas sekretāres; Jēlas nodaļas juristi, kas arī bija mituši citur, tāpat tika pārvietoti uz Konektikutas avēniju, augstākas īres maksas zemi, kur tie jutās vairāk iederīgi. Klejs vēlējās, lai firma atrastos zem viena jumta, lai visi tās darbinieki būtu pie rokas, jo plānoja tos nodarbināt līdz spēku izsīkumam.

Jauno gadu viņš iesāka kareivīgi, ar nežēlīgu dienas režīmu sešos jau bija birojā, brokastis, pusdienas un reizēm arī vakariņas ieturēdams turpat pie sava rakstāmgalda. Darbā viņš uzkavējās līdz astoņiem deviņiem vakarā un neatstāja ne mazāko šaubu, ka sagaida to pašu arī no tiem, kuri gribēja palikt šai vietā.

Džonāhs to nevēlējās. Janvāra vidū viņš jau bija prom, pēc īsām atvadām atstādams savu kabinetu tukšu un pamestu. Viņu gaidīja jahta. Nebija vajadzības viņam zvanīt. Vienīgi pārskaitīt naudu uz rēķinu Arubā.

Džonāhs vēl nebija pametis ēku, kad Oskars Malrūnijs jau sāka novērtēt tā kabinetu. Tas bija lielāks, ar labāku skatu pa logu, bet tas vien neko nenozīmēja, svarīgākais bija tas, ka telpa atradās tuvāk Klejam. Malrūnijs saoda naudu, nozīmīgus honorārus. Ar dailoftu viņam nepaveicās, šoreiz viņš izdevību garām nepalaidīs. Viņš un pārējie puiši no Jēlas bija cietuši neveiksmi, darbojoties korporatīvās likumdošanas sfērā, kaut tieši tam bija gatavoti, tagad, kā atmaksājot par to, viņi bija

apņēmušies nogrābt lielo piķi. Un kas var būt labāks kā neslavas celšana atklātā veidā? Nekas nebija aizvainojošāks tiem uzpūstajiem tipiem no dižciltīgajām firmām. Prāvošanās masu tiesībpārkāpumu lietās nepiederēja pie jurisprudences. Tā bija blēdīgas uzņēmējdarbības forma.

Novecot sākušais grieķu pleibojs, kas bija apprecējis Poleti Tallosu un tad pametis viņu, nez kādā veidā bija uzodis par viņas naudu. Viņš uzradās Kolumbijas apgabalā, piezvanīja uz moderni iekārtoto dzīvokli, ko bija atdevis viņai, un atstāja ziņu automātiskajā atbildētājā. Izdzirdusi viņa balsi, Polete metās projām no mājām un aizlidoja uz Londonu, kur pavadīja brīvdienas un slēpās vēl tagad. Kamēr Klejs bija Mustikā, viņa tam sūtīja desmitiem e-pastu, atstāstot savu nepatīkamo stāvokli un sniedzot instrukcijas, kā tieši kārtot viņas šķiršanās lietu pēc tā atgriešanās. Klejs sagatavoja nepieciešamos papīrus, bet grieķis nebija nekur atrodams. Nedz arī Polete. Viņa varētu atbraukt pēc dažiem mēnešiem, bet varbūt arī ne.

-   Atvaino, Klej, viņa sacīja pa telefonu, bet es patiešām vairāk strādāt nevēlos.

Tā nu Malrūnijs kļuva par uzticības personu, neoficiālo partneri ar lielām ambīcijām. Viņš un viņa komanda bija sākuši iepazīt mainīgo ainu sabiedrības pārstāvniecības lietās. Viņi studēja attiecīgos likumus un procedūras. Viņi lasīja akadēmiķu zinātniskos rakstus un klausījās arī ierindas tiesu juristu karalauku stāstus. Bija desmitiem lapu internetā vienā bija uzskaitītas visas Amerikā ierosinātās sabiedrības pārstāvniecības lietas, kopumā vienpadsmit tūkstoši; vienā tika dotas norādes, kā iestāties apvienotā lietā un saņemt kompensācijas; viena bija specializējusies lietās, kas saistītas ar sieviešu veselību; viena kas attiecas uz vīriešiem; vairākas bija veltītas Kaulainā Bena diētas kapsulu fiasko; vairākas tabakas firmu apsūdzībām. Vēl nekad tik daudz intelektuālo spēku, kurus balstīja tik liela nauda, nebija pavērsti pret kaitīgo produktu ražotājiem.

Malrūnijam bija savs plāns. Kad jau bija savākts tik daudz sabiedrības pārstāvniecības lietu, firma varētu veltīt ievēro

jamus resursus, lai sadabūtu jaunus klientus. Tā kā Klejam bija nauda reklāmām un mārketingam, viņi varētu ķerties pie visienesīgākajām lietām un pievērsties vēl neatklātiem potenciāliem apsūdzības ierosinātājiem. Tāpat kā gadījumā ar dailoftu, gandrīz visi veiktie kompensācijas darījumi tika atstāti atklāti uz zināmu laika periodu, lai visi iespējamie prasītāji varētu saņemt to, kas viņiem pienācās. Kleja firma citu advokātu vajadzībām par visai augstu samaksu varētu uzmeklēt jaunus gadījumus. Kā piemēru viņš izmantoja Kaulainā Bena lietu. Šajā gadījumā pēc pilnīgākajiem aprēķiniem vēl bija ap trīssimt tūkstoši zināmu potenciālu sūdzības ierosinātāju un vēl varbūt simt tūkstoši neidentificētu un nereģistrētu. Kompensāciju darījums bija noslēgts, kompānija tērēja miljardus. Prasītājam atlika reģistrēties pie sabiedrības pārstāvniecības lietas administratora, uzrādīt savas medicīniskās izziņas un savākt naudu.

Gluži kā ģenerālis, kas izvieto savu karaspēku, Klejs norīkoja divus juristus un to palīgu Kaulainā Bena frontē. Tas varbūt bija mazāk, nekā Malrūnijs prasīja, bet Klejam bija lielāki nodomi. Viņš uzsāka karu pret maksatilu, prāvu, ko domāja vadīt pats. Vēl nepublicētais valdības ziņojums, ko Makss Peiss acīmredzot bija nozadzis, bija simt četrdesmit lappušu garš un pilns ar pārsteidzošiem atklājumiem. Klejs pārlasīja to divreiz, pirms atdeva Malrūnijam.

Kādā sniegotā janvāra beigu dienā viņi nosēdēja pāri pusnaktij, pārskatot rakstu, pēc tam tika sagatavots detalizēts uzbrukuma plāns. Klejs maksatila prāvai nozīmēja Malrūniju un vēl divus juristus, divus palīgus un trīs sekretāres.

Divos naktī, smagām sniega pārslām sitoties konferenču telpas logos, Malrūnijs pavēstīja, ka viņam jārunā par kaut ko nepatīkamu. Mums vajadzīga lielāka nauda.

-   Cik daudz? Klejs noprasīja.

-   Mūsu tagad ir trīspadsmit, mēs visi esam no lielām firmām, kur diezgan labi pelnījām. Desmit no mums ir precējušies, lielākai daļai ir bērni, mēs stipri nervozējam, Klej. Mēs esam noslēguši darba līgumus uz vienu gadu par septiņdesmit

pieciem tūkstošiem un, ticiet mums, esam priecīgi par to. Jums nav ne jausmas, ko nozīmē mācīties Jēlā vai līdzīgā augstskolā, tevi uzaicina lielas firmas, tu dabū darbu, apprecies, bet tad tevi izmet uz ielas gluži bešā. Tas, vai zināt, nodara kaut ko tavam ego.

-   Es saprotu.

-   Jūs dubultojāt man algu, un es to vērtēju augstāk, nekā varat iedomāties. Es varu iztikt. Bet pārējiem puišiem ir jācīnās. Un viņi ir ļoti lepni cilvēki.

-Cik?

-   Man negribētos zaudēt nevienu no viņiem. Viņi ir lieliski. Un strādā kā negudri.

-   Darīsim tā, Oskar. Šajās dienās esmu ļoti dāsns. Es jums visiem izsniegšu jaunu līgumu uz gadu ar ienākumu divsimt tūkstoši. Par to es gribu saņemt neskaitāmas virsstundas. Mēs esam uzoduši kaut ko ļoti iespaidīgu, lielāku nekā pērn. Jūs, puiši, dariet, ko varat, bet es parūpēšos par prēmijām. Par ļoti lielām prēmijām. Ar prieku tās piešķiršu, bet par acīm redzamiem nopelniem, Oskar. Sarunājuši?

-   Viss būs pēc jūsu prāta, šef!

Sniegs bija pārāk dziļš, lai brauktu mājās, un viņi turpināja savu maratonu. Klejam bija agrāk rakstītie ziņojumi par apvienību Rīdsburgā, Pensilvānijā, kur ražoja nekvalitatīvu kaļķu javu. Vess Solsberijs bija devies pa pēdām slepenajai lietai, par kuru viņš bija ieminējies Ņujorkā. Mūrnieku java nebija tik interesanta kā urīnpūšļa audzēji vai asins recekļi, vai sirds vārstuļi, bet nauda tur bija iegūstama tā pati. Viņi izvēlējās divus juristus un to palīgu, kam jāsagatavo sabiedrības pārstāvniecības lieta un jāatrod cietušie.

Konferenču telpā viņi kopā pavadīja veselas desmit stundas, strēbdami kafiju, uzkožot sacietējušus virtuļus, vēroja, kā snigšana pārvēršas sniega vētrā, plānojot nākamo gadu. Lai gan abu tikšanās iesākās kā viedokļu apmaiņa, tā izvērtās visai nozīmīga. Te dzima jauna juridiskā firma, kam bija skaidrs, kādā virzienā tā strādās un par ko kļūs.

Viņš bija nepieciešams prezidentam! Lai gan līdz vēlēšanām vēl bija divi gadi, tā pretinieki jau ievāca naudu. Prezidents bija cieši turējies kopā ar tiesu juristiem jau no tiem laikiem, kad bija vēl zaļš senators, īstenībā viņš pats reiz bija mazpilsētas tiesu darbinieks un vēl tagad lepojās ar to. Un nu viņam bija vajadzīga Kleja palīdzība, lai atvairītu lielā biznesa savtīgās intereses. Līdzeklis, ko viņš izmantoja, lai iepazītu Kleju personiski, bija veidojums, kas saucās Prezidenta pārbaudes grupa, izmeklēts pulciņš ietekmīgu tiesu juristu un darboņu, kas varēja izrakstīt pamatīgus rēķinus un pavadīt laiku, apspriežot tos.

Pretinieki plānoja jaunu masveida uzbrukumu ar nosaukumu Reformas likumdošanā. Viņi gribēja uzlikt grožus ar tiesas spriedumu pasludinātajām kompensācijām par zaudējumiem. Viņi gribēja izārdīt sabiedrības pārstāvniecības lietu sistēmu, kas tiem bija tik labi kalpojusi. Viņi gribēja atturēt cilvēkus no ārstu iesūdzēšanas.

Prezidents, kā allaž, paliks nelokāms, bet viņam nepārprotami bija vajadzīga palīdzība. Skaistā, ar zeltu rotātā vēstule uz trim lappusēm beidzās ar lūgumu pēc naudas, itin prāvas summas. Klejs piezvanīja Patonam Frenčam, kurš neparastā kārtā bija savā kantorī Biloksi. Frenčs, kā vienmēr, bija mazrunīgs. Izraksti to sasodīto čeku, viņš ieteica.

Sekoja zvanu sērija starp Kleju un Prezidenta pārbaudes grupas priekšsēdētāju. Vēlāk viņš nevarēja atcerēties, cik lielu summu viņš sākumā bija gatavs atvēlēt, bet tā nebija ne tuvu divsimt piecdesmit tūkstošiem dolāru, ko beigās uzrakstīja uz čeka. Kurjers to nogādāja uz Balto namu. Pēc četrām stundām cits kurjers atnesa Klejam nelielo aploksnīti no Baltā nama. Vēstījums bija ar roku uzrakstīts uz prezidenta sarakstes lapas:

Dārgo Klej! Atrodos Ministru kabineta sanāksmē (pūlos neaizmigt), citādi būtu Jums piezvanījis. Pateicos par atbalstu. Tiksimies kopējās vakariņās un iepazīsimies.

Prezidenta paraksts.

Jauki, bet par ceturtdaļmiljonu mazāk ari nevarēja gaidīt. Nākamajā dienā kurjers atgādāja biezu ielūgumu no Baltā nama. LŪDZU NEKAVĒJOTIES ATBILDĒT bija uzspiests uz aploksnes. Klejs un viņa pavadonis tika ielūgti apmeklēt oficiālas vakariņas par godu Argentīnas prezidentam. Protams, melna kaklasaite. RSVP1 nekavējoties, jo notikums jau ir pēc četrām dienām. Apbrīnojami, ko gan par divsimt piecdesmit tūkstošiem var dabūt Vašingtonā!

Ridlijai, bez šaubām, vajadzēja piemērotu tērpu, un, tā kā par to maksāja Klejs, viņš devās tai līdzi iepirkties. To viņš darīja bez iebildumiem, jo vēlējās dot savu artavu viņas garderobē. Atstāta bez uzraudzības, viņa vēl šokētu argentīniešus un pārējos ar caurspīdīgu audumu un šķēlumiem līdz viduklim. Nekā nebija, Klejs gribēja redzēt galaproduktu, pirms viņa bija to iegādājusies.

Bet viņa izrādījās pārsteidzoši pieticīga gan gaumes, gan tērpa izmaksas ziņā. Viņai viss piestāvēja; galu galā viņa taču bija modele, lai gan šķita, ka strādā arvien mazāk. Beigās viņa izvēlējās šiku, bet vienkāršu sarkanu kleitu, kas atsedza krietni vien mazāk miesas, nekā viņa bija radusi izrādīt. Par trīstūkstoš dolāriem tas bija izdevīgs pirkums. Kurpes, nelielu pērļu virtene, zelta aproce ar briljantiem, un Klejs šoreiz izspruka ar nepilniem piecpadsmit tūkstošiem dolāru.

Sēžot limuzīnā Baltā nama priekšā, gaidot, kamēr apsargu bars pārmeklē citus apmeklētājus, Ridlija atzinās: Neticu, ka tas notiek ar mani. Es, nabadzīga meitene no Gruzijas, dodos uz Balto namu. Viņa bija pieķērusies pie Kleja labās rokas. Viņa plauksta sniedzās tai līdz pusgurnam. Tagad vairāk izcēlās viņas akcents, tā notika, kad viņa nervozēja.

-   Grūti noticēt, viņš piekrita, pats arī būdams satraucies.

Kad zem nojumes pie austrumu spārna viņi izkāpa no limuzīna, karaliskais apsargs parādes tērpā saņēma Ridlijas roku un pavadīja viņus uz Baltā nama Austrumu zāli, kur viesi pulcējās un malkoja dzērienus. Klejs viņiem sekoja, pētīdams Ridlijas

’ Respondez sil vousplait. Lūdzu, atbildiet. Franču vai.)

mugurpusi un nebeigdams vien jūsmot par to. Pavadonis negribīgi šķirās un devās pēc nākamā viesu pāra. Viņus iemūžināja fotogrāfs.

Viņi piegāja pie tuvākās sarunās iegrimušo ļaužu grupiņas un stādījās priekšā cilvēkiem, kurus diez vai kādreiz vēl satiks. Tika izteikts uzaicinājums uz vakariņām, un viesi virzījās uz Valsts ēdamzāli, kur bija kopā sabīdīti piecpadsmit galdi, uz tiem atradās tik daudz porcelāna, sudraba un kristāla, cik vien varēts savākt vienuviet. Viesu kārtību noteica galda kartes, neviens neatradās kopā ar savu dzīvesbiedru vai biedreni, vai uzaicināto pavadoni. Klejs pavadīja Ridliju līdz viņas galdam, atrada viņai paredzēto sēdvietu, palīdzēja apsēsties, tad viegli noskūpstīja uz vaiga un novēlēja: Lai tev veicas! Viņa nozibināja modeles spožo un pašpārliecināto smaidu, bet viņš zināja, ka tajā mirklī viņa bija nobijusies maza meitene no Gruzijas. Viņš nebija vēl attālinājies ne desmit pēdu, kad tuvumā jau grozījās divi vīrieši, saņemot viņas plaukstu ar vissiltākajiem sveicieniem.

Klejam šis vakars izvērtās bezgalīgs. Pa labi no viņa bija kāda sabiedrības karaliene no Manhetenas, vecīga, kareivīga sieviete ar sačokurotu, žāvētai plūmei līdzīgu seju, kas bija sevi tā mērdējusi, ka izskatījās pēc līķa. Viņa bija pakurla un runāja pilnā balsī. Viņam kreisajā pusē sēdēja Rietumu vidienes tirdzniecības magnāta meita, kuras tēvs bija gājis vienā koledžā ar prezidentu. Klejs uzmanību viņai pievērsa minūtes piecas, pūlējās ne pa jokam, līdz atskārta, ka viņai nebija nekā, ko teikt.

Likās, ka pulkstenis ir apstājies.

Viņš sēdēja ar muguru pret Ridliju; viņam nebija ne jausmas, kā viņai klājās.

Prezidents teica uzrunu, tika pasniegtas vakariņas. Operdziedonis Klejam galda pretējā pusē jau sāka just iedzertā vīna sekas un bārstīja neķītras anekdotes. Viņš runāja skaļi un caur degunu, laikam nāca no kalniem un bija pilnīgi neaudzināts, ja atļāvās stāstīt piedauzības jauktā sabiedrībā, kur nu vēl Baltajā namā.

Kad trīs stundas bija nosēdētas pie galda, Klejs piecēlās un atvadījās no visiem saviem brīnišķīgajiem jaunajiem paziņām. Vakariņas bija beigušās; Austrumu zālē instrumentus jau skaņoja deju orķestris. Viņš saķēra Ridliju, un viņi devās mūzikas virzienā. īsi pirms pusnakts, kad pūlis jau bija sarucis līdz pāris desmitiem, izturīgākajiem uz dažām dejām pievienojās Prezidents un Pirmā lēdija. Viņš izskatījās patiesi priecīgs sastapties ar misteru Kleju Kārteru. Lasīju presē rakstus par tevi, dēls, esi labi pastrādājis, viņš noteica.

-   Pateicos, prezidenta kungs.

-   Kas ir tā meiča?

-   Draudzene. Ko gan darītu feministes, ja zinātu, ka viņš lietojis vārdu meiča?

-   Vai drīkstu padejot ar viņu?

-   Protams, prezidenta kungs.

Un tūlīt pēc tam mis Ridelu Petašnekolu, divdesmitčetrgadīgo bijušo apmaiņas programmas studenti no Gruzijas, apkampa, piespieda un visādi citādi sev piesaistīja pats Amerikas Savienoto Valstu prezidents.

27

Jauna Gulfstream-5 piegāde varētu notikt ne ātrāk kā pēc divdesmit diviem mēnešiem, iespējams, pat vēl vēlāk, bet šis nebija lielākais šķērslis. Tā pašreizējā cena bija četrdesmit četri miljoni dolāru, protams, tas bija pilnīgi apgādāts ar visām modernākajām ierīcēm un spožiem niekiem. Tā vienkārši bija pārāk liela nauda, lai gan Kleja kārdinājums arī bija liels. Tirgotājs skaidroja, ka G-5 lielākoties iegādājas lielas korporācijas, miljardu vērtas apvienības, kas pasūta divas vai trīs lidmašīnas uzreiz un tur tās gaisā. Klejam kā individuālam īpašniekam vislabāk būtu iznomāt nedaudz vecāka izlaiduma lidaparātu, teiksim, uz sešiem mēnešiem, lai pārliecinātos, vai tas ir īstais. Tad viņš varētu noformēt tā pārdošanu, deviņdesmit procentus no nomas maksas attiecinot uz pārdošanas cenu.

Tirdzniecības aģentam bija tieši tāda lidmašīna. Tas bija G-4SP 1998. gada modelis, ko kompānija Fortune 500 nesen bija pārveidojusi par jauno G-5. Kad Klejs to ieraudzīja tik majestātiski stāvam Reigana Nacionālajā lidlaukā, viņa sirds salēcās un pulss joņoja kā neprātīgs. Lidaparāts bija sniega baltumā ar gaumīgām tumši zilām svītrām. Parīze sešās stundās, Londona piecās.

Viņš sekoja aģentam uz borta. Ja arī tas bija par collu īsāks nekā Patona Frenča G-5, Klejs to pateikt nevarēja. Visur bija āda, sarkankoks, misiņa apdare. Virtuve, bārs un atpūtas telpa pakaļgalā; jaunākā aviācijas elektronika pilotiem priekšgalā. Viens dīvāns bija transformējams par gultu, un uz īsu mirkli viņš iedomājās par Ridliju: viņi abi zem segas četrdesmit pēdu augstumā. Komplicētas stereo, video un telefona sistēmas. Fakss, dators, internets.

Lidmašīna izskatījās pavisam jauna, un pārdevējs paskaidroja, ka tā ir tieši no darbnīcas, kur tai tika pārkrāsota ārpuse un atsvaidzināta iekšpuse. Pēc uzstājīgiem jautājumiem viņš beidzot atklāja: Tā var būt jūsējā par trīsdesmit miljoniem.

Viņi apsēdās pie neliela galdiņa, un darījums varēja sākties. Doma par nomu pamazām pagaisa. Ar Kleja ienākumiem viņš bez pūlēm varētu tikt pie tīkamas abpusēji izdevīgas finansiālās vienošanās. Viņa hipotekārais maksājums trīssimt tūkstoši dolāru mēnesī būtu tikai nedaudz lielāks par nomas maksu. Un, ja nu kādā brīdī viņš vēlētos to pārdot, tirdzniecības aģents to paņemtu atpakaļ pēc visaugstākās tirgus cenas un apgādātu viņu, ar ko vien sirds kāro.

Divi piloti varētu izmaksāt divsimt tūkstošus dolāru gadā, ieskaitot pabalstus, apmācības, visu. Klejs varētu apsvērt iespēju par lidmašīnas nodošanu arī korporatīvas gaisa čarterkompānijas rīcībā. Atkarībā no tā, cik daudz to lietosiet, jūs varētu ievākt ap miljonu dolāru gadā par tās iznomāšanu, sacīja aģents, būdams pavisam tuvu pie sava mērķa. Tas segtu izdevumus pilotiem, angāram un ekspluatācijai.

-   Diez cik daudz es to izmantošu? sprieda Klejs, bet pa galvu viņam jaucās neskaitāmas iespējas.

-  Esmu daudz pārdevis juristiem, atbildēja pārdevējs, meklēdams pareizos vārdus. Trīssimt stundas gadā ir maksimums. Iznomājot iznāks divreiz vairāk.

Oho, Klejs nodomāja. Šī lieta patiešām var ienest krietnu naudu.

Saprāta balss aicināja būt piesardzīgam, bet kāpēc gan gaidīt? Un pie kā gan lai viņš grieztos pēc padoma? Vienīgie cilvēki, ko viņš pazina un kam bija pieredze šādos jautājumos, bija viņa kolēģi masveida tiesībpārkāpumu lietās, un tie visi kā viens apgalvotu: “Tev vēl nav savas lidmašīnas? Pērc nost!”

Un tā viņš to nopirka.

Goffman gada ceturtā kvartāla ienākumi, sasniedzot rekordu pārdošanā, pārsniedza pērnos. Kompānijas akcijas cena bija

sešdesmit pieci dolāri, tas bija visaugstākais rādītājs divu gadu laikā, janvāra pirmajā nedēļā kompānija uzsāka neparastu reklāmas kampaņu, slavinot nevis kādu no saviem daudzajiem produktiem, bet gan uzņēmumu kopumā. “Goffman vienmēr ir klāt” bija sauklis, un katrā televīzijas reklāmas raidījumā bija montāža ar plaši pazīstamiem ražojumiem, kurus Amerikā lieto ērtībām un sevis aprūpei: māte, kas uzliek nelielu pārsēju dēlēna savainojumam; izskatīgs jauns vīrietis ar labi trenētu vēderu skujas, tā brīnišķīgi pavadot laiku; sirms precēts pāris pludmalē, kas laimīgi tikuši vaļā no saviem hemoroīdiem; skrējējs, kas agonijā sniedzas pēc sāpju remdētāja, un tā joprojām. Saraksts ar pārbaudītām Goffman plaša patēriņa precēm bija garš.

Malrūnijs sekoja firmas darbībai ciešāk nekā akciju tirgus analītiķis un bija pārliecināts, ka reklāmas kampaņa bija vienīgi veikls gājiens, kā piesaistīt investorus un patērētājus maksatila šoka gadījumā. Viņa pētījumi atklāja, ka Goffman mārketinga vēsturē nebija citu piemēru, kad tiktu sludināta šāda “vispārējās labsajūtas” akcija. Šī bija viena no labākajām reklamētājfirmām, bet tā vienmēr izgāzusi naudu vienam specifiskam produktam atsevišķi, turklāt ar izciliem rezultātiem.

Viņa viedokli atbalstīja Makss Peiss, kurš bija apmeties HejaAdamsa viesnīcā. Klejs iegriezās viņa apartamentos uz pavēlām vakariņām, kas tika pasniegtas turpat numurā. Peiss dega nepacietībā nomest bumbu uz Goffman kompāniju. Viņš lasīja pēdējo pārskatu par sabiedrības pārstāvniecības lietu, kas iesniedzama Kolumbijas apgabala tiesā. Kā ierasts, uz lappušu malām viņš izdarīja piezīmes.

-   Kāds tad ir plāns? viņš vaicāja, ignorēdams savu ēdienu un vīnu.

Klejs gan tiem pievērsās. Reklāma sāksies rīt astoņos no rīta, viņš atteica, piebāzis muti ar teļa gaļu. Masveida uzlidojums astoņdesmit valsts kanālos. Telefona līnija jau ir izveidota. Interneta lapa sagatavota. Mans necilais birojs ir starta gatavībā. Desmitos es došos uz tiesu namu un pats personīgi iesniegšu šo lietu.

-   Izklausās labi.

-   Esam jau to darījuši iepriekš. Kleja Kārtera II juridiskais birojs ir masveida tiesībpārkāpumu lietu mašīna, lielais tev paldies.

-   Tavi jaunie paziņas neko nezina?

-   Protams, ne. Kāpēc lai es viņiem stāstītu? Mēs esam vienā laivā dailofta lietā, bet Frenčs un tie citi taču ir arī mani konkurenti. Es viņus krietni pārsteidzu toreiz, pārsteigšu ari tagad. Nevaru vien sagaidīt.

-   Šis nav dailofta gadījums, neaizmirsti. Toreiz tev veicās, jo tai nelabvēlīgā brīdī tu pieķēri vāju kompāniju. Goffman ir cietāks rieksts.

Peiss beidzot nometa sagatavoto lietu uz kumodes un piesēdās pie galda, lai paēstu.

-         Bet viņi saražoja draņķīgu preparātu, Klejs piezīmēja.

-   Un ar tādu uz tiesāšanos neielaižas.

-  Sabiedrības pārstāvniecības lietās ne. Man ziņo, ka Goffinan varētu prāvoties Flegstafas lietā, jo tur ir tikai viens sūdzības cēlājs.

-   Mūnihema lieta?

-   Tā gan. Ja Goffman zaudēs, viņi vieglāk piekāpsies kompensāciju darījumam. Bet, ja uzvarēs, cīņa varētu izvērsties ilga.

-   Tu apgalvoji, ka Mūnihems nemēdz zaudēt.

-   Tā ir bijis divdesmit gadu vai vairāk. Zvērinātajiem viņš patīk. Viņš valkā kovboju cepures, zamša žaketes, sarkanus zābakus un tamlīdzīgas lietas. Atsauc atmiņā tos laikus, kad tiesu advokāti patiešām izcīnīja savas prāvas. Darbs vārda īstajā nozīmē. Tev vajadzētu aizbraukt satikties ar viņu. Tas būtu tā vērts.

-   Iekļaušu to savu darbu sarakstā. Gulfstream jau gaidīja angārā, gatavs lidojumam.

Iezvanījās telefons, un Peiss pavadīja piecas minūtes apartamentu tālākajā galā, lai klusā balsī ar kādu patērzētu. Valērija, viņš paziņoja, atgriezies pie galda. Klejs uz īsu mirkli iedomājās bezdzimuma radījumu graužam burkānu. Nabaga Makss. Viņš taču varēja atrast ko labāku.

Klejs pārgulēja birojā. Blakus konferenču telpai viņš bija iekārtojis nelielu guļamistabu un vannasistabu. Bieži vien viņš bija nomodā vēl pēc pusnakts, tad steigšus dušā, dažas stundas miega, un sešos jau atpakaļ pie galda. Viņa darba ieradumi bija kļuvuši leģendāri ne vien paša firmā, bet jau visā pilsētā. Vismaz šobrīd juridisko aprindu tenkās viņš aizņēma lielu vietu, bāru un kokteiļa vakaru apmeklētāju mutē viņa sešpadsmit stundu darba diena nereti izstiepās līdz astoņpadsmit vai divdesmit stundām.

Un kālab gan nepastrādāt cauru diennakti? Viņam bija trīsdesmit divi gadi, viņš nebija precējies, nebija nekādu citu nopietnu pienākumu, kas aizņemtu laiku. Pateicoties veiksmei un nelielai talanta devai, viņam bija radusies vienreizēja izdevība, lai dzīvē palaimētos tāpat kā dažam labam. Kāpēc gan pāris gadu nevarētu rauties melnās miesās savas firmas labad, lai pēcāk varētu tam visam atmest ar roku un turpmāko dzīvi vadīt pēc savas patikas?

Tūlīt pēc sešiem ieradās Malrūnijs ar četrām tasēm kafijas vēderā un simtiem ideju galvā. Lielā diena? viņš apvaicājās, ielauzdamies Kleja kabinetā.

-   Lielā diena gan!

-   Parādīsim viņiem!

Septiņos birojs ņudzēja no līdzstrādniekiem un juristu palīgiem, kas skaitīja laiku, gaidot uzbrukuma sākumu. Sekretāres staipīja kafiju un virtuļus no kabineta uz kabinetu. Astoņos visi piepildīja konferenču telpu un pievērsās platekrāna televizoram. ABC kanālā gluži kā Kolumbijas apgabala metro iebrāzās pirmā reklāma:

Pievilcīga sieviete tikko pāri sešdesmit, ar īsiem, pelēkiem matiem, eleganti ģērbusies, pazīstamas firmas brillēs sēž pie virtuves galda un sērīgi veras laukā pa logu. Aizkadra balss (samērā draudoša): “Ja jūs esat lietojusi sieviešu hormonu preparātu maksatils, jums varētu rasties paaugstināti

krūts vēža, sirds slimību un insulta draudi.” Kamera tuvojas sievietes rokām, galdam; tuvplānā zāļu pudelīte ar lielu uzrakstu MAXATIL. (Galvaskauss ar sakrustotajiem kauliem nevarētu radīt lielākas izbailes.) Aizkadra balss: “Lūdzam nekavējoties konsultēties ar savu ārstu. Maksatils var nodarīt nopietnus kaitējumus jūsu veselībai.” Tuvplānā sievietes seja ar vēl lielāku skumju izteiksmi, acis kļūst valgas. Aizkadra balss: “Plašākai informācijai zvaniet pa speciālo uzticības telefonu.” Ekrāna apakšā iedegas 800. līnijas telefona numurs. Pēdējā kadrā redzama sieviete, kas noņem brilles un noslauka no vaiga asaru.

Visi aplaudēja un gavilēja, it kā pēkšņi ar kurjeru viņiem tiktu piegādāta nauda. Pēc tam Klejs aizsūtīja visus vietās pie telefoniem, lai varētu sākt klientu reģistrāciju. Pēc dažām minūtēm sākās zvanīšana. Tieši deviņos, kā bija plānots, apsūdzības kopijas pa faksu tika nosūtītas laikrakstiem un kabeļtelevīzijas finanšu kanāliem. Klejs piezvanīja savam paziņam no The Wall Street Journal un pavēstīja jaunumus. Viņš piebilda, ka dienas laikā varētu apsolīt interviju.

Dienas sākumā Gojfman akcijas biržā kotējās par 65,25 dolāriem gabalā, bet drīz vien maksatila apsūdzības lietas rezultātā cenas kritās. Kad Klejs iesniedza lietu tiesā, viņu nofotografēja ārštata fotogrāfs.

Līdz pusdienlaikam Gojfman akcijas cena sasniedza sešdesmit vienu dolāru. Kompānija nekavējoties iesniedza presei paziņojumu, kurā stingri noliedza, ka maksatils varētu izraisīt visas tās briesmīgās kaites, par ko tika apsūdzēts. Šī lieta tikšot kategoriski apstrīdēta.

Patons Frenčs piezvanīja tā saukto pusdienu laikā. Klejs tiesāja sviestmaizi, stāvot pie galda un vērojot, kā krājas pa

telefonu ienākošie ziņojumi. Es ceru, tu saproti, ko dari, Frenčs aizdomīgi noteica.

-   Es ari, es ari ceru, Paton. Kā klājas?

-   Lieliski. Mēs jau pirms sešiem mēnešiem nopietni papētījām maksatilu. Nolēmām atteikties. Prāvošanās var sagādāt nopietnas problēmas.

Klejam izkrita sviestmaize un aizrāvās elpa. Patons Frenčs atsakās no masveida tiesībpārkāpumu lietas? Viņš palaiž garām sabiedrības pārstāvniecības lietu pret vienu no bagātākajām kompānijām valstī? Klejs aptvēra, ka netiek bilsts ne vārda, iestājusies mokoša pauze. Mums, tā sakot, ir cits viedoklis, Paton. Viņš pastiepa roku uz aizmuguri, pūloties sataustīt savu krēslu. Beidzot viņam izdevās tajā apsēsties.

-  Patiesībā līdz šim atteikušies visi. Solsberijs, Didjē, Karloss no Maiami. Kādam no Čikāgas ir savākta prāva kaudzīte ar lietām, bet viņš tās vēl nav iesniedzis. Nezinu, var jau būt, ka tev ir taisnība. Mēs tikai palaidām kaut ko garām, tas ari viss.

Frenčs taustījās uz labu laimi. Mums ir kaut kas pret viņiem, Klejs sacīja. Valdības ziņojums! Lūk, kas! Klejam tas bija, bet Frenčam ne. Beidzot Klejs varēja atviegloti ieelpot, un asinis atkal ieplūda tam sejā.

-   Izdomā visu labi, Klej! Viņu juristi ir spēcīgi. Tie liks Akermana puišiem izskatīties pēc mazgadīgiem skautiem.

-   Tu izklausies nobijies, Paton, esmu pārsteigts.

-   Nebūt ne. Bet, ja tavā apsūdzības teorijā ir kāds caurums, viņi tevi dzīvu apris. Un vēl kas, pat neceri uz tūlītējām kompensācijām.

-   Tu nepiedalīsies?

-  Nē. Man šī lieta nepatika pirms sešiem mēnešiem, nepatīk arī tagad. Turklāt man kaļama arī cita dzelzs. Lai tev veicas!

Klejs aizvēra un noslēdza sava kabineta durvis. Viņš piegāja pie loga un nostāvēja tur vismaz piecas minūtes, pirms sajuta pie muguras pielipušā krekla vēso miklumu. Tad viņš paberzēja pieri, un arī tur bija sakrājušās sviedru lāses.

28

Daily Profit virsraksts bija kliedzošs: AR NETĪRAJIEM SIMT MILJONIEM VĒL NEPIETIEK. Pēc tam kļuva vēl ļaunāk. Raksts sākās ar nelielu rindkopu par vakar Kolumbijas apgabalā “vieglprātīgi” iesniegto lietu pret Gojfman kompāniju, vienu no labākajām plaša patēriņa preču ražotājām Amerikā. Tās brīnumainais līdzeklis maksatils bija palīdzējis bezgala daudzām sievietēm cīņā ar menopauzes murgu, un nu tam uzbrūk tās pašas haizivis, kas noveda līdz bankrotam A. H. Robinsu, Džonsu Menvilu, Ouens-Illinoizu un praktiski visu Amerikas azbesta industriju.

Raksta autors īpaši bija aizsvilies, kad pievērsās galvenajai haizivij, pārdrošajam Kolumbijas apgabala iznirelim, vārdā Klejs Kārters, kurš, pēc viņu ziņu avotiem, nekad nav darbojies civillietās zvērināto priekšā. Neraugoties uz to, pagājušogad viņš masveidā tiesībpārkāpumu procesā nopelnījis vairāk nekā simt miljonu. Reportierim acīmredzot bija vesels bars viegli pieejamu ziņotāju. Pirmais bija kāds ASV Tirdzniecības palātas pārstāvis, kas uzstājās pret prāvošanos vispār, īpaši lamādams tiesu advokātus. “Tādi kleji kārteri visā pasaulē pamudinās citus iesniegt šīs uzpūstās lietas. Mūsu valstī ir miljons juristu. Ja tāds maz pazīstams cilvēks kā misters Kārters tik īsā laikā var nopelnīt tik daudz, neviena godīga kompānija nevar būt droša.” Kādas juridiskās augstskolas profesors, par kuru Klejs neko nebija dzirdējis, izteica pārmetumus: “Šiem puišiem nekā nav žēl. Viņu alkatība ir neizmērojama, tieši tās dēļ viņi reiz aizrīsies ar zeltu.” Tukšgalvis kongresmenis no Konektikutas izmantoja brīdi, lai aicinātu pieņemt paša radīto likumprojektu par izmaiņām sabiedrības pārstāvniecībā. Notiktu komitejas

noklausīšanās, un misteram Kārteram nāktos ar tiesas pavēsti stāties Kongresa priekšā.

Vārdā nenosaukti runātāji no Goffman apgalvoja, ka kompānija sevi aizstāvēs ar visiem spēkiem, tā nepaklausies sevis apmelošanai un pēc zināma laika pieprasīs atlīdzināt advokātu honorārus un maksu par tiesāšanos, zaudējumus, kas radušies šīs briesmīgās, nepārdomātās apsūdzības dēļ.

Kompānijas akcijas bija zaudējušas vērtību par vienpadsmit procentiem, investoru kopējie zaudējumi sastādīja aptuveni divus miljardus dolāru, un tas viss tikai šīs fiktīvās lietas nopelns. “Kādēļ gan Goffman akciju turētāji neiesūdz tādus cilvēkus kā šis Klejs Kārters?” vaicāja profesors no nepazīstamās juridiskās skolas.

Bija smagi lasīt šos materiālus, bet Klejs nevarēja tos atstāt neizskatītus. Investment Times ievadraksts aicināja Kongresu nopietni pievērsties tiesvedību reformai. Tas arī pievērsa pastiprinātu uzmanību tam, ka šis jaunais misters Kārters bija ticis pie bagātības nepilna gada laikā. Viņš nebija nekas cits kā īsts “bandīts”, kura negodīgie ienākumi pamudinās pārējos blēžus iesūdzēt tiesā visus pēc kārtas.

Iesauka “bandīts” klīda pa biroju vairākas dienas, uz laiku aizstājot “valdnieku”. Klejs smaidīja un uzvedās tā, it kā tas būtu pagodinājums. Pirms gada par mani neviens nerunāja, viņš dižojās. Tagad nevar vien beigt. Bet aiz sava kabineta slēgtajām durvīm viņš jutās diezgan satraukts un noraizējies par steigu, ar kādu meties apsūdzēt Goffman kompāniju. Fakts, ka viņa kolēģi sabiedrības pārstāvniecības darbā nebija sarosījušies, viesa bailes. Ļaunā prese viņu bija pavisam noknābājusi. Līdz šim nebija atradies neviens aizstāvis. Peiss bija pazudis, kas nebija nekas neparasts, bet ne tas, kas Klejam šobrīd vajadzīgs.

Sešas dienas pēc lietas iesniegšanas tiesā no Kalifornijas ziņu deva Peiss. Rīt būs nozīmīga diena, viņš pavēstīja.

-  Gribu dzirdēt ko labu, Klejs cerīgi noteica. Vai valdības ziņojums?

-   Nevaru teikt, Peiss atbildēja. Un vairāk nekādu zvanu. Kāds var noklausīties. Paskaidrošu, kad būšu pilsētā. Vēlāk.

Kāds var noklausīties? Kurā galā Kleja vai Peisa? Un kurš tas, lūdzu, būtu? Tas aizdzina vēl vienas nakts miegu.

Amerikas Padomes iecerētais pētījums novecošanas jautājumos bija divdesmittūkstoš sieviešu novērošana septiņu gadu garumā vecumā no četrdesmit pieciem līdz septiņdesmit pieciem gadiem. Grupa tika sadalīta uz pusēm, viena ik dienas saņēma maksatila devu, otra placebo tabletes. Bet pēc četriem gadiem pētnieki atteicās no projekta, jo rezultāti bija nepatīkami. Procentuāli visai lielam dalībnieču skaitam pieauga risks saslimt ar krūts vēzi, sirdskaiti vai insultu. Tām, kas lietoja zāles, krūts vēža iespējamība pieauga par trīsdesmit trim procentiem, sirdstrieka par divdesmit vienu procentu, bet insulta briesmas palielinājās par divdesmit procentiem.

Pētījums noteica, ka no katrām simttūkstoš sievietēm, kas lieto maksatilu četrus gadus vai ilgāk, četrsimt var saslimt ar krūts vēzi, trīssimt var ciest no dažādām sirdskaitēm, bet vēl trīssimt sieviešu pakļautas insulta briesmām.

Ziņojums tika publicēts nākamajā rītā. Tas bija trieciens GoJJman akcijām, kas pēc šiem jaunumiem nokrita cenā līdz piecdesmit vienam dolāram. Klejs ar Malrūniju pavadīja pēcpusdienu pie datora un kabeļtelevīzijas kanāliem, gaidot, vai neparādīsies atbildes ziņojums no kompānijas, bet nekā. Biznesa reportieri, kas bija Kleju kā ar karstu ūdeni aplējuši, kad tas iesniedza apsūdzību, tagad nezvanīja, lai uzzinātu viņa domas. Viņi īsi pieminēja notikušo nākamajā dienā. Post sniedza sausu atskaiti par izplatīto paziņojumu, bet Kleja vārds netika nosaukts. Viņš jutās attaisnots, bet pamests novārtā. Viņam bija tik daudz ko sacīt saviem kritizētājiem, bet neviens negribēja viņu uzklausīt.

