Grišams Džons

Reketieris

Džons Grišams

Reketieris

Reketieris - cilvēks, kas naudu iegūst nelikumīgi ar krāpšanu, izspiešanu un tamlīdzīgi.

PIRMĀ NODAĻA

Es esmu advokāts un atrodos cietumā. Bet tas ir garš stāsts.

Man ir četrdesmit trīs gadi, un esmu izcietis pusi no desmit gadiem, ko man piesprieda vājš un svētulīgs federālais tiesnesis Vašingtonā Kolum-bijas apgabalā. Manas apelācijas izgājušas visas instances, un manā stipri noplicinātajā arsenālā nav palikusi neizmantota neviena procedūra, mehānisms, nezināms likumdošanas akts, tehnisks paņēmiens, sprauga likumos vai Svētā Marija. Nav vairs nekā. Zinādams likumus, es varētu rīkoties tāpat kā daži notiesātie un pārplūdināt tiesas ar veltīgu lūgumu, rakstu un nekam nederīgu papīru kaudzēm, taču tas nelīdzētu. Manā lietā nelīdzētu nekas. Realitāte ir tāda, ka vēl piecus gadus man nav cerības tikt ārā, ja neskaita dažas štrunta nedēļas, kuras varētu atlaist no soda par labu uzvedību, un mana uzvedība ir priekšzīmīga.

Man neklātos saukt sevi par advokātu, jo tehniski tāds neesmu. Iejaucās Virdžīnijas štata advokātu kolēģija, kas tūlīt pēc notiesāšanas atņēma man licenci. Ar melnu uz balta ir rakstīts, ka notiesāšana par noziegumu nozīmē izslēgšanu no advokātu saraksta. Man tika atņemta licence, un manas disciplinārās nedienas pienācīgi tika atspoguļotas Virdžīnijas Advokatūras reģistrā. Tajā mēnesī advokāta tiesības zaudēja trīs no mums, un trīs ir vidējais skaits.

Savā mazajā pasaulītē es gan esmu pazīstams kā cietuma advokāts un katru dienu vairākas stundas aizvadu, palīdzēdams līdzbiedriem ieslodzītajiem risināt viņu juridiskās problēmas. Es pētu viņu apelācijas un iesniedzu lūgumus. Rakstu testamentus un dažreiz dokumentus par zemes nodošanu citam. Pārskatu vienu otru “balto apkaklīšu” līgumu. Ja sūdzība ir likumīga, esmu iesūdzējis valdību, bet nekad, ja tā ir nepamatota. Arī šķiršanos ir daudz.

Astoņus mēnešus un sešas dienas pēc soda izciešanas sākuma saņēmu biezu aploksni. Cietumnieki loti gaida pastu, taču bez šī sūtījuma es būtu varējis iztikt. Tas bija no Fērfaksas juridiskās firmas Virdžīnijā, kas pārstāvēja manu sievu, kura man par izbrīnu gribēja šķirties. Dažu nedēļu laikā Daiona no uzticīgas sievas, kura gatava ilgstoši vilkt šo jūgu, bija pārvērtusies par upuri, kas izmisīgi vēlas no tā atbrīvoties. Es nespēju tam noticēt. Galīgā šokā, ceļgaliem trīcot, lasīju dokumentus un baidījos, ka sākšu raudāt. Aizvilkos uz savu kameru, lai pabūtu vienatnē. Cietumā ir daudz asaru, taču tās neviens neredz.

Kad es atstāju mājas, Bo bija seši gadi. Viņš ir mūsu vienīgais bērns, bet mēs plānojām vairāk. Nav grūti rēķināt, un es biju to darījis miljoniem reižu. Kad tikšu ārā, viņš būs sešpadsmit gadus vecs, pilnībā izveidojies tīnis, bet es būšu zaudējis desmit visjaukākos gadus, kādi tēvam ar dēlu var būt. Zēni līdz divpadsmit gadu vecumam pielūdz tēvu un ir pārliecināti, ka tēvs neko sliktu nevar nodarīt. Es trenēju Bo tībolā un jauniešu futbolā, un viņš sekoja man kā mazs šunelis. Mēs mēdzām doties izbraukumos un makšķerēt, sestdienu rītos pēc brokastīm tikai zēniem viņš reizēm nāca man līdzi uz biroju. Viņš bija mana pasaule, un mēģinājumi izskaidrot, ka būšu projām ilgu laiku, lauza sirdis mums abiem. Nokļuvis aiz restēm, es aizliedzu viņam mani apmeklēt. Tikpat stipri, cik vēlējos viņu apskaut, es nespēju samierināties ar domu, ka mazais zēns redzēs tēvu ieslodzījumā.

Ja esi nonācis cietumā un drīz ārā netiec, izvairīties no šķiršanās gandrīz nav iespējams. No mūsu mantības, kas nekad nebija bijusi liela, pēc astoņpadsmit mēnešiem federālajā cietumā nekas vairs pāri nepalika. Mēs zaudējām visu, atskaitot bērnu un viens otra uzticību. Daiona bija devusi dažus brīnišķīgus solījumus visu izturēt, bet, tiklīdz biju projām, par sevi atgādināja dzīves realitāte. Mūsu mazpilsētā viņa jutās vientuļa un izolēta. “Mani ieraugot, cilvēki sačukstas,” viņa rakstīja vienā no pirmajām vēstulēm. “Es jūtos tik vientuļi,” viņa žēlojās citā vēstulē. Nebija ilgi jāgaida, līdz vēstules kļuva manāmi īsākas un pienāca arvien retāk. Tāpat kā apmeklējumi.

Daiona ir augusi Filadelfijā, un dzīve laukos nekad viņai nav patikusi. Dabūjusi no onkuļa darba piedāvājumu, viņa tūlīt steidzās uz mājām. Pēc diviem gadiem viņa apprecējās no jauna un Bo, nu jau vienpadsmit gadus vecu, trenēja cits tēvs. Manas pēdējās divdesmit vēstules dēlam palika bez atbildes. Esmu pārliecināts, ka viņš tās nedabūja redzēt.

Es bieži prātoju, vai vēl kādreiz redzēšu Daionu. Domāju, ka pacentīšos, kaut ari par to šaubos. Kā lai tiekas ar bērnu, kuru tu mīli tā, ka sirds sāp, bet kurš tevi nepazīst? Mēs nekad vairs nedzīvosim kopā kā tēvs ar dēlu. Vai būtu godīgi pret Bo, ja sen zudušais tēvs uzrastos no jauna un gribētu kļūt par viņa dzīves sastāvdaļu?

Šādām pārdomām man ir pārāk daudz laika.

Esmu ieslodzītais Nr. 44861-127 federālā cietuma Frostburgas nometnē Merilendā. “Nometne” ir vieglā režīma iestāde tiem, kurus neuzskata par varmācīgiem un kuri notiesāti uz desmit vai mazāk gadiem. Man nezināmu iemeslu dēļ pirmos divdesmit divus mēnešus pavadīju vidēja režīma cietumā netālu no Luisvilas Kentuki. Birokrātiskajā iestāžu valodā tas pazīstams kā FLI - Federālā labošanas iestāde -, un tas ne tuvu nav tāds kā Frostburgas nometne. FLI ir paredzēta varmākām, kas notiesāti uz vairāk nekā desmit gadiem. Dzīve FLI ir daudz skarbāka, tomēr es tur nepiedzīvoju fiziskus uzbrukumus. Lielā mērā par to jāpateicas tam, ka esmu bijušais jūras kājnieks.

Ja runa par cietumiem, tad nometne ir kūrorts. Nometnei nav sienu, žogu, dzeloņdrāšu un sargtorņu, ir tikai daži bruņoti sargi. Frostburga ir samērā jauna iestāde, un telpas tur ir labākas nekā lielākajā daļā valsts vidusskolu. Un kāpēc ne? Savienotajās Valstīs katram cietuma iemītniekam tērē četrdesmit tūkstošus dolāru gadā, turpretim pamatskolas skolnieka izglītošanai tērē tikai astoņus tūkstošus.

Mums ir padomnieki, menedžeri, palīdzības dienests, medicīnas māsas, sekretāri, visdažādākie asistenti un desmitiem administratoru, kas ar grūtībām spētu paskaidrot, ar ko viņi īstenībā nodarbojas astoņas stundas dienā. Kopumā ņemot, tā ir federālā valdība. Darbinieku autostāvvieta pretī galvenajai ieejai ir pilna ar skaistām automašīnām.

Frostburgā ir sešsimt iemītnieku, un, ja neskaita dažus izņēmumus, tā ir cilvēku grupa, kas prot uzvesties. Tie, kuru pagātnē bijusi vardarbība, guvuši mācību un novērtē civilizēto vidi. Tie, kas mūžu pavadījuši cietumā, beidzot atraduši sev labākās mājas. Daudzi no šiem profesionālajiem cietumniekiem nekur negrib doties. Viņi pilnībā iedzīvojušies un nespēj dzīvot ārpus cietuma. Silta gulta, trīs ēdienreizes dienā, veselības aprūpe - vai tas viss ir pieejams ārā uz ielas?

Es gan negribu teikt, ka vieta ir patīkama. Tā nav tāda. Te ir daudz man līdzīgu cilvēku, kas nekad nevarēja iedomāsies, ka kādu dienu kritīs tik smagi. Cilvēki ar profesiju, karjeru, biznesu; cilvēki ar īpašumiem un jauku ģimeni; ārpilsētas klubu biedri. Manā baltajā bandā ir Karls - optometrists, kas pārāk aizrāvies ar Medicare rēķinu pielabošanu; Kērmits - nekustamo īpašumu spekulants, kas vienu īpašumu divas un trīs reizes ieķīlāja dažādās bankās; kukuļņēmējs Veslijs - kādreizējais Pensilvānijas štata senators - un vēl Marks -hipotekārais aizdevējs no mazas pilsētiņas, kas likumam gājis apkārt ar līkumu.

Karls, Kērmits, Veslijs un Marks. Visi baltie, vidējais vecums -piecdesmit viens gads. Visi atzinuši savu vainu.

Un te esmu es. Malkolms Banisters, melnais, četrdesmit trīs gadus vecs, notiesāts par noziegumu, par kuru man nebija ne jausmas.

Šobrīd Frostburgā esmu vienīgais melnais, kas izcieš sodu par “balto apkaklīšu” noziegumu. Zināmā mērā esmu izcilība.

Piederība pie manas melnās bandas nav tik skaidri definēta. Vairums ir zēni no Kolumbijas apgabala un Baltimoras ielām, kuri apcietināti par noziegumiem, kam sakars ar narkotikām, un kuri pēc nosacītās atbrīvošanas atgriežas ielās ar divdesmit procentu lielu varbūtību, ka izdosies izvairīties no vēl viena ieslodzījuma. Bez izglītības, bez aroda, ar kriminālu pagātni - kādas viņiem izredzes gūt dzīvē panākumus?

Federālajā nometnē īstenībā nav nedz bandu, nedz vardarbības. Ja kausies vai kādam piedraudēsi, tevi no šejienes aizsūtīs uz daudz sliktāku vietu. Te nemitīgi notiek ķīviņi, galvenokārt televizora dēļ, taču vēl neesmu redzējis nevienu, kas palaistu dūres. Daži vīri kādu laiku sēdējuši štata cietumos, un viņu stāstītais iedveš šausmas. Samainīt šo vietu pret kādu cietumu nevēlas neviens.

Tā nu mēs uzvedamies rātni un skaitām dienas. “Baltajām apkaklītēm” ieslodzījums ir pazemojums, statusa, reputācijas un dzīves stila zaudējums. Melnajiem dzīve nometnē ir drošāka nekā vietās, no kurām viņi nākuši un uz kurām dosies.

Šo iemeslu dēļ es drīzāk jūtos kā baltais, nevis melnais.

Frostburgā ir vēl divi bijušie advokāti. Rons Napoli, pirms viņu nobeidza kokaīns, Filadelfijā bija spīdošs advokāts krimināllietās. Viņš ir specializējies narkotiku likumos un pārstāvēja daudzus augstākos narkotiku dīlerus un piegādātājus reģionā no Ņūdžersijas līdz Karolīnai. Viņš deva priekšroku samaksai skaidrā naudā un ar kokaīnu un galu galā zaudēja visu. Valsts ieņēmumu dienests pieķēra viņu nodokļu nemaksāšanā, un patlaban no viņam piespriestajiem deviņiem gadiem atsēdēta puse. Pēdējā laikā Rons nejūtas labi. Viņš šķiet depresijas nomākts un nekādi nav pierunājams vingrot un rūpēties par sevi. Viņš pieņemas svarā, kļūst lēnāks, stīvāks un slimāks. Mēs bijām pieraduši pie viņa aizraujošajiem stāstiem par klientiem un piedzīvojumiem, pārvadājot narkotikas, taču tagad viņš sēž pagalmā, citu pēc citas tukšo Fritos kartupeļu paciņas un neizskatās pēc sevis. Kāds sūta viņam naudu, kuras lielāko daļu viņš tērē zemas kvalitātes pārtikas iegādei.

Trešais bijušais advokāts ir Vašingtonas haizivs, vārdā Eimoss Kaps, jau sen savs cilvēks un izveicīgs darbonis, kas taisījis karjeru, ložņādams pa jebkura politiska skandāla aizkulisēm. Mūs abus ar Kapu tiesāja kopā un katram no mums piesprieda desmit gadus viens un tas pats tiesnesis. Tiesā bija astoņi apsūdzētie - septiņi vašingto-nieši un es. Kaps vienmēr bija bijis vainīgs kaut kādā nodarījumā, un, pēc zvērināto domām, viņš pavisam droši bija vainīgs. Gan toreiz, gan tagad Kaps zināja, ka man nav ne mazākā sakara ar sazvērestību, taču viņš bija pārāk liels gļēvulis un bezgodis, lai par to ieminētos. Vardarbība Frostburgā ir stingri aizliegta, bet, ja man iedotu piecas minūtes kopā ar Kapu, es viņam salauztu sprandu. Viņš to zina, un man ir aizdomas, ka jau sen to pateicis nometnes priekšniekam. Viņu tur rietumu nometnē, tik tālu no manas kompānijas, cik tas ir iespējams.

No visiem trim advokātiem esmu vienīgais, kas labprāt palīdz citiem ieslodzītajiem risināt viņu juridiskās problēmas. Es priecājos par šo darbu. Tas reizē ir izaicinājums un neļauj ieslīgt bezdarbībā. Turklāt tas palīdz turēt jurista prasmes kaujas gatavībā, kaut arī mani māc lielas šaubas par savu nākotni kā advokātam. Pēc atbrīvošanas es varu iesniegt lūgumu, lai no jauna uzņem advokatūrā, taču šis process var nebūt viegls. Patiesība ir tāda, ka es kā advokāts nekad lielu naudu neesmu pelnījis. Darbojos mazpilsētā, turklāt esmu melnais, un tikai nedaudzi klienti varēja maksāt pieklājīgu honorāru. Bredokstrītā kāds ducis advokātu centās piesaistīt tos pašus klientus, un konkurence bija sīva. īsti nezinu, ko darīšu, kad sods būs galā, taču man ir nopietnas šaubas, vai atsākšu advokāta karjeru.

Es būšu četrdesmit astoņus gadus vecs, neprecējies un, cerams, vesels.

Pieci gadi ir vesela mūžība. Katru dienu viens pats dodos garā pastaigā, skrienot pa taku gar nometnes robežu jeb tā saukto “līniju”. Pietiek līniju pārkāpt, lai tevi uzskatītu par bēgli. Kaut arī šī vieta ir cietums, apkārtne te ir brīnišķīga un ar lieliskiem skatiem. Pastaigas laikā skatoties uz lēzenajiem pakalniem tālumā, nākas apspiest vēlēšanos iet tālāk un pārkāpt līniju. Te nav žoga, kas mani varētu apstādināt, nav sarga, kas izkliegtu manu vārdu. Es varētu nozust biezajos mežos un pēc tam izgaist pavisam.

Vēlos, lai šeit būtu no ķieģeļiem mūrēta siena, vismaz desmit pēdu augsta, ar dzeloņdrātīm augšpusē, kas liegtu skatīties uz pakalniem un sapņot par brīvību. Velns lai parauj, te tomēr ir cietums! Mēs nevaram no tā aiziet. Uzstādiet sienu un beidziet mūs vilināt!

Vilinājums nekur nepazūd, un, lai kā es ar to cīnos, zvēru, tas ar katru dienu palielinās.

OTRĀ NODAĻA

Frostburga atrodas Merilendā dažas jūdzes uz rietumiem no Kam-berlendas, pa vidu zemes strēmelei, kuru ziemeļu pusē norobežo Pensilvānija, bet rietumos un dienvidos apņem Rietumvirdžīnija. Skatoties kartē, skaidri redzams, ka šī nomaļā štata daļa ir sliktas kartēšanas rezultāts, tai vispār nevajadzētu piederēt Merilendai, kaut arī nav skaidrs, kam īsti tai jāpieder. Es strādāju bibliotēkā, un pie sienas virs mana rakstāmgalda ir liela Amerikas karte. Daudz laika pavadu, blenzdams tajā un brīnīdamies, kā esmu kļuvis par federālo cietumnieku tālās Merilendas rietumu daļas vistālākajā nostūrī.

Sešdesmit jūdzes uz dienvidiem no šejienes ir Virdžīnijas Vin-čestera ar divdesmit pieciem tūkstošiem iedzīvotāju, pilsēta, kur esmu dzimis, pavadījis bērnību, ieguvis izglītību, veidojis karjeru un, visbeidzot, piedzīvojis krahu. Esmu dzirdējis, ka kopš manas aiziešanas tur maz kas mainījies. Juridiskā firma “Koplends & Rīds”, kur kādreiz strādāju es, turpina savu biznesu tajā pašā vietā. Tā ir Bredokstritā, vecpilsētā blakus ēdnīcai. Ar melnu uz stikla rakstītais nosaukums reiz bija “Koplends, Rīds & Banisters”, un simt jūdžu attālumā šī bija vienīgā melno juristu juridiskā firma. Esmu dzirdējis, ka misteram Koplendam un misteram Rīdām klājas labi, firma nekādā ziņā nav plaukstoša vai iedzīvojusies bagātībā, taču darba pietiek, lai varētu maksāt divām sekretārēm un par telpu īri. Tieši tāpat bija laikā, kad es tur vēl biju partneris, - mēs centāmies savilkt kopā galus. Piedzīvojis krahu, sāku nopietni domāt par izdzīvošanu tik mazā pilsētā.

Esmu padzirdējis, ka misters Koplends un misters Rīds nevēlas runāt par mani un manām problēmām. Viņi paši par mata tiesu izvairījās no notiesāšanas, un viņu reputācija bija aptraipīta. Savienoto Valstu prokurors, kas uzturēja apsūdzību pret mani, centās aizķert ikvienu, kas kaut attāli bija saistīts ar lielo sazvērestību, un daudz netrūka, ka viņš būtu nogremdējis visu firmu. Mans noziegums bija nepareiza klienta izvēle. Abi mani partneri neko nebija noziegušies. Daudzējādā ziņā es nožēloju to, kas noticis, taču viņu labā vārda aptraipīšana liek man būt modram. Viņiem abiem ir tuvu pie sešdesmit gadiem; jaunībā viņi mazajā pilsētā bija ne tikai centušies noturēt praksi virs ūdens, bet arī izcīnījuši vienu no pēdējām Džima Krova ēras kaujām. Tiesneši reizēm ignorēja viņus tiesā un noraidīja pretenzijas bez pamatota juridiska iemesla. Apgabala advokātu kolēģija neaicināja viņus savā pulkā. Tiesas klerki reizēm pazaudēja viņu lietas. Zvērināto žūrija, kas sastāvēja tikai no baltajiem, viņiem neticēja. Un, kas ir pats sliktākais, - klienti negāja pie viņiem. Septiņdesmitajos gados neviens baltais nenolīgs advokātu melno, vismaz dienvidos, un vēl tagad šajā ziņā tikpat kā nekas nav mainījies. “Koplends & Rīds” finansiāli gandrīz nogāja uz grunti tikai tāpēc, ka, pēc melno ieskatiem, baltie advokāti ir labāki. Smags darbs un ticība profesionālismam situāciju mainīja, taču lēnām.