Mierinājumu sagādāja nebeidzamo zvanu straumes no maksatila lietotājām.

Gulfstream lidaparātam beidzot bija lemts pacelties. Tas angārā bija nostāvējis astoņas dienas, un Klejs dega nepacietībā to izmēģināt. Viņš iesēdināja tajā arī Ridliju un devās rietumu virzienā, vispirms uz Lasvegasu; neviens viņa birojā nezināja,

ka viņš apmetīsies tur. Tas skaitījās biznesa ceļojums, turklāt svarīgs. Viņam bija norunāta tikšanās ar vareno Deilu Mūnihemu no Taksonas, lai aprunātos par maksatilu.

Lasvegasā viņi palika divas naktis, pavadot tās viesnīcā, kur pie galvenās ieejas uz displeja tika izrādīti īsti gepardi un panteras medību aplokā. Klejs pazaudēja trīsdesmit tūkstošus dolāru, spēlējot kārtis, bet Ridlija iztērēja divdesmit piecus tūkstošus par apģērbu modes veikaliņos, kas rindojās viesnīcas centrā. Tad Gulfstream izlidoja uz Taksonu.

Mots&Mūnihems bija pārveidojuši vecu vilcienu staciju centrā par paplukušu, tomēr tīkamu biroju ēku. Vestibils bija kādreizējā uzgaidāmā zāle, garena, velvēta telpa, kur sekretāres bija novietotas katra savā galā, it kā viņas nebūtu laižamas kopā miera saglabāšanas nolūkos. Ciešāk palūkojoties, viņas nemaz nelikās cīņas spējīgas; abām bija jau pāri septiņdesmit, un katra dzīvoja savā pasaulē. Tur bija kā sava veida muzejā, kur apkopoti produkti, ko Deils Mūnihems tiesā bija cēlis priekšā zvērinātajiem. Kādā istabā ar augstiem griestiem atradās gāzes ūdens sildītājs, un bronzas plāksnīte virs durvīm vēstīja, kā šo lietu sauc, un piespriestās soda naudas apmēru četrarpus miljoni dolāru, 1900. gada 3. oktobris, Stounas apgabals, Arkanzasa. Tur bija sasists tricikls, kas Kalifornijā firmai Honda izmaksāja trīs miljonus dolāru, lēts ierocis, kas bija tā saniknojis zvērinātos Teksasā, ka tie piesprieda vienpadsmit miljonus dolāru, kuri izmaksājami sūdzības iesniedzējam. Desmitiem citu priekšmetu zāles pļāvējs, izdedzis Toyota Celica karkass, svaru stienis, bojāta glābšanas veste, salocījušās kāpnes. Pie sienām karājās izgriezumi no avīzēm un lielas fotogrāfijas ar dižo vīru, kas saviem cietušajiem klientiem dalīja naudas čekus. Vienatnē, jo Ridlija bija devusies iepirkties, Klejs apskatīja vitrīnu pēc vitrīnas; aizrāvies ar Mūnihema uzvarām, viņš pat nemanīja, ka gaida jau gandrīz stundu.

Beigu beigās asistents ieradās viņam pakaļ un aizvadīja līdz plašam koridoram, kur rindojās ietilpīgi kabineti. Sienas bija klātas ar ierāmētiem avīžrakstiem un kliedzošiem virsrakstiem, kas bija veltīti spožajām tiesu uzvarām. Lai kas būtu Mots, viņš

noteikti nebija nozīmīgs spēlētājs. Iespiedveidlapā bija ietverti tikai četri citi juristi.

Deils Mūnihems sēdēja aiz rakstāmgalda un tikai nedaudz piecēlās, kad nepieteikts ienāca Klejs, kurš stipri vien jutās kā nevietā ieklīdis. Sarokošanās bija atturīga un visai oficiāla. Viņu te negaidīja, un Klejs bija samulsis no vēsās uzņemšanas. Mūnihemam bija vismaz septiņdesmit gadu, tas bija liela auguma vīrs ar platām krūtīm un apjomīgu vēderu. Zilos džinsos, pārlieku spilgtos sarkanos zābakos, paburzītā kovboju kreklā, protams, bez kaklasaites. Viņš savus sirmos matus bija krāsojis melnus, bet tie prasījās pēc atkārtotas krāsošanas, jo deniņos bija atsedzies sirmums, tumšākie mati uz galvvidus bija pārāk taukaini un atglausti atpakaļ. Gara un plata seja, aizpampušas dzērāja acis.

-   Interesants birojs, īstenībā unikāls, Klejs iesāka, pūlēdamies uzlabot situāciju.

-         Nopirku pirms četrdesmit gadiem, atbildēja Mūnihems.

-   Par pieciem tūkstošiem zaļo.

-   Pamatīga piemiņas lietu kolekcija.

-  Man, dēls, ir labi gājis. Divdesmit viena gada laikā neesmu zaudējis nevienu prāvu. Tā vien liekas, reiz man nāksies zaudēt, to vismaz nebeidz apgalvot mani pretinieki.

Klejs pavērās apkārt un centās ērtāk iekārtoties zemajā, antīkajā ādas krēslā. Kabinets bija piecas reizes lielāks par viņējo, pie sienām karājās izbāztu dzīvnieku galvas, kuru acis sekoja katrai viņa kustībai. Nedzirdēja telefona zvanus, faksa aparātu dūkoņu. Mūnihema kabinetā nebija arī datora.

-  īsi sakot, esmu ieradies parunāt par maksatilu, paziņoja Klejs, juzdams, ka var tikt izraidīts jebkurā bridi.

Vilcinoša pauze, nekādu kustību, izņemot nenozīmīgu mazo, tumšo acu pagrozīšanu. Tās ir sliktas zāles, viņš tikai noteica, it kā Klejs jau to nezinātu. Es Flegstafa iesniedzu sūdzību pirms pieciem mēnešiem. Mums te, Arizonā, izmanto paātrinātu metodi lietu izskatīšanā, mēs to saucam par reaktīvo, tā ka jau rudens sākumā mums vajadzētu būt tiesas priekšā. Atšķirībā no tevis es neiesniedzu lietu, pirms tā nav pamatīgi izpētīta un

sagatavota un es esmu gatavs prāvai. Dari tu tāpat, un pretējā puse netiks tev līdzi. Esmu sarakstījis grāmatu par lietu pirmstiesas sagatavošanu. Vēl tagad mēdzu to palasīt. Arī tev iesaku.

“Vai man tagad jāiet?” Klejs gribēja noprasīt. Un kā ar jūsu klientūru?

-    Man ir tikai viens. Sabiedrības pārstāvniecības lietas ir krāpniecība, vismaz tas veids, kādā tu un tavi amata brāļi to dara. Masveida tiesību pārkāpumu lietas ir negodīga spēle, patērētāja apkrāpšana, tā ir loterija, kuru virza alkatība, kas vienudien nodarīs postu mums visiem. Nevaldāma mantkārība nosvērs svārstu pretējā pusē. Notiks reformas, un tās būs bargas. Jūs, puiši, tiksiet izmesti no amata, bet ko gan tas jums nozīmēs, jums jau būs nauda. Cilvēki, kas cietīs, būs nākamie iespējamie sūdzētāji, visi tie ļautiņi, kam nebūs iespēju iesūdzēt tiesā kaitīgu produktu ražotājus, jo jūs būsiet ierobežojuši likumu.

-   Es jums vaicāju par jūsu klientu.

-   Sešdesmit sešus gadus veca baltā sieviete, nesmēķētāja, lietojusi maksatilu četrus gadus. Satiku viņu pērn. Mēs te laiku veltīgi nešķiežam, izpildām mājasdarbus, pirms sākt uzbrukumu.

Klejs bija cerējis, ka izrunāsies par augstām tēmām, svarīgām lietām, piemēram, cik daudz potenciālu maksatila klientu varētu sameklēt, ko Mūnihems domā par Goffman, kādus ekspertus viņš plānojis uzaicināt uz tiesu. Tā vietā nu viņš prātoja, kā drīzāk tikt projām. Jūs nedomājat, ka varētu tikt noslēgts kompensāciju darījums? viņš jautāja pēc iespējas rezervētākā balsī.

-  Es nekārtoju kompensāciju darījumus, dēls. Mani klienti to zina jau no sākta gala. Uzņemos trīs prāvas gadā, tās visas pats izvēlos. Man patīk atšķirīgas lietas, produkti un pieņēmumi, kas nav bijuši iepriekš. Tiesu nami, kur neesmu vēl bijis. Es varu izvēlēties, jo juristi man zvana katru dienu. Un es nekad neizvairos no prāvošanās. Zinu kad uzņemos lietu, atpirkšanās kompensāciju nebūs. Tas izslēdz lielāko daļu pārpratumu. Apsūdzētajam jau sākumā paziņoju: “Labāk netērēsim laiku, domājot par kompensācijām, sarunāts?” Viņš beidzot sakustējās, tā bija tikko manāma svara pārnešana uz vienu pusi, likās, ka

viņam ir problēmas ar muguru vai kas tamlīdzīgs. Tev tie ir labi jaunumi, dēls. Es pirmais izšaušu uz GoJJman, un, ja zvērinātie būs manā pusē, tie lems par labu manam klientam. Jūs, visi sekotāji, varat stāties rindā, ielēkt tajā pašā vilcienā, aicināt pieteikties jaunus klientus, nokārtot tiem lētas samaksas un nosmelt sev krējumu. Es pagādāšu jums jaunu bagātību.

-   Es arī gribētu doties uz tiesu, Klejs piebilda.

-Ja vien lasītajam var ticēt, tu nemaz nezini, kur tiesu nams atrodas.

-   Es varu to sameklēt.

Viņš paraustīja plecus. Tev varbūt nemaz to nevajadzēs. Kad būšu ticis galā ar Gojfman, viņi no zvērinātajiem turēsies pa gabalu.

-   Man nav nepieciešams izkārtot kompensāciju darījumu.

-   Bet gan jau to darīsi. Tev būs tūkstošiem lietu. Un tev pietrūks gribasspēka tās novest līdz tiesai.

To pateicis, viņš lēnām piecēlās, pastiepa ļengano roku un sacīja: Man jāstrādā.

Klejs izsteidzās no kabineta, devās tālāk pa koridoru, cauri muzejam-vestibilam un izgāja ārā, svelmainajā tuksneša saulē.

Neveiksmīga spēle Lasvegasā un sakāve Taksonā, taču ceļojums no pilnīgas izgāšanās tika glābts kaut kur virs Oklahomas, četrdesmit divus tūkstošus pēdu augstumā. Ridlija aizmigusi gulēja uz dīvāna, paslēpusies zem segas no visas pasaules, kad iedūcās faksa aparāts. Klejs aizstaigāja līdz patumšā salona pakaļgalam un dabūja sūtījumu uz vienas lappuses. Tas bija no Oskara Malrūnija, kurš atradās birojā. Viņš bija izvilcis rakstu no interneta gadskārtējās firmu un honorāru rangu tabulas no žurnāla American Attorney. Valsts divdesmit vislabāk apmaksāto advokātu sarakstā iespaidīgajā astotajā vietā bija misters Klejs Kārters, kura iepriekšējā gada ienākumi bija novērtēti ap simt desmit miljoniem dolāru. Tur bija pat neliels Kleja fotoattēls ar parakstu apakšā: “Gada jauniņais.”

Gandrīz uzminēts, Klejs pie sevis nodomāja. Vienīgi trīsdesmit miljoni dolāru no dailofta darījuma bija izmaksāti prēmijās

Poletei, Džonāham un Rodnijam, atalgojumi, kas sākumā bija likušies visai dāsni, pēc notikušā šķita pilnīgi muļķīgi. Vairs nekad. Ļautiņi no American Attorney vairāk neuzzinās par šādiem augstsirdīgiem ziedojumiem. Nē, Klejs nežēlojās. Bagātāko divdesmitniekā nebija neviena cita advokāta no Kolumbijas apgabala.

Ar pirmo numuru bija leģendārais Džoks Remzijs no Amarillo, kas bija kārtojis toksisko atkritumu izgāztuves lietu, kurā bija iesaistītas vairākas naftas un ķimikāliju kompānijas. Tiesāšanās bija ilgusi deviņus gadus. Tika lēsts, ka Remzija daļa bijusi četrsimt piecdesmit miljoni dolāru. Uzskatīja, ka tabakas lietu advokāts no Palmbīčas nopelnījis četrsimt miljonus dolāru. Kāds no Ņujorkas ar trīssimt divdesmit pieciem miljoniem ieņēma trešo vietu. Patons Frenčs bija novērtēts kā ceturtais, kas, bez šaubām, viņu ļoti kaitināja.

Sēžot viens savā Gulfstream lidaparātā, raugoties žurnāla rakstā ar savu fotogrāfiju, Klejs vēlreiz atkārtoja, ka tas ir kā sapnis. Kolumbijas apgabalā bija septiņdesmit seši tūkstoši juristu, un viņš bija pirmais. Vēl pirms gada viņš pat dzirdējis nebija par tarvānu, dailoftu vai maksatilu, ne arī pievērsis uzmanību masveida tiesībpārkāpumu lietu izskatīšanai. Pirms gada viņa lielākais sapnis bija pamest SAB un dabūt darbu respektablā firmā, tādā, kur viņam maksātu pietiekami, lai viņš tiktu pie dažiem jauniem uzvalkiem un labāka auto. Viņa vārds, kas iespiests uz firmas papīriem, atstātu iespaidu uz Rebeku, un arī viņas vecāki liktu viņam mieru. Labāk iekārtots kabinets un augstāka līmeņa klienti pieliktu punktu tam, ka viņam jāizvairās no saviem studiju biedriem. Tik pieticīgas vēlmes!

Viņš izlēma, ka nerādīs rakstu Ridlijai. Sievietes nauda piesaista, tās arvien vairāk sāk interesēties par dārglietām un ceļojumiem. Viņa nekad nav bijusi Itālijā un bija jau devusi mājienus par Romu un Florenci.

Vašingtonā visi tagad runās par Kleja vārda parādīšanos topa divdesmitniekā. Viņš iedomājās par saviem draugiem un paziņām, studiju biedriem un vecajiem darba kolēģiem SAB. Tiesa, visvairāk viņš gan domāja par Rebeku.

29

Hanna portlandcementa kompānija bija dibināta Rīdsburgā, Pensilvānijā, 1946. gadā, tieši īstajā brīdī, lai paspētu uz pēckara māju celtniecības bumu. Tā uzreiz tapa par lielāko darba devēju mazajā pilsētelē. Tās vadība atradās brāļu Hannu dzelžainajās rokās, bet viņi bija taisnīgi pret saviem strādniekiem, kas taču bija arī viņu kaimiņi. Kad bizness bija sekmīgs, strādnieki saņēma krietnas algas. Kad gāja ne tik labi, visi savilka siksnas ciešāk un iztika, kā ir. Atlaišana notika reti, to izmantoja kā galējo līdzekli. Strādnieki bija apmierināti un nekādas biedrības nedibināja.

Hannas iegūto peļņu ieguldīja atpakaļ rūpnīcā, tās aprīkojumā un vietējā attīstībā. Viņi uzcēla administratīvo centru, slimnīcu, teātri un vislabāko vidusskolas futbola laukumu apkaimē. Gadiem ejot, tiem reizi vai divas bija kārdinājums visu pārdot, dabūt kaudzi naudas un tad nodarboties vairs tikai ar golfu, bet brāļiem nebija pārliecības, ka viņu uzņēmums Rīdsburgā paliks. Tad nu viņi to paturēja.

Pēc piecdesmit saprātīgas vadības gadiem kompānija nodarbināja četrus no vienpadsmit tūkstošiem pilsētiņas iedzīvotāju. Ikgadējais apgrozījums bija sešdesmit miljoni dolāru, lai gan ienākumi bija grūti nosakāmi. Sīva ārzemju konkurence un jaunceļamo māju skaita sarukums atstāja iespaidu uz peļņas apmēriem. Tas bija ļoti ciklisks bizness, process, ko jaunie Hannas nesekmīgi bija mēģinājuši labot, pievēršoties radniecīgu produktu ražošanai. Tekošajā bilancē parādu bija vairāk nekā citkārt.

Pašreizējais izpilddirektors bija Markuss Hanna, viņš gan sevi nekad nedēvēja par tādu. Viņš bija boss, priekšnieks numur

viens. Viņa tēvs bija viens no dibinātājiem, visu savu dzīvi Markuss bija pavadījis rūpnīcā. Vismaz astoņi pārējie Hannas piedalījās uzņēmuma vadīšanā, daži jaunākās paaudzes pārstāvji bija nodarbināti pašā rūpnīcā, slaukot grīdas un veicot tos pašus palīgdarbus, kurus kādreiz vajadzēja darīt viņu vecākiem.

Kad tika saņemta pavēste par tiesas prāvu, Markuss bija kopā ar savu brālēnu, Džoelu Hannu, kas skaitījās štata jurists. Tiesu izpildītājs aiztraucās garām reģistratorei un sekretārēm un nostājās Markusa un Džoela priekšā ar biezu aploksni rokās.

-   Vai jūs esat Markuss Hanna? tiesu izpildītājs noprasīja.

-Jā. Un kas esat jūs?

-   Tiesu izpildītājs. Šeit ir paziņojums, pret jums iesniegta lieta. Viņš pasniedza aploksni un aizgāja.

H bija sabiedrības pārstāvniecības lieta, kas reģistrēta Hovardas apgabalā, Merilendā, tā pārstāvēja mājīpašniekus, kuri sūdzējās par zaudējumiem, ko nesis Hannu ražotais kaļķu javas maisījums. Džoels to lēnām izlasīja un tad pārstāstīja Markusam, un, kad bija beidzis, abi vīri vēl ilgi sēdēja un lamāja juristus.

Sekretāre uz ātru roku sameklēja visai iespaidīgu kaudzi ar nesen rakstītiem materiāliem par sūdzības iesniedzēju pārstāvi, kaut kādu Kleju Kārteru no Kolumbijas apgabala.

Kāds tur pārsteigums, ka Hovardas apgabalā izcēlās tracis. Pirms dažiem gadiem tur jau bija gadījusies slikta partija portlandcementa. Parastā veidā tas bija nokļuvis līdz darbuzņēmējiem, kas to izmantoja jaunu māju mūrēšanai. Sūdzības bija radušās nesen; kompānija centās aptvert visu problēmu loku. Faktiski bija jāpaiet trim gadiem, lai java sāktu drupt un ķieģeļi kristu laukā. Markuss un Džoels bija devušies uz Hovardas apgabalu un tikušies ar saviem sagādniekiem un darbuzņēmējiem. Viņi bija apsekojuši dažas mājas. Pēc visu domām, potenciālo sūdzētāju skaits varētu būt ap pieciem simtiem, maksa par katras ēkas atjaunošanu divpadsmit tūkstoši dolāru. Kompānijas noslēgtais produkcijas apdrošināšanas līgums varētu segt pirmos piecus miljonus.

Bet iesniegtā lieta pārstāvēja sabiedrību ar “vismaz diviem tūkstošiem potenciālo prasītāju”, kur katram pienāktos divdesmit pieci tūkstoši dolāru.

-   Tas ir piecdesmit miljoni, Markuss konstatēja.

-  Un tas sasodītais advokāts sev pievāks četrdesmit procentus no visa, Džoels piemetināja.

-   Viņi to dara katru dienu.

Viņi sodījās par visiem likuma kalpiem. Tad nāca īpaši pārmetumi misteram Kārteram. Džoels aizgāja, paņēmis līdzi pavēsti. Viņš to parādīs savam apdrošināšanas aģentam, kurš tālāk to nodos tieslietu firmai, varbūt kādai no Filadelfijas. Tā bija noticis katru gadu, bet nekad vēl tik lielos apmēros. Tā kā pieprasītie soda maksājumi bija daudz lielāki, nekā apdrošināšana varēja segt, Hannu uzņēmums būs spiests algot biroju, kas strādātu ar apdrošināšanas kompāniju. Neviens jurists neizmaksās lēti.

Ziņojums pa visu Larkin Gazette lapu izsauca gluži vai sensāciju nelielajā pilsētiņā, kas no pārējās pasaules bija paslēpusies aiz kalniem Virdžīnijas dienvidrietumos. Tā kā Larkinā bija trīs rūpnīcas, tur dzīvoja nedaudz vairāk par desmit tūkstošiem cilvēku, tā bija vidēji apdzīvota vieta kalna raktuvju apgabalā. Desmit tūkstoši cilvēku bija tā robeža, ko Oskars Malrūnijs bija noteicis, lai varētu sākt ziņojumu reklamēšanu un Kaulainā Bena gadījumu meklēšanu pa visu lapu. Viņš bija pētījis reklamēšanu un nācis pie slēdziena, ka mazākas auditorijas tiek atstātas bez ievērības. Vēl viņš bija atklājis, ka sievietes laukos un Apalaču apvidū bija smagākas nekā pilsētnieces. īstā vieta Kaulainajam Benam!

Kā bija teikts ziņojumā, pārbaudes notiks nākamajā dienā kādā motelī pilsētas ziemeļos, tās veiks medicīnas doktors, praktizējošs ārsts. Tās būs par brīvu. Pieejamas ikvienai personai, kas lietojusi benafoksadilu jeb tā saukto Kaulaino Benu. Viss notiks konfidenciāli. Un beigās tas var novest pie naudiskas atlīdzības saņemšanas no zāļu ražotāja.

Lappuses apakšā mazākiem burtiem bija iespiests Kolumbijas apgabala Kleja Kārtera II Juridiskā biroja nosaukums, adrese un tālruņa numurs, lai gan, pirms viņi bija tiktāl tikuši, vairums lasītāju jau bija avīzi nometuši vai ari pārāk satraukušies par pārbaudēm.

Nora Taketa mitinājās autofurgonā kādu jūdzi ārpus Larkinas. Viņa paziņojumu nebija redzējusi, jo avīzes nelasīja. Viņa nelasīja neko. Viņa sešpadsmit stundas dienā skatījās televīziju, lielākoties ēdot. Nora dzīvoja kopā ar diviem pieņemtajiem bērniem, ko bija atstājis viņas bijušais vīrs, kad pirms diviem gadiem bija aizbraucis. Tie bija viņa bērni, ne Noras, un viņa vēl arvien neaptvēra, kā tie nonākuši viņas aizgādībā. Bet viņš bija pazudis; nekādu ziņu, neviena centa bērnu uzturēšanai, ne pastkartes, ne vēstules, ne telefona zvanu, lai ko uzzinātu par tiem abiem knēveļiem, ko aizlaižoties pametis. Un tā nu viņa aiz kreņķiem ēda.

Par Kleja Kārtera klienti viņa kļuva pēc tam, kad viņas māsa bija ieraudzījusi paziņojumu Larkin Gazette un sarunājusi atbraukt, lai aizvestu uz pārbaudēm. Kaulaino Benu Nora bija dzērusi vienu gadu, līdz ārsts to vairs neizrakstīja, jo tā vairs nebija pārdošanā. Vai viņa bija zaudējusi kādu kilogramu, lietojot tabletes, to pateikt viņa nevarēja.

Māsa iesēdināja viņu minibusā un nometa lappusi garo paziņojumu viņas priekšā. Izlasi to! lika Mērija Beta. Pirms divdesmit gadiem Mērija Beta bija sākusi ceļu uz aptaukošanos, bet trieka divdesmit sešu gadu vecumā bija kā atmodas sauciens. Nu viņai jau bija apnicis Norai sprediķot; viņas bija cīkstējušās gadiem. Viņas strīdējās, ari braucot cauri Larkinai moteļa virzienā.

Moteli Village Inn bija izvēlējusies Oskara Malrūnija sekretāre, jo tas bija licies visjaunākais pilsētā. Tas bija vienīgais, kas minēts internetā, tāpēc iedvesis zināmu uzticību. Oskars tur bija pavadījis iepriekšējo nakti un, agri no rīta brokastodams moteļa piegružotajā kafejnīcā, nebeidza vien brīnīties, kā gan tik ātri nokritis tik zemu.

Viņš bija trešais savā Jēlas Juridiskās augstskolas kursā! Viņu uz pusdienām bija aicinājušas stabilākās Volstrītas firmas

un lielie uzņēmumi Vašingtonā. Viņa tēvs bija slavens ārsts Bufalo. Viņa tēvocis strādāja Vermontas Augstākajā tiesā. Viņa brālis bija līdzīpašnieks vienā no ienesīgākajām Manhetenas juridiskajām firmām.

Viņa sieva bija nobažījusies, ka viņš būs sācis dzenāt lietas pa nomalēm. Un tā arī bija!

Viņa komandas biedrs bija bolīviešu interns, kurš gan runāja angliski, bet ar tādu akcentu, ka pat viņa “labrīt” bija grūti saprotams. Viņam bija divdesmit pieci gadi, lai gan izskatījās kā sešpadsmit, nelīdzēja arī zaļais slimnīcas virsvalks, ko Oskars bija licis apvilkt lielākas ticamības dēļ. Viņš bija no medicīnas skolas, kas atradās uz Grenādas salas Kārību jūrā. Oskars bija atradis Dr. Livanu ar sludinājuma palīdzību un maksāja viņam nemainīgu summu divtūkstoš dolāru dienā.

Oskars darbojās telpas priekšpusē, Livana ziņā bija otra tās daļa. Moteļa vienīgajā pulcēšanās telpā bija plāns salokāmais aizslietnis, ko abi ar pūlēm bija iztaisnojuši un izlikuši istabas vidū, sadalot to apmēram uz pusēm. Kad bez piecpadsmit deviņos ienāca Nora, Oskars palūkojās pulkstenī un tad iespējami laipni noteica: Labrīt, mem! Viņa bija ieradusies piecpadsmit minūtes par agru, bet tā jau parasti notika.

Šis “mem” bija vārds, ko viņš bija pieķēris sevi atkārtojam, braukājot pa Kolumbijas apgabalu. Ar šo vārdu kopā viņš nebija uzaudzis.

Likmes, kungi, viņš pie sevis noteica, paskatīdamies uz Noru. Vismaz trīssimt mārciņu, iespējams, tuvojas četriem simtiem. Skumji, ka viņš te minēja svaru gluži kā balagānā. Skumji, bet tā notika.

-   Jūs būsiet tas advokāts? aizdomīgi noprasīja Mērija Beta. To Oskars jau bija piedzīvojis tūkstoš reižu.

-   Jā, mem, dakteris ir tur tālāk. Jums jāaizpilda daži papīri. Viņš pasniedza aptaujas anketas, kas bija veidotas saprotami pat visvienkāršākajam lasītājam. Ja jums būs kādi jautājumi, pasakiet man.

Mērija Beta un Nora atzvila salokāmajos krēslos. Nora smagi atgāzās savējā; viņa jau bija nosvīdusi. Pēc mirkļa viņas jau

bija iegrimušas aptaujas lapu jautājumos. Valdīja klusums, līdz durvis no jauna atvērās un telpā ielūkojās vēl viena prāva auguma sieviete. Viņa uzreiz palūkojās uz Noru, kas atbildēja ar signālugunīs apžilbināta brieža skatienu. Divas resnītes, kas pieķertas atlīdzinājuma meklējumos.

-   Nāciet vien! ar siltu smaidu sejā viņu uzrunāja Oskars, stipri vien atgādinādams auto pārdevēju. Viņš ieveda viņu pa durvīm, iegrūda rokā anketas un aizvadīja līdz istabas viņam galam. Starp divi simti piecdesmit un divi simti septiņdesmit piecām mārciņām.

Katra pārbaude maksāja tūkstoš dolāru. Viena no desmit varētu kļūt par Kaulainā Bena klienti. Vidēji lieta bija no 150 000 līdz 200 000 dolāru vērta. Un tie bija tikai pārpalikumi, jo astoņdesmit procenti no visām lietām jau bija sasniegušas tiesu kantorus visā valstī.

Bet arī pārpalikumi varēja atnest zināmu bagātību. Ne jau nu dailofta ienākumus, bet vienalga miljonus.

Kad jautājumi bija atbildēti, Nora pietrausās kājās. Oskars paņēma anketas, caurskatīja tās, pārliecinādamies, vai viņa no tiesas lietojusi Kaulaino Benu, tad uzlika savu parakstu kaut kur lapas apakšpusē. Pa šīm durvīm, mem, tur ārsts jau gaida.

Nora izgāja pa izveidotās šķērssienas paplato spraugu; Mērija Beta palika šaipusē, kur mēģināja iepazīties ar advokātu.

Livans stādījās priekšā Norai, kas nesaprata neko no viņa teiktā. Nedz ari viņš to saprata. Viņš izmērīja asinsspiedienu un neapmierināts nogrozīja galvu simt astoņdesmit uz simt četrdesmit. Viņas pulss bija briesmīgs simt trīsdesmit sitienu minūtē. Viņš norādīja uz rūpnieciskajiem gaļas svariem, viņa negribīgi uzrāpās uz tiem trīssimt trīsdesmit astoņas mārciņas.

Četrdesmit četrus gadus veca. Šādā stāvoklī viņai laimēsies, ja spēs sagaidīt savu piecdesmito dzimšanas dienu.

Livans atvēra sānu durvis un izvadīja viņu laukā, kur gaidīja medicīniskais autofurgons. Pārbaudes notiks šeit, viņš paskaidroja. Furgona aizmugurējās durvis bija vaļā; tur gaidīja

divi sonogrāfiskās izmeklēšanas speciālisti baltos virsvalkos. Viņi palīdzēja Norai tikt furgonā un noguldīja viņu uz kušetes.

-   Kas tas tāds? viņa nobijusies vaicāja, norādīdama uz tuvāk stāvošo ierīci.

-   Tas ir ehokardiogrāfs, viens sacīja tādā angļu valodā, ko viņa varēja saprast.

-   Ar to mēs noskenēsim jūsu krūškurvi, sacīja otrs, kas bija sieviete, un iegūsim jūsu sirds digitālo attēlu. Tas aizņems desmit minūtes.

-   Tas notiek pilnīgi nesāpīgi, piebilda pirmais.

Nora aizvēra acis un lūdzās, kaut paliktu dzīva.

Tiesāšanās Kaulainā Bena lietās bija izdevīga, jo pierādījumi

bija viegli iegūstami. Laikam ritot, zāles, kuras, kā izrādās, maz ko līdzēja svara nomešanai, pavājināja aortu. Un tas bija neatgriezeniski. Aortālā nepietiekamība vai mitrālā vārstuļa bojājumi vismaz par divdesmit procentiem jau nozīmēja tiesas prāvu.

Dr. Livans izpētīja izdruku, kamēr Nora vēl nodevās lūgšanām, un pacēla abus īkšķus pret sonogrāfistiem: divdesmit divi procenti. Viņš aiznesa to uz priekštelpu, kur Oskars cilvēku pilnā istabā dalīja papīrus. Oskars devās viņam līdzi uz otru pusi, kur visai bāla sēdēja Nora un malkoja apelsīnu sulu. Viņam gribējās izsaukties: “Apsveicu, mis Taketa, jūsu aorta ir stipri cietusi,” bet tie bija prieki tikai juristiem. Tika ievesta arī Mērija Beta, un Oskars viņām galvenos vilcienos izstāstīja prāvošanās scenāriju.

Ehokardiogrammu pamatīgāk apskatīs sertificēts kardiologs, kura atzinums nonāks pie sabiedrības pārstāvniecības lietas administratora. Kompensācijas apjomu tiesnesis jau ir apstiprinājis.

-   Cik daudz tas ir? iejaucās Mērija Beta, likās, ka viņai nauda rūp daudz vairāk par māsu. Izskatījās, ka Nora atkal skaita lūgšanas.

-  Ņemot vērā Noras vecumu, aptuveni simt tūkstoš dolāru, pavēstīja Oskars, šobrīd vēl noklusējot faktu, ka trīsdesmit procenti nonāks Kleja Kārtera II Juridiskajā birojā.

Nora attapusies izdvesa: Simt tūkstoši dolāru!

-Jā, mem. Kā tāds ķirurgs pirms ierastas operācijas Oskars bija iemācījies noblēdīt savas izredzes uz veiksmi. Neļaut viņiem sapriecāties par daudz, tādējādi šoks par advokātu honorāru nebūs tik liels.

Nora jau domāja par jaunu, dubultīgi lielu treileru un jaunu satelltšķīvi. Mērija Beta par veselu kravu ar Ultra-Slim-Fast. Papīri bija aizpildīti, un Oskars pateicās abām par ierašanos.

-   Kad mēs dabūsim naudu? apvaicājās Mērija Beta.

-   Mēs? noelsās Nora.

-   Sešdesmit dienu laikā, noteica Oskars, izvadīdams viņas laukā pa sāndurvīm.

Nelaimīgā kārtā nākamajiem septiņpadsmit aortas patoloģija nebija tik liela, un Oskars jau meklēja dzeramo. Bet tad viņš uzdūrās meklētajam pacientam ar numuru deviņpadsmit, jaunam vīrietim, kas svaru bultiņu uzdzina līdz piecsimt piecpadsmit mārciņām. Viņa ehokardiogramma bija brīnišķīga četrdesmitprocentīga nepietiekamība. Kaulaino Benu viņš bija lietojis divus gadus. Tā kā viņam bija divdesmit seši gadi un atbilstoši statistikai viņam vēl trīsdesmit vienu gadu būs jānodzīvo ar slimu sirdi, viņa lieta bija vismaz piecsimt tūkstošus dolāru vērta.

Vēlā pēcpusdienā atgadījās kas nepatīkams. Kāda dūšīga jauna lēdija saniknojās, kad Dr. Livans informēja, ka viņas sirdij nav nekādas vainas. Ne mazākās novirzes no normas. Bet pilsētā viņa jau bija dzirdējusi, ka Nora Taketa saņems simttūkstoš dolāru, patiesībā viņa to bija dzirdējusi skaistuma salonā, un, lai gan svēra mazāk nekā Nora, arī viņa esot lietojusi zināmās tabletes un viņai pienākoties tāda pati kompensācija. Man vajadzīga tā nauda! viņa uzstāja.

Dr. Livans nebeidza vien atvainoties.

Tika ataicināts Oskars. Jaunā sieviete kļuva skaļa un vulgāra, un, lai dabūtu viņu ārā no moteļa, viņš apsolīja, ka kardiologs vēl pārbaudīs viņas kardiogrammu. Mēs to pārskatīsim un liksim, lai ārsti Vašingtonā izsaka savu spriedumu, viņš bēra kā no grāmatas. Tas viņai likās pietiekami, lai dotos projām.

“Ko es te daru?” Oskars visu laiku pie sevis atkārtoja. Viņš šaubījās, vai kāds no Larkinas jebkad bijis Jēlā, bet tik un tā jutās nobijies. Viņš būs pagalam, ja kāds to uzzinās. Nauda, domā tikai par naudu, viņš atkal un atkal sev atgādināja.

Larkinā viņi pārbaudīja četrdesmit vienu Kaulainā Bena lietotāju. Trīs bija viņiem noderīgi. Oskars tos piereģistrēja un pameta pilsētiņu ar jaukām cerībām tikt pie divsimt tūkstošiem dolāru. Nebija slikts izbraukums. Viņš aiztraucās savā BMW un taisnā ceļā devās uz Kolumbijas apgabalu. Viņa nākamais sirojums sirdslietās būs līdzīgs slepens ceļojums uz Rietumvirdžīniju. Turpmākajam mēnesim viņam tādi bija ieplānoti vēl divpadsmit.

Tikt pie naudas. Tā saucas šī nodarbe. Tai nav nekā kopēja ar jurista darbu. Sameklē šos, piereģistrē šos, samaksā šiem, dabū naudu un laidies.

30

1. maijā Rekss Kritls pameta grāmatvedības firmu, kurā bija nostrādājis astoņpadsmit gadu, un pārcēlās stāvu augstāk, lai kļūtu par biznesa menedžeri pie Kleja Kārtera. No tik ievērojama algas palielinājuma un prēmiju piesolīšanas viņš nespēja atteikties. Juridiskā firma bija ārkārtīgi veiksmīga, bet ātrās attīstības haosā izskatījās, ka bizness ir tapis nekontrolējams. Klejs piešķīra viņam plašas pilnvaras un izmitināja kabinetā gaiteņa viņā pusē, iepretī savējam.

Kritls, būdams visādā ziņā apmierināts ar paša algu, bija visai skeptisks attiecībā par citu darbinieku samaksām. Pēc viņa domām, kuras tas pagaidām paturēja pie sevis, lielākai daļai tika maksāts par daudz. Patlaban firmā bija četrpadsmit juristu, katrs saņēma vismaz 200 000 dolāru gadā; divdesmit viens palīgs ar algu 75 000; divdesmit sešas sekretāres ar 50 000, izņemot mis Gliku, kas pelnīja 60 000; apmēram desmit dažāda rakstura ierēdņu ar 20 000 katram; un četri biroja izsūtāmie ar 15 000 dolāru katram. Kopā septiņdesmit septiņi, atskaitot Kritlu un Kleju. Ierēķinot prēmijas, kopējā summa gada algu sarakstā bija 8,4 miljoni dolāru, turklāt tā pieauga vai katru nedēļu.

īres maksa bija 72 000 mēnesī. Kantora izdevumi datori, telefoni, komunālie pakalpojumi sasniedza 40 000 dolāru mēnesī. Gulfstream, kas iecirta vislielāko robu, tomēr Klejs bez tā nevarēja iztikt, firmai ik mēnesi prasīja 300 000 hipotēku maksājumiem un vēl 30 000 pilotu algām, lidaparāta uzturēšanai un angāra īrei. Kleja cerētie ienākumi par tā izīrēšanu vēl nebija parādījušies grāmatvedības ierakstos. Viens no iemesliem

bija tas, ka Klejs īstenībā ne sevišķi gribēja, lai kāds cits izmantotu viņa lidmašīnu.

Saskaņā ar skaitļiem, kam Kritis sekoja ik dienas, firma pieskaitāmajos izdevumos tērēja 1,3 miljonus dolāru mēnesī, gadā tas iznāca ap 15,6 miljoniem. Tas, protams, bija pietiekami, lai nobaidītu ikvienu grāmatvedi, bet pēc pārsteidzošā gadījuma ar dailofta kompensāciju darījumu, kad firmā ieplūda milzīga nauda, viņš nebija tādā noskaņojumā, lai sūdzētos. Vismaz pagaidām ne. Tagad viņš satikās ar Kleju trīs reizes nedēļā un uz katru iebildi par nepamatotiem izdevumiem atbildē saņēma jau pazīstamo frāzi: “Lai nauda vairotos, tā jāizdod.”

Un viņi arī to izdeva. Ja pieskaitāmie izdevumi lika Kritlam trūkties, reklāmas un pārbaužu tēriņu dēļ viņš gandrīz vai iedzīvojās čūlā. Reklāmu paziņojumiem par maksatilu laikrakstos, radio, televīzijā un internetā firma pirmajos četros mēnešos bija iztērējusi 6,2 miljonus. Par to viņš jau bija aizrādījis. “Pilnā gaitā uz priekšu!” bija skanējusi Kleja atbilde. “Man vajag divdesmit piecus tūkstošus lietu!” Tagad to kopskaits bija ap astoņpadsmit tūkstošiem, bet precīzi nebija iespējams izsekot, jo tas mainījās ik stundu.

Pēc izteiktajiem apgalvojumiem kādā internetā industriālā biļetenā, kur Kritis ielūkojās ik dienu, iemesls, kāpēc Kārtera birojs tika pie tik daudzām maksatila lietām, bija tas, ka viņiem pa pēdām sekoja tikai daži citi advokāti. Bet to viņš paturēja pie sevis.

“Maksatils mums ienesīs stipri vairāk nekā dailofts,” Klejs mēdza atkārtot birojā, lai uzkurinātu savus darbiniekus. Un likās, ka viņš tam no tiesas tic.

Kaulainais Bens firmai izmaksāja krietni mazāk, tomēr izdevumi auga, bet ienākumi ne. Tā līdz pirmajam maijam viņi bija samaksājuši 600 000 dolāru par paziņojumiem un apmēram tikpat daudz par medicīniskajām pārbaudēm. Viņiem bija simt piecdesmit klientu, un Oskars Malrūnijs bija izplatījis ziņu, ka katrs gadījums vērtējams ap 180 000 dolāru. Pie trīsdesmit procentu likmes Malrūnijs bija plānojis deviņus miljonus dolāru ienākumos “nākamo mēnešu” laikā.

Fakts, ka firmas jaunais atzars varētu uzrādīt tik labus rezultātus, bija iepriecinošs, bet gaidīšana uz tiem bija kļuvusi raižpilna. No Kaulainā Bena sabiedrības pārstāvniecības lietas vēl nebija ienācis ne cents, kaut arī darbības shēma likās pavisam vienkārša. Lietā bija iesaistījušies simtiem juristu, un kāds tur pārsteigums, ja izcēlās lielākas domstarpības. Kritis vēl neizprata juridiskos smalkumus, bet viņš mācījās. Toties pieskaitāmo izdevumu un algu deficīta jautājumos viņš orientējās lieliski.

Dienu pēc Kritla ievākšanās savas mantas izkravāja Rodnijs, lai gan tā bija tikai sakritība. Rodnijs vienkārši savāca savu naudiņu un pārcēlās uz piepilsētu, uz ļoti jauku namu ļoti drošā ielā ar baznīcu vienā galā, skolu otrā un parku aiz stūra. Viņš grasījās kļūt par savu četru bērnu pieskatītāju uz pilnu slodzi. Pie cita darba viņš varētu ķerties vēlāk, bet varbūt arī ne. Viņš jau bija piemirsis savu juridisko izglītību. Ar desmit miljoniem bankā, gan vēl pirms nodokļu samaksas, viņam nebija nekādu citu plānu kā vien būt labam tēvam, vīram un arī taupītājam. Dažas stundas pirms aiziešanas no biroja uz visiem laikiem viņi abi ar Kleju aizlavījās uz delikatešu veikalu ielas galā un tur atvadījās. Viņi kopā bija nostrādājuši sešus gadus piecus SAB, vienu jaunajā firmā.

-   Neiztērē visu naudu, Klej, viņš brīdināja draugu.

-   Es nemaz to nevaru. Tās ir pārāk daudz.

-   Nemuļķojies!

Patiesībā firmai vairs nebija nepieciešams tāds darbinieks kā Rodnijs. Puiši no Jēlas un pārējie juristi bija pret viņu laipni un izturējās ar cieņu, bet galvenokārt, pateicoties viņa draudzībai ar Kleju, viņš jau bija tikai palīgs. Un arī Rodnijam firma vairs nebija vajadzīga. Viņš vēlējās nolikt drošībā savu naudu un sargāt to. Viņš klusībā šausminājās, kādā veidā Klejs šķiežas ar naudu. Par to, ko tu izmet, ir jāmaksā.

Tā kā Džonāhs braukāja ar jahtu, bet Polete vēl arvien slēpās Londonā un negrasījās atgriezties, viņu sākotnējais pulciņš bija pajucis. Skumji, taču Klejs bija pārāk aizņemts, lai nodotos nostalģiskām atmiņām.

Patons Frenčs gribēja sasaukt Apsūdzības uzturēšanas komisiju, bet tas bija grūti organizējams pasākums, bija nepieciešams vesels mēnesis. Klejs apvaicājās, kādēļ gan lietas nevarētu kārtot pa telefonu, faksu, e-pastu vai ar sekretāru palīdzību, bet Frenčs apgalvoja, ka viņiem būtu jāpavada viena diena kopā, visiem pieciem vienā telpā. Tā kā lieta bija iesniegta Biloksi, viņš vēlējās, lai viņi atbrauc uz turieni.

Ridlija bija gatava izbraukumam. Viņas modeles gaitas bija apsīkušas; laiku viņa pavadīja vingrošanas zālē un vairākas stundas dienā staigāja pa veikaliem. Pret nodarbībām sporta zālē Klejam nebija iebildumu, tās tikai piešķīra labāku formu viņa saldumiņam. Citādi bija ar iepirkšanos, bet viņa izrādīja ievērojamu savaldību. Viņa stundām varēja klīst pa veikaliem, izdodot visai pieticīgu summu.

Pirms mēneša pēc garākas nedēļas nogales Ņujorkā viņi bija atgriezušies Kolumbijas apgabalā un aizbraukuši uz viņa pilsētas māju. Viņa tur pavadīja nakti, ne pirmo reizi un acīmredzot arī ne pēdējo. Lai gan ne vārds nebija pāspriests par viņas pārcelšanos, tā notika pati no sevis. Klejs nespēja pat attapties, kad atklāja, ka viņas rītakleita, zobu suka, kosmētikas piederumi un veļa atrodas viņa mājās. Viņš nebija pieķēris Ridliju stiepjam savu mantību uz viņa apartamentiem, tā vienkārši bija tur uzradusies. Viņa nebija uzmācīga, neko neteica. Viņa palika trīs naktis pēc kārtas, darot visu, kas pienākas, un nemaisoties pa kājām, tad klusām noteica, ka vienu nakti gribot palikt savās mājās. Divas dienas viņi netikās, bet tad Ridlija atgriezās.

Laulības nekad netika pieminētas, lai arī dārglietas un apģērbu viņš iegādājās tādā daudzumā, ka pietiktu veselam harēmam. Nelikās, ka kāds no viņiem ilgotos pēc kaut kā pastāvīga. Viņiem patika abu sabiedrība un draudzīgās attiecības, bet viņi meta skatienus visapkārt. Ap Ridliju valdīja noslēpumainība, ko Klejs nebūt nevēlējās izzināt dziļāk. Viņa bija ļoti izskatīga un patīkama, visnotaļ apmierinoša gultā un neizskatījās pēc zelta meklētājas. Bet viņai bija savi noslēpumi.

Tāpat kā Klejam. Lielākais no tiem ja kādā bridi piezvanītu Rebeka, viņš šķirtos no visa, izņemot Gulfstream, iesēdinātu Rebeku tajā un aizlidotu uz Marsu.

Bet patlaban viņš lidoja uz Biloksi kopā ar Ridliju, kas ceļojumam bija izvēlējusies zamša minisvārkus, kuri tikko sedza dibenu. Kāda gan jēga to slēpt, ja lidmašīnā viņi bija tikai divi vien? Kaut kur virs Rietumvirdžīnijas Kleja prātā iešāvās doma par iespēju izlaist dīvānu un ievilkt tajā Ridliju. Šī doma vēl brīdi kavējās viņa galvā, bet viņam izdevās to atvairīt, un daļēji to veicināja iekšējā neapmierinātība. Kāpēc gan vienmēr tas bija viņš, kas uzsāka tuvības spēli? Viņa labprāt atsaucās, bet nekad nebija pirmā.

Turklāt līdzi paņemtais portfelis bija pilns ar komisijas papīriem.

Biloksi lidostā viņus sagaidīja limuzīns. Tas aizvizināja abus uz pāris jūdžu attālo ostas piestātni, kur bija pietauvojusies ātrlaiva. Patons Frenčs lielāko daļu laika pavadīja uz jahtas, iebraucis desmit jūdzes līcī. Viņam bija nesaskaņas ar sievām. Bija sācies plosošs šķiršanās process. Pašreizējā gribēja pusi no viņa naudas un visu namīpašumu. Uz laivas, kā viņš dēvēja šo divsimt pēdu garo augstākās klases jahtu, dzīve ritēja daudz mierīgāk.

Viņš iznāca tiem pretī basām kājām, tērpies šortos. Vess Solsberijs un Deimons Didjē jau bija tur, ar dzērienu glāzēm rokās. Tūlīt vajadzēja ierasties arī Karlosam Hernandesam no Maiami. Frenčs ātri viņus izvadāja pa jahtu, gājiena laikā Klejs saskaitīja vismaz astoņus cilvēkus nevainojami baltos jūrnieku tērpos, visi gaidīja gatavībā, ja kādam kaut ko ievajadzētos. Jahtai bija pieci līmeņi, sešas atsevišķas kajītes, tā maksāja divdesmit miljonus dolāru, un tā joprojām. Ridlija iegāja guļamistabā un sāka izģērbties.

Vīriešu cilvēki pulcējās pie dzērieniem “verandā”, kā to sauca Frenčs, uz neliela koka klāja augšējā līmenī. Izrādījās, ka Frenčam būs jāpiedalās tiesu prāvā, tas bija rets gadījums, jo

parasti korporatīvie apsūdzētie bailēs no viņa paši labprāt šķīrās no naudas. Viņš apgalvoja, ka gaida to ar nepacietību, un, kamēr visi dzēra vodku, izplūda garlaicīgās detaļās.

Frenčs apklusa pusteikumā, kaut ko ieraudzījis lejā. Uz apakšējā klāja parādījās Ridlija kailām krūtīm un, kā sākumā likās, arī bez biksītēm. Bet viņa tomēr bija uzvilkusi bikini, kas aizmugurē bija zobu diega platumā, tomēr kaut kā turējās savā vietā. Trīs vecākie vīri saslējās un tvēra pēc elpas. Viņa ir eiropiete, Klejs pavēstīja, gaidīdams, kuru pirmo ķers sirdstrieka. Kā nokļūst pie ūdeņiem, tā met drēbes nost.

-   Ko tad tu, sasodīts, nenopērc viņai laivu? iesaucās Solsberijs.

-   Labāk lai viņa ņem šito, ierunājās Frenčs, cenzdamies savaldīties.

Ridlija palūkojās augšup, ieraudzīja, kādu satraukumu radījusi, un pazuda. Nebija nekādu šaubu, ka ar acīm viņai sekoja katrs viesmīlis un viss apkalpojošais personāls.

-   Kur es paliku? vaicāja Frenčs, atguvis elpu.

-   Lai ko tu gribēji teikt, tu jau to izstāstīji, sacīja Didjē.

Tuvojās vēl viena ātrlaiva. Tas bija Hemandess, ne vairs ar

vienu, bet divām jaunkundzēm uz borta. Kad viņi pārsēdās un Frenčs bija tos iekārtojis, Karloss pievienojās vīriem verandā.

-   Kas tev tās par meitenēm? interesējās Vess.

-   Mani palīgi, Karloss atbildēja.

-   Tikai neņem viņas par partneriem, bilda Frenčs. Dažas minūtes viņi parunājās par sievietēm. Bija skaidrs, ka visiem četriem bijušas vairākas sievas. Varbūt tas bija iemesls, kas lika viņiem tik grūti nopūlēties darbā. Klejs neteica ne vārda, toties uzmanīgi klausījās.

-  Kas notiek ar maksatilu? noprasīja Karloss. Man savāktas tūkstoš lietas, un es nezinu īsti, ko ar tām darīt.

-   Tu prasi man, ko darīt ar savām lietām? vaicāja Klejs.

-   Cik daudz ir tev? jautāja Frenčs. Noskaņojums bija dramatiski mainījies; lietas kļuva nopietnas.

-   Divdesmit tūkstoši, Klejs nedaudz piemeloja. Patiesībā viņš nemaz nezināja, cik daudz lietu tagad ir birojā. Ko gan

nozīmēja neliels pārspīlējums šajā masveida tiesībpārkāpumu lietu juristu sabiedrībā?

-   Es savējo neesmu iesniedzis tiesā, Karloss atzina. Apsūdzības pierādīšana varētu būt īsts murgs. Šie bija vārdi, ko Klejs jau bija pietiekami uzklausījis un vairs dzirdēt nevēlējās. Jau turpat četrus mēnešus viņš bija cerējis, ka vēl kāds ar pazīstamu vārdu metīsies maksatila āliņģī.

-   Man vēl joprojām tas nepatīk, Frenčs piebalsoja. Vakar Dalasā es runāju ar Skotiju Geinsu. Viņam ir divi tūkstoši lietu, bet arī nav skaidrs, ko ar tām darīt.

-   Ir grūti pierādīt apsūdzību, kas balstās vienīgi uz izpēti, Didjē pamācoši vērsās Kleja virzienā. Man arī tas nepatīk.

-   Problēma ir tā, ka slimības, ko izsauc maksatils, rodas arī citu faktoru dēļ, teica Karloss. Man bija četri eksperti, kas nodarbojās ar šīm zālēm. Tie visi apgalvo, ka, ja sieviete arī lieto maksatilu un dabū krūts vēzi, nav iespējams saistīt šo kaiti ar konkrētajām zālēm.

-   Ir kādas ziņas no Goffman? taujāja Frenčs. Klejs, kurš bija jau gatavs pārlēkt pār bortu, iedzēra lielu malku visai stipra dzēriena un mēģināja izskatīties tā, it kā būtu minēto korporāciju paņēmis tieši uz grauda.

-   Nekādu, viņš atbildēja. Viss vēl pašā sākuma stadijā. Liekas, ka mēs visi ceram uz Mūnihemu.

-   Es runāju ar viņu vakar, paziņoja Solsberijs. Varbūt maksatils viņiem nepatika, tomēr notikumu attīstībai viņi sekoja. Klejs šajā lauciņā bija darbojies pietiekami ilgi, lai saprastu, ka visvairāk jābaidās nepalaist garām īsto brīdi. Un dailofta lieta bija iemācījusi viņam, ka vissatraucošākais ir uzbrukt negaidīti, kamēr visi pārējie vēl snauž.

Viņam vēl nebija skaidrs, ko atnesīs maksatila lieta. Šie puiši grozījās riņķi apkārt, izzondēdami situāciju, cerībā iegūt kaut ko no priekšējām līnijām. Bet, tā kā Goffman, kopš iesniedzis lietu tiesā, to tik cītīgi sargāja no citu acīm, Klejam nebija nekā, ko viņiem atklāt.

Solsberijs turpināja: Mūnihemu es labi pazīstu. Agrāk mēs kopā prāvojāmies.

-   Viņš ir liels muldoņa, piebilda Frenčs, it kā tipiskam tiesu advokātam būtu jātur lūpas sakniebtas un kāds ar lielu muti celtu negodu šim amatam.

-Jā, bet viņš ir izcils. Vecais divdesmit gadus vēl nav zaudējis nevienā lietā.

-   Divdesmit vienu gadu, Klejs iestarpināja. Tā vismaz viņš man teica.

-   Lai nu tā būtu, iejaucās Solsberijs, nostumdams visus malā, jo viņam bija svaigas ziņas. Klejam taisnība, visi vēro Mūnihemu. Pat Goffman. Prāvošanās ir nolikta kaut kad septembrī. Viņi atzīst, ka grib tiesāties. Ja Mūnihemam izdodas salikt visu savā vietā un pierādīt apsūdzību, un saukt kompāniju pie atbildības, tad rodas brīnišķīga iespēja, ka kompānija izstrādās nacionālās kompensācijas plānu. Bet, ja zvērinātie būs Goffman pusē, tad sāksies karš, jo kompānija nemaksās nevienam ne centa.

-   To visu teica Mūnihems? vaicāja Frenčs.

-Jā-

-   Viņš ir muldoņa.

-   Nē, es arī esmu to dzirdējis, ieminējās Karloss. Man ir savs ziņu avots, tas apgalvo to pašu, ko Vess.

-   Nekad neesmu pieredzējis, ka apsūdzētais tā rautos uz tiesu, Frenčs iebilda.

-   Goffman kompānijā ir spēcīgi puiši, Didjē atzīmēja. Es biju iesūdzējis to pirms piecpadsmit gadiem. Ja var pierādīt, ka tie par kaut ko atbildīgi, viņi piešķirs taisnīgu samaksu. Bet, ja ne, tad cauri ir.

Jau atkal Klejs sajuta vēlmi ielēkt ūdenī. Par laimi, maksatils nekavējoties tika piemirsts, kad abas kubiešu palīdzes visai trūcīgos apģērbos izsoļoja uz zemākā klāja.

-   Palīdzes! Ko tu neteiksi! izmeta Frenčs, cenzdamies tās labāk saskatīt.

-  Kura ir tavējā? apvaicājās Solsberijs, pārliecies pār krēsla malu.

-   Izvēlieties, puiši, Karloss atvēlēja. Tās ir profesionāles. Atvedu jums kā dāvanu. Varēsim mainīties.

Pēc šī paziņojuma visiem uz augšējā klāja mutes bija ciet.

Tieši pirms rītausmas izcēlās negaiss un sagrāva mieru un klusumu uz jahtas. Frenčs, nejauki paģirains un ar kailu palīdzi blakus zem segas, pavēlēja kapteinim doties krasta virzienā. Brokastis bija pārceltas uz vēlāku laiku, neviens nejutās izsalcis. Vakariņas bija izvērtušās četru stundu maratonā, ko papildināja tiesu nama stāsti, neķītri joki un neizbēgamās ķildas, kuras izsauca pārāk daudz lietotais alkohols. Klejs un Ridlija ātri vien nozuda savā kajītē un kārtīgi aizbultēja durvis.

Pēc noenkurošanās Biloksi ostā, pārlaižot tur vētru, komisijai izdevās caurskatīt visus vajadzīgos dokumentus un ziņojumus. Tur bija norādījumi sabiedrības pārstāvniecības lietas administratoram un desmitiem veidlapu parakstīšanai. Pie beigām Klejam jau bija kļuvis slikti, viņš izmisīgi vēlējās nostāties uz cietas zemes.

Starp pārējiem papīriem atradās arī pēdējais algu sadalījums. Klejs vai, precīzāk izsakoties, viņa juridiskais birojs, drīzumā varētu saņemt vēl četrus miljonus. Tīri labi, bet viņš nebija pārliecināts, vai jutīs, kad nauda parādīsies. Tā dos zināmu ieguldījumu pieskaitāmajās izmaksās, bet ne jau uz ilgu laiku.

Tomēr tā viņš uz dažām nedēļām tiks vaļā no Reksa Kritla, kurš, līdzīgi topošajam tēvam jaundzimušā gaidās, klīda pa gaiteni un gaidīja naudu.

Vairs nekad mūžā, viņš sev nozvērējās, nokāpdams no jahtas. Viņš vairs nekad neļausies tikt iesprostots uz veselu nakti kopā ar cilvēkiem, kas viņam nepatika. Limuzīns aizveda viņus līdz lidostai. Gulfstream nogādāja uz Kārību salām.

31

Villā viņi pavadīja nedēļu, lai gan Klejs šaubījās, vai var tik ilgu laiku būt prom no sava biroja. Tā bija iebūvēta kalna nogāzē, ar skatu uz rosīgo ostas pilsētu Gustaviju, vietu, kas mudžēja no mašīnām, tūristiem un dažnedažādām laivām, kuras nāca un gāja. Ridlija bija atradusi to ekskluzīvu, iznomājamu privātīpašumu katalogā. Tā bija skaista ēka tradicionālā Kārību arhitektūras stilā, ar sarkaniem dakstiņiem, gariem lieveņiem un verandām. Tur bija neskaitāmas guļamistabas un vannasistabas, pavārs, divas istabmeitas un dārznieks. Viņi ātri iekārtojās, un Klejs sāka šķirstīt nekustamā īpašuma ceļvedi, ko kāds it laipni bija atstājis.

Kleja sākotnējā iepazīšanās ar nūdistu pludmali sagādāja viņam milzīgu vilšanos. Pirmā kailā sieviete, ko viņš ieraudzīja, bija kāda vecmāmiņa, veca, krunkaina būtne, kam, pēc viņa padoma, būtu daudz vairāk sevi jāapsedz nekā jāizrāda. Tad lēnā solī tuvojās viņas virs, tā prāvais vēders nokarājās, aizklādams viņa orgānus, uz dibena bija izsitumi un kas tik vēl ne. Par to nūdisms pelnījis nosodījumu. Ridlija, protams, jutās savā elementā, kad šurpu turpu staigāja pa pludmali, bet daudzas galvas grozījās viņai līdzi. Pēc pāris stundu zvilnēšanas smiltīs viņi pameta karsto sauli un izbaudīja divu stundu pusdienas pasakainā franču restorānā. Paši labākie restorāni bija franču, un tie bija izvietoti pa visu salu.

Gustavija bija ļaužu pilna. Valdīja karstums, nebija īstā sezona, bet kāds to bija aizmirsis izstāstīt tūristiem. Tie drūzmējās uz ietvēm, ceļodami no veikala uz veikalu, un pārplūdināja ielas ar saviem nomātajiem džipiem un mazākiem auto.

Ostā miera nebija nekad, mazas zvejnieku laiviņas tā vien spietoja apkārt bagāto un slaveno jahtām.

Mustika bija vientulīga un norobežota, taču Sentbārta bija pārbagāta ar mājām un ļaužu pilna. Bet salas tik un tā bija burvīgas. Klejam patika tās abas. Ridlija, kurai bija radusies sakāpināta interese par īpašumu uz salas, priekšroku deva Sentbārtai; tas bija veikalu un ēdiena dēļ. Viņai patika apdzīvotas pilsētas. Bija, kas uz viņu skatās.

Pēc trim dienām Klejs noņēma pulksteni un sāka gulšņāt guļamtīklā uz lieveņa. Ridlija lasīja grāmatas un stundām skatījās vecas filmas. Sāka jau pārņemt garlaicība, bet tad Gustavijas ostā ar savu krāšņo katamarānu ExLitigator iepeldēja Džarets Kārters. Klejs sēdēja bārā netālu no doka un, gaidot tēvu, dzēra sodas ūdeni.

Viņa apkalpe sastāvēja no četrdesmitgadīgas vācu sievietes ar tik garām kājām kā Ridlijai un veca, blēdīga skota, vārdā Makenzijs, kas bija burāšanas instruktors. Sieviete, Irmgarde, tika vispirms stādīta priekšā kā viņa palīgs, kam jūrnieku valodā bija visai neskaidra nozīme. Klejs sasēdināja viņus džipā un aizveda uz savu villu, kur tie ilgi un dikti mazgājās un tad cienājās ar dzērieniem, līdz saule nogrima jūrā. Makenzijs pārcentās ar viskiju un pēc laika jau krāca guļamtīklā.

Kuģošanas bizness nebija uzņēmis apgriezienus, gluži tāpat kā lidaparāta izīrēšana. Sešu mēnešu laikā ExLitigator bija nomāts četras reizes. lā garākais ceļojums bija no Naso līdz Arubai un atpakaļ, trīs nedēļas, kas no kāda pensionēta angļu pāra ienesa trīsdesmit tūkstošus dolāru. īsākais bija izpriecas brauciens uz Jamaiku, kur viņi vētrā gandrīz vai pazaudēja jahtu. Toreiz nedzērušais Makenzijs bija viņus izglābis. Netālu no Kubas viņi bija saskrējušies ar pirātiem. Stāsti sekoja cits citam.

Nav nekāds brīnums, ka Ridlijai Džarets iepatikās. Viņš lepojās ar savu dēlu. Irmgarde likās apmierināta, iedzerot un smēķējot, un vērojot Gustavijas ugunis lejā.

Jau krietni pēc vakariņām, pēc tam kad sievietes jau bija devušās pie miera, Džarets ar Kleju pārcēlās uz citu lieveni vēl

vienam sarunu raundam. Kur tu atradi viņu? Džarets apvaicājās, un Klejs sniedza īsu abu attiecību vēsturi. Praktiski viņi dzīvoja kopā, bet par kaut ko nopietnāku neviens no abiem neesot ieminējies. Irmgarde jau arī bija pagaidu variants.

Džaretam bija arī simtiem jautājumu juridiskajā sfērā. Viņš bija satraucies par Kleja jaunās firmas apmēriem un juta nepieciešamību piedāvāt padomu par to, kā lietas kārtojamas. Klejs pacietīgi visu noklausījās. Uz katamarāna bija dators ar pieeju intemetam, un Džarets bija lietas kursā par maksatila prāvu un tās nelabvēlīgo atspoguļojumu presē. Kad Klejs paziņoja, ka viņam tagad savāktas divdesmittūkstoš lietas, tēvs domāja, ka tas ir par daudz vienai firmai, lai tiktu ar visu galā.

-   Tu neizproti masveida pārkāpumu lietas, noteica Klejs.

-   Izklausās pēc vispārējas sevis pakļaušanas riskam, Džarets deva pretī. Cik liels ir tavs kļūdīšanās limits?

-   Desmit tūkstoši.

-   Ar to nepietiek.

-   Tas ir viss, ko apdrošināšanas kompānija man dos. Rimsties, tēt, es zinu, ko daru.

Veiksmes ziņā Džarets nevarēja ar viņu sacensties. Nauda, pie kuras dēls nu bija ticis, lika viņam ilgoties pēc slavas apvītajām dienām tiesu namā. Viņš dzirdēja tālos, reiz tik maģiskos vārdus no zvērināto priekšsēdētāja mutes: “Jūsu Godība, zvērinātie nostājas prasītāja pusē un piespriež soda naudu desmit miljonu apmērā.” Tad viņš apkamptu prasītāju un pateiktu dažus laipnus vārdus aizstāvības pusei, un Džarets Kārters varētu atkal pamest tiesu zāli ar kārtējo uzvaru.

Ilgu laiku valdīja klusums. Abiem vīriešiem nāca miegs. Džarets piecēlās un pagājās līdz lieveņa malai. Tu kādreiz iedomājies par to melno puiku? viņš jautāja, veroties tumsā.

-   Par to, kas sāka šaudīties nezin no kā?

-   Par Tekilu?

-Jā, tu man par viņu stāstīji Naso, kad pirkām laivu.

-   Nūjā, šad tad iedomājos.

-   Tas labi. Nauda vēl nav viss. To pateicis, Džarets devās uz gultu.

Ceļojums apkArt salai aizņēma lielāko dienas daļu. Likās, ka kapteinis saprot laivas vadīšanas pamatus, zina, kā uz to darbojas vējš, bet, ja nebūtu Makenzija, viņi būtu iebraukuši jūrā un bez pēdām pazuduši tajā. Kapteinis ļoti nopūlējās ar sava kuģa vadību, bet viņa uzmanību stipri vien novērsa Ridlija, kas visu dienu plika cepinājās saulē. Džarets nevarēja vien acu novērst no viņas. Tāpat ari Makenzijs, bet tas bija spējīgs stūrēt pat miegā.

Pusdienas tika ieturētas nelielā noslēgtā līcī salas ziemeļu pusē. Netālu no Sentmārtenas Klejs pārņēma stūresratu, bet tēvs ķērās pie alus. Jau apmēram astoņas stundas Klejs nejutās visai labi, un kapteiņa tēlošana nepalīdzēja tikt no šīs sajūtas vaļā. Dzīve uz kuģa nebija domāta viņam. Pasaules apceļošana jahtā viņam nebūt nelikās romantiska: viņš pievemtu visus okeānus. Viņš priekšroku deva lidmašīnām.

Pēc divām uz sauszemes pavadītām naktīm Džarets bija gatavs atgriezties jūrā. Viņi atvadījās nākamā rīta agrumā, un tēva katamarāns bez kāda noteikta virziena izkuģoja no Gustavijas ostas. Klejs varēja saklausīt tēvu un Makenziju kašķējamies, kamēr tie peldēja atklāto ūdeņu virzienā.

Viņš vēl tagad nesaprata, no kurienes villas priekšā uzradās nekustamo īpašumu aģente. Kad viņš atnāca atpakaļ, viņa jau tur bija, šarmanta francūziete, kas pļāpāja ar Ridliju, piedzerot kafiju. Viņa sacīja, ka bijusi tepat netālu, iegriezusies, lai apskatītu māju, kas piederēja vienam no viņas klientiem, kanādiešu pārim, kurš patlaban pārdzīvoja nepatīkamu šķiršanās procesu, un gribējusi apvaicāties, kā klājas.

-   Labāk būt nevar, atteica Klejs apsēzdamies. Lielisks nams.

-    Brīnišķīgs, vai ne? aģente jūsmoja. Viens no mūsu jaukākajiem īpašumiem. Es nupat stāstīju Ridlijai, ka šie kanādieši to uzcēluši tikai pirms četriem gadiem, bet paši, kā man liekas, te bijuši tikai divas reizes. Vīra bizness ir pajucis. Sieva sākusi biežāk apmeklēt ārstu, tur, Otavā, bijis viens vienīgs juceklis, un tā nu viņi šo namu nodevuši pārdošanai par ļoti saprātīgu cenu.

Sazvērniecisks skatiens no Ridlijas puses. Klejam atlika tikai pavaicāt gaisā virmojošo jautājumu: Cik?

-   Tikai trīs miljoni. Sākumā bija pieci, bet, atklāti sakot, tirgus pašlaik ir nedaudz pieklusis.

Kad aģente bija aizgājusi, Ridlija guļamistabā metās viņam virsū. Rīta sekss viņiem nebija pazīstams, nu viņi to izmēģināja, turklāt iespaidīgi. Tāpat arī pēcpusdienā. Tad sekoja vakariņas restorānā; viņa nevarēja vien atraut savas rokas no Kleja. Pusnakts raunds sākās baseinā, tad viņi pārcēlās uz džakuzi, tad uz guļamistabu, kur tika aizvadīta visai trakulīga nakts, bet jau pirms pusdienas atkal parādījās nekustamo īpašumu aģente.

Klejs bija saguris un nepavisam nebija noskaņots runāties par namīpašumu. Bet Ridlijai šo māju gribējās vairāk nekā jebko citu agrāk, un tā nu viņam nācās to nopirkt. Cena nebija no tām augstākajām; tas bija labs darījums, jo, pieprasījumam atkal pieaugot, viņš varēs to izdevīgi pārdot.

Kamēr tika aizpildīti papīri, Ridlija klusām apvaicājās Klejam, vai nodokļu ziņā nebūtu labāk, ja māja būtu uz viņas vārda. Viņa no franču vai amerikāņu nodokļiem zināja tikpat daudz, cik viņš no gruzīnu mantošanas likumiem, ja tādi vispār bija. Pie velna, nekā nebija, viņš pie sevis noteica, bet viņai mierīgi paskaidroja: Nē, nodokļu ziņā tam nav nekādas nozīmes.

Viņa izskatījās aizvainota, bet tas ātri pārgāja, kad viņš bija gatavs kļūt par īpašnieku. Klejs vienatnē devās uz Gustavijas banku un veica pārskaitījumu no ārzonas rēķina. Arī pie īpašuma lietu pilnvarotā viņš gāja viens, bez Ridlijas.

-   Es vēl kādu laiku vēlētos te palikt, viņa atklāja, kad abi bija pavadījuši garu pēcpusdienu uz lieveņa. Viņš nākamajā rītā bija plānojis aizlidot un bija domājis, ka viņa, pats par sevi saprotams, brauks līdzi. Man gribētos savest šo māju kārtībā, viņa paskaidroja. Satikties ar iekštelpu dekoratoru. Tāpat vien kādu nedēļu atpūsties.

“Kāpēc ne?” Klejs nodomāja. “Tagad, kad šī sasodītā vieta ir manējā, es taču varu to izmantot.”

Kolumbijas apgabalā viņš atgriezās viens pats un pirmo reizi pēdējo nedēļu laikā savā Džordžtaunas mājā izbaudīja vientulību.

Vairākas dienas Džoels Hanna apsvēra savu sologājienu tikai viņš, viņš viens pats galda vienā pusē stāsies pretī nelielai advokātu un to palīgu armijai otrajā pusē. Viņš cels priekšā kompānijas izdzīvošanas plānu; palīdzība šajā lietā viņam nebija vajadzīga, jo plāns bija viņa smadzeņu izauklēts.

Tomēr Babkoks, viņa apdrošināšanas kompānijas pārstāvis, uzstāja uz savu klātbūtni. Gāja runa par viņa klienta pieciem miljoniem, un, ja nu viņš gribēja būt klāt, Džoels nevarēja viņu atturēt.

Kopā viņi iegāja ēkā Konektikutas avēnijā. Lifts apstājās ceturtajā stāvā, un viņi iznāca visnotaļ iespaidīgajos Dž. Kleja Kārtera II Juridiskā biroja apartamentos. Pasaulei par to vēstīja logo “Dž. K. K.”, kurš lielu bronzas burtu veidā karājās pie sienas, kas varētu būt no ķirškoka vai sarkankoka. Reģistrācijas telpā bija spīdīgas itāļu mēbeles. Aiz stiklota un hromēta galda ar izkoptu smaidu viņus sveica pievilcīga, jauna blondīne un norādīja uz kabinetu tālāk pa gaiteni. Tur pie durvīm gaidīja jurists, vārdā Vaiets, viņš ieveda tos iekšā, sapazīstināja ar pulciņu aiz galda, un, kamēr Džoels un Babkoks darbojās ap saviem portfeļiem, uzradās vēl viena glīti noaugusi jauna sieviete, kas piedāvāja kafiju. Tā tika pasniegta sudrabotā kafijas servīzē, uz kannas un smalkajām porcelāna tasītēm bija iegravēts uzraksts “Dž. K. K.”. Kad viss bija nokārtots un sagatavots darbam, Vaiets uzsauca asistentam: Pasaki Klejam, ka visi ieradušies.

Pagāja neveikls brīdis, jo misters Dž. K. K. lika visiem gaidīt. Beigās ieradās ari viņš, steigā, bez žaketes, pār plecu kaut ko stāstīdams sekretārei, nu ļoti aizņemts cilvēks. Viņš taisnā ceļā devās pie Džoela Hannas un Babkoka un sasveicinājās tā, it kā tie abi būtu šeit ieradušies no laba prāta un viņus saistītu kāds savstarpēji izdevīgs darījums. Tad viņš ātri pievērsās otrai

pusei un ieņēma valdnieka troni savas komandas vidū astoņas pēdas tālāk.

Džoelam Hanna galvā bija tikai viena doma: “Šis puisis pagājušajā gadā nopelnījis simt miljonus.”

Babkoks domāja par to pašu, bet piedevām ari par baumām, ka šis zēniņš nekad nav izmēģinājis roku civilajā tiesā. Piecus gadus viņš aizvadījis kopā ar cietpauriem krimināltiesā, bet nekad vēl nav lūdzis ne centa zvērinātajiem. Visā viņa stājā bija jaušama nervozitāte.

-         Jūs sacījāt, jums esot plāns, iesāka misters Dž. K. K.

-   Noklausīsimies to.

Izdzīvošanas shēma bija pavisam vienkārša. Kompānija bija gatava atzīt, gan tikai šīs tikšanās dēļ, ka tā saražojusi kādu porciju nekvalitatīvas portlandcementa javas, un tāpēc zināms skaits jaunbūvju Baltimorā būs jāpārmūrē. Lai kompensētu namīpašniekus, būs nepieciešams samaksas fonds, taču kompānijai nevajadzētu nogriezt skābekli pavisam. Lai arī cik vienkāršs bija šis plāns, Džoelam pagāja pusstunda, lai to prezentētu.

Babkoks uzstājās no apdrošināšanas sabiedrības puses. Viņš apstiprināja, ka apdrošinājuma summa ir pieci miljoni dolāru, šis bija viens no retajiem gadījumiem, kas tika atklāts tik ātri. Viņa pārstāvētā sabiedrība un Hannu uzņēmums piedalīsies kopējā kasē.

Džoels Hanna paskaidroja, ka viņa kompānijai trūkst skaidras naudas, bet tā ir gatava aizņemties prāvu summu, lai atlīdzinātu cietušajiem. Tā ir mūsu kļūda, mēs gribam to izlabot, viņš atkārtoja ne reizi vien.

-    Vai jums ir precīzi dati par māju skaitu? pavaicāja Dž. K. K., un visi viņa pakalpiņi metās to pierakstīt.

-   Deviņi simti divdesmit divas, Džoels atbildēja. Mēs esam tikušies ar vairumtirgotājiem, tad ar darba vadītājiem un vēlāk ar mūrnieku apakšuzņēmējiem. Šķiet, tas ir precīzais skaits, bet tas varētu svārstīties piecu procentu robežās.

Dž. K. K. kaut ko ātri rakstīja. Pabeidzis viņš teica: Tātad, ja mēs pieņemam, ka divdesmit pieci tūkstoši dolāru ir adekvāta

summa, lai atlīdzinātu katra klienta zaudējumus, mums būs darīšana ar nedaudz vairāk nekā divdesmit trim miljoniem.

-   Mēs esam pārliecināti, ka nebūs vajadzīgi ne divdesmit tūkstoši, lai nostiprinātu katru ēku, iebilda Džoels.

Asistents pasniedza Dž. K. K. kādu dokumentu. Mums te ir slēdziens no četrām Hovardas apgabala mūrnieku apakšuzņēmēju firmām. Visas četras bijušas apskatīt postījumus. Katra ir devusi vērtējumu. Zemākais ir 18 900, augstākais 21 500. Vidējā summa būtu divdesmit tūkstoši.

-   Es gribētu tos redzēt, ieminējās Džoels.

-   Varbūt vēlāk. Piedevām pastāv ari citādi kaitējumi. Namīpašniekiem pienākas kompensācija par vilšanos, satraukumu, sabojāto prieku un emocionālo pārdzīvojumu. Vienam no mūsu klientiem sākušās nežēlīgas galvassāpes. Vēl kāds zaudējis pircēju, jo mājai sāka krist ārā ķieģeļi.

-  Mūsu novērtējumi ir divpadsmit tūkstošu robežās, atzina Džoels.

-   Mēs negrasāmies nokārtot šos gadījumus par divpadsmit tūkstošiem dolāru, paziņoja Dž. K. K., un visi galda pretējā pusē nošūpoja galvu.

Piecpadsmit tūkstoši būtu taisnīgs kompromiss, un ar to pietiktu, lai katrai mājai pārmūrētu jaunus ķieģeļus. Bet šādā gadījumā klientam paliktu tikai desmit tūkstoši dolāru pēc tam, kad Kārtera birojs pievāktu savu trešdaļu. Desmit tūkstoši būtu gana, lai izņemtu vecos ķieģeļus, sagādātu jaunus, bet tur neiznāktu, ko samaksāt mūrniekiem par darbu. Desmit tūkstoši visu tikai sarežģītu ēkas būtu noārdītas līdz ģipškartonam, mājas priekša pārvērstos dubļainā zampā, sānceliņos būtu nokrauti jaunie ķieģeļi, bet nebūtu neviena, kas liktu tos vietā.

Deviņi simti divdesmit divi darījumi, no katra 5000 dolāru tas nestu 4,6 miljonu dolāru peļņu. Klejs rēķināja zibenīgi, pats brīnīdamies, cik prasmīgs kļuvis nullīšu virknēšanā. Deviņdesmit procentu no tā piederētu viņam; kaut kas bija jādod ari dažiem juristiem, kas procesā iesaistījās vēlāk. Nebija slikta naudiņa. Tā segtu izmaksas jaunajai villai Sentbārtā, kur patlaban slēpās Ridlija, kas neizrādīja nekādu interesi par

atgriešanos mājās, un pēc nodokļu atskaitīšanas nekas daudz vairs pāri nepaliks.

Ar piecpadsmit tūkstošiem dolāru uz katru iesniegto prasību Hannas izdzīvotu. Saņemot piecus miljonus no Babkoka kompānijas, uzņēmums tiem varētu pievienot savus divus miljonus, kas tiem bija skaidrā naudā un skaitījās rūpnīcas un iekārtu fondā. Kopējā summa visu prasību apmierināšanai bija piecpadsmit miljoni dolāru. Atlikušos astoņus miljonus varētu aizņemties no Pitsburgas bankām. Tomēr šī informācija tika paturēta Hanna un Babkoka starpā. Šī bija tikai pirmā tikšanās, vēl nebija laiks izspēlēt visas kārtis.

Viss bija atkarīgs no tā, cik daudz par savām pūlēm gribēja saņemt misters Dž. K. K. Viņš varētu nokārtot taisnīgu darījumu, varbūt nedaudz samazinot savu procentu likmi, bet tik un tā iegūstot vairākus miljonus, aizstāvēt savus klientus, atļaut izdzīvot labai vecai kompānijai, un to arī varētu saukt par uzvaru.

Bet viņš var arī ieņemt stingru nostāju, un tad cietīs visi.

32

Mis Gukas balss pa selektoru skanēja nedaudz nervozi.

-    Atnākuši divi, Klej, viņa gandrīz čukstēja. No FIB.

Iesācēji masu likumpārkāpumu lietu sfērā bieži vien atskatījās pār plecu, it kā viņi darītu kaut ko nelikumīgu. Kaut gan ar laiku viņu ādas top tik biezas, ka tie jūtas kā aiz teflona kārtas. Klejs, izdzirdot pieminam FIB, pat salēcās, bet tad nospurdzās pats par savu mazdūšību. Viņš taču nedarīja neko neatļautu.

Viņi bija kā no modeļu atlases, divi jauni, švītīgi aģenti, kas, izvelkot savas nozīmes, centās atstāt iespaidu uz ikvienu, kurš varētu viņos nolūkoties. Melnais bija aģents Spūners, bet baltajam apliecībā bija rakstīts Aģent Lohse. Izrunājams kā Lūšs. Apsēzdamies krēslos Kleja kabineta atpūtas stūrītī, viņi reizē atpogāja žaketes.

-   Vai pazīstat cilvēku, vārdā Mārtiņš Greiss? iesāka Spūners.

-Nē.

-    Maiks Paķers?

-Nē.

-    Makss Peiss?

-Jā-

-    Tā ir viena un tā pati persona, bilda Spūners. Jums ir kāda nojausma, kur viņš varētu būt?

-Nē.

-    Kad redzējāt viņu pēdējoreiz?

Klejs piegāja pie rakstāmgalda, paķēra kalendāru un atgriezās savā vietā. Viņš vilcinājās, pūloties sakārtot domas. Viņš nekādā gadījumā nebija spiests atbildēt uz jautājumiem. Viņš jebkurā brīdī varētu palūgt tos aiziet un atgriezties tikai tad,

kad klāt būtu viņa advokāts. Ja aģenti pieminēs tarvānu, viņš to visu izbeigs. Nevaru precīzi pateikt, viņš ierunājās. Būs pagājuši jau vairāki mēneši. Kaut kad februāra vidū.

Lūšs veica pierakstīšanu, Spūners bija iztaujātājs. Kur jūs satikāties?

-   Vakariņās, viņa viesnīcā.

-   Kas tā bija par viesnīcu?

-   Neatceros. Kāpēc tāda interese par Maksu Peisu?

Abi ātri saskatījās. Spūners turpināja: Tas ietilpst Vērtspapīru un biržas darījumu komitejas izmeklēšanā. Peisam pagātnē bijuši gadījumi ar vērtspapīru izkrāpšanu. Ko jūs zināt par viņu?

-   Neko daudz. Viņš bija diezgan noslēgts.

-   Kā un kāpēc jūs satikāties?

Klejs nometa kalendāru uz kafijas galdiņa. Teiksim tā, tas bija biznesa darījums.

-  Lielākā daļa viņa biznesa partneru nokļūst cietumā. Labāk izdomājiet ko citu.

-   Pietiks par to. Kāpēc esat ieradušies?

-   Mēs meklējam lieciniekus. Mums ir zināms, ka kādu laiku viņš uzturējies Kolumbijas apgabalā. Zinām ari to, ka pagājušos Ziemassvētkos viņš apciemojis jūs Mustikā. Zinām, ka janvāri viņš izpārdeva žūksni Gojfman akciju par 62,25 dolāriem gabalā tieši dienu pirms tad, kad jūs ierosinājāt savu lietu. Vēlāk atpirka tās par četrdesmit deviņiem dolāriem, nopelnot vairākus miljonus. Domājam, ka viņam bijusi pieeja pie konfidenciālā valdības ziņojuma par kādām Gojfman ražotām zālēm maksatilu, un informāciju viņš izmantojis, lai veiktu šo krāpniecības aktu.

-   Vai vēl kas?

Lūšs pārtrauca rakstīšanu un pavaicāja: Vai jūs ari iztirgojāt Gojfman akcijas, pirms iesniedzāt lietu tiesā?

-   Neesmu to darījis.

-  Jums kādreiz tās piederējušas?

-Nē.

-Jums ir vēl kādi ģimenes locekļi, juridiskā darba partneri, ārzonu uzņēmumi vai konti, kas atrodas jūsu kontrolē?

-   Nē, nav.

Lūšs ielika savu pildspalvu kabatā. Labi policisti pirmo tikšanos nevelk garumā. Jāļauj lieciniekam vai vainīgajam, vai jebkuram cilvēkam pasvīst un varbūt izdarīt ko muļķīgu. Nākamā reize būs daudz ilgāka.

Viņi piecēlās un virzījās uz durvīm. Ja kaut ko uzzināt par Peisu, arī mēs gribētu par to dzirdēt, piebilda Spūners.

-   Uz to varat necerēt, Klejs atbildēja. Viņš nevarēja nodot Peisu, viņiem bija tik daudz kopēju noslēpumu.

-   Ak tā, mēs tomēr ceram uz to, mister Kārter. Nākamreiz mēs parunāsim par Akermana laboratoriju.