Vinčestera nebija pirmā vieta, kur mēģināju sākt jurista karjeru. Es devos uz Džordžmeisonas juridisko skolu Kolumbijas apgabalā, Ziemeļvirdžīnijas piepilsētās. Otrā gada vasarā man palaimējās un es dabūju klerka vietu milzīgā firmā Pensilvānijas avēnijā netālu no Kapitolija kalna. Tā bija viena no firmām ar tūkstoti advokātu, ar birojiem visā pasaulē, agrākajiem senatoriem uz firmas veidlapām, maksātspējīgiem klientiem un drudžainu darba stilu, kas pilnībā mani apmierināja. Kulminācija bija izsūtāmā loma bijušā kongres-meņa (mūsu klienta) tiesas prāvā, kas bija apsūdzēts par sadarbību ar brāli nolūkā saņemt procentus no līgumiem ar Aizsardzības ministriju. Tiesa bija cirks, un es biju sajūsmā, ka varu atrasties tik tuvu centrālajai arēnai.

Pēc vienpadsmit gadiem es iegāju taja pašā E. Bareta Pretimena Savienoto Valstu Tiesas namā Vašingtonas centrā, lai pats stātos tiesas priekšā.

Tajā vasarā biju viens no septiņpadsmit klerkiem. Pārējie sešpadsmit, visi no desmit labākajām juridiskajām skolām, saņēma darba piedāvājumus. Tā kā visas olas biju salicis vienā grozā, trešo gadu juridiskajā skolā aizvadīju, staigādams pa Kolumbijas apgabalu un klauvēdams pie daudzām durvīm, bet neatrazdams nevienas, kas atvērtos. Jebkurā brīdī pa Kolumbijas apgabala ielām varēja klīst vairāki tūkstoši bez darba palikuši advokāti, un pavisam viegli varēja uznākt izmisums. Pakāpeniski pārgāju uz priekšpilsētām, kur firmas ir daudz mazākas un darba izredzes - vēl mazākas.

Visbeidzot sakauts atgriezos mājās. Mani sapņi par slavu elitārā firmā bija izgaisuši. Misteram Koplendam un misteram Rīdām darba varēja būt vairāk, un nekādā ziņā viņi nevarēja atļauties pieņemt jaunu darbinieku, taču viņi apžēlojās par mani, iztīrīja veco lietu glabātavu stāvu augstāk. Es strādāju tik centīgi, cik vien iespējams, kaut arī aizvadīt darbā daudzas stundas ar pavisam nedaudziem klientiem ir izaicinājums. Mēs sapratāmies labi, un pēc pieciem gadiem viņi bija tik dāsni, ka savu partnerību papildināja ar manu vārdu. Mani ienākumi nepalielinājās gandrīz nemaz.

Tiesas izmeklēšanas laikā man sāpēja sirds, redzot, ka viņu labie vārdi tiek vazāti pa dubļiem, turklāt bez kāda pamata. Kad biju ietriekts stūrī, galvenais FIB aģents mani informēja, ka misters Koplends un misters Rīds nonāks tiesas priekšā, ja es neatzīšu savu vainu un nesadarbošos ar Savienoto Valstu prokuroru. Es uzskatīju to par blefu, taču droši zināt neko nevarēju. Pasūtīju visus aģentus pie velna.

Par laimi, viņi blefoja.

Rakstīju partneriem vēstules, garas un asarainas atvainošanās vēstules un ko tik vēl ne, taču atbildes nesaņēmu. Es lūdzu mani apmeklēt, lai varam parunāt aci pret aci, taču viņi uz to nereaģēja. Kaut arī pilsēta, kurā dzīvoju, atradās tikai sešdesmit jūdzes tālu, man bija viens vienīgs pastāvīgais apmeklētājs.

A^ans tēvs bija viens no pirmajiem melnajiem štata policistiem, ko pieņēma darbā Virdžīnijas pavalstī. Henrijs Vinčesteras apkārtnē trīsdesmit gadus bija patrulējis uz ceļiem un šosejām, un viņam patika katra šī darba minūte. Viņam patika absolūti viss šajā darbā - varas apziņa, spēja īstenot likumus un līdzjūtība, lai palīdzētu tiem, kam nepieciešams. Patika ari paša formas tērps, patruļas mašīna, viss, izņemot pistoli pie jostas. Vairākas reizes viņš bija spiests to izvilkt, taču neizšāva ne reizes. Viņš zināja, ka baltie cilvēki apvainosies un melnie cerēs uz iecietību, un bija apņēmības pilns būt pret visiem godīgs. Henrijs bija stingrs policists, kas likumos neredzēja pelēkas vietas. Ja rīcība nav likumīga, tad pavisam droši tā ir nelikumīga, un tādos gadījumos nav pieļaujama izlocīšanās un laika tērēšana formalitātēm.

Kopš notiesāšanas brīža tēvs ticēja, ka es esmu pie kaut kā vainīgs. Nevainības prezumpcija lai paliek. Lai paliek manas garās runas, ka esmu nevainīgs. Kā lepnam policistam, kas visu mūžu ķēris likumpārkāpējus, dzīve bija ievirzījusi viņa domāšanu tā - ja jau federāļi ar saviem resursiem un lielo gudrību nolēmuši, ka esmu simt lapu gara sprieduma vērts, tad taisnība ir viņiem, nevis man. Nešaubos, ka tēvs juta man līdzi un lūdzās, lai es kaut kādā veidā izkļūstu no ķezas, taču viņam bija grūti šīs jūtas nodot man. Viņš jutās pazemots un darīja man to zināmu. Kā tas iespējams, ka dēls advokāts sapinies ar glumu blēžu kompāniju?

Es uzdevu sev to pašu jautājumu tūkstošiem reižu. Un neradu pienācīgu atbildi.

Henrijs Banisters, ar grūtībām beidzis vidusskolu, dažas reizes nonācis nelielās domstarpībās ar likumu, deviņpadsmit gadu vecumā iestājās jūras kājniekos. Jūras kājnieki jau drīz padarīja viņu par vīru, par karavīru, kas ievēro disciplīnu un lepojas ar formas tērpu. Viņš trīs reizes devās uz Vjetnamu, kur tika sašauts, dedzināts un uz īsu brīdi sagūstīts. Nelielajā mājā, kur es izaugu, viņa medaļas bija pieliktas kabinetā pie sienas. Viņš dzīvo viens. Manu māti nogalināja piedzēries autovadītājs divus gadus pirms manas notiesāšanas.

Henrijs brauc uz Frostburgu reizi mēnesi uz stundu garu apmeklējumu. Viņš ir pensijā, daudz darāmā nav un, ja vien gribētu, varētu mani apciemot reizi nedēļā. Taču tas nenotiek.

Cj arajā soda laikā cietumā rodas daudz nežēlīgu pavērsienu. Vispirms jau sajūta, ka pasaule un tie, kurus tu mīli un bez kuriem nevari iztikt, tevi lēnām aizmirst. Vēstules, kas pirmajos mēnešos pienāca kaudzēm, pakāpeniski izsīkst līdz vienai divām vēstulēm nedēļā. Draugi un ģimenes locekļi, kas kādreiz ļoti gribēja tikties, nerādās gadiem. Mans vecākais brālis Markuss ierodas divas reizes gadā, lai pakavētu laiku, iepazīstinot ar savām jaunākajām problēmām. Viņam ir trīs tīņi, katrs savā jaunības likumpārkāpumu stadijā, un dulla sieva. Var domāt, ka man vispār nav problēmu. Par spīti viņa haotiskajam dzīvesveidam, es priecājos par brāļa apciemojumiem. Markuss visu mūžu atdarina Ričardu Praioru^1, un ikviens viņa teiktais vārds šķiet jocīgs. Parasti, kamēr viņš pukojas par bērniem, mēs visu stundu pavadām smejoties. Mana jaunākā māsa Rūbija dzīvo Rietumu piekrastē, un viņu es satieku reizi gadā. Reizi nedēļā viņa uzcītīgi raksta pa vēstulei, un man tās ir dārgas. Man ir attāls brālēns, kas nosēdējis septiņus gadus par bruņotu laupīšanu - es biju viņa advokāts -, un tas ierodas apskatīt mani divreiz gadā, jo es apmeklēju viņu, kad viņš bija cietumā.

Pēc trim gadiem bieži vien šeit mēneša laikā neierodas neviens apmeklētājs, ja neskaita tēvu. Cietumu pārvalde cenšas izvietot cietumu iemītniekus ne vairāk kā piecsimt jūdžu attālumā no mājām. Man paveicies, ka Vinčestera ir tuvu, taču tikpat labi tā varēja atrasties tūkstoš jūdzes tālu. Man ir vairāki bērnības draugi, kas nav atbraukuši ne reizes, un vēl daži, par kuriem divu gadu laikā nav nekādu ziņu. Vairums no bijušajiem draugiem advokātiem ir pārāk aizņemti. Draugs, ar kuru juridiskajā skolā kopā skrējām, raksta reizi divos mēnešos, taču nevar izbrīvēt laiku, lai mani apciemotu. Viņš dzīvo Vašingtonā, simt piecdesmit jūdzes uz rietumiem, un apgalvo, ka strādā lielā juridiskā firmā septiņas dienas nedēļā. Mans labākais draugs no jūras kājniekiem dzīvo Pitsburgā, divu stundu brauciena attālumā, un viņš ieradies Frostburgā tieši vienu reizi.

Droši vien man jābūt pateicīgam tēvam par viņa pūlēm.

Kā vienmēr viņš sēž viens mazajā viesistabā ar brūna papīra maisiņu uz galda sev priekšā. Tajā ir tantes Resīnas, viņa māsas, cepumi vai brūnmaizītes. Mēs sarokojamies, bet neapkampjamies - Henrijs Banisters savā mūžā nevienu vīrieti nav apskāvis. Viņš paskatās uz mani, lai pārliecinātos, vai neesmu pieņēmies svarā, un kā vienmēr izjautā par manu ikdienu. Četrdesmit gadu laikā tēvs nav pieņēmies svarā ne par mārciņu, un jūras kājnieku formas tērps viņam der vēl tagad. Viņš ir pārliecināts, ka, ēdot mazāk, cilvēks nodzīvo ilgāk, un Henrijs baidās nomirt jauns. Viņa tēvs un vectēvs nenodzīvoja līdz sešdesmit gadiem. Dienā tēvs nostaigā piecas jūdzes un domā, ka tas jādara arī man. Esmu samierinājies ar faktu, ka viņš nekad nebeigs mani mācīt, kā jādzīvo, jo esmu taču cietumā vai ne.

Viņš piesit pie maisiņa ar brūnmaizītēm un saka:

- Tās sūtīja Resīna.

- Lūdzu, nodod viņai no manis paldies, - es saku. Ja tēvs tā raizējas par manu vidukli, tad kāpēc katrā apmeklējumā nes man maisiņu ar šo taukaino desertu? Es apēdīšu divas trīs maizītes un pārējās izdāļāšu.

- Vai ar Markusu pēdējā laikā esi runājis? - viņš pajautā.

- Nē, vismaz pagājušajā mēnesī ne. Kas par lietu?

- Notikusi liela nelaime. Delmons padarījis vienu meiteni grūtu. Viņam ir piecpadsmit, viņai - četrpadsmit. - Tēvs papurina galvu un sarauc pieri. Delmons ir likumpārkāpējs no desmit gadu vecuma, un ģimene paredz viņam aiziešanu pa noziedzības ceļu.

- Būs tev pirmais mazmazbērns, - es saku tāpat joka pēc.

- Vai tad es nelepojos? Piecpadsmitgadīgs idiņš, ko gadījuma pēc sauc Banisters, uztaisījis lielu vēderu četrpadsmit gadus vecam baltajam skuķim.

Kādu laiku mēs domājām par to. Mūsu vizītes vairāk raksturo tas, kas palicis dziļi pašos, nevis pateikts vārdos. Tēvam tagad ir sešdesmit deviņi gadi, un tā vietā, lai izbaudītu šos zelta gadus, lielāko daļu laika viņš pavada, laizīdams rētas un juzdamies vainīgs pats savās domās. Es viņu nevainoju. Dārgā sieva, ar kuru kopā viņš bija nodzīvojis četrdesmit divus gadus, tika atņemta dažu sekunžu laikā. Kamēr viņš gremdējās bēdās, atklājās, ka par mani ieinteresējies FIB, un izmeklēšanas apjoms auga kā sniega bumba. Mans tiesas process ilga trīs nedēļas, un katru dienu tēvs bija tiesas zālē. Redzot mani stāvam tiesneša priekšā un dzirdot, ka man piespriež desmit gadus cietumā, viņam varēja lūzt sirds. Pēc tam man tika atņemts Bo. Atņemts mums abiem. Markusa bērni nu jau ir pietiekami veci, lai nopietni sāpinātu vecākus un plašo ģimeni.

Mūsu ģimenei uzsmaida ari laime, taču negribas tam ticēt.

- Vakar vakarā es runāju ar Rūbiju, - tēvs saka. - Viņai klājas labi, liek sveicināt, saka, ka tava pēdējā vēstule viņu uzjautrinājusi.

- Pasaki, ka viņas vēstules man ir svarīgas. Piecu gadu laikā viņa nav izlaidusi nevienu nedēļu.

Rūbija ir gaismas stars mūsu drūpošajā ģimenē. Viņa ir ģimenes konsultants, un viņas vīrs ir pediatrs. Viņiem ir trīs priekšzīmīgi bērni, kurus no kritušā onkuļa Meļa tur pa gabalu.

Pēc ilgāka klusuma brīža es saku:

- Paldies par čeku. Kā vienmēr.

Tēvs parausta plecus:

- Priecājos, ka varu palīdzēt.

Viņš katru mēnesi sūta simt dolāru, un es par tiem esmu ļoti pateicīgs. Naudu ieskaita manā kontā, un es varu iegādāties tādas vajadzīgas lietas kā pildspalvas, bloknoti pierakstiem, grāmatas mīkstos vākos un pieklājīgi ēdieni. Vairums no tiem, kas ir manā baltajā bandā, saņem čekus no mājām, savukārt melnajā bandā gandrīz neviens nedabū ne penija. Cietumā vienmēr zina, kas saņem naudu.

- Tu jau gandrīz esi ticis līdz pusei, - viņš saka.

- Līdz pieciem gadiem pietrūkst divas nedēļas, - es piebilstu.

- Domāju, tās aizlidos.

- Varbūt ārpusē. Varu galvot, ka sienas šajā pusē pulksteņi iet jūtami lēnāk.

- Tomēr grūti noticēt, ka te iekšā tu esi jau piecus gadus.

Tā patiešām ir. Kā gadiem ilgi cietumā izdzīvot? Tu nedomā par gadiem, mēnešiem, nedēļām. Prātā ir tikai šī diena - kā to aizvadīt, kā izdzīvot. No rīta pamostoties, vēl viena diena palikusi aiz muguras. Dienas saskaitās, nedēļas saiet kopā, mēneši pārvēršas gados. Tu apjēdz pats savu izturību, spēju funkcionēt un izdzīvot, jo alternatīvas nav.

- Vai tu esi padomājis, ar ko nodarbosies? - viņš jautā. Šo jautājumu dzirdu katru mēnesi, it kā mani vajadzētu atbrīvot visdrīzākajā laikā. Tikai pacietību, es sev atgādinu. Viņš ir mans tēvs. Un viņš ir šeit! Tas daudz ko nozīmē.

- Patiesībā ne. Līdz tam vēl ir tālu.

- Tavā vietā es sāktu par to domāt, - viņš saka, it kā pavisam droši zinātu, ko darītu, ja būtu manā vietā.

- Es nupat pabeidzu trešo līmeni spāņu valodā, - es piebilstu ar zināmu lepnumu. Brūno bandā man ir labs draugs Marko, lielisks valodu skolotājs. Narkotikas.

- Izskatās, ka itin drīz mēs visi runāsim spāniski. Viņi ņem virsroku.

Henrijam nepatika imigranti, nepatika neviens, kas runāja ar akcentu. Ņujorkas un Ņūdžersijas iedzīvotāji, visi, kas iztika no sociālā pabalsta, jebkurš bezdarbnieks, bezpajumtnieki, pēc viņa domām, būtu jāsavāc un jāievieto nometnē, sliktākā nekā Gvantanamo.

Pirms vairākiem gadiem mēs apmainījāmies ar asiem vārdiem un viņš piedraudēja mani vairs neapmeklēt. Ķildas ir tikai laika šķiešana. Viņu vairs nevar pārveidot. Viņš ir tik labs, ka brauc pie manis, un mazākais, ko varu darīt, ir ievērot pieklājību. Esmu notiesāts noziedznieks, viņš ne. Viņš ir uzvarētājs, es - zaudētājs. Henrijam tas šķiet svarīgi, kaut arī nav zināms, kāpēc. Varbūt tāpēc, ka esmu beidzis koledžu un juridisko skolu, par ko viņš nekad nav varējis sapņot.

- Droši vien došos projām no valsts, - es saku. - Uz vietu, kur varu runāt spāniski, uz tādu vietu kā Panama vai Kostarika. Silts klimats, pludmales, cilvēki ar tumšu ādas krāsu. Viņus neinteresē kriminālā pagātne un vai esi sēdējis cietumā.

- Zāle vienmēr ir zaļāka, ja?

- Jā, tēt, atrodoties cietumā, zāle jebkurā citā vietā ir zaļāka. Ko man vajadzētu darīt? Atgriezties mājās, varbūt kļūt par nelicenzētu advokāta palīgu, kurš veic izpētes darbus kādai sīkai firmai, kas nevar mani atļauties? Varbūt jākļūst par galvotāju drošības naudai? Un kur paliek privātdetektīva prakse? Iespēju ir daudz.

Viņš māj ar galvu. Esam risinājuši šo sarunu desmitiem reižu.

- Turklāt tu ienīsti valdību, - viņš nosaka.

- 0 jā. Es ienīstu federālo valdību, FIB, Savienoto Valstu prokurorus, federālos tiesnešus, muļķus, kas vada cietumus. Ir ļoti daudz, ko ienīst. Es sēžu šeit un izciešu desmit gadus ne jau par noziegumu, bet gan tāpēc, ka iedomīgam Savienoto Valstu prokuroram vajadzēja izpildīt notiesāto kvotu. Un, ja valdība bez pierādījumiem var ietupināt mani uz desmit gadiem, tad padomā, kādas iespējas ir cilvēkam, kuram uz pieres tetovēts “Sodu izcietis noziedznieks”. Es būšu ārā no šejienes, tēvs, tiklīdz man izdosies izlauzties.

Viņš māj ar galvu un smaida. Protams, Mel.

TREŠĀ NODAĻA

Ja. ņem vērā darba svarīgumu, pretrunīgos viedokļus, kas bieži virmo ap viņiem, un varmākas, kam jāstājas preti, ir visai neparasti, ka šis valsts vēsturē nogalināti tikai četri darbojošies federālie tiesneši.

Godājamais Reimonds Fosets nupat kļuvis par piekto.

Līķis tika atrasts paša būvētā ezermalas namiņā, kuru tiesnesis bieži izmantoja nedēļas nogalēs.

Kad pirmdienas rītā viņš neieradās tiesā, klerki krita panikā un zvanīja FIB. Aģenti laikus atrada nozieguma vietu. Namiņš atradās Virdžīnijas dienvidrietumu mežainajā daļā, kalna nogāzē pie neliela ezera, kas pazīstams kā Higinsa ezers ar ļoti dzidru ūdeni. Vairumā ceļa karšu ezers nav uzrādīts.