Pēc diviem gadiem un astoņiem soda naudās izmaksātajiem miljoniem “Veselīgais dzīvesveids” padevās. Pēc kompānijas domām, tā bija veikusi labas gribas žestu, lai labotu savu kļūdu ar Kaulainā Bena diētas kapsulām. Tā varonīgi bija centusies atlīdzināt ap pusmiljons cietušajiem, kas bija pakļāvušies viņu intensīvajai reklāmai un, nezinot visu informāciju, sākuši lietot zāles. Tā pacietīgi bija izturējusi nežēlīgo juristu uzbrukumu. Tā bija padarījusi viņus bagātus.

Sagrauta, panīkusi, tā tik tikko turējās virs ūdens, bet nu tā piedzīvoja jaunu triecienu, ko nevarēja vairs pārciest. Pēdējais piliens bija divas uz ātru roku izveidotas sabiedrības pārstāvniecības lietas, ko iesnieguši šaubīgi advokāti; tie pārstāvēja vairākus tūkstošus “pacientu”, kuri gan lietojuši Kaulaino Benu, bet komplikāciju šiem cilvēkiem nebija. Viņi prasīja miljonus vienkārši tāpēc, ka bija dzēruši šo līdzekli, un tagad bija satraukušies par to, un turpinās to darīt vēl, tādā veidā sagraujot jau tā tik trauslo garīgo veselību.

“Veselīgais dzīvesveids” iesniedza paziņojumu par bankrotu pēc 11. panta un atkāpās no visa šī jucekļa. Trīs kompānijas nodaļas jau atradās uz ešafota, drīz tā kopumā beigs savu eksistenci. Tā parādīja pigu visiem advokātiem un viņu klientiem un pameta kaujas lauku.

Šī ziņa izrādījās pārsteigums finanšu aprindām, bet neviens nebija tik satriekts kā masveida tiesībpārkāpumu lietu

advokatūra. Viņi bija nožņauguši savu zelta zosi. Oskars Malrūnijs to ieraudzīja intemetā un tūlīt aizslēdza durvis. Viņa fantastiskajā vadībā firma bija iztērējusi 2,2 miljonus dolāru reklāmas paziņojumos un medicīniskajās pārbaudēs, kas vainagojušās ar divsimt piecpadsmit likumīgu klientu atrašanu Kaulainā Bena lietā. Pie vidējās kompensāciju likmes simt astoņdesmit tūkstoši dolāru visa darījuma rezultātā advokāti honorāros saņemtu piecpadsmit miljonus, kas sastādītu lielāko daļu no viņa tik ļoti gaidītās gada beigu prēmijas.

Pēdējo trīs mēnešu laikā Oskars nebija spējis panākt, lai sabiedrības pārstāvniecības lietu administrators apmierinātu viņa prasības. Klīda baumas par pastāvošajiem strīdiem starp neskaitāmajiem advokātiem un patērētājiem. Pēdējiem bija grūtības tikt pie naudas, kas viņiem it kā pienācās.

Viņš nosvīdis stundu ņēmās ap telefonu, zvanot citiem šīs lietas juristiem, pūloties dabūt savienojumu vispirms ar administratoru, tad ar tiesnesi. Visnelāgākās aizdomas apstiprināja kāds advokāts no Nešvilas, kas vēl pirms Oskara bija iesniedzis savas lietas vairāku simtu apjomā. Mūs ir piešmaukuši, advokāts teica. “Veselīgā dzīvesveida” pasīvā ir četrreiz vairāk nekā aktīvā, un skaidras naudas nav. Mēs esam piečakarēti.

Oskars nomierinājās, iztaisnoja kaklasaiti, aizpogāja krekla piedurknes, uzvilka žaketi un gāja visu izstāstīt Klejam.

Pēc stundas viņš sagatavoja vēstules visiem divsimt piecpadsmit klientiem. Viņš lūdza tiem nelolot veltas cerības. Lietas izskatījās drūmas. Viņu firma gan uzmanīgi sekos bankrota procedūrai un pašai kompānijai. Tā neatlaidīgi mēģinās visiem līdzekļiem panākt kompensāciju izmaksu.

Bet bija visai mazs pamats labām izredzēm. Nora Taketa savu vēstuli saņēma pēc divām dienām. Tā kā pastnieks viņu pazina, viņš zināja, ka tā mainījusi adesi. Tagad Nora dzīvoja divtik lielā treilerā tuvāk pilsētai. Viņa, kā jau vienmēr, bija mājās, droši vien skatījās ziepju operas pa savu jauno platekrāna televizoru, piekožot cepumus ar zemu tauku saturu, kad pastnieks pastkastītē ielika vēstuli no juridiskā biroja, trīs rēķinus un pāris paziņojumu par izpārdošanām. No Kolumbijas apga

bala juristiem viņa saņēma daudz sūtījumu, un visi Larkinā zināja, kāpēc. Sākumā gāja runas, ka atlīdzība no diētas tablešu ražotājfirmas bija simttūkstoš dolāru, tad viņa kādam bankā bija ieminējusies, ka summa varētu būt tuvāka divsimt tūkstošiem. Tā kļuva vēl lielāka, kad par to sāka tenkot visā Larkinā.

Ērls Džeters no pilsētas dienvidiem pārdeva Norai jauno treileru, kad uzradās ziņas par to, ka viņa tiks gandrīz pie pusmiljona, turklāt drīz. Piedevām viņas māsa Mērija Beta bija parakstījusi deviņdesmit dienu parādzīmi.

Pastnieks zināja arī to, ka nauda Norai radīja visāda veida problēmas. Visi Taketi šajā apgabalā, būdami arestēti, viņai zvanīja, lūdzot drošības naudu. Viņas bērnus vai, pareizāk, bērnus, ko viņa audzināja, skolā kaitināja par to, ka viņu māte esot tik resna un tik bagāta. Viņu tēvs, kas šai apkaimē nebija manīts divus gadus, bija atgriezies pilsētā. Frizētavā viņš ļaudīm mēļoja, ka Nora esot visjaukākā sieviete, ar ko viņš jebkad bijis precējies. Viņas tēvs bija piedraudējis šo nogalināt, tas bija vēl viens iemesls, kāpēc Nora sēdēja mājās aiz slēgtām durvīm.

Bet lielākā daļa viņas rēķinu nebija nomaksāti. Jau pagājušajā piektdienā kāds bankā bija ieminējies, ka no kompensācijas vēl nav ne miņas. Kur bija Noras nauda? Tas bija vissvarīgākais jautājums Larkinā, Virdžīnijā. Varbūt tā bija aploksnē?

Viņa gāzelēdamās iznāca ārā tikai pēc stundas, kad bija pārliecinājusies, ka tuvumā neviena nebija. Iztukšojusi pastkastīti, viņa nozuda atpakaļ treilerā. Viņas zvani misteram Malrūnijam bija bez panākumiem. Sekretāre sacīja, ka viņa neesot pilsētā.

Viņi satikās vēlu vakarā, kad Klejs jau devās prom no biroja. Šī tikšanās sākās ar nepatīkamu vēsti un nesolīja neko labu.

Kritis ienāca ar skābu seju un paziņoja: Mūsu darbības apdrošinātājs ir devis ziņu, ka atceļ apdrošinājumu.

-   Ko? Klejs iekliedzās.

-   Tu mani dzirdēji.

-   Kāpēc tu to paziņo tikai tagad? Es jau kavēju vakariņas.

-   Es visu dienu ar viņiem vedu pārrunas.

Saruna uz bridi pārtrūka, līdz Klejs nometa žaketi uz dīvāna un piegāja pie loga. Kāpēc?

-   Viņi ir novērtējuši tavu darbību, un viņiem nepatīk tas, ko ieraudzījuši. Divdesmit četri tūkstoši maksatila lietu viņus biedē. Ir liela nepatikšanu iespējamība, ja kaut kas noiet greizi. Viņu desmit miljoni varētu būt tikai piliens jūrā, tā nu viņi pamet šo kuģi.

-   Vai tad tā var?

-   Bez šaubām. Apdrošināšanas sabiedrība var atcelt apdrošinājumu, kad vien viņiem tīk. Viņi ir mums parādā mūsu iemaksas, bet tas ir sīkums. Mēs tagad esam neaizsargāti, Klej. Nekāda apdrošinājuma.

-   Mums tas nebūs vajadzīgs.

-   Es klausos, bet tas nedod man miera.

-   Cik es atceros, tu biji satraucies ari par dailofta lietu.

-   Tur es kļūdījos.

-   Un tagad, Reks, veco zēn, tu kļūdies attiecībā uz maksatilu. Kad misters Mūnihems būs ticis galā ar Gojfman Flegstafā, viņi vēlēsies nokārtot kompensāciju darījumu. Jau tagad viņi noliek malā miljardus sabiedrības pārstāvniecības lietai. Vai tev ir nojausma, cik daudz var ienest šie divdesmit četri tūkstoši lietu? Mēģini minēt!

-   Nu, pārsteidz mani!

-  TUvu pie miljards dolāriem, Reks. Un Gojfman to var atļauties maksāt.

-   Vienalga, esmu satraukts. Ja nu atgadās kas slikts?

-   Drusciņ vairāk ticības, vecīt. Šīs lietas nenotiek tik ātri. Prāva ir nolikta uz septembri. Kad tā būs galā, nauda atkal ienāks.

-   Reklāmām un pārbaudēm esam iztērējuši jau astoņus miljonus. Vai mēs nevaram mazliet piebremzēt? Kāpēc gan tu nevari samierināties ar to, ka ar divdesmit četriem tūkstošiem lietu pietiek?

-   Tāpēc, ka ar to nepietiek. To pateicis, Klejs pasmaidīja, paņēma žaketi, paplikšķināja Kritlam pa plecu un devās vakariņās.

Viņam pusdeviņos bija paredzēta tikšanās ar bijušo istabas biedru no Oldebitgrilas koledžas. Bārā viņš nogaidīja gandrīz stundu, iekams iezvanījās viņa mobilais telefons. Istabas biedram bija gadījusies sapulce, kas, likās, nekad nebeigsies. Viņš izteica parastās atvainošanās frāzes.

Klejs jau devās prom, kad pamanīja Rebeku, kas ieturēja vakariņas kopā ar divām lēdijām. Viņš pakāpās atpakaļ, sameklēja savu bāra krēslu un pasūtīja vēl vienu alu. Klejs saprata, ka viņu ceļi atkal krustojušies. Viņš bezgalīgi alka ar viņu aprunāties, bet neuzdrošinājās iejaukties. Gājiens uz tualeti varētu nostrādāt.

Kad viņš soļoja garām viņas galdiņam, Rebeka palūkojās augšup un uzreiz pasmaidīja. Viņa iepazīstināja Kleju ar savām draudzenēm, un viņš paskaidroja, ka bārā gaidījis savu veco koledžas biedru ierodamies uz vakariņām. Puisis stipri kavējās, droši vien vēl būs jāgaida, piedodiet par traucējumu. Man nu jāskrien. Bija jauki iepazīties.

Pēc piecpadsmit minūtēm pārpildītajā bārā parādījās Rebeka un nostājās viņam līdzās. Pavisam tuvu.

-   Man ir tikai minūte laika, viņa noteica. Viņas tur gaida. Viņa pamāja uz restorāna pusi.

-   Tu izskaties lieliski, Klejs izmeta, tikko valdīdams rokas.

-   Tu arī.

-   Kur tad Maierss?

Viņa tikai paraustīja plecus, it kā tai būtu vienalga. Strādā. Viņš visu laiku strādā.

-   Kā iet laulības dzīvē?

-   Ļoti vientuļi, viņa atbildēja, veroties tālumā.

Klejs iemalkoja dzērienu. Ja viņa neatrastos pilnā bārā, kur netālu gaidīja draudzenes, viņa būtu izkratījusi sirdi. Bija tik daudz, ko gribētos pateikt.

ŠI laulība nekam neder! Klejs ar pūlēm apspieda smaidu.

-   Es vēl joprojām gaidu, viņš sacīja.

Rebekas acis bija valgas, kad tā noliecās un noskūpstīja Kleju uz vaiga. Tad, neteikusi ne vārda, viņa nozuda.

33

Kad The Orioles zaudēja sešus punktus The Devil Rays lai nu kam Teds Vorlijs pamodās no šim brīdim neierastās snaudas un apdomāja, vai aizšļūkt uz tualeti tagad vai pagaidīt līdz septītajai piespēļu kārtai. Viņš bija aizmidzis veselu stundu, kas bija sevišķs gadījums, jo parasti viņš katru dienu devās pēcpusdienas snaudā tieši pulksten divos. The Orioles bija garlaicīgi, bet nekad vēl viņu spēle nebija viņu iemidzinājusi.

Bet pēc tā murga ar dailoftu viņš nekad nepārbaudīja urīnpūšļa iespēju robežas. Nelietot pārāk daudz šķidruma, alu vispār ne. Un nekādu spiedienu uz izvadsistēmu tur, lejā; ja vajadzēja iet, viņš nevilcinājās. Kas par to, ka viņš palaidīs garām dažas piespēles? Viņš devās uz nelielo viesu vannasistabu gaiteņa galā, blakus guļamistabai, kur misis Vorlija, iemetusies šūpuļkrēslā, noņēmās ar mežģīņu tamborēšanu, tā aizpildīja lielāko viņas dzīves daļu. Vorlijs aizvēra aiz sevis durvis, atdarīja bikses un sāka nolaist urīnu. Viegla dedzināšanas sajūta lika viņam paskatīties lejup, un, kad viņš to izdarīja, gandrīz vai noģība.

Urīns bija rūsas krāsā tumši iesarkans šķidrums. Viņš aizelsās un ar vienu roku atbalstījās pret sienu. Kad bija beidzis, viņš nenorāva ūdeni, bet gan apsēdās uz poda, vairākas minūtes cenzdamies sakopot spēkus.

-    Ko tu tur dari? ievaicājās sieva.

-    Kāda tev tur daļa, sasodīts! viņš atkliedza.

-    Ted, vai ar tevi viss kārtībā?

-Jā, ir labi.

Bet nebija vis labi. Viņš pacēla poda vāku, vēlreiz paskatījās uz sava organisma nule kā izdalīto briesmu signālu, beigās

noskaloja to ar ūdeni un aizgāja atpakaļ uz savu istabu. The Devil Rays jau bija astoņi punkti, bet spēle bija zaudējusi to nozīmību, kas tai bija pie pirmās piespēļu kārtas. Pēc divdesmit minūtēm, kad bija izdzēris trīs glāzes ūdens, viņš nozagās lejā, pēc iespējas tālāk no sievas, un pačurāja mazajā vannasistabā.

Tās bija asinis, viņš nosprieda. Audzēji bija uzradušies no jauna, un, lai kāda būtu to forma, viss bija daudz nopietnāk nekā iepriekš.

Sievai viņš patiesību atklāja nākamajā rītā, ēdot grauzdiņus ar džemu. Viņš būtu gribējis paturēt to pie sevis pēc iespējas ilgāk, bet viņi viens otram vai cauri redzēja, tāpēc noslēpumi, īpaši tie, kas saistās ar veselību, bija grūti glabājami. Viņa nekavējoties ķērās pie lietas, piezvanot urologam, un, skaļi bļaudama uz sekretāri, vienojās par pēcpusdienas vizīti. Tas bija steidzami, atlikt uz rītu nebūtu vēlams.

Četras dienas vēlāk mistera Vorlija nierēs tika uzieti ļaundabīgie audzēji. Piecu stundu ilgās operācijas laikā ārsti izgrieza visus atrodamos jaunveidojumus.

Uroloģijas nodaļas vadītājs rūpīgi novēroja pacientu. Kolēģis no Kanzassitijas slimnīcas par līdzīgu gadījumu nieru audzēju pēc dailofta lietošanas bija informējis pirms mēneša. Kanzassitijā pacients patlaban pārcieta ķīmijas terapiju un ātri zaudēja spēkus.

Tas pats varētu būt sagaidāms ari misteram Vorlijam, lai gan onkologs savā pirmajā pēcoperācijas vizītē izteikumos bija visai piesardzīgs. Misis Vorlija nepārtrauca tamborēšanu, kad sūdzējās par slimnīcas ēdiena kvalitāti, viņa negaidīja delikateses, bet kāpēc tas vismaz nevarētu būt silts? Par šādām cenām? Misters Vorlijs paslēpās zem segas un vērās televizorā. Viņš žēlīgi nogrieza skaņu, kad ieradās ārsts, lai gan bija pārāk sabēdājies un nospiests, lai piedalītos sarunā.

Viņu izrakstīs pēc nedēļas vai vēlāk, tiklīdz viņš jutīsies pietiekami spēcīgs, tiks uzsākta enerģiska ciņa ar vēzi. Kad šī tikšanās beidzās, misters Vorlijs apraudājās.

No turpmākajām sarunām ar kolēģi no Kanzassitijas uroloģijas nodaļas vadītājs uzzināja par vēl vienu gadījumu. Visi

trīs pacienti piederēja pie dailofta apsūdzības pirmās grupas. Tagad viņi bija pie miršanas. Tika pieminēts advokāta vārds. Kanzassitijas pacientu pārstāvēja neliela firma Ņujorkā.

Ārstam reti un iepriecinoši bija tie mirkļi, kad tas varēja sameklēt advokātu, kurš savukārt apsūdzētu citu sava amata brāli, un uroloģijas nodaļas vadītājs bija apņēmies tagad tādu izbaudīt. Viņš iegāja Vorlija palātā, iepazīstināja ar sevi, jo viņi nebija tikušies, un izskaidroja savu lomu viņa atveseļošanās procesā. Vorlijam ārsti jau bija līdz kaklam, un, ja nebūtu visu to caurulīšu pie viņa novārdzinātā ķermeņa, viņš būtu savācis savas mantas un pats aizgājis. Saruna drīz vien aizvirzījās pie dailofta, tad pie kompensācijām, tad pie juristu profesijas ienesīguma. Tas iesvēla uguni vecajā vīrā; viņa sejā parādījās krāsa, acis kvēloja.

Darījums par trūcīgo atlīdzību bija noslēgts pret viņa gribu. Nieka četrdesmit trīs tūkstoši dolāru, kad viss pārējais tika advokātam! Viņš bija zvanījis un zvanījis, un beigās sazvanījis kādu jaunu visgudrīti, kas ieteica viņam apskatīt, kas rakstīts dokumentos, ko viņš parakstījis. Tur bija pants par pilnvarošanu, kas atļāva advokātam kārtot darījumu, ja naudas summa pārsniedz zemāko slieksni. Misters Vorlijs bija aizsūtījis divas indīgā tonī rakstītas vēstules Klejam Kārteram, bet neviena no tām nebija izprovocējusi viņu atbildēt.

-   Es biju pret šādu darījumu, Vorlijs vienā laidā apgalvoja.

-   Man šķiet, ir jau par vēlu, bija misis Vorlijas atbilde.

-   Varbūt ne, iebilda ārsts. Viņš izstāstīja viņiem par Kanzassitijas pacientu, kurš ļoti līdzinājās Tedam Vorlijam. Viņš ir noalgojis citu advokātu, kas iesūdzētu viņa bijušo. Ārsta balsī jautās milzīgs apmierinājums.

-   Pakaļā tos visus juristus, noburkšķēja Vorlijs. Arī ārstiem tur vieta, bet viņš paturēja mēli aiz zobiem.

-  Vai jums ir viņa telefona numurs? pajautāja misis Vorlija. Viņa domāja daudz skaidrāk nekā vīrs. Bija skumji par to prātot, bet viņai rūpēja dzīve gadu vai divus pēc tam, kad Teds būs nomiris.

Nejaušā kārtā urologam numurs atradās.

Vienīgā lieta, no kā baidījās masveida tiesībpārkāpumu lietu juristi, bija kāds no viņu vidus. Kāds neģēlis. Kāds nodevējs, kas sekotu pa pēdām, atzīmējot katru viņu kļūdu. Daži spējīgi un bīstami juristi bija iemanījušies vajāt savus amata brāļus, kad tie veica nedrošus kompensāciju darījumus. Helēna Voršova šajā ziņā varēja sniegt paraugstundas.

Lai gan radīti sludināt mīlestību uz tiesu, masveida tiesībpārkāpumu lietu juristi vai saļima, iztēlojoties sevi sēžam uz apsūdzēto sola, lūdzoši veroties zvērinātajos, jo atklātā tiesā runa gāja par viņu personīgajām finansēm. Dabūt viņus līdz turienei bija Helēnas Voršovas aicinājums.

Tomēr tas gadījās visai reti. Viņu saukļi “Iesūdzēsim visu pasauli!” un “Mēs mīlam zvērinātos!” acīmredzot attiecās uz visiem citiem. Konfrontācijā ar vainas pierādījumiem neviens neslēdza atlīdzināšanas darījumus ātrāk par masveida tiesībpārkāpumu lietu juristiem. Neviens, pat ne pie vainas esošs ārsts, neizvairījās no tiesu nama ar lielāku sparu kā TV ziņu pieķerts jurists, kas nodarbojies ar kompensāciju izkrāpšanu.

Voršovai viņas Ņujorkas birojā bija jau četri dailofta gadījumi un trīs vēl padomā, kad viņai piezvanīja misis Vorlija. Viņas nelielajā firmā bija materiālu mape par Kleju Kārteru un vēl biezāka par Patonu Frenču. Viņa uzmanīja ap divdesmit organizāciju, kam bija darīšana ar masveida tiesībpārkāpumiem, un sekoja kādām desmit sabiedrības pārstāvniecības lietām. Viņai bija neskaitāmi klienti, viņa saņēma lielu atalgojumu, bet nekas viņai nesagādāja lielāku prieku par dailofta fiasko.

Pēc dažām sarunas minūtēm ar misis Vorliju Helēna jau saprata, kas noticis. Es būšu tur piecos, viņa apsolīja.

-   Šodien?

-Jā, šopēcpusdien.

Viņa paspēja uz Dalasas lidmašīnu. Pašai sava lidaparāta viņai nebija divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, viņa savu naudu tērēja apdomīgi un nepieļāva bezjēdzīgus tēriņus. Otrkārt, ja nu viņu kādreiz iesūdz tiesā, viņa negribētu, ka līdz zvērinātajiem

nonāktu ziņas par viņas reaktīvo lidmašīnu. Pērngad, vienīgajā lietā, ko viņai bija izdevies novest līdz tiesai, viņa zvērinātajiem bija rādījusi krāsainas fotogrāfijas ar apsūdzētā lidmašīnas iekšskatiem un ārskatiem. Tāpat arī attēlus ar jahtu, māju Aspenā utt. Uz zvērinātajiem tas atstāja ļoti lielu iespaidu. Divdesmit miljoni soda naudā.

Viņa noīrēja auto ne jau limuzīnu un sameklēja Bethezdas slimnīcu. Misis Vorlija bija savākusi visus viņu papīrus, pie kuriem Voršova pavadīja veselu stundu, kamēr misters Vorlijs gulēja. Pamodies viņš nemaz nevēlējās runāties. Viņam juristi jau bija noriebušies, it īpaši uzbāzīgie sievišķi no Ņujorkas. Turpretī viņa sievai bija daudz laika, viņai bija ari vieglāk uzticēties sievietei. Abas devās uz atpūtas telpu, lai iedzertu kafiju un pamatīgi apspriestos.

Galvenais vainīgais bija un paliks Akermana laboratorija. Viņi bija saražojuši kaitīgās zāles, pasteidzinājuši to ieviešanu apritē, plaši reklamējuši, nebija izpētījuši līdz galam, nebija atklājuši pilnīgi visu, ko paši zināja. Tagad pasaulei tapa skaidrs, ka dailofts bija vēl viltīgāks, nekā sākumā licies. Mis Voršova jau bija nodrošinājusies ar pārliecinošiem pierādījumiem, ka atkārtotie audzēji saistāmi ar dailoftu.

Nākamais vainojamais bija ārsts, kurš parakstījis zāles, lai gan par viņa vainu varēja strīdēties. Viņš taču paļāvās uz Akermana laboratoriju. Zāles darīja brīnumus. Un tā tālāk.

Nelaimīgā kārtā pirmie divi apsūdzamie bija pilnīgi un galīgi atbrīvoti no atbildības, kad misters Vorlijs bija noslēdzis kompensāciju darījumu Biloksi sabiedrības pārstāvniecības lietā. Lai arī Vorlija artrīta ārsts netika apsūdzēts, vispārējā amnestija attiecās arī uz viņu.

-   Bet Teds negribēja to kompensāciju, jau kuro reizi sacīja misis Vorlija.

Kāda tam tagad nozīme. Viņš taču parakstījās uz to. Viņš pilnvaroja savu advokātu nokārtot kompensācijas atmaksu. Advokāts to izdarīja, tā kļūdams par trešo vainīgo. Un pēdējo iespējamo.

Nedēļu vēlāk mis Voršova iesniedza tiesā prasību pret Dž. Kleju Kārteru, F. Patonu Frenču, M. Vesliju Solsberiju un citiem vairāk vai mazāk zināmiem advokātiem, kas pāragri bija nokārtojuši dailofta lietas. Galvenais apsūdzētājs atkal bija misters Teds Vorlijs no Augšmalboro, Merilendā, viņš pārstāvēja visas cietušās personas, kas uz attiecīgo bridi bija vai vēl nebija apzinātas. Lieta tika ierosināta Kolumbijas apgabalā, Savienoto Valstu Apgabaltiesā, kas atradās netālu no SAB.

Sekojot pašu apsūdzēto spēles noteikumiem, mis Voršova piecpadsmit minūtes pēc tās iesniegšanas pa faksu nosūtīja lietas kopiju kādiem desmit ietekmīgiem laikrakstiem.

Skarbs un drukns tiesu izpildītājs nostājās Kleja biroja reģistratores priekšā un pieprasīja tikšanos ar misteru Kārteru. Tas ir steidzami, viņš uzstāja. Viņš tika nosūtīts tālāk pa gaiteni, kur tam bija darīšana ar mis Gliku. Viņa izsauca savu priekšnieku, kurš negribīgi iznāca no kabineta un saņēma rokās papīru, kas sabojāja visu viņa dienu. Varbūt arī visu gadu.

Brīdi, kad Klejs beidza lasīt paziņojumu par sabiedrības pārstāvniecības lietu, sāka zvanīt reportieri. Kopā ar viņu bija Oskars Malrūnijs; durvis bija aizslēgtas. Nekad neesmu par kaut ko tādu dzirdējis, Klejs nomurmināja, sāpīgi apjauzdams, ka masveida tiesībpārkāpumu lietu pasaulē bija vēl tik daudz nezināma.

Labi, uzbrukums bija negaidīts, bet kompānijas, ko viņš bija iesūdzējis, vismaz zināja, ka pieļāvušas kļūdas. Akermana laboratorija zināja, ka ar zālēm viss nav kārtībā, vēl pirms tās tika laistas apgrozībā. Hannu Portlandcementa rūpnīcai bija cilvēki Hovandas apgabalā, kas uzklausīja sākotnējās sūdzības. Gojfman par maksatilu jau bija iesūdzējis Deils Mūnihems, tur rosījās vēl citi tiesu juristi. Bet šeit? Klejam nebija ne jausmas, ka Teds Vorlijs no jauna saslimis. Visā valstī nekur nebija ne miņas par nepatikšanām. Tas nebija taisnīgi.

Malrūnijs bija pārāk apstulbis, lai izteiktu kaut vārdu.

Mis Glika ziņoja pa selektoru: Klej, te ir reportieris no Washington Post.

-   Pie sienas to ķēmu! Klejs novaidējās.

-   Tas nozīmē “nē”?

-   Tas nozīmē “pie velna”!

-   Pasakiet, ka Kleja te nav, Oskars izmocīja.

-   Un izsauciet apsardzi, Klejs piebilda.

Tuva drauga traģiskā nāve nebūtu izsaukusi vēl drūmāku noskaņojumu. Viņi pārsprieda, kā apturēt sacelto paniku, kā uz to reaģēt un kad? Vai viņiem vajadzētu sastādīt agresīvu noliegumu un iesniegt to tajā pašā dienā? Izsūtīt faksa kopijas presei? Vai Klejam pienāktos runāt ar reportieriem?

Nekas netika nolemts, viņi nespēja pieņemt nekādu lēmumu. Stāvoklis bija mainījies; šī bija jauna teritorija.

Oskars pieteicās izplatīt jaunumus birojā, visu apgaismojot pozitīvi, lai uzturētu kaujas garu.

-Ja būšu kļūdījies, es pats par to maksāšu, Klejs sacīja.

-   Cerēsim, ka misters Vorlijs mums tāds ir vienīgais.

-   Tas jau ir tas lielākais jautājums, Oskar. Cik ir vēl tādu Tedu Vorliju?

Pagulēt nebija iespējams. Ridlija bija Sentbārtā, viņa atjaunoja villu, un Klejs bija pateicīgs par to. Viņš jutās pazemots un apvainots; vismaz viņai tas nebija jāredz.

Viņa domas bija pie Teda Vorlija. Viņš nebija dusmīgs, nepavisam. Visādi apgalvojumi prāvās bija ierasta lieta, bet šie izklausījās pamatoti. Viņa bijušais klients taču nesūdzētos par ļaundabīgu audzēju, ja viņam tāda nebūtu. Vēzi Vorlijam gan izsauca kaitīgās zāles, nevis slikts advokāts. Bet steigā izkārtotā kompensācija sešdesmit divu tūkstošu dolāru apmērā, kad beigās pieklātos saņemt miljonus, oda pēc nelikumības un alkatības. Kurš varētu vainot viru par atmaksas cirtienu?

Visu garo nakti Klejs ieslīga sevis žēlošanā viņa sakautais ego; galējais pazemojums līdzinieku, draugu un darbinieku priekšā; ienaidnieku apmierinājums; nākotnes apdraudējums; publiskais nosodījums presē, kad nebija neviena, kas viņu aizstāvētu.

Palaikam viņam sametās bail. Vai varētu būt, ka viņš visu zaudē? Vai šis bija beigu sākums? Tiesas prāvai būs milzīga zvērināto atsaucība otrajai pusei! Un cik bija iespējamo prasītāju? Katra lieta bija miljonu vērta.

Muļķības. Ar krājumā esošajām divdesmit pieciem tūkstošiem maksatila lietām viņš pārcietīs visu.

Tomēr visas domas negribot atgriezās pie mistera Vorlija, klienta, kuru viņa advokāts nebija pasargājis. Vainas apziņa bija tik smaga, ka viņš jau bija gatavs piezvanīt un atvainoties šim cilvēkam. Varbūt uzrakstīt viņam vēstuli? Viņš spilgti atcerējās, kā bija lasījis tās divas, ko saņēma no bijušā klienta. Viņi ar Džonāhu bija krietni izsmējušies.

Neilgi pēc četriem no rīta Klejs pagatavoja pirmo kafijas kannu. Piecos viņš internetā izlasīja Post. Nekādu teroristu uzbrukumu pēdējo divdesmit četru stundu laikā. Nevienas sērijveida slepkavības. Kongress bija izklīdis. Prezidentam bija brīvdienas. Nekādu svarīgu ziņu, tad kāpēc gan pirmās lappuses apakšpusē neievietot “likumu pasaules valdnieka” smaidošo seju? MASAS APSŪDZ MASVEIDA TIESĪBPĀRKĀPUMU LIETU JURISTU tas bija pārdomāts virsraksts. Pirmā rindkopa skanēja šādi:

Vašingtonas advokāts Dž. Klejs Kārters, pēdējā laikā tā sauktais likumu pasaules valdnieks, pats dabūjis izjust sava darba augļus, kad vakar viņu tiesā iesūdzēja neapmierinātie klienti. Apsūdzībā teikts, ka Kārters, kurš, kā jau ziņojām, pagājušajā gadā honorāros saņēmis simt desmit miljonus dolāru, priekšlaicīgi piekritis visai nelielām kompensācijām, kad īstenībā tām vajadzēja sniegties miljonos.

Atlikušās astoņas rindkopas nebija daudz labākas. Naktī Klejam piemetās briesmīga caureja un viņš aizmetās uz vannasistabu.

Viņa paziņa no The Wall Street Journal nāca klajā ar smago artilēriju. Pirmajā lappusē kreisajā pusē bija jau zināmā pretīgā karikatūra ar Kleja pašapmierināto seju. Virsraksts VAI LIKUMU VALDNIEKS TIKS NOSVIESTS NO TROŅA? Raksta tonis izklausījās pēc tāda, it kā Kleju vajadzētu nevis tikai nomest no troņa, bet gan apsūdzēt un ielikt cietumā. Katrai Vašingtonas tirdzniecības apvienībai bija gatavs spriedums par šo lietu. Viņu sajūsma bija vāji maskēta. Cik tas bija ironiski, ka viņi jutās laimīgi piedzīvot vēl vienu tiesu prāvu. Nacionālās Tieslietu akadēmijas prezidentam komentāru nebija.

Neviena komentāra! No vienīgās organizācijas, kas nekad nebija atteikusies aizstāvēt tiesu advokātus. Nākamā rindkopa sniedza paskaidrojumu, kāpēc. Aktīva locekle Ņujorkas Tieslietu akadēmijā bija Helēna Voršova. Patiesībā atsauksmes par viņu bija iespaidīgas. Zvērināta advokāte. Juristu laikraksta redaktore Kolumbijā. Trīsdesmit astoņus gadus veca, patīk skriet maratonu, un bijušie pretinieki raksturoja viņu kā “izcilu un nelokāmu”.

Letāls gadījums, Klejs nodomāja, skriedams atpakaļ uz vannasistabu. Sēžot uz poda, viņš atskārta, ka citi advokāti viņu neatbalstīs. Tas bija kā ģimenes lāsts. Viņš nevarēja cerēt uz līdzjūtību un aizstāvjiem.

Kāds nezināms ziņu avots bija pieminējis divpadsmit prasītājus. Uzskatīja, ka tā būs sabiedrības pārstāvniecības lieta, jo bija sagaidāms daudz lielāks prasītāju pulciņš. “Cik liels?” Klejs jautāja pats sev, gatavodams jaunu kafiju. “Cik daudz vēl bija šo Vorliju?”

Misters Kārters, trīsdesmit divus gadus vecs, nebija pieejams, lai sniegtu savus paskaidrojumus. Patons Frenčs šo prāvu nosaucis par “frivolu”, pēc avīzes datiem, šo vārdu aizņemdamies no tām ne vairāk, ne mazāk astoņām firmām, ko pats iesūdzējis pēdējo četru gadu laikā. Viņš gāja vēl tālāk, apgalvojot, ka šī prāva “ož pēc likumu normu reformu aizstāvju un viņu labdaru apdrošināšanas sistēmas sazvērestības”. Varbūt reportieris noķēris Patonu pēc vairākām krietnām vodkas porcijām.

Vajadzēja izlemt, ko darīt. Būdams attaisnojoši slims, viņš varētu tupēt mājās un tur pārciest vētru. Bet viņš varēja ari iziet nežēlīgajā atklātībā un saņemt visu tieši sejā. Viņam ļoti gribējās iedzert kādas kapsulas, atgriezties gultā un pamosties tikai pēc nedēļas, kad šis murgs būtu jau aiz muguras. Vēl labāk būtu ielēkt lidmašīnā un aizlidot pie Ridlijas.

Septiņos viņš jau bija darbā, sadzēries kafiju, apņēmīgu seju brāzās pa gaiteņiem, ķircinoties un smejot kopā ar agrāk atnākušajiem, izsakot neveiklus, bet trāpīgus jokus par citiem tiesu izpildītājiem un reportieriem, kas ložņā apkārt, par tiesu pavēstēm, kas tā vien plivinās pie degungala. Tā bija nekaunīga, spoža uzstāšanās īstajā bridi, un firmā to novērtēja.

Tā tas turpinājās visu ritu, līdz mis Glika to vienā rāvienā pārtrauca, ienākot viņa kabinetā un paziņojot: Klej, tie divi aģenti no FIB ir atpakaļ.

-   Brīnišķīgi! viņš noteica, saberzējot rokas ar tādu sparu, kā gribēdams tos abus miltos samalt.

Spūners un Lūšs ienāca, lūpas sakniebuši, nesasveicinādamies. Klejs aizvēra durvis, sakoda zobus un mudināja sevi turpināt iesākto lomu. Bet nogurums bija pārāk liels. Kā ari bailes.

Šoreiz runāja Lūšs, bet Spūners pierakstīja. Droši vien Kleja attēls avīzes pirmajā lapā bija atgādinājis, ka jāpiesakās otrajā vizītē. Maksa par slavu.

-   Vai ir kāda vēsts no jūsu paziņas Peisa? Lūšs iesāka.

-   Nē, pilnīgi nekādas. Un tā bija patiesība. Cik ļoti viņam bija vajadzīgs Peisa padoms šajā kritiskajā brīdī!

-   Esat pārliecināts?

-   Kurli esat? Klejs deva pretī. Viņš bija gatavs likt viņiem pamest kabinetu, ja jautājumi kļūs pārāk nepatīkami. Tie bija tikai izmeklētāji, ne prokurori. Es teicu nē.

-   Mums liekas, ka viņš pagājušonedēļ bija pilsētā.

-Jums tā liekas. Es neesmu viņu redzējis.

-  Otrajā jūlijā jūs iesniedzāt sūdzību pret Akermana laboratoriju, pareizi?

-Jā-

-   Vai jūsu īpašumā bija šīs kompānijas akcijas, pirms jūs to iesūdzējāt?

-Nē.

-   Vai gadījumā jūs neiztirgojāt tās, bet vēlāk atpirkāt par daudz zemāku cenu?

Tā, protams, bija noticis pēc labā drauga Peisa ieteikuma. Viņi zināja atbildi uz šo jautājumu. Viņiem bija dati par pārvedumiem, tas bija tikpat kā skaidrs. Kopš abu pirmās ierašanās viņš bija krietni papētījis vērtspapīru izkrāpšanas gadījumus, izmantojot slepenu informāciju. Viņš atradās pelēkajā zonā, taču ne tās tumšākajā pusē; pēc viņa domām, tā nebija labākā vieta, tomēr vēl tālu no atzīšanas par vainīgu. Protams, viņam nevajadzēja piedalīties tajā darījumā ar akcijām. Viņš tūkstošām reižu bija vēlējies, kaut tā nebūtu bijis.

-   Vai tieku par kaut ko turēts aizdomās? viņš pavaicāja.

Spūners jau māja ar galvu, pirms vēl Lūšs bija pateicis: Jā.

-   Tādā gadījumā šī tikšanās ir galā. Mans advokāts sazināsies ar jums. Klejs bija piecēlies un virzījās uz durvīm.

34

Par nākamo dailofta Apsūdzības uzturēšanas komitejas sapulcēšanās vietu apsūdzētais Patons Frenčs izvēlējās kādu viesnīcu Atlantā, kur viņš piedalījās vienā no saviem daudzajiem semināriem par to, kā tikt pie bagātības, vajājot zāļu ražotājkompānijas. Šī pulcēšanās reize bija neatliekama.

Frenčs, protams, bija apmeties prezidenta apartamentos, bezgaumīgā viesnīcas augšstāva teritorijā, tur viņi arī satikās. Šī tikšanās izcēlās ar to, ka tur nebija nekādu runu par pēdējā laikā iegādātu luksusa automobili vai rančo, nekā tamlīdzīga. Neviens no šiem pieciem vīriem nealka palielīties ar nesenām uzvarām tiesu lauciņā. Stāvoklis bija saspringts, kad Klejs iegāja apartamentos, arī vēlāk tas neuzlabojās. Turīgie zēni bija sabijušies.

Un tam bija iemesls. Karloss Hernandess no Maiami bija uzzinājis, ka septiņi dailofta pirmās grupas prasītāji cieš no ļaundabīgā nieru audzēja. Viņi bija pievienojušies sabiedrības pārstāvniecības lietai Helēnas Voršovas vadībā. Tie uzrodas visur, viņš izmisīgi noteica. Viņa izskats liecināja, ka pēdējā laikā viņš nebija gulējis. Patiesībā visi pieci izskatījās noguruši un sakauti.

-    Tā maita ir cietsirdīga, bilda Vess Solsberijs, un pārējie piekrītot pamāja. Acīmredzot nostāsti par mis Voršovu bija plaši pazīstami. Tikai kāds bija piemirsis to izstāstīt Klejam. Vēsam bija četri bijušie klienti, kas tagad apsūdzēja viņu. Deimonam Didjē trīs. Frenčam bija pieci.

Klejam par milzīgu atvieglojumu bija zināms tikai viens, bet tas izrādījās uz neilgu laiku. Patiesībā tev ir septiņi, -

paziņoja Frenčs un pasniedza izdruku, kur augšpusē bija Kleja vārds, bet apakšā bijušo klientu tagad apsūdzētāju saraksts.

-  Vikss no Akermana man darījis zināmu, ka gaidāma saraksta paplašināšanās, Frenčs piebilda.

-   Kāds tur noskaņojums? noprasīja Vess.

-   Galējs šoks. Viņu preparāts nogalē cilvēkus pa labi un kreisi. Philo vēlas, kaut nekad nebūtu dzirdējis par Akermana laboratoriju.

-   Es tāpat, pievienojās Didjē, pametot niknu skatienu uz Kleju, it kā gribēdams sacīt: tā ir tikai tava vaina.

Klejs atgriezās pie tiem septiņiem vārdiem sarakstā. Atskaitot Tedu Vorliju, viņš nepazina nevienu no tiem. Kanzasa, Dienviddakota, Mena, divi no Oregonas, Džordžija, Merilenda. Kā tas gadījies, ka viņš pārstāvējis šos cilvēkus? Ir nu gan veids, kā nodarboties ar likumu lietām celt apsūdzību un nokārtot kompensācijas cilvēkiem, ko viņš pat redzējis nebija! Un tagad tie apsūdz viņu!

-  Vai var droši apgalvot, ka medicīniskās liecības ir pietiekamas? vaicāja Vess. Es gribēju teikt, vai mēs nevaram pacīnīties un pierādīt, ka šis atkārtotais audzējs nav saistāms ar dailofta lietošanu? Ja tā, mēs tiekam nost no āķa, tāpat arī Akermans. Man nepatīk atrasties vienā maisā ar ākstiem, bet rādās, ka tur nu mēs esam.

-   Nē! Mēs esam dimbā! Frenčs noskaldīja. Reizēm viņš varēja būt līdz sāpēm skarbs. Nedrīkstēja zaudēt laiku. Vikss man teica, ka šīs zāles ir bīstamākas par lodi pierē. Viņu zinātniskie pētnieki tāpēc aiziet. Tiek sagrauta viņu karjera. Kompānija var arī neizdzīvot.