Izskatījās, ka nav notikusi ielaušanās, nebija cīņas pēdu, bija tikai divi līķi ar ložu caurumiem galvā un apakšstāvā tukšs metāla seifs. Tiesnesis Fosets tika atrasts blakus seifam ar divām šāviena brūcēm pakausi, kas atgādināja soda izpildi, turpat bija ari liela sažuvušu asiņu peļķe. Pēc pirmā nozieguma vietā nonākušā eksperta domām, tiesnesis bija miris vismaz divas dienas. Savu kabinetu viņš bija atstājis ap trijiem piektdienas pēcpusdienā, un viens tiesas klerks izteicās, ka viņš domājis braukt taisnā ceļā uz namiņu un tajā pavadīt nedēļas nogali, cītīgi strādājot.

Otrs līķis bija tiesneša Foseta nesen pieņemtā sekretāre, vārdā Naomi Klērija, trīsdesmit četrus gadus veca šķirtene, divu bērnu māte. Sešdesmit sešus gadus vecajam tiesnesim bija pieci pieauguši bērni, un viņš nebija šķiries. Viņš un misis Foseta jau vairākus gadus dzīvoja atsevišķi, kaut gan Roanokā abi kopā izgāja sabiedrībā, ja radās nepieciešamība. Fakts, ka viņi dzīvo atsevišķi, bija visiem zināms, un. tā kā tiesnesis ūilsētā ir ievēroiama Dersona. tas deva pamatu baumām. Bērniem un draugiem viņi bija pateikuši, ka šķirties abiem trūkst drosmes. Misis Fosetai bija nauda. Tiesnesim Fosetam bija stāvoklis sabiedrībā. Abi šķita relatīvi apmierināti, un abi bija apņēmušies uz āru neko neizpaust. Paspieduši viens otram roku, viņi vienojās, ka šķirsies, ja viens vai otrs atradis sev kādu citu.

Acīmredzot tiesnesis bija atradis sievieti, kas viņam patika. Tiklīdz misis Klērija bija iekļauta algu sarakstā, tiesas namu pāršalca baumas, ka tiesnesis atkal nesaprot, ko dara. Daži no darbiniekiem zināja, ka viņš nekad nav spējis paturēt bikses kājās.

Naomi līķi atrada uz dīvāna netālu no vietas, kur bija nogalināts tiesnesis. Viņa bija kaila, bet abas potītes cieši sasietas kopā ar sudrabainu līmlenti. Viņa gulēja uz muguras, un rokas aizmugurē bija sasietas ar līmlenti. Viņai divas reizes bija iešauts pierē. Viss ķermenis bija noklāts ar mazām deguma rētām. Pēc vairāku stundu ilgām debatēm vecākais izmeklētājs piekrita, ka viņa droši vien spīdzināta, lai piespiestu Fosetu atvērt seifu. Tas acīmredzot panākts. Seifs bija tukšs, durvis vaļā, iekšā pat ne diega gala. Zaglis bija iztīrījis seifu un pēc tam nogalinājis upurus.

Tiesneša Foseta tēvs bija bijis būvuzņēmējs, un puika visur viņam bija gājis līdzi ar āmuru rokā. Viņš nepārtraukti kaut ko būvēja -jaunu verandu aiz mājas, grīdu, šķūnīti mantu glabāšanai. Kamēr puika bija mazs un ģimenes dzīve laimīga, viņš bija izķidājis iespaidīgo veco māju Roanokas centrā un no jauna izbūvējis interjeru, pats būdams ģenerāluzņēmējs un katru nedēļas nogali pavadīdams uz kāpnēm. Pēc gadiem viņš atjaunoja augšstāva dzīvokli, kas kļuva par viņa mīlas ligzdiņu un mājām. Darbs vaiga sviedros ar āmuru un zāģi bija kā garīga un fiziska atpūta pēc stresa pilnā darba. Viņš bija izprojektējis un uzbūvējis A veida namiņu pie ezera un četru gadu laikā darbu lielāko daļu veicis pats. Apakšstāvā, kur viņš tika nogalināts, siena bija noklāta ar ciedru koka plauktiem, pilniem ar biezām juridiska satura grāmatām. Plauktiem pa vidu tomēr bija slepenas durvis. Plaukti vērās, un aiz tiem, lieliski noslēpts, atradās seifs. Nozieguma vietā seifs bija pabīdīts kādas trīs pēdas uz priekšu nn tad iztīrīts.

Seifs bija kā metāla un svina velve, kas uzmontēta uz četriem piecu collu riteņiem. Seifu bija izgatavojusi Kenošas Vulcan Safe Company Virdžīnijā, un internētā tas bija pārdots tiesnesim Fose-tam. Saskaņā ar specifikāciju seifs bija četrdesmit sešas collas augsts, trīsdesmit sešas collas plats, četrdesmit collas dziļš, ietilpība deviņas kubikpēdas, svars - 510 mārciņas, mazumtirdzniecības cena - $2100; pienācīgi aizvērts, tas bija ugunsdrošs, ūdensdrošs un, domājams, arī drošs pret uzlaušanu. Lai to atvērtu, vajadzēja zināt sešu ciparu kodu.

Vispirms FIB vajadzēja atrisināt noslēpumu, kāpēc federālajam tiesnesim, kas gadā pelna simt septiņdesmit četrus tūkstošus dolāru, savu vērtību slēpšanai vajadzīgs tik drošs un labi nomaskēts seifs. Nāves brīdī tiesneša Foseta personiskajā kontā bija piecpadsmit tūkstošu un sešdesmit tūkstošu dolāru liels depozīts, kas ienesa mazāk par vienu procentu gadā, trīsdesmit viens tūkstotis dolāru obligācijās un četrdesmit septiņi tūkstoši dolāru kopējā fondā, kas turpat desmit gadu laikā nebija pielāgoti tirgus prasībām. Vēl viņam bija iemaksas pensiju fondā un augstākajiem federālajiem ierēdņiem paredzētās priekšrocības. Viņa bilance, gandrīz bez parādiem, bija ļoti iespaidīga. Reālu drošību viņam sagādāja darbs. Tā kā saskaņā ar Konstitūciju viņš varēja pildīt tiesneša pienākumus līdz nāves brīdim, algas izmaksa ne uz brīdi netika pārtraukta.

Mistera Foseta ģimenei piederēja lērums banku akciju, tikai tiesnesis nespēja tām tikt klāt. Tagad, pēc ģimenes sadalīšanās, tās bija vēl nesasniedzamākas. Galīgais secinājums: tiesnesis varēja dzīvot ērti, bet līdz bagātībai viņam bija tālu un viņš nebija to cilvēku skaitā, kam savu kārumu noslēpšanai vajadzīgs slepens seifs.

Kas seifa atradās? Vai, tieši sakot, kāpēc tiesnesis tika nogalināts? Sarunās ar ģimenes locekļiem un draugiem vēlāk atklājās, ka viņam nav bijuši dārgi ieradumi, viņš nav kolekcionējis zelta monētas, retus dimantus vai ko citu, kam jānodrošina šāda aizsardzība. Ja neskaita iespaidīgu beisbola kartīšu kolekciju no jaunības dienām, nekas neliecināja, ka tiesnesim ir interese kolekcionēt vēl kaut ko.

Namiņš atradās tik dziļi starp pakalniem, ka to atrast bija gandrīz neiespējami. Namiņu apņēma veranda, un no jebkuras vietas nebija redzams vēl kāds cilvēks, transportlīdzeklis, namiņš, māja, šķūnis vai laiva. Absolūta izolācija. Apakšstāvā tiesnesis turēja kajaku un kanoe laivu, un bija zināms, ka viņš pavada ilgas stundas ezerā, makšķerēdams, domādams un smēķēdams cigārus. Viņš bija kluss cilvēks, nedz vientuļš, nedz kautrīgs, bet saprātīgs un nopietns.

FIB pārdzīvoja, ka šoreiz nebūs liecinieku, jo vairāku jūdžu attālumā nebija nevienas cilvēciskas būtnes. Namiņš bija ideāla vieta, lai nozieguma atklāšanas brīdī slepkava jau būtu tālu prom. Kopš ierašanās brīža izmeklētāji zināja, ka šajā gadījumā viņi ir tālu atpalikuši. Turklāt situāciju pasliktināja tas, ka nebija neviena pirkstu vai pēdu nospieduma, šķiedru, nejaušas matu folikulas vai riepu nospieduma, kas vedinātu veidot kādu versiju. Namiņā nebija signalizācijas sistēmas un, protams, arī novērošanas kameru. Kāpēc par to būtu jārūpējas? Tuvāko policistu varēja atrast pusstundas brauciena attālumā, un, pat pieņemot, ka viņam izdotos atrast šo vietu, ko viņš te varētu darīt? Lai cik stulbs būtu iebrucējs, viņš sen būtu projām.

Izmeklētāji trīs dienas pētīja namiņu collu pa collai un četrus akrus lielo platību ap to, bet neko neatrada. Fakts, ka slepkava darbojies tik rūpīgi un metodiski, neuzlaboja izmeklētāju brigādes omu. Šoreiz bija darīšana ar īstu talantu, apdāvinātu slepkavu, kas nav atstājis nevienu pavedienu. Ko šādā reizē lai iesāk?

Tieslietu ministrija no Vašingtonas jau izdarīja spiedienu. FIB direktors veidoja operatīvo īpašo uzdevumu vienību, kam jānolaižas Roanokā un noziegums jāatrisina.

Kā jau tas bija gaidāms, laulības pārkāpēja tiesneša un viņa jaunās draudzenes slepkavība bija lieliska dāvana masu medijiem un bulvārpresei. Kad trīs dienas pēc līķa atrašanas Naomi Klēriju guldīja zemes klēpī, Roanokas policija uzstādīja barikādes, lai reportierus un ziņkārīgos turētu pa gabalu no kapsētas. Kad nākamajā dienā anglikāņu baznīcā noturēja Reimonda Foseta piemiņas dievkalpojumu, virs ēkas, noslāpēdams mūziku, lidinājās helikopters. Policijas šefs, sens tiesneša draugs, bija spiests pacelt gaisā savu helikopteru, lai to padzītu. Misis Foseta nesatricināmi turējās pirmajā rindā bērnu un mazbērnu vidū, nenobirdināja ne asaru un pat neskatījās uz zārku. Par tiesnesi tika pateikts daudz labu vārdu, taču daļa cilvēku, īpaši vīrieši, prātoja, kā vecais zēns tika pie tik jaunas draudzenes.

Kad abi bija zem zemes, tūlīt uzmanības lokā nonāca izmeklēšana. Nedēļu pēc līķu atrašanas uz galda bija tikai viens vienīgs pierādījums - ballistikas ekspertu ziņojums. Četras lodes ar dobu galu, izšautas no 38. kalibra revolvera, kādu uz ielām bija miljoniem un kurš tagad, visticamāk, gulēja liela ezera dibenā kaut kur Rietumvir-džinijas kalnos.

Tika analizēti ari citi motīvi. 1979. gadā tiesnesis Džons Vuds bija nošauts pie savas mājas Sanantonio. Viņu nogalināja algots slepkava, ko bija nolīdzis ievērojams narkotiku tirgonis, kuru vajadzēja tiesāt tiesnesim Vudam, kas bija naidā ar narkotiku tirdzniecību un visiem, kuri ar to nodarbojās. Iesauka Džons Maksimums skaidri norādīja uz motīvu. Roanokā FIB izmeklētāji izskatīja katru tiesneša Foseta sarakstā esošo lietu neatkarīgi no tā, vai krimināla vai civila, un izveidoja īsu potenciālo aizdomās turamo sarakstu, kurā iekļautie gandrīz visi bija saistīti ar narkotiku tirdzniecību.

1988. gadā tiesnesis Ričards Daronko tika nošauts, kopjot savas mājas pagalmu Pelhemā Ņujorkā. Slepkava izrādījās saniknots tēvs, kura meita nesen bija zaudējusi šī tiesneša vadītu tiesas prāvu. Vīrietis nošāva tiesnesi un pēc tam nošāvās pats. Roanokā FIB brigāde caurskatīja tiesneša Foseta lietas un izjautāja viņa klerkus. Federālajā tiesā allaž uzkrājas nesaprātīgi iesniegumi un nesamērīgas prasības, tā nu saraksts pamazām veidojās. Vārdi bija, taču nebija reālu aizdomās turamo.

1989. gadā savā mājā Mauntibrukā Alabamā, atverot sūtījumu ar spridzekli, tika nogalināts tiesnesis Roberts Smits Vonss. Slepkavu galu galā atrada un notiesāja uz nāvi, taču viņa rīcības motīvs palika nenoskaidrots. Prokurori izteica pieņēmumu, ka viņš noskaities par neseno tiesneša Vonsa lēmumu. Roanokā FIB izjautāja ari advokātus, kuru lietas šobrīd vai nesenā pagātnē nonākušas pie tiesneša Foseta.

Katram advokātam ir klienti, vai nu traki, vai tik nelietīgi, ka meklē iespēju atriebties, un daži tādi bija gājuši cauri tiesneša Foseta tiesas zālei. Viņi tika atrasti, nopratināti un svītroti no saraksta.

2011. gada janvārī, mēnesi pirms Foseta nogalināšanas, masveida apšaudē pie Tuksonas, kuras laikā ievainoja kongresmeni Gab-rieli Gifordu, nošāva tiesnesi Džonu Rolu. Tiesnesis Rols bija neīstajā vietā neīstajā laikā un nebija arī mērķis. Viņa nāve neko nevarēja dot Roanokas lietas izmeklēšanā.

Ar katru dienu pēdas izdzisa arvien vairāk. Bez lieciniekiem, bez reāliem nozieguma vietas lietiskiem pierādījumiem, bez slepkavas pielaistām kļūdām, tikai ar sauju nekam nederīgu pavedienu un pavisam nedaudziem aizdomās turamajiem no tiesneša saraksta izmeklēšana nonāca strupceļā, lai kurā virzienā tika izdarīts nākamais gājiens.

Liels paziņojums par simt tūkstoš dolāru prēmiju neradīja lielāku aktivitāti FIB sakaru līnijās.

CETURTĀ NODALA

Tā kā Frostburga ir nometne un režīms tajā vieglāks, kontakti ar ārpasauli mums ir labāki nekā vairumam ieslodzīto. Mūsu pastu atver un lasa, taču dara to reti. Mums ir limitēta piekļuva e-pastam, bet ne internētam. Šeit ir desmitiem telefonu un virkne noteikumu par to izmantošanu, taču, ja maksā tas, kuram zvana, mēs varam piezvanīt visur, kur vēlamies. Mobilie telefoni ir stingri aizliegti. Mēs varam parakstīties uz duci žurnālu no apstiprināta saraksta. Katru rītu pienāk vairākas avīzes, un tās vienmēr pieejamas ēdamistabā, kuru sauc arī par kafejnīcu.

Tieši šeit kādā agrā rītā es avīzē Washington Post ieraudzīju lielu virsrakstu: NETĀLU NO ROANOKAS NOGALINĀTS FEDERĀLAIS TIESNESIS.

Nespēju noslēpt smaidu. Tas brīdis bija pienācis.

Pēdējos trīs gadus domas par Reimondu Fosetu nelaida mani vaļā. Es nekad nebiju viņu saticis, ne reizi nebiju iegājis viņa tiesas zālē, ne reizi nebiju iesniedzis prasību viņa valdījumā - Virdžīnijas dienvidu apgabalā. Patiesībā mana prakse aprobežojās ar štata tiesu. Es reti riskēju parādīties federālajā arēnā, bet, kad to darīju, tad tikai Virdžīnijas ziemeļu apgabalā, kurā ietilpst viss, kas no Ričmondas atrodas uz ziemeļiem. Dienvidu apgabalā ietilpst Roanoka, Linčberga un liels gabals no Virdžīnijas Bīčas un Norfolkas municipālā rajona. Līdz Foseta nāves brīdim dienvidu apgabalā strādāja divpadsmit federālie tiesneši, ziemeļu apgabalā - trīspadsmit.

Es biju ticies ar vairākiem Frostburgas iemītniekiem, kurus tiesājis Fosets, un, cenzdamies neizrādīt lieku ziņkārību, par viņu apjautājies. To darīju zem viņa pazinēja maskas, it kā būtu piedalījies vairāku lietu iztiesāšanā viņa tiesā. Visi izjautātie ieslodzītie juta pret šo cilvēku riebumu un uzskatīja, ka ar saviem spriedumiem viņš šauj pār strīpu. Šķiet, īpašu baudu viņam sagādāja lekcijas “baltajām apkaklītēm” pirms sprieduma nolasīšanas un nosūtīšanas uz cietumu. Noklausīšanās, kad tika nolasīts spriedums, parasti piesaistīja preses uzmanību, un Fosets bija cilvēks ar lielu ego.

Kā pēdējā kursa students viņš aizgāja uz Djūka Universitāti un Kolumbijas juridisko skolu, pēc tam dažus gadus nostrādāja Volstrī-tas firmā. Sieva un nauda bija no Roanokas, un pāris tur apmetās, kad Fosetam bija mazliet pāri par trīsdesmit. Viņš sāka strādāt pilsētas lielākajā juridiskajā firmā un itin drīz iekļuva tās vadībā. Sievastēvs ilgus gadus bija demokrātu politikas atbalstītājs, un 1993. gadā prezidents Linkolns iecēla Fosetu mūža amatā Savienoto Valstu Vir-džīnijas dienvidu apgabala tiesā.

Amerikas juridiskajā pasaulē šim amatam ir liels prestižs, taču maza nauda. Tajā laikā viņa alga bija simt divdesmit pieci tūkstoši dolāru gadā, par trīssimt tūkstošiem mazāk nekā partnerim plaukstošā juridiskajā firmā. Četrdesmit astoņu gadu vecumā viņš kļuva par vienu no jaunākajiem federālajiem tiesnešiem valstī un kā piecu bērnu tēvs finansiāli vismazāk nodrošinātais. Drīz viņa ienākumus sāka papildināt sievastēvs, un apstākļi kļuva mazāk spiedīgi.

Pirmos gadus tiesneša krēslā viņš aprakstījis garā intervijā vienā no juridiskajiem mēnešrakstiem, ko reti kurš lasa. Es to nejauši atradu cietuma bibliotēkā izmešanai paredzēto žurnālu kaudzē. Nav daudz grāmatu un žurnālu, kas nepamanīti paslīdētu garām manam zinātkārajam skatienam. Bieži vien lasu piecas sešas stundas dienā. Uz rakstāmgaldiem ir datori, novecojuši par vairākiem gadiem, turklāt pieprasījuma dēļ tie dabū arī ciest. Taču, tā kā esmu bibliotekārs un datori ir manā pārraudzībā, man nav problēmu tiem piekļūt. Mums ir parakstīšanās uz divām digitālajām juridisko pētījumu lapām, un es tajās esmu izlasījis katru godājamā Reimonda Foseta publicēto domu.

Gadsimtu mijā, 2000. gadā, ar viņu kaut kas bija noticis. Pirmajos septiņos tiesneša darba gados viņš bija kreisi noskaņots pilsoņu tiesību aizstāvis, juta līdzi trūcīgajiem un cietējiem, veikli sadeva pa naeiem tiesības sargājošajām struktūrām un centās ļoti asi kritizēt no ceļa nomaldījušos pušu pārstāvjus. Gada laikā tomēr kaut kas mainījās. Domu izklāsts kļuva īsāks, ne tik labi pamatots, reizēm pat šokējošs, un skaidri bija redzams, ka viņš novirzās pa labi.