-   Tu domā Philo?

-Jā. Kad Philo nopirka Akermana laboratoriju, viņiem likās, ka tiks galā ar to jezgu ap dailoftu. Tagad izskatās, ka otrā un trešā grupa būs daudz lielāka un izmaksās krietni dārgāk. Viņi cīnās par eksistenci.

-   Vai tad mēs ne? nomurmināja Karloss un tad pavērās Klejā, it kā lodi pierē būtu pelnījis tieši viņš.

-Ja mēs tiekam saukti pie atbildības, nekādi nebūs iespējams aizstāvēties, sacīja Vess, konstatējot acīm redzamo.

-   Mums jāiziet uz sarunām, iejaucās Didjē. Runa ir par izdzīvošanu.

-  Cik vērta ir katra lieta? jautāja Klejs, vēl aizvien būdams runasspējīgs.

-  Zvērināto priekšā no diviem līdz desmit miljoniem atkarībā no piespriestās soda naudas, Frenčs atbildēja.

-   Tas vēl nav daudz, piezīmēja Karloss.

-   Zvērinātie manu seju tiesā neredzēs, solīja Didjē. Ar šādu faktu kopumu ne.

-   Vidēji prasītājiem ir sešdesmit astoņi gadi, tie ir pensionāri, skaidroja Vess. Ekonomikas ziņā zaudējumi nav tik lieli, ja prasītāji nomirst. Sāpes un ciešanas rēķinu paaugstinās. Neitrālā gadījumā šīs lietas varētu nokārtot par miljonu.

-   Ko tu runā par neitrālu gadījumu! iesaucās Didjē.

-   Nejaucies, Vess viņu pārtrauca. Bet, ja apsūdzēto vidū ir vesels bars negausīgu masveida tiesībpārkāpumu lietu juristu, katra gadījuma vērtība pacelsies līdz griestiem.

-   Es labāk gribētu būt prasītāju pusē, Karloss nopūtās, berzējot nogurušās acis.

Klejs pamanīja, ka netiek lietota ne lāse alkohola, vienīgi kafija un ūdens. Viņam bezgalīgi kārojās kādu no Frenča vodkas mēriņiem.

-  Mūsu sabiedrības pārstāvniecības lieta droši vien pajuks, secināja Frenčs. Kas vēl tur palikuši, pūlas tikt projām. Kā zināms, tikai daži no otrās un trešās grupas prasītājiem nokārtojuši kompensāciju darījumu, un zināmu iemeslu dēļ viņi negrib vairs te darboties. Es zinu vismaz piecas juristu grupas, kas gatavas lūgt tiesai anulēt mūsu lietu un mūs padzīt. Īstenībā viņus par to nevar vainot.

-  Mēs varam pacīnīties ar viņiem, iebilda Vess. No turienes taču nāk mūsu naudiņa. Un tā mums būs vajadzīga.

Neviens tomēr nebija noskaņots kaujinieciski, vismaz ne tajā brīdī. Neatkarīgi no sava turības līmeņa visi bija satraukušies, bet dažādās pakāpēs. Klejs pārsvarā tikai klausījās, viņu

interesēja, kā pārējie reaģē. Patonam Frenčam naudas laikam bija vairāk par visiem, viņš izskatījās pārliecināts, ka spēs pārciest prāvošanās finansiālo spiedienu, lāpāt ari Vess, kurš bija sapelnījis piecsimt miljonus dolāru no tabakas skandāla. Karloss brīžiem likās pašpārliecināts, bet brīžiem nevarēja vien beigt dīdīties. Pārbijies bija skarbais Didjē.

Viņiem visiem bija vairāk naudas nekā Klejam, bet Klejam bija vairāk dailofta lietu. ŠI matemātika viņam nepatika.

Klejs izvēlējās skaitli trīs miljoni kā iespējamo soda naudu. Ja viņa saraksts apstātos pie septiņiem vārdiem, tad viņš šo triecienu divdesmit miljonu apmērā varētu pārciest. Bet ja saraksts turpina augt…

Klejs sāka runāt par apdrošināšanu un bija pārsteigts, kad uzzināja, ka nevienam no četriem tādas nebija. Viņu līgumi bija apturēti jau pirms gadiem. Visai maz bija to profesionālo kļūmju apdrošinātāju, kas sadarbotos ar masveida tiesībpārkāpumu lietu juristiem. Dailofta gadījums tam bija spilgts piemērs.

-   Esi pateicīgs, ka tev ir tie desmit miljoni, teica Vess. Tā ir naudiņa, kas nenāks no tavas kabatas.

Šī tikšanās nebija nekas vairāk kā lamu un žēlabu plūdi. Lai ari neilgu laiku, bet bēdu brīdī viņi gribēja pabūt kopā. Visi vienojās par ļoti vispārīgu plānu kaut kad nākotnē tikties ar mis Voršovu un piesardzīgi mēģināt uzsākt sarunas. Viņa skaļi bija paziņojusi, ka nevēlēsies slēgt kompensāciju darījumu. Viņa alka pēc prāvām liela apjoma, kliedzošām, sensacionālām izrādēm, kurās esošos un bijušos likumu pasaules valdniekus izģērbs kailus zvērināto tiesas priekšā.

Atlikušo pēcpusdienu un nakti Klejs nonīka Atlantā, kur neviens viņu nepazina.

SavA laikA SAB Klejs bija vadījis simtiem ievadsarunu, pārsvarā tās notika cietumā. Parasti tās ritēja lēnām, apsūdzētajam, kurš gandrīz vienmēr bija melnais, šauboties, cik daudz viņš var atļauties pateikt savam baltajam advokātam. Biogrāfijas dati un apstākļu izpēte ienesa nedaudz gaismas, bet fakti,

detaļas un patiesība par inkriminēto noziegumu pirmajā tikšanās reizē reti kad atklājās.

Cik ironiska sagadīšanās, bet tagad Klejs, baltais apsūdzētais, nervozēdams devās uz pirmo tikšanos ar savu melno advokātu. Pelnot septiņsimt piecdesmit dolāru stundā, Zekam Betlam bija jābūt gatavam strādāt ātri. Pie tādām likmēm nevarēja būt nekādas izvairīšanās un izlocīšanās, nekādas sarunu tukšgaitas. Betls tiks pie patiesības tādā tempā, cik ātri būs spējīgs pierakstīt.

Bet Betls bija noskaņots papļāpāt. Viņš un Džarets agrāk bijuši pudeles brāļi, vēlāk Betls nostājies uz atturības ceļa un kļuvis par dižāko krimināllietu advokātu Kolumbijas apgabalā. Ak, ko tik viņš nevarēja pastāstīt par Džaretu Kārteru!

Taču ne jau par septiņsimt piecdesmit dolāriem stundā, Klejs gribēja iebilst. Apturi to sasodīto pulksteni, un mēs te varēsim tērzēt vai visu mūžu!

Betla kabinets bija ar skatu uz Lafajeta parku, tālumā vīdēja Baltais nams. Reiz kādā vakarā viņi ar Džaretu piedzērušies un nolēmuši parkā vēl iemalkot alu kopā ar pļēguriem un bezpajumtniekiem. Viņiem pa pēdām sekojusi policija, noturēdama tos par huligāniem, kas uzprasās uz nepatikšanām. Abi arestēti, un nācies izmantot bankas pakalpojumus, lai paturētu to noslēpumā no preses. Klejs iesmējās: to no viņa gaidīja.

Betls bija atteicies no alkohola par labu pīpei, un viņa piebāztais un netīrais kabinets oda pēc sastāvējušiem dūmiem. Kā iet tēvam, viņš gribēja zināt. Klejs pasteidzās spilgti attēlot itin romantiskas ainas no Džareta jūrnieka dzīves.

Kad nu galu galā viņi ķērās pie lietas, Klejs izpauda visu dailofta vēsturi, sākot no Maksa Peisa un beidzot ar FIB. Viņš neko neteica par tarvānu, bet, ja būs nepieciešamība, darīs arī to. Lai cik tas būtu dīvaini, Betls neko nepierakstīja. Viņš tikai klausījās, saraucis pieri un pīpēdams pīpi, brīžam skatoties tālumā, bet neatklādams savas domas.

-   Runājot par to nozagto pētījumu, kas bija Maksam Peisam, viņš iesāka, tad atkal apklusa, tad izpūta dūmus. Vai tas bija tavā īpašumā, kad pārdevi akcijas un ierosināji lietu?

-   Protams. Man bija jāzina, ka varu izvirzīt apsūdzību pret Akermanu, ja lieta aiziet līdz tiesai.

-  Tad tā ir slepenu dokumentu izmantošana. Tu esi vainīgs. Pieci gadi ķurķī. Tomēr saki man, kā federāļi to varētu pierādīt?

Kad pulss bija atguvis ritmu, Klejs sacīja: Varbūt Makss Peiss var viņiem pastāstīt.

-   Kam vēl bija pieejams šis pētījums?

-    Patonam Frenčam, iespējams, vēl kādam no pārējiem puišiem.

-Vai Patonam Frenčam bija zināms, ka tev bija šī informācija vēl pirms lietas ierosināšanas?

-   Nezinu. Es viņam neteicu, kad tiku pie tās.

-  Tātad šis tips, Makss Peiss, ir vienīgā persona, kas var tevi pienaglot pie sienas.

Šī stāsta vēsture bija gluži skaidra. Klejs bija sagatavojis sabiedrības pārstāvniecības lietu pret dailoftu, bet nevēlējās to iesniegt, pirms Peiss bija sagādājis pietiekami daudz liecību. Viņi bija apspriedušies par to vairākas reizes. Kādu dienu Peiss bija ienācis ar diviem portfeļiem, kas piebāzti ar papīriem un mapītēm, un pateicis: “Te nu tas ir, bet es tev to neesmu devis.” Un nekavējoties aizgājis. Klejs bija pārskatījis materiālus un tad lūdzis koledžas laiku draugu novērtēt to ticamību. Draugs bija slavens ārsts Baltimorā.

-   Vai šim ārstam var uzticēties? Betls noprasīja.

Pirms Klejs paspēja kaut ko pateikt, Betls nāca talkā ar atbildi. Svarīgi ir sekojošais, Klej. Ja federāļi nezina, ka tev bija šie dokumenti vēl pirms akciju izpārdošanas, viņi nevar tev piesiet slepenas informācijas izmantošanu. Viņiem ir izraksti par darījumiem ar akcijām, bet ar tiem vien ir par maz. Viņiem jāpierāda, ka tu kaut ko zināji.

-   Vai man parunāt ar savu draugu no Baltimoras?

-   Nē. Ja federāļi par viņu zina, viņu var izsekot. Tad tev būs jāiet cietumā jau uz septiņiem, nevis pieciem gadiem.

-   Vai jūs nevarētu to neteikt?

-   Un, ja federāļi neko par viņu nezina, tad tu netīšām vari novest viņus pie tā. Tevi droši vien novēro. Varbūt viņi noklausās

tavus telefona zvanus. Es tavā vietā šo pētījumu noraktu tā tālāk. Un izdzēs manus failus, gadījumā, ja viņi ierodas ar pavēsti. Un vēl es lūgtu Dievu, lai Makss Peiss būtu miris vai paslēpies Eiropā.

-   Vēl kas? Klejs apjautājās, gatavs ķerties pie lūgšanām.

-   Aizbrauc pie Patona Frenča, pārliecinies, ka to pētījumu nesaista ar tavu vārdu. Pēc visa spriežot, šī dailofta prāva vēl tikai sākas.

-   Tā jau viņi saka.

Atpakaļadrese bija cietums. Lai gan daudz viņa bijušo klientu atradās aiz restēm, Klejs nespēja atcerēties nevienu, vārdā Pols Votsons. Viņš atvēra aploksni un izvilka vēstuli, kas loti kārtīgi uz vienas lapas bija uzrakstīta ar datoru. Tur bija teikts:

Cienījamais mister Kārter!Jūs varbūt atceraties mani kā Tekilu Votsonu. Esmu mainījis vārdu, jo iepriekšējais man vairs neder. Katru dienu es lasu Bībeli, un mans mīļākais tēls ir apustulis Pāvils, no viņa es aizguvu savu tagadējo vārdu.

Gribu lūgt jums pakalpojumu. Varbūt jūs varētu kaut kā dot ziņu Ķirbja ģimenei un pateikt, ka ļoti nožēloju notikušo. Esmu lūdzis Dievu, un Viņš man ir piedevis. Es justos daudz labāk, ja arī Ķirbja ģimene varētu izdarīt to pašu. Vēl arvien nevaru noticēt, ka esmu tā izrīkojies. Tas nebiju es, kas šāva, bet, liekas, pats nelabais. Bet tas man nav nekāds attaisnojums.

Vēl arvien esmu skaidrā. Cietumā gadās daudz visādu draņķu, narkotiku, bet Dievs mani katru dienu no tā visa pasargā.

Būtu brīnišķīgi, ja jūs man atrakstītu. Es nesaņemu daudz vēstuļu. Žēl, ka jūs vairs neesat mans advokāts. Manās acīs jūs bijāt superīgs vecis. Vēlot visu to labāko,

Pols Votsons

Tu tikai pagaidi, Pol, Klejs pie sevis murmināja. Mēs vēl varam būt kameras biedri, ja mani iesēdinās. Telefona zvans viņu izbiedēja. Tā bija Ridlija no Sentbārtas, bet viņa gribēja

atgriezties mājās. Vai Klejs, lūdzu, nevarētu pēc viņas nosūtīt lidmašīnu?

Nekādu problēmu, dārgā. Vienīgi stundas lidojums ar šo sasodīto mantiņu maksāja trīstūkstoš dolāru. Četras stundas turp, četras atpakaļ divdesmit četri tūkstoši par ātro mājupceļu, bet tas bija tikai mazs piliens jūrā salīdzinājumā ar to, ko viņa tērēja villā.

35

No preses ziņām pārtiec, no tām ari kriti. Klejs šo spēli dažreiz bija izmantojis, pagādājot reportieriem pikantas, neoficiālas baumas, beigās manierīgi piebilstot: “Bez komentāriem,” kas tika nodrukāts dažas rindas zem patiesajām runām. Kādreiz tas bija kā joks; tagad bija sāpīgi. Viņš nevarēja iedomāties, kurš būtu gribējis sagādāt viņam vēl vairāk raižu.

Tomēr viņš bija saņēmis nelielu brīdinājumu. Post reportieris bija piezvanījis uz Kleja biroju, kur tas tālāk bija novirzīts pie Viņa Godības Zeka Betla. Viņš bija to sameklējis un saņēmis standarta atbildi. Zeks pēc tam piezvanīja Klejam un sniedza sarunas atstāstu.

Publicējums bija trešajā, meteoroloģisko prognožu lappusē, tas bija patīkams pārsteigums pēc mēnešiem ilgajām slavas dziesmām, vēlāk pēc skandāliem pirmajās lapās. Tā kā faktu nebija daudz, vietu nācās ar kaut ko aizpildīt tas bija Kleja foto. LIKUMU PASAULES VALDNIEKS PAKĻAUTS IZMEKLĒŠANAI. “Pēc anonīmu avotu ziņām…” Tur bija vairāki Zeka citāti, kas lika izskatīties Klejam jo vairāk vainīgam. Izlasījis rakstu, viņš atcerējās, cik bieži bija redzējis Zeķu ejam pa šo iemīto taciņu, noliegt, noraidīt visu un piesolīt sparīgu aizstāvību, allaž atbalstot lielākos blēžus pilsētā. Jo lielāks blēdis, jo ātrāk tas aizskrēja uz Zeka Betla kantori, un pirmoreiz Klejam ienāca prātā, ka, iespējams, viņš izvēlējies nepareizo juristu.

Viņš visu pārlasīja mājās, kur laimīgā kārtā bija viens, jo Ridlija uz dienu vai divām bija pārcēlusies uz savu jauno dzīvokli, ko Klejs bija noīrējis. Viņa vēlējās saglabāt brīvību, dzīvojot divās vietās pie Kleja un savējā, un, tā kā viņas vecais

mājoklis bija visai šaurs, Klejs bija piekritis izvietot viņu labākā. Faktiski jau viņas brīvajai dzīvei bija vajadzīga arī trešā vieta villa Sentbārtā, ko viņa gan vienmēr sauca par “mūsu”.

Nevarētu teikt, ka Ridlija avīzes nelasītu vispār. Tomēr likās, ka viņa tikpat kā neko nezināja par Kleja problēmām. Viņas arvien pieaugošā uzmanība bija pievērsta Kleja naudas tērēšanai, nevis tam, kā tā tika pelnīta. Ja arī viņa bija redzējusi rakstu trešajā lappusē, viņa to nepieminēja. Tāpat kā viņš.

Lēnām aizritot trešajai ļaunajai dienai, Klejs aizdomājās par to, cik maz, kā likās, bija to cilvēku, kas rakstu lasījuši. Piezvanīja kāds biedrs no juridiskās skolas un mēģināja viņu uzmundrināt, un tas bija viss. Viņš bija pateicīgs par zvanu, bet ar to maz kas bija līdzēts. Kur bija viņa pārējie draugi?

Lai gan visiem spēkiem viņš pūlējās to apspiest, Klejs nevarēja nedomāt par Rebeku un van Homiem. Viņi neapšaubāmi bija vai zaļi no skaudības un līdz nelabumam ienīda to brīdi, kad pirms dažām nedēļām tika kronēts jaunais likumu pasaules valdnieks. Ko gan viņi juta tagad? Kāda man daļa, viņš sev atkārtoja vēl un vēl. Bet, ja viņam nav nekādas daļas, kāpēc tad nav iespējams izmest van Homus no prāta?

īsi pirms pusdienas iegriezās Polete Tallosa, un tas kaut cik uzlaboja omu. Viņa izskatījās lieliski liekais svars bija nomests, tērpi visnotaļ dārgi. Pēdējo mēnešu laikā viņa bija mētājusies apkārt pa Eiropu, gaidot, kamēr būs beidzies viņas šķiršanās process. Visur klīda runas par Kleju, un viņa bija nobažījusies. Ieturot garākas pusdienas, par kurām maksāja Polete, pamazām kļuva skaidrs, ka viņa bija nobažījusies ari par sevi. Viņas daļa no dailofta laupījuma bija nedaudz vairāk par desmit miljoniem, un viņa gribēja zināt, vai viņai kas draud. Klejs centās pārliecināt, ka ne. Darījuma laikā viņa nebija firmas līdzīpašniece, tikai darbiniece. Uz visiem dokumentiem bija fiksēts un runās skandināts Kleja vārds.

-   Tu izrādījies tā gudrākā, Klejs atzina. Paņēmi naudu un pameti visu.

-   Es jūtos nelāgi.

-   Nevajag. Kļūdas jau pieļāvu es, nevis tu.

Lai ari dailofts viņam dārgi izmaksās vismaz divdesmit viņa iepriekšējo klientu bija pievienojušies Voršovas lietai viņš stipri cerēja uz maksatilu. Ar divdesmit pieciem tūkstošiem lietu viņa alga būs neizmērojama. Tagad mans ceļš ir akmeņiem kaisīts, bet viss mainīsies. Pēc gada es jau atkal peldēšos zeltā.

-   Un kā tad ar federāļiem? viņa ievaicājās.

-   Viņi man klāt netiks.

Likās, ka viņa tam noticēja, un viņas atvieglojums bija acīm redzams. Ja nu viņa tiešām ticēja visam, ko sacīja Klejs, tad viņa pie galda bija vienīgā.

Trešā tikšanās reize būs pēdējā, lai gan ne Klejs, ne arī kāds, kas sēdēja tajā pašā galda pusē, to nenojauta. Džoels Hanna bija atvedis līdzi savu brālēnu Markusu, kompānijas izpilddirektoru, bet Babkoku, apdrošināšanas pārstāvi, bija atstājis mājās. Kā parasti, abiem pretī, galda otrajā pusē, sēdēja neliela armija ar misteru Kārteru pašā vidū. Valdnieks, tā teikt.

Pēc ierasti banālajām sākuma frāzēm Džoels paziņoja:

-   Mēs esam atklājuši vēl astoņpadsmit ēkas, kas būtu jāpievieno sarakstam. Kopā tātad ir deviņsimt četrdesmit. Mēs esam samērā droši, ka vairāk nebūs.

-  Labi, bezjūtīgi noteica Klejs. Garāks saraksts viņam nozīmēja vairāk klientu, lielākas soda naudas, kas jāsaņem no Hannu uzņēmuma. Klejs pārstāvēja turpat deviņdesmit procentu no kopējā prasītāju skaita, pārējie bija dažu nomaļu advokātu ziņā. Viņa brigāde Hannu lietā bija paveikusi milzīgu darbu, lai pārliecinātu namīpašniekus sadarboties ar viņa firmu. Viņiem tika apgalvots, ka ar misteru Kārteru viņi tiks pie lielākas naudas, jo Klejs bija eksperts šajās masu prāvās. Katrs potenciālais klients saņēma profesionāli izveidotu dokumentu paketi, kur tika slavināti pēdējā laika likumu pasaules valdnieka sasniegumi. Tā bija nekaunīga un uzbāzīga pašreklāma, bet tādi pašlaik bija spēles noteikumi.

Pēdējās tikšanās laikā Klejs bija samazinājis noteikto summu par katru gadījumu no 25 000 līdz 22 500, tā bija kompensācija.

I

kas viņam ienestu aptuveni 7,5 miljonus. Hannu uzņēmums bija piedāvājis 17 000 dolāru, kas bija galējā robeža viņu naudas aizņemšanās iespējām.

No 17 000 par māju misters Dž. K. K. honorāros dabūtu 4,8 miljonus, ja viņš paliek pie saviem 30 procentiem. Ja nu tomēr viņš savu daļu samazinātu līdz daudz pieņemamākiem 20 procentiem, katrs klients dabūtu 13 600 dolāru. Tādā gadījumā viņa samaksa saruktu līdz 1,5 miljoniem. Markuss Hanna jau bija sameklējis godprātīgu darbuzņēmēju, kas apņemtos pārbūvēt katru māju par 13 500 dolāriem.

Pēdējās tikšanās laikā bija kļuvis skaidrs, ka jautājums par advokātu atalgojumu bija vismaz tikpat svarīgs, cik jautājums par kompensāciju apjomu namīpašniekiem. Bet kopš šīs reizes presē bija parādījušies vairāki raksti par misteru Dž. K. K., un neviens no tiem nevēstīja neko labu. Viņa firma nebija gatava apspriest atalgojumu samazināšanu.

-   Esat kaut ko pasākuši? Klejs noprasīja.

Tā vietā, lai vienkārši pateiktu “nē”, Džoels uzsāka īsu tirādi par to, kādus soļus firma spērusi, lai izvērtētu savu finansiālo situāciju, apdrošināšanas segto summu, iespējas aizņemties vismaz astoņus miljonus, ko pievienot kopējam kompensāciju katlam. Bet, par nelaimi, nekas nebija mainījies. Biznesā bija iestājušies grūti laiki. Pasūtījumi bija nelieli. Jaunu māju būvniecība stāvēja uz vietas, vismaz viņu tirgus rajonā.

Ja lietas likās bezcerīgas Hannu Portlandcementa rūpnīcai, arī galda otrajā pusē nebija par matu labāk. Klejs bija pārstājis ar reklāmu palīdzību meklēt jaunus maksatila klientus, šis solis sniedza atvieglojumu pārējiem darbiniekiem viņa firmā. Rekss Kritis strādā virsstundas pie izdevumu samazināšanas, lai gan Klejam vēl bija jāpierod pie tik radikāliem jēdzieniem. Viņš bija tas, kurš iesāka runas par štatu samazināšanu, un tā izsaucis visai skarbu atbildi no sava priekšnieka. Nekādas lielās algas neienāca. Kaulainā Bena fiasko viņiem bija izmaksājis miljonus gaidītā kārtējā lielā loma vietā. Un firma pamatīgi sagrīļojās, kad bijušie dailofta klienti sāka meklēt ceļu pie Helēnas Voršovas.

-   Tātad nekādu izmaiņu no jūsu puses? Klejs pajautāja, kad Džoels bija beidzis.

-   Nē. Septiņpadsmit tūkstoši ir mūsu galējā robeža. Un ko sakāt jūs?

-   Divdesmit divi tūkstoši pieci simti ir diezgan mērena samaksa, ne acu nepamirkšķinājis, atteica Klejs. Ja jūs nesperat nekādus soļus, mēs ari ne. Viņa balss bija cieta kā tērauds. Viņa nepiekāpība atstāja iespaidu uz personālu, tomēr tie cerēja uz kaut kādu kompromisu. Bet Klejs iedomājās Patonu Frenču Ņujorkā, telpā, kas pilna ar ietekmīgiem vīriem no Akermana laboratorijas, kas, skaļi draudot, turēja visu zem kontroles. Viņš bija pārliecināts ja turpinās uzstāt, Hannas padosies.

Vienīgais, kurš Kleja pusē skaļi izteica šaubas, bija jauns jurists, vārdā Eds Vaiats, Hannu lietas brigādes vadītājs. Pirms šis tikšanās viņš bija izskaidrojis savu viedokli, ka likuma par bankrotu 11. panta aizsardzībā, kas paredzēja visu pārskatīt, Hannu uzņēmums varēja justies samērā droši. Jebkurš kompensāciju darījums ar namīpašniekiem varēja tikt apturēts, līdz pilnvarotais izskatītu visas prasības un izlemtu nepieciešamās atlīdzības lielumu. Pēc Vaiata domām, saskaņā ar 11. pantu prasītāji labākā gadījumā saņemtu vien desmittūkstoš dolāru. Bet kompānija nebija pieteikusi bankrotu, kas šādās situācijās bija visai pierasts gājiens. Klejs bija papētījis Hannu grāmatvedību, viņam bija sajūta, ka aktīvā rūpnīcai bija diezgan daudz, turklāt viņiem bija pārāk daudz lepnuma, lai izšķirtos par tik drastisku soli. Kauliņi bija mesti. Kleja firmai bija vajadzīga nauda, cik vien tā varēja izspiest.

Tad Markuss Hanna strupi izmeta: Nu tad, man liekas, laiks iet. Viņi abi ar brālēnu savāca savus papīrus un ar skubu izbrāzās no sanāksmju telpas. Ari Klejs to atstāja ne mazāk dramatiski, it kā gribēdams parādīt saviem padotajiem, ka viņu nekas nespēj ietekmēt.

Divas stundas vēlāk ASV Bankrota tiesas Pensilvānijas austrumu apgabala nodaļā Hannu Portlandcementa rūpnīca iesniedza paziņojumu pēc 11. panta, tādējādi meklējot glābiņu no saviem kreditoriem, no kuriem lielākie bija apvienojušies

sabiedrības pārstāvniecības lietā, ko iesniedzis Dž. Klejs Kārters no Vašingtonas.

Redzams, ka viens no Hannām izprata presē sniegtās informācijas nozīmību. Baltimore Press bija garš raksts par bankrotu, kam sekoja tūlītēja namīpašnieku reakcija. Faktu materiāls bija visai precīzs, tas liecināja, ka žurnālistam to izpaudis kāds, kas bijis pavisam tuvu sarunām par kompensācijām. Kompānija esot katram prasītājam piedāvājusi septiņpadsmit tūkstošus dolāru, neatkarīgais novērtējums katras ēkas atjaunošanai bijis piecpadsmit tūkstoši. Lieta būtu jau nokārtota, ja ne šis jautājums par advokātu peļņu. Hannu uzņēmums jau no paša sākuma bijis gatavs uzņemties atbildību. Tas būtu aizņēmies pamatīgu summu, lai labotu pieļautās kļūdas. Un tā joprojām.

Prasītāji bija gaužām nelaimīgi. Reportieris bija devies uz piepilsētas zonu un tur kādā garāžā saticies ar improvizētas sapulces dalībniekiem. Viņš bija savācis neskaitāmus komentārus:

-    Mums vajadzēja sadarboties ar Hannu uzņēmumu bez jebkādiem starpniekiem.

-   Kompānija tepat vien bija, pirms vēl bija parādījies tas advokāts.

-   Mūrnieks, ar ko runāju, teica, ka apmainītu ķieģeļus par vienpadsmit tūkstošiem dolāru. Tagad iznāk, ka esam noraidījuši septiņpadsmit? To es nesaprotu.

-   Nekad neesmu redzējis to advokātu.

-   Līdz pat lietas iesniegšanai nemaz neapjautu, ka esmu ar to saistīts.

-   Mēs negribam, ka uzņēmums bankrotē.

-   Nē, tie bija labi cilvēki. Viņi centās mums palīdzēt.

-   Vai mēs varam iesūdzēt advokātu?

-   Pūlējos ar viņu sazināties, bet visas līnijas bija aizņemtas.

Tad nu reportieris juta nepieciešamību izgaismot Kleja Kār-

tera pagātni, un viņš, bez šaubām, sāka ar dailofta lietas honorāriem. No tā brīža viss izvērtās vēl sliktāk. Trīs fotogrāfijas palīdzēja rakstu ilustrēt; pirmajā namīpašniece rādīja uz izdru-

pušajiem ķieģeļiem; otrajā bija skats no sapulces garāžā; trešajā Klejs smokingā un Ridlija greznā tērpā pirms oficiālajām pusdienām pozēja pie Baltā nama. Viņa bija žilbinoša; ari viņš izskatījās tīri glīts, lai gan kontekstā ar rakstu bija grūti atzīt, cik pievilcīgs pāris viņi bijuši. Patiešām lēts gājiens.

-   Misters Kārters, augšējā attēlā pie Baltā nama, patlaban nav sasniedzams.

Ellišķīgi labi, ka neesmu sasniedzams, Klejs nodomāja.

Tā iesākās jauna diena Kārtera birojā. Telefoni zvanīja bez pārtraukuma, aizkaitinātie klienti gribēja uz kādu izgāzt dusmas. Vajadzības gadījumam vestibilā atradās apsargs. Darbinieki nelielos pulciņos apspriedās par firmas izdzīvošanas iespējām. Ikviens izteica minējumus. Šefs bija ieslēdzies savā kabinetā. Nebija īsti pie kā strādāt, jo nu firmai bija palikusi vairs tikai krava ar maksatila lietām, un ari ar tām nebija ko iesākt, jo Goffman uz zvaniem neatbildēja.

Klejam aiz muguras visā pilsētā klejoja joki un anekdotes, lai gan viņš pats par tām uzzināja tikai pēc tam, kad par to bija publicēts Press. Viss bija sācies ar The Wall Street Journal rakstiem par dailoftu, kam sekoja daži faksi pa pilsētu, lai visi, kas pazina Kleju, vienalga, vai tie bija koledžas vai juristu skolas biedri, viņa tēvs vai SAB, tiktu pie pēdējiem jaunumiem. Viss šis farss pieņēmās spēkā, kad American Attorney ierindoja viņu astotajā vietā peļņas ziņā parādījās arvien vairāk faksu, e-pastu, pikantumam tika pievienoti daži joki. Tas kļuva vēl populārāks, kad Helēna Voršova iesūdzēja viņu tiesā. Kāds pilsētas jurists, kam nebija īpaši daudz darāmā, to visu nosauca “īssavienojumu karalis”, apvienoja materiālus pārskatāmā formātā un sāka izsūtīt tos pa faksu. Kāds ar mākslinieciskām nosliecēm pievienoja rupju karikatūru, kurā Klejs bija attēlots kails, ar nošļukušiem bokseršortiem un izskatījās visai apmulsis. Jebkuri jaunumi par viņu izprovocēja nākamos izdevumus. To radītājs jeb radītāji sameklēja nostāstus no intemeta, izdrukāja tos biļetena veidā un dalīja apkārt. Krimināllieta bija pats lielākais jaunums. Tur bija arī foto no Baltā nama, nedaudz tenku par viņa lidmašīnu, kāds stāsts par tēvu.

Anonīmie izdevēji savu gara darbu kopijas jau no paša sākuma bija pa faksu sūtījuši uz Kleja biroju, bet mis Glika bija metusi tos laukā. Tos bija saņēmuši daži no Jēlas puišiem, bet ari viņi sargāja savu bosu no tiem. Tagad Oskars ienesa pēdējo izdevumu un nometa uz Kleja galda. Tik un tā tu uzzināsi, viņš noteica. Tas bija Press raksta atspoguļojums.

-   Vai tev ir padomā, kas aiz tā visa stāv? Klejs pajautāja.

-   Nē. Šitie tiek izplatīti pa visu pilsētu, gluži kā vēstules “Izlasi pats un nosūti citiem”.

-   Vai šiem ļaudīm nav kas labāks, ko darīt?

-   Laikam jau ne. Neņem galvā, Klej! Virsotnē vienmēr ir grūti.

-   Tātad nu man ir veltīts personīgais biļetens. Tā, tā, pirms astoņpadsmit mēnešiem manu vārdu nepazina neviens.

Ārpusē sākās kņada dusmīgas, skaļas balsis. Klejs ar Oskaru izskrēja no kabineta gaitenī, kur apsargs cīkstējās ar kādu ļoti satrauktu kungu. Drīz tur parādījās arī pārējie juristi un sekretāres.

-   Kur ir Klejs Kārters? vīrietis klaigāja.

-   Šeit! nokliedza Klejs un piegāja viņam klāt. Ko vēlaties?

Vīrietis pēkšņi nomierinājās, tomēr apsargs vēl turēja viņu.

Eds Vaiats un vēl kāds pienāca tuvāk. Esmu viens no jūsu klientiem, vīrs aizelsies sacīja. Laidiet vaļā! viņš strupi izmeta un atbrīvojās no sarga tvēriena.

-   Lai paliek, Klejs noteica.

-   Es gribu tikšanos ar savu advokātu, vīrs paziņoja.

-    Par to tādā veidā nevienojas, mierīgi atbildēja Klejs. Viņu vēroja visi darbinieki.

-   Ak tā, bet, kad es mēģināju citādi, visas līnijas bija aizņemtas. Jūs mums liedzāt iespēju nokārtot kompensācijas saņemšanu no cementrūpnīcas. Gribam zināt, kāpēc. Par maz jums domātās naudas, vai?

-   Laikam esat salasījies avīzes un ticat visam, kas tur rakstīts? Klejs vaicāja.

-   Es ticu faktam, ka mūsu pašu advokāts ir padarījis mūs par muļķiem. Mēs to tā neatstāsim.

-Jums, cienītie, ir jānomierinās un jāpārtrauc lasīt tās avīzes. Mēs turpinām kārtot darījumu. Tie bija meli, bet ar labiem nolūkiem. Nemiernieku vajadzēja apklusināt, vismaz biroja telpās.

-    Labāk piegrieziet savus honorārus un dabūjiet mums naudu, vīrs noņurdēja. To prasa visi jūsu klienti.

-  Es sagādāšu jums kompensācijas, Klejs savilka seju neīstā smaidā. Tikai nomierinieties.

-   Citādi mēs vērsīsimies Advokātu asociācijā.

-   Esiet nu mierīgs!

Vīrietis pakāpās atpakaļ, pagriezās un aizgāja. Atgriežamies pie darba, Klejs, plaukšķinot rokas, mudināja, it kā visiem būtu sakrājušies nedarītu darbu kalni.

Pēc stundas ieradās Rebeka, negaidīts apciemojums no ielas. Viņa ienāca Dž. K. K. biroja telpās un pasniedza zīmīti reģistratorei. Lūdzu, aiznesiet to misteram Kārteram, viņa piebilda.

-   Tas ir ļoti svarīgi.

Reģistratore pameta skatienu uz apsargu, kurš atradās kaujas gatavībā, pagāja laiciņš, līdz tas nolēma, ka skaistā sieviete nevarētu būt bīstama. Esmu sena draudzene, Rebeka skaidroja.

Lai kas arī viņa būtu, viņai izdevās izsaukt misteru Kārteru ātrāk par jebkuru apmeklētāju visā firmas pastāvēšanas vēsturē. Viņi apsēdās Kleja kabineta stūrī; Rebeka uz dīvāna, Klejs krēslā, ko bija pievilcis pēc iespējas tuvāk. Ilgu laiku neviens neko neteica. Klejs bija pārāk satraucies, lai izdvestu kādu sakarīgu teikumu. Viņas atnākšanai varēja būt simtiem dažādu iemeslu, un neviens no tiem nevarēja būt slikts.

Viņš gribēja apskaut viņu, atkal sajust viņas augumu, smaržas uz kakla, noglāstīt viņas kājas. Nekas nebija mainījies tā pati frizūra, tas pats grims, tā pati lūpu krāsa, tā pati aproce.

-  Tu visu laiku skaties uz manām kājām, viņa beidzot sacīja.

-Jā gan.

-   Klej, kas ir ar tevi? Par tevi raksta tik daudz slikta.

-   Un tāpēc tu esi šeit?

-   Nūja. Esmu nobažījusies.

-   Tas liecina, ka es tev vēl kaut ko nozīmēju.

-Tā ir.

-   Tad tu neesi mani aizmirsusi?

-   Nē, neesmu. Esmu gan nedaudz attālinājusies no tevis sakarā ar laulību un tā tālāk, bet es par tevi domāju.

-   Vai visu laiku?

-   Aizvien vairāk un vairāk.

Klejs pievēra acis un nolika roku uz viņas ceļgala, viņa to nekavējoties atrāva un nosēdās tālāk. Klej, esmu precējusies.

-   Tad nodosimies laulības pārkāpšanai.

-   Nē, nevajag.

-   Attālinājusies? Izklausās, ka tas ir uz laiku. Kas notiek, Rebeka?

-   Es te neesmu nākusi, lai runātu par savu laulību. Biju tepat netālu, iedomājos par tevi un tāpat vien ienācu.

-   Kā tāds noklīdis suns? Es tam neticu.

-   Nevajag ari. Kā iet tavai smukulītei?

-   Viņa šad un tad parādās. Mums tā ir tikai tāda vienošanās.

Rebeka vēlreiz to visu prātā pārlika, bija redzams, ka viņa

nav priecīga par šo vienošanos. Tas nekas, ka viņa precējusies ar citu, viņai nepatika doma, ka Klejs ar kādu satiekas.

-   Kā iet tavam tārpam? Klejs pavaicāja.

-   Nekas, labi.

-   Tas nu gan ir atbalsts no jaunās sievas. Tikai labi?

-   Mēs satiekam.

-    Precējušies mazāk par gadu, un tu vari pateikt tikai to? Jūs satiekat?

-Jā-

-   Tev taču nav ar viņu sekss, ko?

-   Mēs esam precējušies.

-  Viņš taču ir tāds sīks bezkauņa! Jūsu ballē redzēju jūs abus dejojam, man pat vemt sagribējās. Atzīsties, gultā viņš ir draņķīgs.

-   Gultā viņš ir draņķīgs. Bet kā tad ar tavu daiļavu?

-   Viņai patīk meitenes. Viņi abi sāka smieties un darīja to labu laiku. Bet tad viņi apklusa, jo bija tik daudz, ko teikt. Klejs

cieši viņā noraudzījās, un Rebeka no jauna sakrustoja kājas. Viņa skatiens tām gluži vai pielipa.

-   Vai tu izdzīvosi? viņa apvaicājās.

-   Nerunāsim par mani. Runāsim par mums.

-   Es netaisos ielaisties nekādā dēkā, viņa paziņoja.

-   Bet tu tomēr to paturi prātā, vai ne?

-   Nē, bet tu, zināms, gan.

-   Tas taču būtu tik jauki, ko?

-   Gan jā, gan nē. Es negribu dzīvot tādu dzīvi.

-   Es arī ne, Rebeka. Es negrasos dalīties. Reiz tu man piederēji pilnībā, bet es ļāvu tev iet. Es pagaidīšu, līdz tu atkal būsi viena. Sasodīts, tu taču pasteigsies?

-   Tā var arī nenotikt, Klej.

-   Tā būs gan.

/

36

Ridlijai guļot viņam blakus, Klejs visu nakti pavadīja, sapņodams par Rebeku. Viņš te gūlās, te cēlās, vienmēr pamostoties ar stulbu smaidu sejā. Tomēr tas pazuda, kad tūlīt pēc pieciem iezvanījās telefons. Klausuli viņš pacēla guļamistabā, bet tad pārslēdza sarunu uz savu kabinetu.

Tas bija Mels Snellings, istabas biedrs no koledžas laikiem, tagadējais ārsts no Baltimoras. Vecīt, mums jāaprunājas, viņš sacīja. Tas ir steidzami.

-   Labs ir, Klejs, ceļgaliem ļimstot, atbildēja.

-   Desmitos no rīta pie Linkolna pieminekļa.

-   To es varu.

-   Pastāv diezgan ticama iespēja, ka man kāds sekos, viņš piezīmēja, un tad iestājās klusums. Dr. Snellings bija izdarījis Klejam pakalpojumu, pārskatīdams zagto pētījumu par dailoftu. Tagad federāļi bija viņu atraduši.

Klejam pirmo reizi iešāvās galvā doma par bēgšanu. Pārskaitīt to, kas bija palicis no naudas, uz kādu no banānu republikām, aizlaisties no šīs pilsētas, uzaudzēt bārdu, izgaist. Un Rebeku, bez šaubām, paņemt līdzi.

Viņas māte sameklēs viņu, pirms vēl to izdarīs federāļi.

Klejs pagatavoja kafiju un ilgi mazgājās dušā. Uzvilcis džinsus, viņš bija gatavs atvadīties no Ridlijas, bet tā vēl nebija pat pakustējusies.

Tas, ka Melu neliks mierā, patiešām varēja būt iespējams. Ja reiz FIB bija viņu atraduši, tie liks lietā savus ierastos netīros gājienus. Viņi piedraudēs izvirzīt apsūdzību arī pret Melu, ja tas atteiksies nosūdzēt savu draugu. Viņi nomocīs to ar saviem

apciemojumiem, telefona zvaniem, uzraudzību. Viņi piespiedīs to izmantot noklausīšanās ierīci un ievilināt Kleju lamatās.

Zeks Betls bija izbraucis, Klejam bija jāpaļaujas tikai uz sevi. Divdesmit pāri deviņiem viņš ieradās pie Linkolna pieminekļa un iejuka nedaudzo tūristu pulkā. Pēc dažām minūtēm parādījās Mels, tas Klejam uzreiz likās aizdomīgi. Kāpēc gan viņam vajadzēja te atrasties pusstundu pirms abu tikšanās? Vai kaut kur bija slēpnis? Varbūt tuvumā, bruņojušies ar mikrofoniem, kamerām un ieročiem, bija aģenti Spūners un Lūšs? Viens skatiens Meļa sejā, un Idejām bija skaidrs, ka gaidāmas sliktas ziņas.