2000. gadā prezidents Klintons viņu nominēja uz brīvo vietu Ričmondas ceturtā apgabala apelācijas tiesā. Šāds pārvietojums ir loģisks apgabaltiesas tiesnesim, kurš ir talantīgs vai ar īstajiem sakariem nodrošināts. Ceturtajā apgabalā viņš būtu viens no piecpadsmit tiesnešiem, kas nodarbotos tikai ar apelācijas lietu izskatīšanu. Augstāks rangs ir tikai Savienoto Valstu Augstākajai tiesai, taču nav skaidrs, vai Foseta ambīcijas sniedzās tik tālu. Vairumam federālo tiesnešu laiku pa laikam tādas parādās. Bila Klintona aiziešana bija visai sarežģīta. Foseta nomināciju bloķēja Senāts, bet, kad tika ievēlēts Džordžs Bušs, tiesneša nākotne palika Roanokā.

Viņam bija piecdesmit pieci gadi. Bērni jau pieauguši vai tādā vecumā, lai pamestu mājas. Varbūt viņš bija ļāvies tādai kā pusmūža krīzei. Varbūt laulības dzīvē bija radušies sarežģījumi. Sievastēvs mirstot viņu savā testamentā nebija iekļāvis. Agrākie partneri kļuva bagāti, kamēr viņš turpināja strādāt, ja tā var teikt, par strādnieka algu. Lai kāds tam būtu iemesls, tiesneša krēslā tiesnesis Fosets ļoti pārvērtās. Krimināllietās viņa spriedumi kļuva neizprotamāki un mazāk saudzīgi. Civillietās viņa simpātijas pret “mazo cilvēku” mazinājās, un laiku pa laikam viņš nostājās stiprāko pusē. Iestājoties briedumam, tiesneši bieži pārvēršas, taču tikai daži piedzīvo tik straujas pārvērtības kā Reimonds Fosets.

Nozīmīgākā lieta viņa karjerā bija karš pret urāna ieguvi, tā sākums meklējams 2003. gadā. Es tolaik vēl biju advokāts un zināju lietas būtību un svarīgākos momentus. No tā nebija iespējams izvairīties, jo avīzes par šo lietu rakstīja katru dienu.

Cauri Virdžīnijas centrālajai un dienvidu daļai iet bagātīga urāna dzīsla. Tā kā urāna ieguve kļūst par murgu apkārtējai videi, štats izdeva likumu, kas tā ieguvi aizliedza. Pilnīgi dabiski, ka zemes īpašnieki, nomnieki un raktuvju sabiedrības, kuru kontrolē bija iegulas, jau sen gribēja sākt rakšanu un tērēja miljonus lobētājiem, lai aizliegums tiktu atcelts. Taču Virdžīnijas ģenerālā asambleja iebilda.

2003. gadā Kanādas sabiedrība Armanna Minēs Virdžīnijas dienvidu apgabalā iesniedza prasību, paziņojot, ka aizliegums ir nekonstitu-cionāls. Tas bija frontāls, bagātīgi finansēts uzbrukums, ko vadīja labākie juridiskie talanti, kādus par naudu iespējams nopirkt.

Drīz kļuva zināms, ka Armanna Minēs ir Savienoto Valstu, Austrālijas, Krievijas, kā arī Kanādas firmu konsorcijs. Aptuvenā Virdžīnijas iegulu vērtība tika rēķināta no piecpadsmit līdz divdesmit miljardiem dolāru.

Nejaušas izvēles procesā lieta nonāca pie astoņdesmit četrus gadus vecā tiesneša Makeja no Linčburgas, kurš slimoja ar demenci. Viņš atsaucās uz veselību un no lietas atteicās. Nākamais pēc kārtas bija Reimonds Fosets, kuram nebija pamatota iemesla atteikties. Atbildētājs bija Virdžīnijas pavalsts, kurai drīz pievienojās daudzi citi. To skaitā bija virs iegulām esošās pilsētas un apgabali, kā arī zemes īpašnieki, kas negribēja piedalīties postošajā pasākumā. Prasība izvērtās milzīgā un sazarotā tiesvedības mudžeklī ar vairāk nekā simt advokātiem. Tiesnesis Fosets noraidīja sākotnējos lūgumus lietu nepieņemt izskatīšanai un pavēlēja veikt plašu pirmstiesas izmeklēšanu. Nebija ilgi jāgaida, līdz viņš veltīja šai lietai deviņdesmit procentus laika.

2004. gadā manā dzīvē ienāca FIB, un raktuvju lieta mani pārstāja interesēt. Piepeši radās citas, daudz svarīgākas lietas, ar ko nodarboties. Mana tiesa sākās 2005. gada oktobrī Kolumbijas apgabalā. Roanokā Armanna Minēs tiesas process ilga jau veselu mēnesi pārpildītās tiesas zālēs. Tajā laikā tas, kas notiek ar urānu, mani varēja interesēt vismazāk.

Pēc trim nedēļām tiesa man piesprieda desmit gadus. Pēc desmit nedēļu ilga tiesas procesa tiesnesis Fosets pieņēma lēmumu par labu Armanna Minēs. Dodoties uz cietumu, es domāju, ka abi tiesas procesi savstarpēji nav saistīti.

Tomēr drīz man gadījās satikt cilvēku, kas bija nolēmis nogalināt tiesnesi Fosetu. Es zinu, kas ir slepkava, un zinu, kāds ir viņa motīvs.

Tieši motīvs mulsina FIB. Nākamajās nedēļās pēc slepkavības īpašā vienība ķeras pie Armanna Minēs prāvas un nopratina desmitiem ar tiesas procesu saistītu cilvēku. Tiesas laikā bija izveidojušās vairākas radikālas vides aizstāvju grupas, kas darbojās tiesvedības perifērijā. Tajā laikā FIB tās cieši uzraudzīja. Fosetam bija piedraudēts ar nāvi, un tiesas laikā viņš pārvietojās miesassargu pavadībā. Draudi tika rūpīgi pārbaudīti, un bija konstatēts, ka tie nav reāli, tomēr miesassargi palika savā vietā.

Nez vai iebiedēšana kā motīvs ir ticams. Fosets bija pieņēiņis lēmumu, un, kaut arī viņa vārds vides aizstāvju mutēs bija inde, savu darāmo viņš bija izdarījis. 2009. gadā Foseta lēmumu apstiprināja ceturtajā apgabalā, un lieta nu ceļoja uz Savienoto Valstu Augstāko tiesu. Gaidot apelāciju, urāns vēl nav aiztikts.

Atriebība ir motīvs, tikai FIB par to klusē. Daži reportieri, kuri savos izteikumos balstās vienīgi uz slepkavas profesionālismu, runā par “pasūtījuma slepkavību”.

Ja vadās pēc nozieguma vietas un rūpīgi nomaskētā tukšā seifa, ticamākais motīvs ir laupīšana.

Man ir plāns, kura izstrādāšanai veltīti vairāki gadi. Tas dod man vienīgo iespēju izkļūt ārā no nometnes.

PIEKTĀ NODAĻA

Katram veselam federālās iestādes iemītniekam jāstrādā, un maksu par darbu nosaka Cietumu pārvalde. Pēdējos divus gadus esmu bibliotekārs un par šīm pūlēm man maksā trīsdesmit centus stundā. Apmēram puse naudas, to skaitā arī tēva čeki, tiek ieskaitīta ieslodzīto finansiālās atbildības programmā. Cietumu pārvalde ņem naudu un izmanto noziegumu izvērtēšanai, soda naudām un restitūcijai. Papildu desmit gadu ilgam ieslodzījumam man jāmaksā dažādi sodi par simt divdesmit tūkstošiem dolāru. Pelnot trīsdesmit centus stundā, to nomaksai būs vajadzīga gadsimta visa atlikusī daļa un vēl mazliet.

Nometnē ir arī citi darbi, tādi kā pavārs, trauku mazgātājs, galdu slaucītājs, grīdu mazgātājs, atslēdznieks, elektriķis, galdnieks, klerks, dežurants, veļas mazgātājs, krāsotājs, dārznieks un skolotājs. Uzskatu, ka man ir paveicies. Mans darbs ir viens no labākajiem un nepazemo, liekot uzkopt, ko atstājuši citi. Reizēm es mācu vēsturi ieslodzītajiem, kas grib saņemt ekvivalentu diplomam par vidusskolas beigšanu. Par mācīšanu maksā trīsdesmit piecus centus stundā, taču lielāka alga mani nevilina. Manuprāt, tā ir depresīva, ņemot vērā cietuma iemītnieku zemo izglītības līmeni. Nav no svara, melno, balto vai brūno. Daudzi no viņiem gandrīz neprot nedz lasīt, nedz rakstīt un liek brīnīties, kas notiek ar izglītības sistēmu.

Neesmu šeit, lai labotu izglītības, juridisko, tiesu vai cietumu sistēmu. Esmu šeit, lai nodzīvotu šo dienu, turklāt saglabājot tik daudz pašcieņas, cik iespējams. Mēs esam pabiras, tukša vieta, parasti noziedznieki, kas izolēti no sabiedrības, un atgādinājumi par to tālu nav jāmeklē. Cietuma uzraugs jāuzrunā kā korekcijas virsnieks jeb vienkārši KV. Nekad neuzrunā viņu kā uzraugu. Vai seru. KV ir daudz

pārāks - tas gandrīz ir tituls. Vairums KV ir bijušie kruķi, šerifa paligi vai militāristi, kam savā darbā nav veicies, un tāpēc viņi tagad strādā cietumā. Ir arī krietni cilvēki, taču lielākā daļa ir neveiksminieki, pārāk stulbi, lai saprastu, ka ir neveiksminieki. Un kas esam mēs, lai viņiem to teiktu? Neraugoties uz savu stulbumu, viņi ir daudz pārāki par mums, un viņiem sagādā prieku to atgādināt.

Lai KV pārlieku nesatuvinātos ar kādu no ieslodzītajiem, notiek viņu rotācija. Pieņemu, ka tuvināšanās var notikt, taču viens no ieslodzītā izdzīvošanas pamatnoteikumiem ir izvairīties no KV, cik vien iespējams. Izturies pret viņu ar cieņu; dari tieši to, ko viņš liek; neradi viņam nepatikšanas un, pats galvenais, centies no viņa izvairīties.