Viņi sarokojās, sasveicinājās, centās būt sirsnīgi. Klejs pieņēma, ka katrs vārds tiek ierakstīts. Bija septembra sākums, gaiss bija dzestrs, bet ne auksts; Mels nez kāpēc bija satinies, it kā būtu gaidāms sniegs. Zem apģērba varēja būt paslēptas kameras. Paiesimies mazliet, Klejs vedināja, norādīdams uz tālāk esošā Vašingtona pieminekļa pusi.

-   Lai notiek, plecus paraustījis, piekrita Mels. Viņam bija vienalga. Tātad pie Linkolna pieminekļa nekādas lamatas nebija plānotas.

-   Vai viņi tev sekoja? Klejs jautāja.

-   Nedomāju vis. Es lidoju no Baltimoras uz Pitsburgu, no Pitsburgas uz Reigana Nacionālo lidostu, tur paķēru taksi. Neliekas, ka man būtu aste.

-   Vai tie ir Spūners un Lūšs?

-Jā. Tu viņus pazīsti?

-   Pāris reižu bija iegriezušies. Viņi gāja gar dīķi, pa celiņu dienvidu pusē. Klejs negrasījās teikt neko tādu, ko gribētu noklausīties vēlreiz. Mel, es zinu, kā strādā tie no FIB. Viņiem tīk izdarīt spiedienu uz lieciniekiem. Viņi noklausās cilvēkus un savāc pierādījumus ar dažādām ierīcēm, augstas tehnoloģijas lietiņām. Vai tev viņi nelūdza paņemt noklausīšanās aparātu?

-   Lūdza gan.

-Un?

-   Es viņiem teicu: “Pie joda, nē!”

-   Paldies.

-    Klej, man ir izcils advokāts. Kādu laiku pabiju ar viņu kopā, es viņam visu izstāstīju. Neesmu darījis neko nosodāmu, es netirgoju tās akcijas. Kā saprotu, tad tu gan, lai gan tagad, ja būtu iespēja, tu rīkotos citādi. Labi, varbūt man bija kāda slepena informācija, bet es to nekādi neizmantoju. Esmu tīrs. Nedienas sāksies, kad iepriekšējās izmeklēšanas zvērinātie mani izsauks uz tiesu.

Līdz viņiem tātad lieta vēl nebija nonākusi. Mels patiešām bija ieklausījies labā advokātā. Pirmo reizi četru stundu laikā Klejs varēja uzelpot.

-   Turpini, viņš piesardzīgi noteica. Rokas viņš bija dziļi sabāzis džinsu kabatās. Viņa acis aiz saulesbrillēm vēroja katru personu viņu tuvumā. Ja Mels bija federāļiem visu izstāstījis, kādēļ gan viņiem būtu vajadzīgi vadi un mikrofoni?

-Jautājums ir, kā viņi mani atrada. Nevienam nebiju stāstījis, ka pārlasīju to tekstu. Kam tu pateici?

-   Pilnīgi nevienam, Mel.

-   Grūti tam ticēt.

-   Varu apzvērēt. Kāpēc man tas kādam būtu jāstāsta?

Uz bridi viņi apstājās, lai palaistu garām satiksmes līdzekļus, kas traucās pa Septiņpadsmito ielu. Tad viņi turpināja savu ceļu, nogriezdamies vairāk pa kreisi, tālāk no drūzmas. Tik tikko dzirdami Mels izdvesa: Ja es iepriekšējās izmeklēšanas zvērinātajiem meloju par pētījumu, viņiem būs grūti izvirzīt tev apsūdzību. Bet, ja mani pieķer melos, pats tikšu cietumā. Kurš vēl zina, ka esmu lasījis to pētījumu? viņš pārprasīja.

Tagad Klejam tapa skaidrs, ka nebija nekādu vadu un mikrofonu, neviens nenoklausījās. Mels nebija ieradies savākt pierādījumus viņš tikai gribēja būt drošs. Tavs vārds nekur neparādās, Mel, Klejs apgalvoja. Es nosūtīju materiālus tev. Tu taču neko nenokopēji, vai ne?

-Nē.

-  Tu atsūtīji tos man atpakaļ. Es pārlasīju tos vēlreiz. Nebija nekādu tavu piezīmju. Mēs piecas sešas reizes runājāmies pa telefonu. Visas tavas domas un viedokļi ir tikai vārdiski.

-   Un kas ir ar citiem lietā iesaistītajiem juristiem?

-  Daži no viņiem pētījumu ir redzējuši. Viņi zina, ka tas bija pie manis vēl pirms lietas ierosināšanas. Viņi zina, ka to manā uzdevumā ir pārskatījis kāds ārsts, bet viņiem nav ne jausmas, kurš tas ir.

-   Vai FIB var piespiest viņus apliecināt, ka pētījums bijis pie tevis pirms lietas iesniegšanas?

-   Nekādā ziņā. Viņi var mēģināt, bet tie puiši ir juristi, Mel, izcili juristi. Viņus tā nevar iebaidīt. Viņi nav izdarījuši nekādus pārkāpumus nav tirgojušies ar akcijām -, un federāp no viņiem neko neizdabūs. No tās puses jūtos pasargāts.

-   Vai esi par to drošs? pavisam apjucis, vaicāja Mels.

-   Pilnīgi pārliecināts.

-   Ko tad man darīt?

-   Klausi savu advokātu! Iespējams, ka šī lieta līdz iepriekšējās izmeklēšanas zvērinātajiem nemaz nenokļūs. Tas vairāk izklausījās pēc cerības, nevis apgalvojuma. Ja tu stingri turēsies pie sava, viss varbūt tā arī beigsies.

Kādus simt jardus viņi nogāja klusēdami. Tuvojās Vašingtona piemineklis. Ja es saņemšu pavēsti, Mels lēnām izrunāja šos vārdus, mums labāk būtu satikties vēlreiz.

-   Bez šaubām.

-   Es par to negribu nokļūt cietumā, Klej.

-   Es ari ne.

Viņi piestāja pie kāda ļaužu bariņa uz trotuāra netālu no monumenta. Es nu pazūdu. Sveiks. Ja no manis nebūs ziņu, jo labāk. To pateicis, viņš izsteidzās cauri vidusskolnieku grupai un pagaisa.

Kokonino apgabala tiesu namā Flegstafā dienu pirms prāvas valdīja relatīvs klusums. Viss bija kā parasti; nekas neliecināja, ka drīz te plosīsies vēsturiskais konflikts ar tālejošām sekām. Bija septembra otrā nedēļa, temperatūra bija sasniegusi četrdesmit grādus. Klejs ar Oskaru pastaigājās pa pilsētas centru, bet tad žigli metās tiesu namā gaisa kondicioniera meklējumos.

Iekšpusē gaisotne bija saspringta, valdīja pirmstiesas atmosfēra. Zvērināto savās vietās nebija; to atlases process sāksies nākamajā rītā tieši pulksten deviņos. Deils Mūnihems un viņa komanda atradās arēnas vienā pusē. Otru pusi aizņēma Goffinart brigāde, kuras priekšgalā bija augstākā labuma tiesvedis no L. A., vārdā Rodžers Redings. Rodžers Raķete, jo viņš uzbruka strauji un no visa spēka. Rodžers Manīgais, jo viņš braukāja apkārt pa valsti, cīnoties ar spēcīgākajiem tiesu juristiem, pamanoties izvairīties no stingriem spriedumiem.

Klejs un Oskars ieņēma vietas pie pārējiem skatītājiem, kas bija ieradušies iespaidīgi lielā skaitā, kaut vēl tika piemeklēts likuma pants. Volstrits šim procesam sekos pamatīgi. Finansiālajā presē tas tiks atspoguļots nepārtraukti. Un, protams, ziņkāri izrādīja ari citi plēsoņas. Pirmajās divās rindās sēdēja apmēram desmit visai līdzīga paskata korporācijas biedru, tie neapšaubāmi piederēja pie Goffman firmas satrauktajiem ļautiņiem.

Mūnihems rībinājās apkārt pa tiesu zāli kā tāds bāru varonis, aurojot te uz tiesnesi, te uz Rodžeru. Viņa balss skanēja dziļi un spēcīgi, un viņa vārdi gandrīz vienmēr bija izaicinoši. Viņš bija rūdīts karotājs, tā klibums, šķiet, bija pārejoša parādība. Reizēm, lai pārvietotos, viņš paņēma spieķi, reizēm viņš pilnīgi piemirsa par to.

Rodžers bija kā no Holivudas izmeklēti ģērbies, tumšiem, ar sirmumu rotātiem matiem, spēcīgu zodu, labi veidotu profilu. Varbūt kādreiz bija gribējis kļūt par aktieri. Viņa valoda bija ļoti daiļrunīga, labi veidoti teikumi vēlās no mutes bez mazākās aizķeršanās. Nekādu “ē-ē-ē” vai “mm”, vai “nū-ū”. Nekādu pārteikšanos. Kad viņš sāka diskutēt par kādu lietu, viņš izmantoja brīnišķīgu leksiku, ko saprata ikviens, un viņam bija īpašas dotības apspriest trīs četrus argumentus uzreiz, pirms viņš tos visus prasmīgi apvienoja vienā vienreizēji loģiskā spriedumā. Viņam nebija bail ne no Deila Mūnihema, ne no tiesneša, ne ari no jebkura fakta, kas atrodams lietā.

Klejs jutās kā hipnotizēts arī tad, kad Redings strīdējās par visniecīgāko jautājumu. Prātā iešāvās biedējoša doma: ja Klejam

būs jāprāvojas Kolumbijas apgabala tiesā, Goffman nekavēsies cīņā sūtīt Rodžeru Raķeti.

Kamēr viņš izbaudīja abu izcilo juristu priekšnesumu, Kleju kāds atpazina. Viens no juristiem, kas sēdēja pie galda Rodžeram aiz muguras, pārlūkoja tiesu zāli un iedomājās ieraudzījis pazīstamu seju. Viņš piebikstīja vēl kādam, un abi kopā tie Kleju identificēja. Tika uzrakstītas zīmītes un nodotas priekšējām rindām.

Tiesnesis izsludināja piecpadsmit minūšu pārtraukumu, lai varētu aiziet uz tualeti. Klejs pameta tiesu zāli un devās sameklēt sodas ūdeni. Viņam sekoja divi vīri, kas beigās gaiteņa galā viņu ielenca. Mister Kārter, pirmais no viņiem ierunājās patīkamā balsī. Esmu Bobs Mičels, Goffman viceprezidents un arī advokāts. Viņš pastiepa roku un cieši paspieda Kleja plaukstu.

-   Ļoti patīkami, Klejs atņēma.

-   Un šis ir Sterlings Gibss, viens no mūsu padomniekiem Ņujorkā. Klejam bija jāpaspiež roka arī viņam.

-  Mēs tikai gribējām sasveicināties, sacīja Mičels. Nebija nekāds brīnums jūs šeit ieraudzīt.

-Jā, man ir zināma interese par šo prāvu, Klejs atbildēja.

-   Pārāk atturīgi sacīts. Cik lietu jums jau ir savākts?

-   Ak, es īsti nezinu. Ir kāda saujiņa. Gibss apmierinājās tikai ar pavīpsnāšanu un skatīšanos.

-   Mēs katru dienu sekojam jūsu lietai intemetā, Mičels turpināja. Pēc pēdējiem datiem būs ap divdesmit sešiem tūkstošiem. Gibss mainīja sejas izteiksmi; bija skaidrs, ka viņš necieš spēlītes ar masveida tiesībpārkāpumiem.

-   Kaut kas uz to pusi, Klejs atzina.

-   Izskatās, ka esat atcēlis reklāmu. Droši vien beidzot jums pietiks.

-   Par daudz nevar būt nekad, mister Mičel.

-   Ko gan jūs iesāksiet ar visām tām lietām, ja mēs šai prāvā uzvarēsim? beigās ierunājās arī Gibss.

-   Un ko darīsiet jūs, ja šo prāvu zaudēsiet? Klejs deva pretī.

Mičels pakāpās soli tuvāk. Ja mēs šeit gūsim uzvaru, mister Kārter, jums pienāks ellišķīgi grūti laiki, lai sameklētu kādu nabaga tiesnesi, kas gribēs noņemties ar jūsu divdesmit sešiem tūkstošiem lietu. 1ās nebūs neko vērtas.

-   Bet ja zaudēsiet? Klejs noprasīja.

Tuvāk pienāca ari Gibss. Ja mēs te zaudējam, mēs taisnā ceļā dodamies uz Kolumbijas apgabalu, lai aizstāvētos pret jūsu safabricēto lietu. Tas ir gadījumā, ja jūs nebūsiet aiz restēm.

-   Es būšu gatavs, Klejs sacīja, cīnoties ar uzbrucējiem.

-   Vai varēsiet atrast pareizo tiesu namu? jautāja Gibss.

-         Ar tiesnesi esmu jau ticies golfa laukumā, Klejs izmeta.

-   Un esmu pazīstams ar tiesu referenti. Meli! Bet tie viņus uz brīdi atturēja.

Mičels attapās, atkal pastiepa labo roku un noteica: Nu labi, mēs gribējām tikai sasveicināties.

Klejs to pakratīja un piebilda: Bija jauki satikt kādu no Goffinan. Jūs nekādi negribējāt atzīt manis iesniegto lietu. Gibss uzgrieza muguru un aizgāja.

-   Tiksim galā ar šo, teica Mičels. Tad ari runāsim.

Klejs jau gribēja atgriezties tiesu zālē, kad viņa priekšā nostājās uzmācīgs reportieris. Tas bija kaut kāds Dereks no Financial Weekly un gribēja dzirdēt pāris vārdu. Tas bija labējais laikraksts, kas necieta tiesu advokātus, masveida tiesībpārkāpumu lietas, korporāciju aizstāvis. Klejs nebija tāds muļķis, lai atcirstu vien “bez komentāriem” vai “atšujieties!”. Dereka vārds bija tāds kā dzirdēts. Vai tas būtu reportieris, kas bija sarakstījis tik daudz nekrietnību par Kleju?

-   Vai drīkst jautāt, ko jūs šeit darāt? Dereks noprasīja.

-   Kāpēc ne?

-   Tātad ko jūs šeit darāt?

-   To pašu, ko jūs.

-   Un tas būtu?

-   Izbaudu svelmi.

-   Vai tiesa, ka jums ir divdesmit pieci tūkstoši maksatila lietu?

-Nē.

-   Cik tad?

-   Divdesmit seši tūkstoši.

-   Cik tās ir vērtas?

-   Kaut kur starp nulli un pāris miljardiem.

Klejam nezinot, tiesnesis bija aizliedzis abu pušu juristiem tikties ar presi līdz pat prāvas beigām. Tā kā viņš bija gatavs runāt, Klejs piesaistīja daudzus. Viņš bija pārsteigts atrodamies reportieru pulciņa ielenkumā, atbildot uz vairākiem jautājumiem, bet tā ari neko daudz nepasakot.

Arizona Ledger citēja viņa apgalvojumu, ka iesniegto lietu vērtība varētu būt divi miljardi dolāru. Ar nosaukumu "Likumu valdnieks pilsētā” tur bija ievietota Kleja fotogrāfija, kurā viņš stāvēja tiesu zāles ārpusē; pret viņa seju bija pastiepti mikrofoni. Tai sekoja neliels kopsavilkums par Kleja vizīti, tāpat ari divas rindkopas par pašu nozīmīgo prāvu. Reportieris gan tieši nebija viņu nosaucis par alkatīgu, oportūnistisku tiesu juristu, bet varēja manīt, ka tas uzskata viņu par tādu kā maitu liju, kas izsalkusi riņķo tuvumā, lai mestos uzbrukumā pusdzīvajam Gofflman.

Tiesu zālē bija pulcējušies potenciālie zvērinātie un skatītāji. Pienāca devītā rita stunda, bet neparādījās neviens jurists vai tiesnesis. Tie atradās savos kabinetos, droši vien vēl arvien apspriežot pirmstiesas jautājumus. Tiesu izpildītāji un citi ierēdņi kaut ko pārrunāja, sagājuši ap tiesneša galdu. No aizmugures parādījās jauns cilvēks uzvalkā, pagāja garām barjerai un virzījās tālāk pa centrālo eju. Tad viņš pēkšņi apstājās, paskatījās tieši uz Kleju, noliecās un čukstus noprasīja; Vai jūs esat misters Kārters?

Pārsteigts Klejs pamāja.

-   Tiesnesis grib satikt jūs.

Uz tiesneša galda pašā vidū atradās avīze. Lielā kabineta vienā stūrī sēdēja Deils Mūnihems. Rodžers Redings bija atspiedies pret galdu pie loga. Tiesnesis šūpojās savā grozāmkrēslā. Neviens no viņiem nelikās priecīgs. Notika visai neveikla

sasveicināšanās. Mūnihems negribēja pat soli spert uz priekšu un sarokoties ar Kleju, tā vietā tikko manāmi pamādams ar galvu un naidīgi paskatīdamies.

-   Mister Kārter, vai jums nekas nav zināms par manu aizliegumu izpaust jebkādu informāciju? jautāja tiesnesis.

-   Nē, ser.

-   Nu, tāds tomēr pastāv.

-   Es taču neesmu advokāts šajā prāvā, Klejs iebilda.

-   Mēs, mister Kārter, pieliekam visas pūles, lai Arizonā notiktu godīgas tiesu prāvas. Abas puses vēlas, lai zvērinātie būtu pēc iespējas mazāk informēti un objektīvi. Tagad, pateicoties jums, potenciālie zvērinātie zina, ka pastāv vēl vismaz divdesmit seši tūkstoši tamlīdzīgu lietu.

Klejs negribēja izrādīties vājš un sākt taisnoties, jo Rodžers Redings sekoja katrai viņa kustībai.

-   Tas varbūt bija nenovēršami, Klejs sacīja. Šā tiesneša priekšā viņš nekad netiesāsies. Tad kāda jēga bīties?

-   Varbūt jums labāk pamest Arizonas štatu? Mūnihems noducināja no sava stūra.

-   Man nav vajadzības to darīt, atcirta Klejs.

-   Vai gribat, lai es zaudēju?

Ar to Klejam pietika. Viņam gan nebija skaidrs, kā viņa klātbūtne varētu ietekmēt Mūnihema sekmes, bet kāpēc riskēt?

-   Labi, Jūsu Godība, laikam nāksies jūs pamest.

-   Brīnišķīga doma, atbildēja tiesnesis.

Klejs palūkojās uz Rodžeru Redingu un noteica: Tiksimies Kolumbijas apgabalā.

Rodžers pieklājīgi pasmaidīja, bet lēnām noraidoši nogrozīja galvu.

Oskars piekrita palikt Flegstafā un sekot procesam. Klejs iekāpa savā Gulfstream ļoti drūmā noskaņojumā. Padzīts no Arizonas.

37

Pēc ziņas, ka Hannas atlaiž tūkstoš divsimt strādnieku, dzīve Rīdsburgā apstājās. Šis paziņojums bija izteikts vēstulē, ko rakstījis Markuss Hanna, un izdalīts visiem darbiniekiem.

Piecdesmit gadu laikā kompānija bija piedzīvojusi tikai četras štatu samazināšanas. Tā bija izturējusi lejupslīdes periodus un vienmēr centusies paturēt ikvienu algu sarakstā. Tagad, kad tā bija uz bankrota sliekšņa, noteikumi bija mainījušies. Kompānija bija spiesta pierādīt tiesai un kreditoriem, ka tai ir dzīvotspējīga finansiālā nākotne.

Bija vainojami faktori, kas nebija vadības kontrolē. Viens no tādiem bija dzīvokļu tirgus, bet tas nebija nekas tāds, ar ko uzņēmums nebūtu saskāries jau agrāk. Izšķirošais trieciens bija neizdevies mēģinājums panākt vienošanos par kompensācijām. Kompānija bija godīgi kaulējusies, bet pārcentīgā un alkatīgā juristu firma no Kolumbijas apgabala bija izvirzījusi neiespējamas prasības.

Izdzīvošana bija likta uz spēles, un Markuss mēģināja pārliecināt savus cilvēkus, ka kompānija nepaies zem ūdens. Bija nepieciešama nežēlīga izmaksu samazināšana. Visai sāpīgā izdevumu reducēšana nākamajam gadam garantēs viņiem ienesīgu nākotni.

Tiem tūkstoš divsimt darbiniekiem, kas bija saņēmuši paziņojumus par atlaišanu, Markuss solīja visa veida palīdzību, ko vien kompānija varēs atļauties. Bezdarbnieku pabalsts būs veselu gadu. Iespējams, Hannu uzņēmums pieņems viņus atpakaļ, cik drīz vien spēs, bet nekādi solījumi netika doti. Atlaišanas varētu notikt nepārtraukti.

Kafejnīcās un frizētavās, skolu gaiteņos un baznīcu solos, atklātajos futbola un bērnu sporta spēļu laukumos, pilsētas skvēra celiņos, alus saietos un pie biljarda galdiem visā pilsētā šis bija vienīgais sarunu temats. Ikvienam no vienpadsmit tūkstošiem iedzīvotāju bija pazīstams kāds vai kāda, kas zaudējis darbu Hannu uzņēmumā. Atlaišana bija vislielākā nelaime Rīdsburgas rāmajā vēsturē. Lai gan pilsētiņa bija noslēpusies Algeniju kalnos, runas tomēr paklīda.

Reportieris no Baltimore Press, kurš bija publicējis trīs rakstus par Hovardas apgabala sabiedrības pārstāvniecības lietu, turpināja sekot notikumiem. Viņa redzeslokā bija bankrota pieteikums. Tāpat vēl viņš tikās ar namīpašniekiem, kuru mājām izdrupa ķieģeļi. Ziņa par strādnieku atlaišanu mudināja viņu aizbraukt uz Rldsburgu. Viņš iegriezās kafejnīcās, biljarda zālēs, aizgāja uz futbola spēlēm.

Pirmais no diviem viņa aprakstiem bija īsa romāna apjomā. Autors ar noslieci uz tīšu neslavas celšanu nevarētu būt nežēlīgāks. Būtu bijis pavisam viegli izvairīties no tagadējā Rīdsburgas posta, ja vien advokāts Dž. Klejs Kārters nebūtu tik nelokāms savā dziņā pēc milzīgiem honorāriem.

Tā kā Klejs nelasīja Baltimore Press, un patiesībā viņš tā darīja ar daudziem laikrakstiem un žurnāliem, ziņas no Rīdsburgas būtu pagājušas viņam secen, vismaz pagaidām. Bet vēl arvien nezināmais neautorizētā un nepatīkamā biļetena izdevējs(i) tās viņam atsūtīja pa faksu. Pēdējais “īssavienojuma karaļa” numurs, kurš acīmredzot bija izveidots lielā steigā, ietvēra sevī Press aprakstu.

Klejs to izlasīja un gribēja iesūdzēt avīzi tiesā.

Bet drīz vien viņš aizmirsīs Baltimore Press, jo iezīmējās vēl lielāks murgs. Pirms nedēļas bija piezvanījis žurnālists no Newsweek, bet mis Glika, kā vienmēr, bija to apturējusi. Katrs jurists sapņo par izrādīšanos tautai, gan vienīgi tad, ja runa ir par asu nostāju tiesas procesā vai miljards dolāru vērtu spriedumu. Pēc Kleja domām, šis nebija tas gadījums, un viņam bija taisnība. Newsweek ne īpaši interesēja pats Klejs Kārters, vairāk gan pret viņu vērstā atmaksa.

Tur bija publicēts reklāmgabals par Helēnu Voršovu, divas lappuses slavinoša teksta, kā dēļ jebkurš jurists ietu pāri līķiem. Satriecošs fotoattēls bija fiksējis mis Voršovu kādā tiesu zālē stāvam tukšu zvērināto vietu priekšā, viņa izskatījās nelokāma un nepārspējama, tomēr tas bija itin ticami. Klejs viņu iepriekš nebija redzējis un bija cerējis, ka tā atgādinās īstu “bezsirdlgu kuci”, kā Solsberijs bija viņu nosaucis. Tā nebija. Viņa bija ļoti pievilcīga īsi, tumši mati un skumīgas, brūnas acis, kas piesaistīs ikviena zvērinātā uzmanību. Klejs lūkojās viņā un vēlējās, kaut viņam būtu viņas lieta, nevis otrādi. Cerams, viņi nekad nesatiksies. Ja arī tā notiktu, tad ne jau tiesu zālē.

Mis Voršova bija viena no trim partneriem, kam Ņujorkā bija firma, kas specializējās advokātu kļūdu lietās, tas bija neparasts, bet augošs darbības lauks. Nu viņa centās sakaut vienu no lielākajiem un bagātākajiem valsts advokātiem un negrasījās vienoties. “Nekad man nav nācies sastapties ar lietu, kam būtu tāda piekrišana no zvērināto puses,” viņa bija teikusi, un Klejam jau savilkās dūres.

Viņai bija piecdesmit dailofta klienti, visi nolemti nāvei, vīsi iesnieguši sūdzību. Rakstā bija sniegta sabiedrības pārstāvniecības prāvas īsā un neglītā vēsture.

No visiem piecdesmit reportieris nez kādu iemeslu dēļ bija pievērsies tieši misteram Tedam Vorlijam no Augšmalboro Merilendā, nabaga cilvēks bija nofotografēts sēžam savas mājas pagalmā ar sievu aiz muguras, abu rokas bija sakrustotas, sejas skumjas un satrauktas. Misters Vorlijs, pavisam vājš, trīcošs un saniknots, atsauca atmiņā pirmo reizi, kad nonācis kontaktā ar Kleju Kārteru, tas bijis negaidīts telefona zvans laikā, kad viņš vērojis The Orioles spēli, ar biedējošajām ziņām par dailoftu, tam sekoja urīna analīzes, jaunā advokāta apciemojums, apsūdzības celšana. Izstāstīts bija viss. “Es nevēlējos šo vienošanos,” viņš ne reizi vien bija atkārtojis.

Žurnālam Newsweek mis Vorlija bija cēlusi priekšā visus viņa dokumentus medicīniskos izrakstus, tiesas papīrus, viltīgi sastādīto līgumu ar Kārteru, kas deva advokātam tiesības vienoties par jebkuru kompensāciju, kura pārsniegtu piecdesmit

tūkstošus dolāru. Visus, ieskaitot to divu vēstuļu kopijas, ko Vorlijs bija nosūtījis misteram Kārteram, protestējot pret šo “izpārdošanu”. Advokāts uz vēstulēm nebija atbildējis.

Pēc viņa ārstu vārdiem, misteram Vorlijam bija atlikuši mazāk par sešiem mēnešiem, ko dzīvot. Lēni pārlasot katru šī raksta šausminošo vārdu, Klejs jutās tā, it kā būtu vainīgs pie Vorlija vēža.

Helēna bija paziņojusi, ka zvērinātie varēs noklausīties vairākus viņas klientus videoierakstā, jo viņi varētu nesagaidīt prāvas sākumu. Diezgan nežēlīgi teikts, Klejs nodomāja, bet rakstā jau vispār nebija nekā laba.

Misters Kārters esot atteicies no komentāriem. Piedevām vēl viņi bija ielikuši attēlu ar Kleju un Ridliju pie Baltā nama, neatturēdamies no pikanta komentāra par to, ka viņš ziedojis divsimt piecdesmit tūkstošus dolāru prezidenta kampaņai.

“Tādi paziņas kā prezidents viņam noderēs,” Helēna Voršova bija piebildusi, un Klejs jau tikpat kā varēja sajust lodi starp acīm. Viņš aizmeta žurnālu šķērsām pār kabinetu. Viņš vēlējās, kaut nekad nebūtu bijis Baltajā namā, ticies ar prezidentu, kaut nebūtu izrakstījis to sasodīto čeku, kaut nebūtu sastapis Tedu Vorliju un Maksu Peisu, kaut nekad nebūtu iedomājies par juridisko skolu.

Viņš izsauca savus pilotus un lika steigties uz lidostu. Uz kurieni braucam, ser?

-   Nemaz nezinu. Kurp jūs gribētu doties?

-   Kā, lūdzu?

-   Biloksi, Misisipi.

-   Cik cilvēku? Viens vai divi?

-   Tikai es. Pēdējās divdesmit četras stundas viņš Ridliju nebija redzējis, un viņam nebija ne mazākās vēlēšanās ņemt viņu līdzi. Viņam bija nepieciešams pavadīt laiku ārpus pilsētas un prom no visa, kas to atgādina.

Bet divas dienas uz Frenča jahtas maz ko līdzēja. Klejs tiecās pēc vēl kāda nelaimes biedra kompānijas, bet Patons bija pārāk aizņemts ar citām tiesu lietām. Viņi ēda un ari dzēra pāri mēram.

Frenčam bija divi darbinieki Fīniksas tiesu namā, un tie ik pa stundai sūtīja e-pastu. Viņš vēl arvien noraidīja maksatilu kā iespējamo mērķi, tomēr sekoja katram notikumam. To prasīja viņa darbs, viņš teica, jo bija visslavenākais masu tiesībpārkāpumu jurists no viņiem visiem. Viņam bija gan pieredze, gan nauda, gan ietekme. Visas tamlīdzīgās lietas agrāk vai vēlāk nonāca uz viņa galda.

Klejs izlasīja e-pastu un aprunājās ar Malrūniju. Zvērināto atlase bija aizņēmusi veselu dienu. Deils Mūnihems lēnām izklāstīja prasītāja apsūdzību zālēm. Valdības pētījums bija spēcīgs pierādījums. Zvērinātajiem par to bija saasināta interese. Tiktāl viss ir labi, Oskars sacīja. Mūnihems ir izcils aktieris, bet Rodžeram piemīt lielākas spējas tiesvedībā.

Kamēr Frenčs, par spīti smagajām paģirām, veiksmīgi žonglēja ar trim telefoniem vienlaikus, Klejs uz augšējā klāja sauļojās un centās aizmirst savas problēmas. Otrās pēcpusdienas nogalē pēc pāris mēriņiem vodkas Frenčs apjautājās: Cik daudz skaidrās naudas tev vēl palicis?

-   Es nezinu, baidos pat skaitīt.

-   Nu, apmēram?

-   Kādi divdesmit miljoni varbūt.

-   Un apdrošināšana?

-   Desmit miljoni. Viņi atteicās no manis, bet par dailoftu līgums ir vēl spēkā.

Frenčs pasūkāja citronu un noteica: Diez vai ar trīsdesmit miljoniem tev būs gana.

-   Vai tad tas neizskatās pietiekami?

-   Nē. Tev tagad ir divdesmit viena sūdzība, un to skaits var tikai pieaugt. Mums paveiksies, ja varēsim šīs sasodītās lietas nokārtot par trim miljoniem katru.

-   Cik daudz ir tev?

-   Vakar bija deviņpadsmit.

-   Un cik daudz skaidrās naudas?

-   Divsimt miljoni. Es iztikšu.

Tad kāpēc gan tev neaizdot man, teiksim, kādus piecdesmit miljonus? Kleju pat uzjautrināja tas, kā viņi te mētājās ar

skaitļiem. Stjuarts atnesa jaunu alkohola porciju, tas bija tieši tas, kas vajadzīgs.

-   Un kā ir pārējiem? Klejs vaicāja.

-   Vēsam viss ir kārtībā. Karloss izdzīvos, ja sūdzību skaits nepārsniegs trīsdesmit. Didjē viņa pēdējās divas sievas pamatīgi aptīrījušas. Viņš ir pagalam. Viņš būs pirmais, kas bankrotēs, kā ir bijis jau agrāk.

Pirmais tātad. Un kurš varētu būt otrais?

Pēc ilgāka klusuma Klejs noprasīja: Kas notiks, ja Goffman Flegstafā uzvarēs? Man ir visas tās lietas.

-   Tu būsi kā tāds slims kucēns, tas nu ir pilnīgi skaidrs. Man tā gadījās pirms desmit gadiem, kad man bija vesela kaudze traumētu bērnu lietu. Es triecos apkārt, vācu klientus un pārāk steidzīgi vērsos tiesā, tad viss pajuka, un nebija nekādu iespēju panākt atlīdzināšanu. Mani klienti bija cerējuši uz miljoniem, jo viņu bērni, tā sacīt, bija guvuši traumas, un tad nu viņi satrakojās pēc velna, un bija neiespējami ar viņiem kontaktēties. Vairāki iesūdzēja mani, bet es tā arī nesamaksāju. Advokāts jau nevar solīt vienmēr labu iznākumu. Tomēr paprāvs piķis man aizgāja.

-   Tas nu nav tas, ko man gribētos dzirdēt.

-   Cik daudz esi iztērējis maksatila kampaņā?

-   Astoņus miljonus reklāmās vien.

-   Es ar tām nesteigtos, jāapskatās, ko darīs Goffman. Šaubos, vai viņi ko piedāvās. Tie ir īstie sīkstuļi. Ar laiku tavi klienti sadumposies, un tu varēsi viņus pasūtīt vienu māju tālāk. Viņš ierāva lielu malku degvīna. Bet vajag cerēt to labāko. Mūnihems jau gadiem ilgi nav zaudējis. Labvēlīgs spriedums, un pasaule pārvērtīsies. Tu atkal būsi uz zelta dzīslas.

-   Goffman solīja, ka tūlīt pēc tam viņi dodas uz Kolumbijas apgabalu.

-   Varbūt viņi blefo, tas atkarīgs no tā, kas notiks Flegstafā. Ja viņi tur pamatīgi dabū trūkties, nāksies padomāt par vienošanos. Ja lēmums ir neviendabīgs iestājas atbildība, bet soda naudas nav lielas, viņi var pamēģināt vēlreiz. Ja viņi izvēlēsies tavu lietu, tu varētu iesaistīt kādu tiesu censoni un sadot viņiem pa pakaļu.

-   Man pašam tu neieteiktu piedalīties?

-   Nē. Tev nav pieredzes. Paiet gadi tiesu zālēs, kamēr esi gatavs augstākajai līgai, Klej. Daudz gadu.

Lai ari Patons rāvās pēc lielām tiesu prāvām, Klejs manīja, ka par tikko izklāstīto scenāriju viņam bija maza interese. Kolumbijas apgabala lietā viņš par apsūdzētāju nepieteicās. Viņš tikai gribēja mierināt savu jaunāko kolēģi.

Klejs aizbrauca nākamajā rītā un devās uz Pitsburgu, vienalga, kur, ka tik ne uz mājām. Pa ceļam viņš sazinājās ar Oskaru, izlasīja e-pastu un ziņu izlaidumus par tiesas procesu Flegstafā. Prasītāja, sešdesmitsešgadīga sieviete ar krūts vēzi, bija sniegusi liecību un lieliski tikusi galā ar uzdevumu. Viņa bija ļoti pateicīgs piemērs, un Mūnihems varēja spēlēt uz viņas kā uz vijoles. Sadod viņiem, vecīt, Klejs murmināja pie sevis.

Viņš iznomāja auto un divas stundas brauca ziemeļaustrumu virzienā, nokļūdams pašā Algeniju kalnu vidienē. Sameklēt Rīdsburgu uz kartes bija tikpat sarežģīti, kā atrast ceļu uz turieni no šosejas. Šķērsojis pakalnu pirms pašas pilsētas, viņš tālumā ieraudzīja gigantisku rūpnīcu. LAIPNI LŪDZAM RĪDSBURGĀ, PENSILVĀNIJAS ŠTATĀ, vēstīja liels uzraksts ceļa malā, 1946. GADĀ DIBINĀTĀS HANNU PORTLANDCEMENTA RŪPNĪCAS DZIMTENĒ. Divi milzīgi dūmeņi izmeta kaļķainus putekļus, kas lēni peldēja vējā. Tātad tā vēl darbojas, Klejs nodomāja.

Viņš sekoja zīmei, kas norādīja uz pilsētas centru, un atrada stāvvietu uz Meinstrītas. Tērpies džinsos un beisbola cepurītē, ar trīs dienas veciem bārdas rugājiem, Klejs nesatraucās, ka kāds varētu viņu atpazīt. Viņš iegāja Eteles kafejnīcā un apsēdās uz ļodzīgas taburetes pie letes. Viņu sagaidīja pati Etele un pieņēma pasūtījumu. Kafiju un grauzdētu siermaizi.

Pie galdiņa viņam aiz muguras divi veterāni runāja par futbolu. Rīdsburgas High Cougars bija zaudējusi trīs punktus pēc kārtas, un abi labāk par galveno treneri varēja paredzēt spēles iznākumu. Saskaņā ar grafiku, kas bija piesprausts pie sienas netālu no kases aparāta, tovakar bija paredzēta spēle vietējā laukumā.

Atnesusi kafiju, Etele pajautāja: Vai esat te caurbraucot?

-Jā, Klejs atteica, nācis pie slēdziena, ka viņa pazina katru no Rldsburgā dzīvojošajām vienpadsmittūkstoš būtnēm.

-   No kurienes esat?

-   No Pitsburgas.

Viņš nemācēja pateikt, vai tas bija labi vai slikti, bet vairāk jautājumu viņa neuzdeva. Pie cita galdiņa divi jaunāki vīrieši pārsprieda darba iespējas. Drīz kļuva skaidrs, ka neviens no viņiem nebija nodarbināts. Vienam galvā bija cepurīte ar “Hanna Cements” logo priekšpusē. Kožot ceptajā siermaizē, Klejs klausījās, kā tie abi satraukti sarunājās par bezdarbnieku pabalstiem, kredītkaršu rēķiniem, ķīlu zīmēm, darbu uz pusslodzi. Viens gatavojās atteikties no sava Ford pikapa un atdot to vietējam dīlerim, kas bija solījis to pārdot.

Blakus ieejas durvīm pie sienas stāvēja salokāms galds ar lielu plastmasas ūdens pudeli. Ar roku rakstīts plakāts aicināja ikvienu ziedot “Hannu fondam”. Pudele līdz pusei bija pildīta ar dažādām monētām un banknotēm.

-   Kam tas domāts? Klejs pavaicāja, kad Etele no jauna ielēja kafiju viņa krūzītē.

-  Ak tas? Tas ir mēģinājums savākt līdzekļus tām ģimenēm, ko skāra atlaišana rūpnīcā.

-   Kas tā par rūpnīcu? taujāja Klejs, izlikdamies, ka neko nezina.

-   “Hanna Cements”, lielākais darba devējs pilsētā. Tūkstoš divsimt cilvēku tika atlaisti pagājušajā nedēļā. Mēs te visi turamies kopā. Šādas pudeles ir visā pilsētā veikalos, kafejnīcās, baznīcās, pat skolās. Līdz šim ir savākts pāri par sešiem tūkstošiem. Nauda aizies par elektrības rēķiniem un pārtiku, ja kļūs vēl ļaunāk. Ja ne, tā nonāks slimnīcā.

-   Vai neveiksmes ražošanā? Klejs gremodams jautāja. Cilāt sviestmaizi pie mutes bija viegli; norīt kumosus kļuva arvien grūtāk.

-   Nē, rūpnīcai allaž veicies labi. Hannas zina, ko dara. Bet tā neprātīgā prāva kaut kur Baltimorā. Advokātiem vienmēr bija par maz, tie gribēja pārāk daudz naudas, piespiežot Hannu uzņēmumu bankrotēt.

-   Šito kaunu! noteica viens no veterāniem. Kafejnīcas sarunās piedalījās visi klātesošie. Tam nevajadzēja notikt. Hannas centās nokārtot visu to sasodīto būšanu, veica labas gribas aktu, bet tie riebekļi no Kolumbijas apgabala bija paņēmuši viņus uz grauda. Tad Hannas pateica: “Ejiet ratā!” un aizgāja.

Klejs acumirkli nodomāja: nav slikts notikumu atstāsts.

-  Es tur nostrādāju četrdesmit gadus, algas čeku esmu saņēmis vienmēr. Šito negodu!

Tā kā visi gaidīja, ka Klejs kaut ko sacīs, lai turpinātu sarunu, viņš pajautāja: Bet atlaišana taču negadās bieži?

-   Hannām nepatīk cilvēkus atlaist.

-   Vai viņi paņems tos atpakaļ?

-   Viņi mēģinās. Bet tagad visu nosaka bankrota tiesa.

Klejs pamāja un žigli atgriezās pie savas sviestmaizes. Abi

jaunākie vīrieši bija piecēlušies un virzījās pie kases aparāta. Etele viņus aizraidīja projām. Nojums, puiši, maksu neņemšu. Lai iet uz mana rēķina.

Viņi laipni pamāja un aizejot iemeta dažas monētas Hannu fondā. Pēc dažām minūtēm Klejs atvadījās no veterāniem, samaksāja rēķinu, pateicās Etelei un iemeta pudelē simt dolāru banknoti.

Tumsai iestājoties, viņš vientulīgi sēdēja atbraucēju pusē un vēroja, ka Rīdsburgas “Koijoti” cīkstējās ar Enīdas “Aļņiem”. Mājinieku zona bija gandrīz pilna. Valdīja liela kņada, pūlis trokšņoja, cerēdams uz uzvaru. Tomēr futbols nespēja saistīt viņa uzmanību uz ilgāku laiku. Viņš pētīja spēlētāju sarakstu un prātoja, cik no tur minētajiem nāca no ģimenēm, kas pārdzīvoja atlaišanu no darba. Viņš pāri laukumam lūkojās uz Rīdsburgas fanu kuplajām rindām, minēdams, kuram bija darbs, bet kuram ne.

Pirms bumbas ievadīšanas spēlē uzreiz pēc nacionālās himnas vietējais mācītājs noturēja lūgšanu par spēlētāju drošību, kā arī par sabiedrības atjaunotu ekonomisko noturību. Savu lūgsnu viņš beidza ar vārdiem: “Dievs, palīdzi mums pārdzīvot šos grūtos laikus! Āmen.”

Klejs nevarēja atcerēties, kad bija juties vēl nelāgāk.

38

Sestdienas vakarā, diezgan sarūgtināta, piezvanīja Ridlija. Viņa nebija spējusi atrast Kleju veselas četras dienas! Birojā neviens nezināja, kur viņš bija, bet, ja zināja, neteica. Turklāt viņš nebija papūlējies un piezvanījis viņai. Abiem taču piederēja ne viens vien telefons. Vai tā kāds uzturēja attiecības? Pāris minūšu uzklausījis viņas žēlabas, Klejs sadzirdēja dūkoņu līnijā un pavaicāja: Kur tu atrodies?

-   Sentbārtā. Mūsu villā.

-   Kā tu tur nokļuvi? Gulfstream taču bija izmantojis Klejs.

-   Es noīrēju nelielu lidmašīnīti. Būtībā pārāk mazu, mums Sanhuanā vajadzēja uzpildīt degvielu. Tā te nevarēja nokļūt bez nosēšanās.

Nabaga meitene. Klejs nesaprata, kā viņa uzzinājusi vajadzīgo telefonu, lai nofraktētu lidmašīnu. Kāpēc tu esi tur? viņam paspruka šis muļķīgais jautājums.

-   Es biju tik uztraukusies, jo nevarēju tevi atrast. Vairāk tu tā nedrīksti rīkoties, Klej!

Viņš pūlējās savienot abas lietas savu nozušanu un viņas došanos uz Sentbārtu, bet ātri vien atmeta tam ar roku.

-   Piedod, viņš noteica. Es pametu pilsētu lielā steigā. Es biju vajadzīgs Patonam Frenčam Biloksi. Biju pārāk aizņemts, lai piezvanītu.

Sekoja pauze, kamēr viņa pārdomāja, vai piedot viņam tūlīt vai pagaidīt dienu vai divas. Apsoli, ka vairs tā nedarīsi, viņa šņukstēja.

Klejs nebija noskaņots uz ilgāku činkstēšanu vai solījumiem, viņš jutās atvieglots, ka viņas nebija tuvumā. Tas vairs neatkārtosies. Nomierinies, vari mierīgi tur atpūsties.

-  Vai tu vari atbraukt? viņa itin bezkaislīgi noprasīja. Tāds nevērīgs uzaicinājums.

-   Ne jau tagad, kad Flegstafā risinās tiesas process. Viņš stipri šaubījās, vai viņai bija kāda nojēga par Flegstafas prāvu.

-   Rītā piezvanīsi?

-   Noteikti.

Džonāhs bija atgriezies pilsētā, viņam bija daudz ko stāstīt par piedzīvoto jūrasbraucēja dzīvē. Viņi norunāja deviņos satikties Viskonsinas avēnijas bistro uz vēlām un ilgākām vakariņām. Ap pusdeviņiem notrinkšķēja telefons, bet zvanītājs, neteicis ne vārda, nolika klausuli. Tad tas zvanīja vēlreiz, Klejs, pogādams kreklu, paķēra klausuli.

-   Vai tur Klejs Kārters? prasīja vīrieša balss.

-  Jā. Kas tur zvana? Savu daudzo neapmierināto klientu dēļ gan dailofta, gan Kaulainā Bena lietā un tagad jo sevišķi saniknoto Hovardas apgabala namīpašnieku vidū Klejs iepriekšējā mēneša laikā bija divreiz nomainījis numuru. Viņš vēl varēja pieciest lamāšanos birojā, taču mājās gribēja dzīvot mierīgi.

-   Esmu no Rīdsburgas, Pensilvānijā, un man ir kāda svarīga informācija par Hannu kompāniju.

Šie vārdi uzdzina bailes, un Klejs apsēdās uz gultas malas. Lai tikai viņš nebeidz sarunu, viņš pie sevis noteica, mēģinot visu vēsi aptvert. Labi, es klausos. Kāds Rīdsburgā bija uzzinājis viņa jauno, vēl nereģistrēto telefona numuru.

-   Tas nav darāms pa telefonu, balss atbildēja. Tas varētu būt trīsdesmit gadu vecs baltais vīrietis ar vidējo izglītību.

-   Kāpēc ne?

-   Garš stāsts. Man ir daži papīri.

-   Kur jūs atrodaties?

-  Esmu pilsētā. Satiksimies “Četru gadalaiku” viesnīcas vestibilā, M ielā. Tur mēs varētu aprunāties.

Plāns nebija slikts. Vestibilā būs daudzi garāmgājēji, tas gadījumā, ja kāds sadomātu izvilkt ieroci un šaut uz juristiem.

-   Kad? Klejs vaicāja.

-   Pēc iespējas ātrāk. Es tur būšu pēc piecām minūtēm. Cik laika jums vajadzīgs?

Klejs jau nu neminēs faktu, ka viņš dzīvo sešu kvartālu attālumā, lai gan viņa adrese nebija noslēpums. Desmit minūtēs būšu galā.

-   Labi. Esmu džinsos un melnā Steelers cepurītē.

-   Gan atradīšu, bilda Klejs un nolika klausuli. Viņš apģērbās un izsteidzās no mājas. Ātri virzoties pa Dambertona ielu, viņš mēģināja iedomāties, kāda informācija par Hannu kompāniju būtu vajadzīga vai uz ko viņš varētu cerēt. Viņš tikko kā Rīdsburgā bija aizvadījis astoņpadsmit stundu un tagad pavisam nesekmīgi pūlējās šo vietu aizmirst. Nogriezies uz dienvidiem pa Trīsdesmit pirmo ielu, viņš turpināja murmināt pie sevis, iegrimis scenāriju valstībā par sazvērestībām, atriebībām un spiegiem. Garām pagāja sieviete ar mazu sunīti, kas uz ietves meklēja piemērotu vietu, lai nokārtotu savas darīšanas. Parādījās jauns cilvēks melnā ādas jakā ar mutes kaktiņā iekārtu cigareti, Klejs tikko varēja viņu saskatīt. Kad abi gāja viens otram garām vāji izgaismotas ēkas priekšā zem vecas sarkanās kļavas zariem, vīrietis, sagaidījis īsto brīdi, piepeši tiešā tēmējumā cirta dūri no labās puses un trāpīja Klejam taisni pa zodu.

Klejs to pat nepamanīja. Viņš atcerējās skaļu plaukšķi sejā un to, kā viņa galva ietriecās kaltas dzelzs žogā. Laikam bija kaut kāda nūja un vēl otrs vīrietis, abi sita un zvetēja, cik jaudas. Klejs novēlās uz sāniem, viņam izdevās pavilkt celi zem sevis, bet tad nūja gluži kā ar izšautas lodes spēku trāpīja viņam pa pakausi.

Tālumā viņš izdzirdēja sievietes balsi, bet tad zaudēja samaņu.

Sieviete, kas pastaigājās ar suni, bija saklausījusi kņadu sev aiz muguras. Tur notika kautiņš, divi pret vienu, vīrietis zemē dabūja pamatīgi ciest. Viņa pieskrēja tuvāk un pārbijusies ieraudzīja divus vīrus melnās žaketēs dauzām trešo ar lieliem melniem mietiem. Viņa iespiedzās, abi aizmuka. Tad sieviete paķēra savu mobilo tālruni un nospieda 911.

Abi bēgošie noskrēja līdz kvartāla galam un tad nozuda aiz N ielas baznīcas stūra. Sieviete centās palīdzēt zemē gulošajam jaunajam cilvēkam, kurš bija bez samaņas un stipri asiņoja.

Klejs tika nogādāts Džordža Vašingtona Universitātes slimnīcā, kur traumatologi stabilizēja viņa stāvokli. Pirmajā apskatē atklājās divi palieli galvas ievainojumi, kas radušies no kāda trula priekšmeta, brūce virs labā vaigu kaula, brūce pie kreisās auss un vairāki sasitumi. Labās kājas liela kauls bija pārsists tieši uz pusēm. Kreisā ceļgala kauliņš bija sašķaidīts gabalos, lauzta kreisā potīte. Klejam noskuva galvu, tika uzlikta astoņdesmit viena šuve, kas bija nepieciešams, lai savilktu divas lielās brūces. Galvaskauss bija vienos zilumos, bet nekas nebija lauzts. Sešas šuves uz vaigu kaula, vienpadsmit pie auss, un tad viņš tika aizripināts uz ķirurģijas nodaļu, lai savestu kārtībā kājas.

Pēc trīsdesmit minūšu nepacietīgas gaidīšanas Džonāhs sāka zvanīt. Pēc stundas viņš atstāja restorānu un kājām devās uz Kleja mājām. Viņš pieklauvēja pie durvīm, piezvanīja, klusībā nolamājās un bija jau gatavs mest logā akmeņus, kad ieraudzīja Kleja auto, novietotu starp diviem citiem, patālāk uz ielas. Viņš vismaz domāja, ka tā ir Kleja mašīna.

Viņš lēnām pagājās uz tās pusi. Kaut kas nebija, kā vajag, viņš tikai nesaprata, kas. Pats melnais Porsche Carrera bija kārtībā, bet tas bija klāts baltiem putekļiem. Viņš izsauca policiju.

Zem Porsche tika atrasts tukšs, saplēsts Hannas portlandcementa maiss. Kāds ar nolūku bija nobārstījis mašīnu ar cementu, tad uzlējis ūdeni. Vietām lielākas cementa pikas bija izžuvušas un pielipušas, it sevišķi uz jumta un pārsega. Kad policija to bija apskatījusi, Džonāhs pavēstīja, ka īpašnieks neesot atrodams. Pēc ilgākas meklēšanas datorā parādījās Kleja vārds, un Džonāhs aizbrauca uz slimnīcu. Viņš piezvanīja Poletei, un, kad ieradās slimnīcā, viņa jau bija priekšā. Klejs gulēja ķirurģiskajā nodaļā, bet viņam bija tikai lauzti kauli un, iespējams, smadzeņu satricinājums. Ievainojumi nelikās dzīvībai bīstami.

Sieviete ar sunīti policijai izstāstīja, ka uzbrucēji bijuši baltie vīrieši. Trīs koledžas studenti, kas bija devušies uz bāru Viskonsinas avēnijā, ziņoja, ka redzējuši divus baltos vīriešus melnās ādas jakās skrienam ap N ielas stūri. Viņi ielēkuši metāliski zaļā

furgonā, kura šoferis jau gaidījis. Bijis pārāk tumšs, lai saskatītu numuru.

Zvans, ko Klejs saņēma astoņos trīsdesmit deviņās minūtēs, ticis izdarīts no automāta M ielā, piecu minūšu gājiena attālumā no Kleja mājām.

Taču izmeklēšana ātri vien apsīka. Galu galā tā jau bija tikai piekaušana. Turklāt sestdienas vakarā. Tajā naktī pilsēta pieredzēja divas izvarošanas, divas apšaudes no mašīnām, kur pieci tika ievainoti, un divas slepkavības, abas šķita bez jebkāda iepriekšēja nodoma.

TĀ kā pilsētā Kleja ģimenes locekļu nebija, lēmēju un runātāju lomas uzņēmās Džonāhs un Polete. Pusdivos naktī ārste paziņoja, ka operācija noritējusi sekmīgi, visi kauli salikti vietās, lai tie varētu mierīgi dzīt, tikušas ievietotas dažas adatas un skrūves, tā ka viss bija vislabākajā kārtībā. Viņi uzmanīgi sekošot smadzeņu darbībai. Ārsti bija pārliecināti, ka radies smadzeņu satricinājums, vienīgi nevarēja pateikt, cik nopietns tas izrādīšoties. Viņš izskatās briesmīgi, viņa brīdināja.

Pagāja divas stundas, līdz Kleju pārvietoja uz augšstāvu. Džonāhs bija pieprasījis privātu palātu. Viņi Kleju ieraudzīja tikai pēc četriem no rīta. Pat mūmijai būtu trūcīgāki apsēji.

Abas kājas visā garumā bija biezā ieģipsējumā un ar trīšu un dažādu trosīšu palīdzību karājās dažas collas virs gultas. Krūtis un rokas sedza palags. Galvu un pusi sejas klāja pamatīga marles kārta. Acis bija aizpampušas un aizvērtas; žēlīgā kārtā viņš vēl aizvien bija bez samaņas. Arī zods bija sapampis, lūpas satūkušas un zilganas. Uz kakla bija sažuvušas asinis.

Viņi stāvēja mēmā klusumā, novērtējot visus viņa ievainojumus, klausīdamies monitoru klikšķos un pīkstienos, vērojot, kā visai lēni cilājas viņa krūškurvis. Tad Džonāhs iesmējās. Tu tikai paskaties uz šito ķēmu! viņš spurdza.

-   Kuš, Džonāh! Polete nošņāca, gatava viņu iepļaukāt.

-   Te guļ likumu pasaules valdnieks, Džonāhs svētsvinīgi noteica, kratīdamies apspiestos smieklos.

Tad ari viņa uz to paraudzījās no smieklīgās puses. Polete irdza, neatverot muti, un abi diezgan ilgi nostāvēja gultas kājgalī, pūloties apspiest jautrību nevietā.

Kad smiekli norima, viņa izmeta: Tev būtu jānokaunas.

-   Labi, labi. Atvainojos.

Sanitārs ieripināja gultu. Polete uzņemsies dežūru pirmo nakti, Džonāhs nākamo.

Par laimi, uzbrukums bija noticis pārāk vēlu, lai ziņas par to nokļūtu Post svētdienas numurā. Mis Glika apzvanīja visus firmas darbiniekus, aizliedzot tiem apmeklēt slimnīcu un nosūtīt turp ziedus. Tie varbūt noderēs nedēļas vidū, bet pagaidām jāapmierinās ar lūgšanām.

Svētdien ap pusdienas laiku Klejs beidzot nāca pie samaņas. Polete grozījās saliekamajā gultā, kad viņš izdvesa: Kas tur ir?

Viņa pielēca kājās un piesteidzās viņam pie sāniem. Tā esmu es, Klej.

Caur aizpampušajām un aizmiglotajām acīm viņš varēja saskatīt tumšu seju. Ridlija tā noteikti nebija. Viņš pastiepa roku un noprasīja: Kas?

-   Polete, Klej. Vai nevari mani redzēt?

-   Nē. Polete? Ko tu te dari? Vārdi pār lūpām vēlās neskaidri, lēni un sāpīgi.

-   Rūpējos par savu bosu.

-   Kur es atrodos?

-   Džordža Vašingtona Universitātes slimnīcā.

-   Kāpēc, kas notika?

-   Tas, ko vecmodīgi dēvē par kāvienu.

-Ko?

-   Tev uzbruka. Divi zeļļi ar mietiem. Vai gribi kādas pretsāpju tabletes?

-Jā, lūdzu.

Viņa izskrēja no palātas un sameklēja medmāsu. Dažas minūtes vēlāk parādījās ārsts un sīkās detaļās izskaidroja Klejam, cik briesmīgi viņš piekauts. Pēc tabletes Klejs atkal ieslīga nemaņā. Svētdiena pārsvarā pagāja kā tīkamā miglā, Poletei

un Džonāham sēžot blakus, lasām avīzes un skatoties profesionāļu futbola spēles.

Prese no visa spara par to sāka rakstīt pirmdien, visur bija viens un tas pats. Polete noklusināja televizoru, Džonāhs paslēpa avīzes. Mis Glika un pārējie no firmas neko neteica un ikvienam atbildēja ar “bez komentāriem”. Mis Glika bija saņēmusi e-pastu no kāda jahtas kapteiņa, kas sevi uzdeva par Kleja tēvu. Viņš esot netālu no Jukatanas pussalas Meksikas līcī, un vai kāds, lūdzams, nevarētu viņam sniegt ziņas par Kleja stāvokli? To viņa izdarīja stāvoklis esot stabils, lauzti kauli, smadzeņu satricinājums. Viņš pateicās par to un solīja rakstīt nākamajā dienā atkal.

Ridlija ieradās pirmdienas pēcpusdienā. Polete ar Džonāhu pazuda, priecīgi, ka var uz kādu bridi pamest klīniku. Tapa skaidrs, ka gruzīniem nebija īstas izpratnes par slimnīcas apmeklējuma rituāliem. Ja amerikāņi tur apmetās kopā ar saviem saslimušajiem vai savainotajiem mīļotajiem, citu kultūru pārstāvji kā daudz praktiskāku atzina iegriešanos tur tikai uz stundiņu, ļaujot slimnīcas personālam pašam rūpēties par saviem pacientiem. Pāris minūšu Ridlija izrādīja lielu mīlestību un mēģināja izklaidēt Kleju ar pēdējiem jaunievedumiem viņu villā. Viņa galva sāka sāpīgi pulsēt, un viņš palūdza tableti. Ridlija atlaidās uz saliekamās gultas un mēģināja iesnausties, nogurusi, kā viņa teica, no lidojuma mājup. Bez nosēšanās. Ar Gulfstream. Ari Klejs iegrima miegā, un, kad pamodās, viņas vairs nebija.

Atnāca detektīvs pēc papildu informācijas. Visas aizdomas krita uz dažiem slepkavniekiem no Rīdsburgas, bet pierādījumi bija visai trūcīgi. Klejs nevarēja aprakstīt vīrieti, kas bija izdarījis pirmo sitienu. Es viņu nemaz neredzēju, viņš sacīja, berzēdams zodu. Lai iepriecinātu Kleju, policistam līdzi bija četras krāsainas fotogrāfijas ar melno Porsche, viscaur izraibinātu ar baltu cementu, un pēc tam Klejam bija vajadzīga jauna tablete.

Uzradās ziedi. No Adelfas Pamfrijas, Glendas no SAB, mistera un misis Kritliem, Rodnija, Patona Frenča, Vesa Solsberija, Augstākās tiesas tiesneša, ko Klejs pazina. Džonāhs atnesa klēpja datoru, un Klejs varēja gari izrunāties ar tēvu.

“īssavienojuma karaļa” biļetens pirmdien publicēja trīs izdevumus, katrā bija pēdējie avīžu raksti un baumas par Kleja piekaušanu. Līdz viņam nenonāca neviens. Paslēpts no pasaules slimnīcas palātā, viņš atradās draugu aizsegā.

Otrdien agri no rīta pa ceļam uz savu kantori iegriezās Zeks Betls un atgādāja dažas patīkamas ziņas. Vērtspapīru un biržas darījumu komiteja bija atlikusi izmeklēšanu Kleja lietā. Viņš bija ticies ar Meļa Snellinga advokātu Baltimorā. Mels bijis kā klints, viņš nebija padevies FIB spiedienam. Bet bez Meļa viņi nevarēja tikt pie nepieciešamajiem pierādījumiem.

-   Federāļi, šķiet, ieraudzījuši tevi avīzēs, izlēma, ka esi jau pietiekami sodīts, Zeks sacīja.

-   Vai esmu avīzēs? Klejs vaicāja.

-   Ir daži rakstiņi.

-   Man vajadzētu tos izlasīt?

-   Neiesaku.

Slimnīcas garlaicīgā ikdiena briesmīgi nomāca kāju stiepšana, padubes, nerimstošās medmāsu vizītes jebkurā stundā, nopietnās sarunas ar ārstiem, četras sienas, šausmīgā pārtika, bezgalīgās ievainojumu pārsiešanas, asiņu noņemšana analīzēm, pilnīgā bezdarbība, guļot te un nespējot pakustēties. Ieģipsējums paliks vēl nedēļām ilgi, viņš nevarēja iedomāties, kā varētu dzīvot pilsētā ratiņkrēslā vai ar kruķiem. Vēl bija ieplānotas vismaz divas operācijas, gan ne tik sarežģītas.

Viņu sāka vajāt kautiņa atskaņas, viņš atcerējās kaut ko no skaņām un fiziskajām sajūtām sišanas laikā. Viņš ieraudzīja tā vīrieša seju, kas bija zvēlis pirmais, bet nevarēja saprast, vai tas bijis pa īstam vai tikai sapnī. Izmeklētājam viņš to neizstāstīja. Viņš saklausīja kliedzienus tumsā, bet arī tie varēja būt daļa no nakts murga. Viņš atcerējās saskatām, kā gaisā nozib melns stienis, kas bija beisbola nūjas lielumā. Klejam par laimi, viņš bija nokautā un nevarēja atsaukt atmiņā lielāko tiesu no saņemtajiem sitieniem.

Pampums sāka pazust; arī galva palēnām noskaidrojās. Viņš atteicās no tabletēm, lai spētu sakarīgi domāt un mēģināt vadīt biroja darbu pa telefonu vai ar e-pasta palīdzību. Pēc visu to

vārdiem, ar ko viņš sarunājās, darbs ritēja pilnā sparā. Viņam bija aizdomas, ka viss bija citādi.

Ridlija uz stundu parādīja labvēlību rīta otrajā pusē un vēlā pēcpusdienā. Viņa stāvēja pie Kleja gultas un bija ļoti sirsnīga, it sevišķi, ja tuvumā bija medmāsas. Polete viņu nevarēja ciest un ātri vien pazuda, kad tā ienāca palātā.

-   Tai jau vajadzīga vien tava nauda, viņa noteica.

-   Bet man viņas ķermenis, Klejs nosmējās.

-   Labi, labi. Tagad lielākais guvums no šī darījuma tiek viņai.

39

Lai varētu lasīt, viņš bija spiests pacelt gultas galvgali, un, tā kā kājas jau bija vērstas augšup, nācās salocīties V burta veidā. Tas bija diezgan apgrūtinoši. Tādu pozu viņš varēja paciest ne vairāk kā desmit minūtes, tad vajadzēja gultu atkal nolaist un samazināt spiedienu. Ar Džonāha klēpja datoru uz ieģipsējuma viņš caurskatīja Arizonas avīžu rakstus. Polete atsaucās uz telefona zvanu. Tas ir Oskars, viņa pavēstīja.

Viņi jau neilgi bija sarunājušies svētdienas vakarā, bet tad Klejs bija zāļu iespaidā un nespēja sakarīgi padomāt. Tagad viņš bija pilnīgi attapies un gatavs uzzināt detaļas. Paklausīsimies, viņš noteica, nolaizdams gultas galu zemāk un mēģinādams izstiepties.

-    Sestdiena Mūnihemam bija gluži kā atpūta. Viņa lieta nevarētu būt labāk sagatavota. Tas cilvēks ir vienreizējs, zvērinātie viņam ēd no rokas. Ja prāvas sākumā Goffinan vīri varēja cienīgi soļot, tagad, es domāju, viņiem steigšus jāmeklē glābiņš. Vakar pēcpusdienā Rodžers Redings izsauca viņu slaveno ekspertu, pētnieku, kas apliecināja, ka starp zālēm un prasītājas krūts vēzi nav tiešas saiknes. Man likās, ka tas cilvēks uzstājās ļoti labi, ticami, sasodīts, viņam taču ir trīs doktora grādi. Zvērinātie tam pievērsa uzmanību. Mūnihems viņu saplosīja driskās. Viņš bija izracis kādu neveiksmīgu pētījumu, ko tas vīrs bija veicis pirms divdesmit gadiem. Viņš apšaubīja diplomus. Pie beigām šis liecinieks bija pilnīgi sakauts. Es vēl pie sevis nodomāju: “Izsauciet kāds deviņi, viens, viens, dabūjiet to nabadziņu laukā.” Nekad vēl nebiju redzējis tik pamatīgi pazemotu liecinieku. Rodžers bija pavisam bāls. Goffinan ļaudis tur sēdēja kā bariņš bandītu policijas pārbaudes laikā.

-   Skaisti, brīnišķigi, Klejs nebeidza atkārtot, piespiedis klausuli pie marles kārtas sejas kreisajā pusē, pretī saplosītajai ausij.

-   Tagad nāks tas labākais. Es uzzināju, kurā viesnīcā apmetušies Goffman cilvēki, tad es pārcēlos uz turieni. Esmu klāt, kad viņi brokasto. Esmu klāt arī vēlu vakarā pie bāra. Viņi zina, kas esmu, mēs kā divi traki suņi riņķojam viens otram apkārt. Viņiem ir savs juriskonsults, Flīts vārdā, ar kuru vakar satikos viesnīcas vestibilā pēc tam, kad tika izziņots pārtraukums sēdei, kurā tika piebeigts viņu eksperts. Viņš teica, ka gribot iedzert. Viņš izdzēra vienu, es trīs mēriņus. Iemesls, kāpēc viņš varēja atļauties tikai vienu, bija tas, ka viņam bija jāatgriežas Goffman apartamentos augšstāvā, kur viņi pavadīja nakti, mīdot grīdu un apsverot vienošanās iespējas.

-   Ko tu teici? Klejs klusu pārprasīja.

-   To, ko dzirdēji. Tieši šobrīd Goffman lemj par vienošanos ar Mūnihemu. Viņi ir nobijušies. Viņiem, tāpat kā ikvienam šajā tiesu zālē, liekas, ka zvērinātie gatavojas viņu kompāniju nolīdzināt līdz ar zemi. Bet arī kompensācija nebūs no mazajām, jo vecais ērzelis nemaz negrib vienoties. Klej, tie viņam ir rokā! Rodžers ir lielisks, bet viņš nespēj līdzināties Mūnihemam.

-   Tātad atgriežamies pie vienošanās darījuma.

-   Atgriežamies gan. Flīts gribēja zināt, cik no mūsu lietām ir likumīgas. Es teicu: “Visi divdesmit seši tūkstoši.” Viņš kaut ko mēģināja runāt aplinkus, bet tad tieši noprasīja, kā man liekoties, vai tu apsvērtu iespēju nākotnē vienoties ar šiem par simt tūkstošiem katrā lietā. Tas ir divi, komats, seši miljardi, Klej. Vai tu vari rēķināt līdzi?

-   Ir jau darīts.

-   Un honorāri?

-   Izrēķināts. Pēc tam visas sāpes uzreiz pazuda. Galva pārstāja pulsēt. Smagais ieģipsējums likās kā spalviņa. Vārīgās brūces vairs neeksistēja. Klejs gandrīz vai apraudājās.

-   Lai nu kā, tas tomēr nebija tiešs piedāvājums, tikai tāds izlūkgājiens. Visai saspringts. Ap tiesu namu virmo dažādas

runas, īpaši no juristu un biržas analītiķu puses. Saskaņā ar tām Goffinan kompensācijām vat atļauties pavisam ap septiņiem miljardiem, ja kompānija tūlīt vienojas par naudas izmaksām, tās akciju cena varētu palikt uz vietas, jo maksatila murgs būtu beidzies. Tā ir viena teorija, bet pēc vakardienas asins nolaišanas tā liekas diezgan saprātīga. Pie manis pienāca Flīts, jo mums ir vislielākais lietu skaits. Tiesu nama baumas min sešdesmit tūkstošus kā aptuveno kopējo lietu skaitu, tātad mums pieder četrdesmit procenti. Ja mēs esam ar mieru vienoties par simt tūkstošiem katrā lietā, viņi varētu aplēst savus izdevumus.

-   Kad tu ar viņu atkal redzēsies?

-   Te ir gandrīz astoņi, prāvošanās atsāksies pēc stundas. Mēs sarunājām satikties ārpusē pie tiesu zāles.

-   Kolīdz varēsi, zvani man.

-   Neraizējies, šef. Kā jūtas lauztie kauli?

-   Nu jau daudz labāk.

Polete paņēma telefonu. Pēc brīža tas zvanīja atkal. Viņa atbildēja, atdeva to Klejam, sakot: Tas ir tev, es taisos projām.

Tā bija Rebeka, kas pa mobilo telefonu zvanīja no slimnīcas vestibila, apvaicājoties, vai varētu iegriezties īsā vizītē. Pēc pāris minūtēm Rebeka jau ienāca palātā, un Kleja izskats to satrieca. Rebeka noskūpstīja viņu uz vaiga starp abām brūcēm.

-   Viņiem bija nūjas, Klejs ieminējās. Līdzsvaram. Citādi man negodīgā kārtā būtu bijis pārsvars. Viņš nospieda gultas regulēšanas pogas un sāka ieņemt savu V burta pozu.

-   Tu izskaties šausmīgi, viņa teica. Viņas acis bija valgas.

-   Paldies. No tevis, gluži otrādi, nevar ne acu novērst.

Viņa noskūpstīja viņu vēlreiz tajā pašā vietā un sāka berzēt

viņa kreiso roku. Iestājās klusuma brīdis.

-   Vai drīkstu uzdot jautājumu? Klejs vaicāja.

-   Protams.

-   Kur pašlaik atrodas tavs vīrs?

-   Viņš ir vai nu Sanpaulu, vai Honkongā. Nespēju izsekot viņa gaitām.

-   Vai viņš zina, ka tu esi šeit?

-   Bez šaubām, ne.

-   Ko viņš darītu, ja uzzinātu?

-   Viņš būtu sarūgtināts. Mēs droši vien sastrīdētos.

-   Vai tas būtu kas neparasts?

-   Baidos, ka tā notiek visu laiku. Mums neiet labi, Klej. Es gribu prom.

Par spīti visiem savainojumiem, Klejam bija brīnišķīga diena. Rokas stiepiena attālumā bija gan nauda, gan Rebeka. Klusām atvērās palātas durvis, un ienāca Ridlija. Nemanīta viņa nostājās pie gultas kājgaļa un noteica: Atvainojiet, ka iztraucēju.

-   Sveiki, Ridlij, vārgā balsī iesaucās Klejs.

Sievietes veltīja viena otrai skatienus, kas aizbiedētu pat kobras. Ridlija aizgāja līdz gultas otrai malai, tieši pretī Rebekai, kas savu plaukstu turēja uz Kleja sadauzītās rokas. Ridlij, tā ir Rebeka, Rebeka, tā ir Ridlija, Klejs izdvesa, nopietni apsvērdams iespēju pārvilkt palagu pāri galvai un izlikties par beigtu.

Neviena no viņām nepasmaidīja. Ridlija pastiepās pāris collu un sāka maigi berzēt Kleja labo roku. Lai gan viņu apčubināja divas skaistas sievietes, viņš drīzāk jutās kā uz lielceļa notriekts dzīvnieks pāris sekunžu pirms vilku ierašanās.

Tā kā dažus mirkļus neviens pilnīgi neko nespēja pateikt, Klejs pamāja ar galvu pa kreisi, norādīdams: Tā ir sena draudzene, un tad pa labi: Tā ir jauna draudzene. Abas sievietes vismaz tajā brīdī jutās daudz tuvākas Klejam nekā tikai draudzenes. Abas bija aizkaitinātas. Neviena nepakustējās pat ne par collu. Abas pastāvēja uz savām tiesībām.

-   Mēs, liekas, bijām uz jūsu kāzu sarīkojumu, Ridlija beidzot ierunājās. Ne pārāk smalks atgādinājums Rebekai par viņas ģimenes stāvokli.

-   Bez uzaicinājuma, cik atceros, atbildēja Rebeka.

-   Ak, sasodīts, klāt laiks klizmai, Klejs izgrūda. Neviens, izņemot viņu, nesmējās. Ja virs viņa gultas izraisīsies kaķeņu cīniņš, viņš atkal cietīs. Pirms piecām minūtēm viņš vēl runājās ar Oskaru pa telefonu, sapņodams par rekordlieliem ienākumiem. Tagad te zobenus krustoja divas sievietes.

Divas ļoti skaistas sievietes. Viss varētu būt vēl sliktāk, viņš pie sevis noteica. Kur gan palikušas māsiņas? Viņas te staigāja

iekšā un ārā jebkurā diennakts laikā, neievērojot nekādas tiesības uz personīgo dzīvi vai gulēšanu. Dažreiz viņas nāca pa pāriem. Un, ja vēl gadījās kāds apmeklētājs, lieka medmāsas vizīte bija garantēta. “Vai varam kā palīdzēt, mister Kārter?” “Vai piekārtot gultu?” “Gribat, lai ieslēdzam televizoru?” “Varbūt izslēgt?”

Tagad gaiteņos viss bija klusu. Abas sievietes turējās pie viņa.

Rebeka saminstinājās pirmā. Viņai nebija izvēles. Viņai galu galā bija virs. Man liekas, es nu iešu. Palātu viņa pameta lēnām, it kā nemaz negribēdama aiziet un atstāt kaujas lauku sāncensei. Klejs par to vai nodrebēja aiz prieka.

Tiklīdz durvis aizvērās, Ridlija atkāpās pie loga, kur viņa labu laiku stāvēja un skatījās tālumā. Klejs pārlapoja avīzi, neņemdams vērā nedz viņu, nedz viņas iespējamo noskaņojumu. Vēsā izturēšanās, pie kuras viņa itin cītīgi piestrādāja, likās tieši pieņemama.

-   Tu viņu mīli, vai ne? arvien vēl lūkojoties laukā pa logu, jautāja Ridlija, cenzdamās izskatīties ievainota.

-   Kuru?

-   Rebeku.

-   Ā, viņu. Ko tu, viņa ir tikai sena draudzene.

Pēc šiem vārdiem Ridlija pagriezās un pienāca pie gultas.

-   Es neesmu muļķe, Klej!

-To es netiku teicis. Viņš vēl joprojām lasīja avīzi, atstājis bez ievērības šos dramatiskos centienus. Viņa paķēra savu somiņu un izsoļoja no palātas, klaudzinot papēžus, cik skaļi vien varēdama. Drīz pēc tam ieradās māsiņa apraudzīt ievainojumus.

Pāris minūšu vēlāk pa mobilo piezvanīja Oskars. Viņš bija izgājis no tiesu zāles. Bija izsludināts neliels pārtraukums.

-   Klīst baumas, ka Mūnihems šorīt noraidījis desmit miljonus, viņš pavēstīja.

-   To tev pateica Flīts?

-  Nē, mēs neesam tikušies. Viņam bija daudz darīšanu. Mēģināšu viņu noķert pie pusdienām.

-   Kurš tagad ir liecinieka vietā?

-   Vēl viens Goffman eksperts, profesore no Djūkas, kas apšauba valdības veikto maksatila pētījumu. Mūnihems jau trin dunčus. Diez kas nebūs.

-   Vai baumām tu tici?

-  Es nezinu, kam ticēt. Puiši no Volstrīta liekas visai satraukušies. Viņi grib vienošanos, jo tikai tā varētu noteikt izdevumus. Es tev piezvanīšu pusdienu laikā.

Flegstafā iespējami triju veidu iznākumi; divi no tiem būtu iepriecinoši. Pret Goffman vērsts spriedums izdarītu milzīgu spiedienu uz kompāniju, mudinot to vienoties par kompensācijām un izvairīties no gadiem ilgas prāvošanās un pastāvīga lielu soda naudu biruma. Starptiesu lēmums šeit nozīmētu nacionālo kompensāciju plānu visiem prasītājiem.

Spriedums par labu Goffman liktu Klejam traukties un sagatavoties savai prāvai Kolumbijas apgabalā. Šādas iespējas atsauca jaunas sāpes galvā un kājās.

Nekustīga gulēšana slimnīcas gultā jau pati par sevi bija mocība. Klusējošais telefons padarīja visu vēl ļaunāku. Jebkurā brīdī Goffman varēja piedāvāt Mūnihemam tik daudz naudas, lai tas piekristu darījumam. Viņa ego neliks tam mieru līdz pat sprieduma pieņemšanai, bet vai viņš varēja ignorēt klienta intereses?

Medmāsa aizvēra žalūzijas, izslēdza gaismas un televizoru. Kad viņa aizgāja, Klejs nolika telefonu uz vēdera, pārvilka palagu pāri galvai un gaidīja.

40

Nākamajā rītā Kleju aizveda uz operāciju zāli nelielai adatu un skrūvju pielabošanai. “Tāds sīks sakniebiens”, kā ārsts to bija nosaucis. Lai kas ari būtu, tas prasīja pilnīgu anestēziju, kā rezultātā bija zudusi turpat vai visa diena. Palātā viņš atgriezās tūlīt pēc pusdienlaika un, līdz pilnībā pazuda zāļu iedarbība, nogulēja trīs stundas. Nevis Ridlija vai Rebeka, bet gan Polete viņu sagaidīja, kad viņš beidzot pamodās. Ir kāda ziņa no Oskara? viņš stīvu mēli nomurmulēja.

-  Viņš zvanīja gan, teica, ka process noritot gludi. Tādas tās lietas, Polete ziņoja. Viņa sakārtoja gultu un spilvenu, iedeva padzerties ūdeni un, kad Klejs bija jau pavisam pamodies, aizskrēja savās darīšanās. Izejot viņa pasniedza negaidīti pienākušu neatvērtu vēstuli.

Tā bija no Patona Frenča. Ar roku rakstītā zīmīte ietvēra sevī viņa novēlējumus ātri atveseļoties un vēl kaut ko, ko Klejs uzreiz nevarēja atšifrēt. Klāt pievienotais dokuments bija domāts dailofta Apsūdzības uzturēšanas komitejai (pašreizējiem apsūdzētajiem). Godātā Helēna Voršova bija iesniegusi savu iknedēļas papildinājumu sabiedrības pārstāvniecības lietā. Saraksts auga. Esošie dailofta postījumi uzradās visā valsti, un apsūdzētie arvien dziļāk grima šajās plūstošajās smiltīs. Tagad bija pieteicies jau trīssimt astoņdesmit viens sabiedrības pārstāvis, no tiem divdesmit četri bijušie Kārtera klienti, kas parakstījuši līgumus ar mis Voršovu, par trijiem vairāk nekā iepriekšējā nedēļā. Klejs, kā vienmēr, lēnām pārlasīja vārdus un vēlreiz nobrīnījās, kā gan viņu ceļi krustojušies.

Vai viņa bijušajiem klientiem nebūtu tīkami ieraudzīt viņu guļam slimnīcā ievainotu, salauztu, piekautu? Varbūt kāds ari atradās tepat, tālāk pa gaiteni, ar izgrieztiem audzēja bojātiem orgāniem, savu mīļo ielenkumā skaitot pēdējās minūtes? Klejs apzinājās, ka ne jau viņa dēļ tiem bija šīs kaites, bet kaut kādu iemeslu dēļ jutās atbildīgs par šīm ciešanām.

Pa ceļam no sporta zāles uz mājām beidzot parādījās Ridlija. Viņa bija paņēmusi līdzi dažas grāmatas un žurnālus un centās izskatīties norūpējusies. Pēc dažām minūtēm viņa paziņoja:

-   Klej, zvanīja interjerists. Man jāatgriežas villā.

Vai šis interjera mākslinieks bija vīrietis vai sieviete? Viņa prātu urdīja šis jautājums, bet viņš to neuzdeva.

Kas par vienreizēju iedomu!

-   Kad? viņš noprasīja.

-   Varbūt rīt. Ja lidmašīna ir brīva. Kāpēc gan lai tā būtu aizņemta? Klejs taču noteikti nekur nebrauks.

-   Kāda runa. Es piezvanīšu pilotiem. Viņas aizbraukšana no pilsētas tikai atvieglos viņa dzīvi. Slimnīcā no viņas nebija nekāda labuma.

-   Paldies, viņa izmeta, tad nosēdās krēslā un sāka pāršķirstīt žurnālus. Pēc pusstundas viņas laiks bija galā. Viņa noskūpstīja Kleju uz pieres un pazuda.

Nākamais bija izmeklētājs. Svētdien agri no rīta pie bāra Hagerstaunā, Merilendas štatā, tikuši arestēti trīs vīri no Rīdsburgas. Tur izcēlies tāds kā kautiņš. Viņi mēģinājuši bēgt tumši zaļā mikroautobusā, bet vadītājam misējies un tas iebraucis notekgrāvī. Izmeklētājs izvilka trīs krāsainus fotoattēlus ar aizdomās turētajiem diezgan drūmiem tipiem. Klejs nevienu nespēja pazīt.

Saskaņā ar Rīdsburgas policijas priekšnieka teikto viņi strādāja Hannu rūpnīcā. Divi nesen tikuši atlaisti, bet tā bija vienīgā informācija, ko izmeklētājs spējis izvilkt no vietējiem varasvīriem. Viņi nav diez cik atsaucīgi, viņš piebilda. Kaut gan pabijis Rīdsburgā, Klejs nesaprata, kādēļ.

-Ja jūs nevarat šos puišus atpazīt, man nekas cits neatliek, kā šo lietu slēgt, izmeklētājs sacīja.

-   Agrāk neesmu viņus redzējis, Klejs noteica.

Izmeklētājs ievietoja fotogrāfijas atpakaļ mapē un aizgāja

uz visiem laikiem. Pēc tam sekoja medmāsu un ārstu procesija, kas viņu iztaustīja un izmeklēja, bet vēl pēc stundas Klejs jau bija aizmidzis.

Pusdesmitos vakarā PIEZVANĪJA Oskars. Prāvā bija pasludināts dienas pārtraukums. Visi bija pārguruši, pirmām kārtām jau tāpēc, ka Deils Mūnihems tiesu zālē bija radījis tādu asinspirti. Goffman visai nelabprāt bija uzrādījis savu trešo ekspertu, vāja rakstura pašmāju laboratorijas žurku raga brillēs, kurš pārzināja maksatila klīniskos pētījumus, un pēc lieliskas un radošas Rodžera veiktās nopratināšanas pie darba ķērās Mūnihems, kas nabaga puisi piesita krustā.

-          Tā ir visiem pazīstamā izdrāšana, Oskars iesmējās.

-   Goffman baidīsies izsaukt vēl kādu liecinieku.

-   Vai būs vienošanās? Klejs prasīja, sazāļots, pavisam lēnīgs un miegains, tomēr izmisīgi cenzdamies nepalaist garām ne mazāko sīkumu.

-   Nē, bet nakts droši vien būs gara. Klīst baumas, ka Goffman varētu ataicināt vēl vienu ekspertu un tad mest mieru un gaidīt spriedumu. Mūnihems atsakās runāties ar viņiem. Viņš izskatās un uzvedas kā tāds, kas sagaida rekordlielu spriedumu.

Klejs ieslīga miegā, telefonu cieši piespiedis pie vaiga. Pēc stundas māsiņa to nolika vietā.

Goffman izpilddirektors Flegstafa ieradās vēlā trešdienas vakarā un steidzīgi tika nogādāts augstceltnē pilsētas centrā, kur bija pulcējušies juristi. īsu atskaiti viņam sniedza Rodžers Redings un pārējo advokātu brigāde, finanšu darbinieki iepazīstināja ar pēdējiem skaitļiem. Visas sarunas vērpās vienīgi ap pastarās dienas scenāriju.

Tā kā Redinga pēcpuse bija pamatīgi dabūjusi trūkties, viņš nelokāmi pastāvēja uz to, ka aizstāvībai jāpaliek pie sākotnējā

plāna un jāizsauc atlikušie liecinieki. Notikumu gaitai būs jāmainās. Viņš noteikti saņemsies un gūs savus punktus spēlē ar zvērinātajiem. Bet Bobs Mičels, uzņēmuma galvenais juriskonsults un viceprezidents, un Sterlings Gibss, kompānijas ilglaicīgais jurists un izpilddirektora golfa partneris, bija jau pietiekami redzējuši. Vēl viena Mūnihema izrēķināšanās ar viņu liecinieku, un zvērinātie vēl pielēks no savām vietām un metīsies virsū tuvāk sēdošiem Goffman pārstāvjiem. Redinga pašlepnums bija stipri cietis. Viņš vēlējās turpināt, cerot uz brīnumu. Paklausīt viņam nebūtu prāta darbs.

Mičels un Gibss ar izpilddirektoru satikās vienatnē, ap trijiem no rīta, uzkožot virtuļus. Tikai viņi trīs. Lai ari kompānijas stāvoklis tā jau bija bēdīgs, eksistēja vēl daži noslēpumi par maksatilu, kurus neviens nedrīkstēja izpaust. Ja informācija nonāktu pie Mūnihema, ja viņš spētu to izdabūt no kāda liecinieka, tad debesis patiešām nokristu pār Goffman. Procesa gaitā vairs nekas nedrīkstēja nonākt Mūnihema rokās. Izpilddirektors nāca pie slēdziena apturēt šo asins nolaišanu.

Kad deviņos no rīta klātesošie tiesu namā tika saukti pie kārtības, Rodžers Redings paziņoja, ka aizstāvības puse no turpmākās darbības atturēsies.

-  Vairāk liecinieku nebūs? tiesnesis pārprasīja. Piecpadsmit dienu prāva tiek pārtraukta pusē! Viņam priekšā golfa nedēļa!

-   Nē, Jūsu Godība, Redings sacīja, uzsmaidīdams zvērinātajiem, it kā viss būtu kārtībā.

-   Ir kādi iebildumi, mister Mūnihem?

Prasītāja aizstāvis lēnām slējās kājās. Viņš pakasīja galvu, uzmeta drūmu skatienu Redingam un atbildēja: Ja viņi ir beiguši, tad mēs arī.

Tiesnesis paskaidroja zvērinātajiem, ka uz stundu tie ir brīvi, kamēr viņš apspriedīšoties ar juristiem. Pēc atgriešanās viņi dzirdēšot pēdējos argumentus, un ap pusdienu laiku lieta būšot viņu rīcībā.

Kopā ar pārējiem Oskars izskrēja koridorā, sagrābis rokā mobilo telefonu. Kleja palātā neviens neatbildēja.

Viņš pavadīja trīs stundas, gaidot rentgenu, trīs stundas uz slimnīcas ratiņiem trokšņainā gaiteni, kur medmāsas un sanitāri traucas garām, tukši pļāpādami. Savu mobilo viņš bija atstājis palātā, tā veselas trīs stundas, pavadīdams tās Džordža Vašingtona Universitātes slimnīcas labirintos, viņš bija atrauts no apkārtējās pasaules.

Rentgens ilga turpat stundu, bet būtu aizņēmis krietni mazāk laika, ja vien pacients nebūtu bijis tik neatsaucīgs, agresīvs un brīžiem vienkārši neizturams. Sanitārs aizvizināja viņu atpakaļ uz palātu un laimīgs viņu tur atstāja.

Kad Oskars piezvanīja, Klejs bija iesnaudies. Viņam pulkstenis rādīja pieci divdesmit, Fīniksā trīs divdesmit.

-   Kur tu pazudi? Oskars bija satraucies.

-   Labāk neprasi.

-  Šorīt Goffman kā pirmo lietu pacēla balto karogu, mēģinot vienoties, bet Mūnihems nebija runājams. Pēc tam viss norisinājās ļoti ātri. Noslēguma runas, šķiet, sākās ap desmitiem. Pie zvērinātajiem lieta nonāca tieši pusdienlaikā.

-   Tā vēl ir pie viņiem? Klejs gandrīz vai brēca klausulē.

-   Bija.

-Ko?

-  Tā bija pie viņiem. Nu viss ir beidzies. Viņi apspriedās trīs stundas un lēma par labu Goffman. Man žēl, Klej. Te visi ir šokā.

-Nē!

-Baidos, ka jā.

-   Saki, ka tu man meloji, Oskar.

-   Kaut tā būtu. Es nesaprotu, kas notika. Neviens nesaprot. Redings uzstājās ar iespaidīgu noslēguma runu, bet es vēroju zvērinātos. Man likās, tie bija Mūnihema pusē.

-   Deils Mūnihems zaudēja prāvu?

-   Un ne jau kuru katru, Klej. Viņš zaudēja mūsējo.

-   Bet kā?

-   Nezinu. Es būtu daudz ko licis ķīlā pret Goffman.

-   To jau mēs izdarījām.

-   Man žēl.

-   Paklau, Oskar, es te guļu gultā pilnīgi viens pats. Es tagad aizvēršu acis un gribu, lai tu vienkārši parunā ar mani, labi? Nepamet mani! Apkārtnē neviena nav. Tikai runā ar mani! Vienalga, ko.

-   Pēc sprieduma pasludināšanas mani ielenca Flīts un vēl divi Bobs Mičels un Sterlings Gibss. Nu īstie jaukumiņi. Tie vai plīsa no laimes. Viņi sāka prasīt, vai tu vēl esot dzīvs, kā tev tas patīk? Lika nodot sveicienus, itin sirsnīgus. Paziņoja, ka viņi Rodžers Manīgais un kompānija sāks rīkoties, un nākamā prāva notikšot Kolumbijas apgabalā pret misteru Kleju Kārteru, likumu pasaules valdnieku, kurš, kā visiem zināms, nekad pats šādās prāvās nav piedalījies. Ko es varēju atbildēt? Viņi nupat kā bija sakāvuši izcilu advokātu savās mājās.

-   Mūsu lietas tagad ir bez vērtības, Oskar.

-   Viņi noteikti tā domā. Mičels apgalvo, ka nedos ne peniju par tādu maksatila lietu jebkur citur valstī. Viņi gribot tiesāties. Gribot reabilitēt savu tīro vārdu. Un tā uz priekšu.

Viņš aizkavēja Oskaru pie telefona ilgāk par stundu, līdz viņa palāta bez ieslēgtajām lampām satumsa. Oskars atstāstīja noslēguma runas, attēloja milzīgo spriedzi, gaidot spriedumu. Viņš aprakstīja to šoku, kas parādījās sejā prasītājai, uz nāvi slimajai sievietei, kuras advokāts bija atteicies no Goffman piedāvājuma, iespējams, desmit miljoniem. Un Mūnihemu, kurš nebija cietis zaudējumu tik ilgi, ka bija aizmirsis, kā to dara, un pieprasīja, lai zvērinātie aizpilda anketas un paskaidro savu rīcību. Kad Mūnihems beidzot tika pie elpas un kā nebūt piecēlās kājās, ar spieķa palīdzību, protams, viņš sevi padarīja par totālu ēzeli. Šoks bija arī Goffman pusē, kur līdz brīdim, kamēr zvērināto priekšsēdētājs nebija izteicis savus maģiskos vārdus, viss pulciņš tumšajos uzvalkos bija sēdējuši noliektām galvām kā kopējā lūgšanā. Tiesu zāle dimdēja no soļiem, kad Volstrita analītiķi metās pie telefoniem.

Savu stāstu Oskars beidza ar vārdiem: Es tagad došos uz bāru.

Klejs pasauca medmāsu un palūdza miega zāles.

41

Pēc vienpadsmit dienām slimnīcas ieslodzījuma Klejs beidzot tika brīvībā. Uz kreisās kājas bija uzlikts vieglāks ieģipsējums un, kaut arī staigāt viņš nespēja, tomēr varēja nedaudz kustēties. Polete aizstūma ratiņkrēslu no slimnīcas līdz noīrētajam furgonam, ko vadīja Oskars. Piecpadsmit minūtes vēlāk viņi ieveda to savā mājā un aizslēdza durvis. Polete ar mis Gliku bija lejas kabinetu pārveidojušas pagaidu guļamistabā. Kleja telefoni, faksa aparāts un dators uz saliekamā galda bija novietoti pie gultas. Drēbes kārtīgās kaudzītēs bija saliktas uz plastikāta plauktiem pie kamīna.

Pirmās divas stundas kopš atgriešanās mājās viņš lasīja pienākušo pastu, finanšu ziņojumus un avīžu izgriezumus, bet vienīgi tos, ko Polete jau bija pārskatījusi. Lielākā daļa no tā, kur bija rakstīts par Kleju, viņam nebija pieejama.

Vēlāk, pēc snaudas, viņš ar Poleti sēdēja pie virtuves galda un Oskars pasludināja, ka laiks ķerties pie darba.

Bija jāsāk sakārtot lietas.

Pirmais solis bija viņa paša firma. Kritis bija spējis apcirpt dažus izdevumus, tomēr kopējā summa vēl arvien sniedzās līdz miljons dolāriem mēnesī. Bez pastāvīgiem ienākumiem, bet tādi nebija gaidāmi, nenovēršams pasākums bija štatu samazināšana. Viņi izskatīja darbinieku sarakstu juristi, to palīgi, sekretāres, klerki, izsūtāmie un veica sāpīgu saīsināšanu. Kaut ari maksatila lietas tie uzskatīja par bezvērtīgām, bija nepieciešams zināms darbs, lai novestu tās līdz galam.

Klejs šim nolūkam paturēja četrus juristus un četrus palīgus. Viņš bija apņēmies izmaksāt darbiniekiem visu, kas rakstīts līgumā, bet tas prasīs diezgan daudz tik nepieciešamo skaidrās naudas līdzekļu.

Klejs uzlūkoja to kalpotāju vārdus, kam bija jāaiziet, un tas lika justies viņam ārkārtīgi nepatīkami. Es gribētu šo jautājumu atlikt līdz ritam, viņš izmeta, nespēdams pieņemt galīgo lēmumu.

-   Vairākums no viņiem jau to nojauš, Klej, sacīja Polete.

Viņš vērās šajos vārdos un centās iztēloties runas, kas bija klīdušas firmas gaiteņos.

Pirms divām dienām Oskars negribīgi bija piekritis doties uz Ņujorku tikties ar Helēnu Voršovu. Viņš bija sniedzis plašu ieskatu Kleja Kārtera aktīvos un pasīvos, būtībā lūgdams pēc žēlsirdības. Viņa priekšnieks negribētu paziņot par bankrotu, bet, ja mis Voršova būs pārāk uzstājīga, viņam nebūs citas izvēles. Uz pašu mis Voršovu tas nebija atstājis nekādu iespaidu. Klejs piederēja grupai advokātu, kas bija viņas apsūdzēti, kuru kopējo neto kapitālu viņa lēsa ap pusotra miljarda dolāru. Viņa nevarēja pieļaut, ka Klejs varētu kompensēt katru lietu, teiksim, par nieka miljonu, ja tādas pašas, pret Patonu Frenču vērstas lietas ienestu vismaz trīs reizes vairāk. Turklāt viņa nemaz nebija noskaņota vienoties. Šī prāva varētu būt ļoti nozīmīga tā būtu drosmīgs mēģinājums novērst radušos trūkumus visā sistēmā, mediju plaši izreklamēts pasākums. Viņa gatavojās izbaudīt katru mirkli.

Oskars atgriezās Kolumbijas apgabalā, asti kājstarpē iežmiedzis, pārliecinājies, ka Helēna Voršova, Kleja kreditoru lielākās grupas aizstāve, alkst asiņu!

Briesmīgo vārdu bankrots pirmo reizi izrunāja Rekss Kritis, tas notika Kleja slimnīcas palātā. Tas bija pāršķēlis gaisu kā lode un piezemējies ar mīnmetēja troksni. Vēlāk tas tika izteikts vēlreiz. Klejs ari sāka to lietot, bet tikai pie sevis. Poletei tas bija pasprucis vienreiz. Ņujorkā to bija izmantojis Oskars. Tas likās neiederīgs, viņiem tas ļoti nepatika, bet pagājušonedēļ tas bija kļuvis par viņu leksikas sastāvdaļu.

Bankrota dēļ beigsies biroja nomas līgums.

Bankrota dēļ var tikt lauzti darba līgumi.

Bankrota dēļ Gulfstream būs jānosūta atpakaļ uz vislabākajiem noteikumiem.

Bankrots atstās bešā saniknotos maksatila klientus.

Bankrots pamudinās neapmierinātos Hannas prasītājus vienoties.

Un, pats svarīgākais, bankrots varētu apstādināt Helēnu Voršovu.

Oskars bija gandrīz tikpat nospiests kā Klejs, un pēc dažām bēdpilnām stundām viņš pameta Kleja māju, lai dotos uz biroju. Polete izveda Kleju ārā, nelielajā pagalmiņā, kur tie abi iedzēra pa tasei zaļās tējas ar medu. Man sakāmas divas lietas, viņa paziņoja, nosēdusies Klejam tuvumā un cieši lūkojoties viņā.

-   Pirmkārt, esmu gatava atdot tev daļu savas naudas.

-   Nu nē, tā vis nebūs.

-   Būs gan. Tu padarīji mani bagātu, kaut arī tev tas nebija jādara. Tur neko nevar darīt, ka tu esi tāds nejēga baltais puisis, kurš dabūjis pa pakaļu, es tevi tik un tā mīlu. Un es tev palīdzēšu, Klej.

-   Vai tu vari to aptvert, Polete?

-   Nē. Tas ir ārpus saprašanas, bet tā nu viņš ir. Tas ir noticis. Un, pirms kaut kas sāks mainīties uz labo pusi, viss kļūs vēl ļaunāk. Tikai nelasi avīzes, Klej. Lūdzu! Apsoli man to!

-   Neuztraucies.

-   Es tev palīdzēšu. Ja tu visu zaudēsi, es būšu tepat, lai pārliecinātos, vai ar tevi viss ir kārtībā.

-   Es nezinu, ko lai saka.

-   Nesaki neko.

Viņi sadevās rokās, un Klejs tikko valdīja asaras. Kāds bridis pagāja. Otrkārt, viņa turpināja. Es runāju ar Rebeku. Viņa baidās tikties ar tevi, jo var tikt pieķerta. Viņai tagad ir jauns mobilais tālrunis, par ko vīrs neko nezina. Viņa iedeva man tā numuru. Un grib, lai tu viņai piezvani.

-   Tavs sievietes padoms, lūdzu?

-   Ne jau man tev tas jāprasa. Tu jau zini, ko es domāju par to krievu bezkauņu. Rebeka ir jauka meitene, bet viņai, kā lai to pasaka, ir sava nasta. Izlem nu pats!

-   Paldies par to pašu.

-   Nav par ko. Viņa vēlējās, lai tu piezvani šopēcpusdien. Vīrs būs izbraucis no pilsētas vai kur citur. Es tūlīt iešu.

Novietojusi auto aiz stūra, Rebeka pa Dambertona ielu aizsteidzās līdz Kleja durvīm. Viņa nebija pieradusi slēpties; tāpat arī viņš. Pirmām kārtām viņi nolēma, ka vairāk tā nedarīs.

Rebeka un Džeisons Maierss bija norunājuši, ka šķirsies draudzīgi. Sākotnēji viņš bija gribējis meklēt laulību konsultantu un atlikt šķiršanos, tomēr priekšroku deva astoņpadsmit stundu darba dienai, vienalga, vai Kolumbijas apgabalā, Ņujorkā, Paloalto vai Honkongā. Viņa pamatīgajai firmai bija filiāles trīsdesmit divās pilsētās un klienti visā pasaulē. Darbs bija svarīgāks par visu. Viņš bija vienkārši Rebeku atstājis bez jebkāda attaisnojuma un solījuma mainīt savus plānus. Papīri tikšot iesniegti divu dienu laikā. Viņa jau kravāja mantas. Dzīvokli Džeisons paturēšot; viņai nebija ne jausmas, kurp varētu doties. Savā mazāk par gadu ilgušajā laulībā viņi bija nedaudz iekrājuši. Viņš bija līdzīpašnieks, kas pelnīja astoņsimt tūkstošus dolāru gadā, bet šī nauda viņai nebija vajadzīga.

Kā stāstīja Rebeka, viņas vecāki nebija iejaukušies. Tam viņiem nebija radusies iespēja. Maierss viņus necieta, kas nebija nekāds brīnums, un Klejam bija aizdomas, ka viens iemesls, kāpēc Maierss labprātāk uzturējās firmas filiālē Honkongā, bija tas, ka tā bija tik tālu no van Horniem.

Abiem bija iegansts, lai dotos prom. Nākamos gadus Klejs nekādā ziņā nevēlējās palikt Kolumbijas apgabalā. Viņa pazemojums bija tik dziļš un sāpīgs, un pasaulē taču bija tik daudz vietu, kur ļaudis viņu nepazina. Viņš alka pēc neatpazīstamības. Pirmo reizi savā mūžā arī Rebeka tiecās tikt projām projām no neveiksmīgās laulības, prom no ģimenes, no Lauku kluba ar visiem tā neciešamajiem apmeklētājiem, prom no uzspiestās

naudas raušanas, prom no Maklīnas un tiem, kas bija viņas vienīgie draugi.

Klejam bija vajadzīga stunda, lai dabūtu viņu gultā, tomēr sekss nebija iespējams ieģipsējums un viss cits. Viņš tikai vēlējās viņu apskaut un noskūpstīt, atgūstot zaudēto laiku.

Viņa pavadīja tur nakti un nolēma palikt. Nākamajā rītā pie kafijas Klejs viņai visu izstāstīja, sākot ar Tekilu Votsonu un tarvānu.

Ar nepatīkamām ziņām no biroja atgriezās Polete un Oskars. Kāds kūdītājs Hovardas apgabalā mudināja namīpašniekus iesniegt ētiska rakstura sūdzības pret Kleju, kurš izgāzis vienošanos ar Hannām. Kolumbijas apgabala advokatūra bija saņēmusi vairākus desmitus. Pret Kleju bija ierosinātas sešas lietas, to bija izdarījis kāds advokāts, kas aktīvi meklēja nākamās. Kleja birojā tika pabeigts vienošanās plāns, ko iesniegt tiesnesim Hannu uzņēmuma bankrota lietā. Diezgan negaidīti, bet firma varētu tikt pie kaut kāda ienākuma, lai gan stipri mazāka par to, ko Klejs bija noraidījis.

Voršova uzstāja, ka jāsper steidzami soli, lai pierakstītu vairāku dailofta apsūdzētāju liecības. Šī steiga bija nepieciešama, jo viņi mira, un liecību videoierakstiem būtu izšķiroša nozīme prāvā, kas bija paredzama gada laikā. Izmantot ierastos aizstāvības gājienus izvairīšanos, novilcināšanu, lietas atlikšanu un atklātu kavēšanu būtu negodīgi attiecībā uz šiem prasītājiem. Klejs piekrita mis Voršovas ierosinātajam liecību pierakstīšanas grafikam, lai gan nodoma tur piedalīties viņam nebija.

Oskara spiediena rezultātā Klejs beidzot piekrita atlaist desmit juristus un lielāko daļu palīgu, sekretāru un ierēdņu. Viņš parakstīja katru no tiem domātajām vēstulēm tās bija īsas, viena vienīga atvainošanās. Viņš uzņēmās pilnu atbildību par firmas izjukšanu.

Atklāti sakot, neviena cita, ko vainot, nebija.

Tika izstrādāta vēstule maksatila klientiem. Tajā Klejs īsi apstāstīja Mūnihema prāvu Fīniksā. Viņš palika pie ieskatiem,

ka šīs zāles ir kaitīgas, bet to pierādīt tagad būs “ļoti grūti, varbūt vispār neiespējami”. Kompānija nevēlējās apsvērt vienošanos bez tiesas, un, ņemot vērā Kleja medicīniskā rakstura problēmas, viņš nebija gatavs ilglaicīgam tiesas procesam.

Viņam riebās izmantot savu piekaušanu kā aizbildināšanos, bet Oskars uzstāja. Vēstulē tas izklausījās pieņemami. Šajā savas karjeras viszemākajā punktā viņam nācās ķerties pie mazākā salmiņa.

Tādēļ viņš atsacījās no visiem klientiem un darīja to tūdaļ, lai katram atliktu pietiekami daudz laika paņemt citu advokātu gadījumā, ja tie tiesātos ar GoJJman. Viņš pat novēlēja veiksmi.

Vēstules izraisīs protestu vētru. Gan mēs tiksim ar to galā, Oskars atkārtoja. Vismaz būsim atbrīvojušies no tiem cilvēkiem.

Klejs nevarēja nedomāt par Maksu Peisu, veco paziņu, kas bija ievilcis viņu šajā maksatila afērā. Peiss, šis bija viens no vismaz pieciem viņa vārdiem, bija apsūdzēts par krāpšanos ar vērtspapīriem, bet netika atrasts. Apsūdzībā bija teikts, ka viņš izmantojis slepenu informāciju un pārdevis turpat vai miljonu GoJJman akciju, pirms Klejs bija iesniedzis lietu tiesā. Vēlāk viņš tās atpircis un pazudis no valsts ar aptuveni piecpadsmit miljoniem dolāru. Bēdz, Maks, bēdz! Ja nu viņu noķer un atved atpakaļ uz tiesu, viņš varētu izpļāpāt visus abu netīros noslēpumus.

Oskara paveicamo darbu sarakstā bija vēl simtiem citu sīkumu, bet Klejs jutās saguris.

-   Vai šovakar man būs jātēlo medmāsa? Polete klusiņām apvaicājās virtuvē.

-   Nē, te ir Rebeka.

-   Tev patīk nedienas, ko?

-  Rit viņa iesniegs šķiršanās pieteikumu. Bez apstrīdēšanas iespējām.

-   Kā tad ar tavu smukulīti?

-   Ja ari viņa kādreiz atgriezīsies no Sentbārtas, tā jau ir pagātne.

Turpmāk visu nedēļu Klejs nepameta savu māju. Rebeka salika visas Ridlijas lietas trīsdesmit galonu atkritumu maisos un sakrāva tos pagrabstāvā. Viņa atveda kaut ko no savām mantām, lai gan Klejs bija brīdinājis, ka droši vien zaudēs šo namu. Viņa gatavoja brīnišķīgas maltītes un apkalpoja viņu, kad vien tas bija vajadzīgs. Viņi līdz pusnaktij skatījās vecās filmas un no rītiem cēlās vēlu. Rebeka ari aizveda Kleju pie viņa ārsta.

Katru otro dienu no salas zvanīja Ridlija. Klejs viņai nepateica, ka tā zaudējusi savas pozīcijas, viņš deva priekšroku to izdarīt viņas klātbūtnē, ja tā parādīsies šeit. Villas renovācija ritēja pilnā sparā, lai gan Klejs bija krietni samazinājis budžetu. Likās, ka Ridlijai viņa finansiālās grūtības nerūpēja.

Pēdējais no juristiem, kas ienāca Kleja dzīvē, bija Marks Mansons, bankrotu eksperts, kurš specializējies lielos, sarežģītos, kā arī personīgas dabas sabrukumos. Viņu bija sameklējis Kritis. Kad Klejs bija to nolīdzis, Kritis viņam izrādīja grāmatvedību, nomas un darba līgumus, ierosinātās lietas, aktīvus un pasīvus. Visu. Kad Mansons ar Kritlu ieradās pie viņa mājās, Klejs lūdza Rebeku atstāt viņus vienus. Viņš gribēja aiztaupīt viņai nejaukās detaļas.

Septiņpadsmit mēnešos, kopš viņš pameta SAB, honorāros Klejs bija nopelnījis 121 miljonu dolāru; 30 miljonus viņš prēmijās bija izmaksājis Rodnijam, Poletei un Džonāham; 20 miljoni aizgāja biroja uzturēšanai un lidaparātam; 16 miljoni pazaudēti reklāmām un pārbaudēm dailofta, maksatila un Kaulainā Bena lietās; 34 miljoni nodokļos, gan nomaksātos, gan uzkrātos; 4 miljoni par villu; 3 miljoni par jahtu. Vēl pa miljonam šur un tur māja pilsētā, “aizdevums” Maksam Peisam un citas parastās jaunbagātnieku ekstravagances.

Interesanta situācija izveidojās sakarā ar Džareta smalko, jauno katamarānu. Par to bija maksājis Klejs, bet firma Bahamu salās, kur tas bija piereģistrēts, pilnībā piederēja viņa tēvam. Pēc Mansona domām, bankrota tiesai jāizšķiras starp divām pozīcijām vai nu tas bija dāvinājums, par kuru no Kleja tiks

pieprasīts nodoklis, vai arī tam bija cits saimnieks un tādējādi tas neskaitījās Kleja īpašums. Šā vai tā laiva palika Džareta ziņā.

Vēl Klejs bija ticis pie 7,1 miljona, pārdodot un atpērkot Akermana akcijas, un, lai arī daļa no tā bija paslēpta ārzonā, to vajadzēja nogādāt atpakaļ. “Ja slēpsiet savus aktīvus, tiksiet cietumā,” Mansons sludināja, neatstājot nekādas šaubas, ka viņš necieta šādus gājienus.

Kopējā bilance Kleja aktīvā uzrādīja apmēram deviņpadsmit miljonus dolāru ar dažiem kreditoriem. Tomēr eventuālie parādi bija katastrofiski. Divdesmit seši bijušie klienti bija iesnieguši tiesā sūdzības dailofta lietā. Bija gaidāms, ka to skaits vēl pieaugs, un, kaut arī nebija iespējams izzīlēt, cik varētu izmaksāt katra lieta, no Kleja pieprasītais ievērojami pārsniegtu to, kas viņam bija. Prasītāji Hannu lietā aktivizējās un organizējās. Tracis ap maksatilu varētu būt visai garš un nepatīkams. Un arī šīs izmaksas nevarēja būt prognozējamas.

-         Lai bankrota pilnvarotais tiek ar to galā, sacīja Mansons.

-   Jūs aiziesiet ar vienu kreklu mugurā, bet vismaz nebūsiet neko parādā.

-   Nu, paldies, Klejs noteica, aizdomājies par tēva jahtu. Ja viņiem paveiktos to pasargāt no bankrota, Džarets varētu to pārdot, iegādāties kaut ko mazāku, bet Klejam būtu līdzekļi, no kā pārtikt.

Pēc divām kopā ar Mansonu un Kritlu pavadītajām stundām virtuves galds bija noklāts ar tabulām un izdrukām, un izmētātām piezīmēm, tie bija gruveši, atliekas no viņa dzīves pēdējiem septiņpadsmit mēnešiem. Viņam bija tāds kauns par savu alkatību un dusmas par savu muļķību. Kļuva nelabi no domām par to, ko nauda ar viņu izdarījusi.

Doma par aizbraukšanu palīdzēja pārciest viņam katru nākamo dienu.

No Sentbārtas piezvanīja Ridlija, pavēstot satraucošus jaunumus, ka “viņu” villas priekšā parādījies uzraksts PĀRDOD.

-   Tas ir tāpēc, ka tā patiešām jāpārdod, Klejs atbildēja.

-   Es neko nesaprotu.

-   Brauc mājās, un es tev visu paskaidrošu.

-   Vai ir kādas nepatikšanas?

-   Varētu teikt arī tā.

Pēc garākas pauzes viņa paziņoja: Es labāk gribētu palikt tepat.

-   Ridlij, es nevaru tevi piespiest atgriezties.

-   Nē, nevari vis.

-   Labi. Paliec villā, kamēr to pārdos. Man vienalga.

-   Cik ilgi tas varētu vilkties?

Viņš jau redzēja viņu darām visu iespējamo, lai izjauktu pārdošanu. Patlaban Klejam tas nerūpēja. Varbūt mēnesi, bet varbūt gadu. Es nezinu.

-   Es palikšu.

-   Labi.

Rodnijs atrada savu veco draugu sēžam uz savas skaistās mājas priekšējām kāpnēm ar kruķiem pie sāniem, ap pleciem tam bija aplikta šalle, lai patvertos no rudenīgā dzestruma. Vējš virpuļiem dzenāja lapas pa Dambertona ielu.

-  Man vajadzēja svaigu gaisu, Klejs sacīja. Esmu iesprostots te jau trīs nedēļas.

-  Kā tavi kauli? Rodnijs noprasīja, atsēzdanies viņam līdzās un nolūkodamies ielas garumā.

-   Dzīst labi.

Rodnijs bija pametis pilsētu un kļuvis par tipisku ārpilsētnieku. Haki krāsas bikses, teniskurpes, smalks sporta auto, ar ko vadāt bērnus. Kā galva?

-   Bez papildu smadzeņu traumām.

-   Un kā jūtas tavs gars?

-   Samocīts būtu maigi teikts. Bet es izdzīvošu.

-   Polete teica, tu aizbraucot.

-   Vismaz uz laiku. Nākamnedēļ es iesniegšu papīrus bankrotam, un, kamēr te viss notiek, manis šeit nebūs. Poletei Londonā ir dzīvoklis, dažus mēnešus es varēšu to izmantot. Mēs paslēpsimies tur.

-   Vai no bankrota tu nevari izvairīties?

-   Nekādā veidā. Ir pārāk daudz pretenziju pret mani un pamatotas. Atceries mūsu pirmo prasītāju dailofta lietā Tedu Vorliju?

-   Protams.

-   Vakar viņš nomira. Tas nebiju es, kas uzvilka gaili, bet es ari viņu nepasargāju. Viņa lietu zvērinātie novērtēs ar pieciem miljoniem dolāru. Bet pavisam tādu ir divdesmit sešas. Es braukšu uz Londonu.

-   Klej, es vēlos palīdzēt.

-   Es tavu naudu neņemšu. Tāpēc tu esi ieradies, to es zinu. Man jau bijušas divas tādas sarunas ar Poleti un viena ar Džonāhu. Tu nopelnīji savu naudiņu un biji pietiekami gudrs, lai neaizlaistu to vējā. Es tāds nebiju.

-   Cilvēk, mēs taču tev neļausim izputēt. Tavs pienākums nebija maksāt mums desmit miljonus. Bet tu to izdarīji. Un tagad mēs tev cik necik atdosim atpakaļ.

-   Nē.

-Jā. Mēs visi tris jau apspriedāmies. Pagaidīsim, kad beigsies bankrota process, un tad katrs kaut ko pārskaitīsim. Kā dāvinājumu.

-   Rodnij, to naudu jūs nopelnījāt. Tā jums jāpatur.

-   Sešos mēnešos neviens nenopelna desmit miljonus dolāru, Klej. Tos var laimēt, nozagt, tie vienkārši var nokrist no debesīm, bet nopelnīt tādu naudu nevar. Tas ir smieklīgi un piedauzīgi. Es daļu atdošu. Tāpat arī Polete. īsti nezinu par Džonāhu, bet gan jau viņš uzradīsies.

-   Kā iet bērniem?

-   Tu novirzies no tēmas.

-  Jā, es novirzos no tēmas.

Tad nu viņi parunājās par bērniem, vecajiem draugiem SAB, par bijušajiem klientiem un viņu lietām. Viņi nosēdēja uz kāpnītēm līdz tumsai, kad ieradās Rebeka un bija laiks vakariņām.

42

Reportieris no Post bija Arts Mariani, jauns cilvēks, kas labi pazina Kleju Kārteru, jo pietiekami godīgi, pievēršot uzmanību katram sīkumam, bija dokumentējis viņa apbrīnojamo uzlecošo karjeru, kā ari tikpat pārsteidzošo krahu. Kad Mariani ieradās pie Kleja mājās, tur viņu sagaidīja Polete, kas pa šauru gaiteni aizveda viņu uz virtuvi, kur atradās pārējie. Klejs pieslējās kājās, stādījās priekšā un tad pēc kārtas iepazīstināja ar visiem pie galda Zeķu Betlu, savu advokātu; Rebeku van Hornu, savu draudzeni; Oskaru Malrūniju, savu partneri. Tika ieslēgti magnetofoni. Rebeka iznēsāja kafiju.

-   Tas ir garš stāsts, Klejs sacīja, bet mums taču ir daudz laika.

-    Man nekur nav jāsteidzas, piebilda Mariani.

Klejs iedzēra malku kafijas, dziļi ievilka elpu un ķērās pie lietas. Viņš iesāka ar Ramona “Ķirbja” Pamfrija nošaušanu, ko bija izdarījis viņa klients Tekila Votsons. Precīzi datumi, laiki, vietas, Klejam bija visas piezīmes un savāktie materiāli. Tad nāca Vošeds Porters un viņa abas slepkavības. Tad četri pārējie. Pāraudzināšanas apmetne, “Tīrās ielas”, pārsteidzošais efekts zālēm, ko dēvēja par tarvānu. Lai gan viņš nekad nepieminēja Maksa Peisa vārdu, Klejs detaļās aprakstīja Peisa stāstīto par tarvānu slepenos klīniskos pētījumus Mehiko, Belgradā un Singapūrā, ražotāja vēlmi izmēģināt zāles uz afrikāņu izcelsmes cilvēkiem, vislabāk no ASV. Zāļu parādīšanos Kolumbijas apgabalā.

-     Kurš tad radīja šīs zāles? redzami satriekts, vaicāja Mariani.

Pēc garas pauzes, kad, likās, viņš nespēj parunāt, Klejs atbildēja: Neesmu pilnīgi pārliecināts. Bet es domāju, tas ir Philo.

-   Philo Products?

-Jā. Klejs pasniedzās pēc biezas dokumentu kaudzītes un padeva to Mariani. Te ir viens no līgumiem par vienošanos. Kā jūs redzēsiet, tur minētas divas ārzonas kompānijas. Ja jūs iedziļināsieties tajā visā, uziesiet pēdas, kas, iespējams, novedīs pie kādas finanšu darījumu kompānijas Luksemburgā, tad pie Philo.

-   Labi, bet kāpēc jūs turat Philo aizdomās?

-   Man ir savs ziņu avots. Tas ir viss, ko varu jums atklāt.

Šis mistiskais ziņotājs no visiem Kolumbijas apgabala advokātiem bija izvēlējies Kleju un pārliecinājis viņu pārdot dvēseli par piecpadsmit miljoniem dolāru. Klejs steigšus bija aizgājis no SAB un nodibinājis pats savu firmu. Par to Mariani jau daudz kas bija zināms. Klejs sazinājās ar sešām cietušo ģimenēm, it viegli pierunāja saņemt piecus miljonus un ciest klusu, un pēc trīsdesmit dienām viss jau bija nokārtots. Sekoja notikumu detaļas ar visiem dokumentiem un vienošanās līgumiem.

-   Kas notiks ar jūsu klientiem, upuru piemeklētajām ģimenēm, kad es publicēšu šo rakstu? jautāja Mariani.

-   Es nevarēju gulēt, lauzīdams par to galvu, bet man liekas, viss būs kārtībā, teica Klejs. Pirmkārt, nu jau būs pagājis gads, kopš viņiem ir tā nauda, varam droši pieņemt, ka lielākā daļa jau būs notērēta. Otrkārt, zāļu ražotājs nebūs tik negudrs, ka mēģinās anulēt šīs vienošanās.

-   Tad šīs ģimenes varēs iesūdzēt ražotājfirmu tiešā veidā, Zeks, gribēdams palīdzēt, piebilda. Un piespriestā soda nauda spēs iznīcināt jebkuru lielāku korporāciju. Nekad neesmu redzējis tik eksplozīvu faktu krājumu.

-   Kompānija pie vienošanās līgumiem neķersies, sprieda Klejs. Tā būs laimīga, ka tikusi cauri ar kompensācijām piecdesmit miljonu apmērā.

-   Vai ģimenes nevarēs apstrīdēt šos līgumus, kad būs uzzinājušas patiesību?

-   Tas būtu visai sarežģīti.

-  Un kā ar jums? Vai neparakstījāt konfidencialitātes līgumu?

-   Es te vairs nespēlēju nekādu lomu. Esmu uz bankrota sliekšņa. Es laikam atteikšos no savas jurista licences. Mani viņi neaiztiks. Tā bija skumja atzīšanās, Kleja draugiem tā bija tikpat sāpīga, cik viņam pašam.

Mariani kaut ko ātri piezīmēja un pārslēdzās uz citu tematu.

-    Un kas notiks ar Tekilu Votsonu, Vošedu Porteru un tiem citiem, ko apsūdzēja par šīm slepkavībām?

-   Pirmkārt, viņi var iesūdzēt ražotājfirmu, kas gan, tiem cietumā esot, neko daudz nepalīdzēs. Otrkārt, pastāv iespēja, ka viņu lietas var tikt pārskatītas, vismaz soda apmēra ziņā.

Zeks Betls nokremšļojās, un visi pievērsās viņam. Nav domāts ierakstīšanai. Kad būsiet izlēmis, ko un kā publicēt, kad vētra būs pierimusi, es grasos pievērsties šīm lietām un atjaunot izmeklēšanu. Es vērsīšos tiesā, pārstāvot šos septiņus apsūdzētos, tas ir, ja mēs varēsim identificēt farmaceitisko kompāniju. Lūgšu krimināltiesai uzsākt pārtiesāšanu.

-Tas viss ir ļoti satraucoši, noteica Mariani, konstatēdams acīm redzamo. Viņš ilgi lasīja piezīmes. Un kas noveda līdz dailofta prāvai?

-   Tā jau būs cita nodaļa citai dienai, Klejs pielika punktu. -Jums jau tik un tā lielākoties viss ir aprakstīts. Vairāk par to nerunāšu.

-   Skaidrs. Vai šis stāsts ir galā?

-   Man noteikti, sacīja Klejs.

Polete un Zeks aizveda viņus uz Reigana Nacionālo lidostu, kur Kleja iemīļotais Gulfstream stāvēja gandrīz turpat, kur viņš to bija ieraudzījis pirmoreiz. Tā kā viņi aizbrauca vismaz uz sešiem mēnešiem, ceļasomas bija lielā skaitā, īpaši Rebekai. Klejs, tik daudz ko pārdzīvojis pēdējā mēneša laikā, iztika ar pašu nepieciešamāko. Viņš it labi varēja pārvietoties ar kruķiem, bet nest neko nevarēja. Nesēja lomā bija Zeks.

Klejs bravūrīgi izrādīja viņiem lidmašīnu, lai gan visi zināja, ka šis bija viņa pēdējais ceļojums ar to. Klejs apskāva Poleti,

apkampās ar Zeķu, pateicās abiem un solīja pēc dažām dienām piezvanīt. Kad otrais pilots aizvēra durvis, Klejs aizvilka logu aizklājus, lai, viņiem paceļoties, neredzētu neko no Vašingtonas.

Rebekai reaktīvais lidaparāts likās kā regains alkatības iznīcinošā spēka simbols. Viņa ilgojās pēc mazītiņā dzīvoklīša Londonā, kur viņus neviens nepazina, visiem bija vienalga, kas viņiem mugurā, ar ko tie brauca, ko pirka, ēda vai kur strādāja, iepirkās, pavadīja brīvo laiku. Mājās viņa neatgriezīsies. Ar vecākiem viņa bija strīdējusies pēdējo reizi.

Tas, pēc kā ilgojās Klejs, bija veselas kājas un tīra reputācija. Viņš bija pārdzīvojis vienu no apkaunojošākajiem periodiem Amerikas jurisprudences vēsturē, taču tas viss palika arvien tālāk un tālāk viņam aiz muguras. Rebeka tagad piederēja vienīgi viņam, un vairāk nekam nebija nozīmes.

Kaut kur virs Ņūfaundlendas viņi atlocīja dīvānu un apsegušies iegrima miegā.

AUTORA PIEZĪMES

Šī ir tā vieta, kur autori bieži iesniedz masveida atsauces pūlēs saglābt savu ādu un cerībā izvairīties no atbildības. Vienmēr pastāv lielāks vilinājums radīt izdomātu vietu vai personāžu, nevis nodarboties ar īstenības izpēti. Arī es, atzīstos, darītu jebko citu, nevis pārbaudītu detaļas. Daiļliteratūra ir brīnumains vairogs. Aiz tā ļoti viegli noslēpties. Bet, kad izdomājums nonāk tuvu patiesībai, jābūt uzmanīgam. Citiem vārdiem sakot, autoram nepieciešamas dažas rindiņas tieši šajā vietā.

Sabiedrisko aizstāvju dienests Vašingtonā, Kolumbijas apgabalā, ir sevi cienoša un atsaucīga organizācija, kas daudzus gadus uzcītīgi aizstāvējusi trūcīgos. Tās advokāti ir gudri, pašaizliedzīgi un daudz nerunā. Pilnīgi sevī noslēgušies un noslēpumus neizpauž. Tās iekšējā darbība man palikusi neatklāta, tāpēc es radīju pats savu Sabiedrisko aizstāvju biroju. Jebkura sakritība starp šiem diviem veidojumiem ir gluži nejauša.

Marks Tvens teicis, ka bieži mainījis pilsētas, apgabalus, pat pavalstis, kad tas bijis nepieciešams, lai tiktu galā ar kārtējo stāstu. Nekā tamlīdzīga manā gadījumā nav. Ja es nevaru atrast piemērotu celtni,

es domās to uz vietas uzbūvēju. Ja kāda iela neiederas manis veidotajā kartē, es nevilcinoties to pārceļu citur vai arī uzzīmēju jaunu apkārtnes plānu. Es teiktu, ka apmēram puse vietu šajā grāmatā aprakstītas diezgan precīzi. Otra puse — vai nu neeksistē nemaz, vai tikušas pārceltas citur, vai pārveidotas tādā mērā, ka neviens tās pazīt nevar. Ikviens, kas pūlēsies saskatīt līdzību, veltīgi zaudēs laiku.

Es negribu teikt, ka necenšos citādā veidā. Mans pētnieciskais darbs ir neprātīga zvanīšana pa telefonu, kad tuvojas beigu termiņš. Es prasīju padomu daudziem cilvēkiem un tagad gribu tiem pateikties. Tie ir— Fricis Čoklijs, Brūss Brauns, Geins Talbots, Bobijs Mouks, Penijs Pinkala un Džeroms Deiviss.

Renē izlasīja manuskriptu un neatmeta man to atpakaļ — tā, kā vienmēr, bija laba zīme. Deivids Gernerts izplucināja to pa spalviņai un tad palīdzēja salikt visu atkal kopā. Vils Dentons un Pamela Krīla Džennere pārlasīja visu un sniedza nozīmīgus padomus. Kad biju šo darbu pārrakstījis ceturto reizi un viss šķita pareizi, Estella Lorensa pārlasīja to vēlreiz un atrada tūkstoš kļūdu.

Visi iepriekšminētie bija gatavi palīdzēt. Atrodamās kļūdas, kā vienmēr, ir manējās.

Džons Grišams LIKUMU PASAULES VALDNIEKS

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010. Red. nr. T-212.

A/s “Poligrāfists", K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010.

Content

Grišams Džons Likumu pasaules valdnieks.

Atsauksmes