Mans pašreizējais KV nav no labākajiem. Darels Mārvins ir baltais ar izrieztām krūtīm, apaļu vēderu, ne vecāks par trīsdesmit gadiem.» Ejot viņš mēģina zvāļoties, tikai dibens ir krietni par smagu. Darels ir augstprātīgs rasists, kas necieš mani, jo esmu melnais un man ir divu koledžu grādi, par diviem vairāk nekā viņam. Ik reizi, kad esmu spiests pielaizīties šim rīkļurāvējam, man jāizcina sīva iekšēja ciņa, taču alternatīvas nav.

- Labrīt, virsniek Mārvin, - es saku, māksloti smaidīdams, apstādinājis viņu pie ēdamzāles.

- Kas par lietu, Banister? - viņš norūc.

Es pasniedzu papīra lapu, oficiālo iesnieguma veidlapu. Viņš to paņem un izliekas lasām. Es jūtu vilinājumu palīdzēt izlasīt garākos vārdus, taču iekožu mēlē.

- Man vajag satikt nometnes priekšnieku, - es pieklājigi paskaidroju.

- Kāpēc tev jāsatiek nometnes priekšnieks? - viņš jautā, vēl arvien cenzdamies lasīt samērā vienkāršo lūgumu.

Kas man vajadzīgs no nometnes priekšnieka, nav KV vai kāda cita darīšana, bet, atgādinot to Darelam, var iedzīvoties nepatikšanās.

- Mana vecmāmiņa jau tikpat kā mirusi, un es gribētu tikt uz viņas bērēm. Nav tālu - tikai sešdesmit jūdzes.

- Kā tev šķiet, kad viņa varētu nomirt? - viņš jautā kā liels gud-relis.

- Drīz. Lūdzu, virsniek Mārvin, es neesmu viņu redzējis jau daudzus gadus.

- Priekšnieks nedos piekrišanu tādiem niekiem kā šis, Banister. Tev to vajadzētu zināt.

- Es zinu, bet priekšnieks man ir pateicību parādā. Pirms dažiem mēnešiem es viņam devu padomu juridiskā jautājumā. Lūdzu, tikai nodod to tālāk.

Viņš saloka papīra lapu un iebāž kabatā.

- Labi. Tikai tā ir velta laika tērēšana.

- Paldies.

Abas manas vecmāmiņas ir mirušas pirms daudziem gadiem.

Cietumā ieslodzīto ērtībai nav paredzēts nekas. Vienkārša lūguma apmierināšanai vai noraidīšanai pietiktu ar dažām stundām, taču tas būtu pārāk vienkārši. Paiet četras dienas, iekams Darels mani informē, lai ierodos nometnes priekšnieka kabinetā rīt, 18. februāri, 10.00 no rīta. Vēl viens neīsts smaids, un es saku:

- Pateicos.

Cietuma priekšnieks ir šīs mazās impērijas karalis ar tāda cilvēka ego, kas valda ar dekrētiem vai tikai iedomājas, ka tā vajadzētu būt. Šie cilvēki nāk un iet, un saprast viņu pārvietošanas iemeslus nav iespējams. Man gan nav jānodarbojas ar mūsu cietumu sistēmas reformu, tāpēc neraizējos par to, kas notiek administrācijas ēkā.

Pašreizējais priekšnieks ir misters Roberts Ērls Veids, karjeras korekcijas darbinieks, lietišķības iemiesojums. Nesen viņš šķīries otro reizi, un es patiešām biju skaidrojis viņam dažas Merilendas alimentu piedziņas likuma pamatnostādnes. Ieeju viņa kabinetā, viņš nepieceļas un nepadod roku, neizrāda neko, kas varētu liecināt par cieņu. Viņš pasaka:

- Sveiks, Banister, - un norāda ar roku uz tukšo krēslu.

- Sveicināts, nometnes priekšniek Veid. Kā jums klājas? - Es apsēžos krēslā.

- Esmu brīvs cilvēks, Banister. Otrais numurs pieder vēsturei, un es nekad vairs neprecēšos.

- Patīkami to dzirdēt, un vienmēr esmu gatavs palīdzēt.

Ātri ticis galā ar laipnībām, viņš paņem piezīmju kladi un saka:

- Nevaru laist jūs mājās uz katrām bērēm, Banister, un jums vajadzētu to saprast.

- Runa nav par bērēm, - es saku. - Man nav vecmāmiņas.

- Ko tas nozīmē?

- Vai jūs esat lietas kursā par izmeklēšanu sakarā ar tiesneša Foseta nogalināšanu Roanokā?

Priekšnieks sarauc pieri un parauj galvu atpakaļ, it kā es būtu viņu apvainojis. Esmu te ieradies ar nepatiesu iemeslu, un kaut kur neskaitāmo federālo rokasgrāmatu dziļumos tas minēts kā pārkāpums. Mēģinot atrast īsto reakciju, viņš purina galvu un pie sevis' atkārto:

- Ko tas nozīmē?

- Federālā tiesneša slepkavība. Prese par to vien rakstīja.

Grūti ticēt, ka viņš būtu palaidis garām rakstu par slepkavību,

bet varētu arī būt. Tas, ka es dienā izlasu vairākas avīzes, nenozīmē, ka lasa visi.

- Federālā tiesneša? - viņš noprasa.

- Tieši tā. Kopā ar draudzeni viņu atrada namiņā pie ezera Vir-džīnijas dienvidrietumos, abi bija nošauti...

- Protams, protams. Esmu lasījis. Un kāds šim notikumam sakars ar tevi?

Viņš ir noskaities, ka esmu melojis, un tagad mēģina izdomāt piemērotu sodu. Tik augsts un varens vīrs kā cietuma priekšnieks nedrīkst pieļaut, ka ieslodzītais viņu izmanto. Roberta Ērla skatiens šaudās apkārt, kamēr viņš mēģina izlemt, kā reaģēt uz manu viltību.

Man jārunā tik dramatiskā balsī, cik iespējams, jo Veids droši vien sāktu smieties, ja es uz viņa jautājumu atbildētu. Ieslodzītajiem ir pārāk daudz brīva laika, lai izstrādātu sarežģītus savas nevainības apliecinājumus vai izgudrotu sazvērestību teorijas ar neatrisinātu

noziegumu iepīšanu, vai ari lai savāktu noslēpumus, kas var noderēt apmaiņai pret tūlītēju nosacītu atbrīvošanu. Vārdu sakot, ieslodzītie vienmēr plāno, kā izkļūt ārā, un nav ne mazāko šaubu, ka Roberts Ērls to visu ir pieredzējis un par to dzirdējis.

- Es zinu, kas nogalināja tiesnesi, - es pavēstu tik nopietni, cik iespējams.

Man par lielu atvieglojumu viņš nepasmaida. Viņš sašūpojas krēslā atpakaļ, paslej uz augšu zodu un sāk to kustināt.

- Un kā tu ieguvi šo informāciju? - viņš jautā.

- Es satiku slepkavu.

- Šeit vai ārpusē?

- To es nevaru teikt, priekšniek. Es jūs nemānu. Vadoties pēc tā, kas lasāms presē, FIB izmeklēšana stāv uz vietas. Un neizkustēsies.

Man nav neviena disciplīnas pārkāpuma. Ne reizi neesmu pateicis cietuma personālam kaut ko nepareizu. Nekad neesmu sūdzējies. Manā kamerā nav kontrabandas un pat ne liekas cukura paciņas no ēdamzāles. Es nespēlēju un neaizņemos naudu. Esmu palīdzējis desmitiem līdzbiedriem ieslodzītajiem, kā arī dažiem civilajiem, ieskaitot cietuma priekšnieku, risināt viņu juridiskās problēmas. Manā bibliotēkā valda nevainojama kārtība. Ieslodzītajam tas ir svarīgi - man varēja ticēt.

Viņš uz elkoņiem paliecas uz priekšu un atsedz savus dzeltenos zobus. Zem acīm, kas gandrīz vienmēr ir miklas, ir tumši loki. Dzērāja acis.

- Un, ja es nemaldos, Banister, tu gribi dalīties informācijā ar FIB, noslēgt vienošanos un tikt ārā no cietuma, vai ne?

- Tieši tā, ser. Tā es esmu ieplānojis.

Beidzot viņš iesmejas. Tā ir ilga, spalga ķiķināšana, kas pati var kļūt par smieklu iemeslu. Aptrūkstoties elpai, viņš pajautā:

- Kad tu atbrīvojies?

- Pēc pieciem gadiem.

- Oho, tad jau darījums ne pa jokam, vai ne? Tu vienkārši nosauc šiem vārdu un laidies no šejienes projām pirms termiņa beigām?

- Tik vienkārša tā lieta nav.

- Ko tu vēlies, lai es izdaru, Banister? - viņš uzrēc, smiekli sen aizmirsti. - Lai piezvanu FIB un pasaku, ka pie manis ir viens zellis, kas zina slepkavu un ir gatavs slēgt vienošanos? Varbūt viņiem zvana simtreiz dienā, lielākoties visādi psihie, kas kāro pēc naudas balvas. Kāpēc man jāriskē ar savu ticamību, piedaloties šajā spēlē?

- Tāpēc, ka es zinu patiesību un jūs zināt, ka neesmu jucis un nemuldu pa tukšo.

- Kāpēc tu vienkārši neuzraksti FIB vēstuli, mani šajā lietā neiesaistot?

- Es to darīšu, ja vēlaties. Taču vienā brīdī jūs iesaistīs, jo varu zvērēt, ka es pārliecināšu FIB. Mēs noslēgsim vienošanos, un es pateikšu “sveiki”. Jūs būsiet šeit aizmugures nodrošināšanai.

Viņš atgāžas krēslā kā smaga pienākuma nomākts. Viņš pabaksta ' degunu ar īkšķi.

- Zini, Banister, šajā rītā Frostburgā ir sešsimt divi cilvēki, un tu esi pēdējais, kuru varu iedomāties ielavāmies manā kabinetā ar tik murgainu ideju. Pats pēdējais.

- Pateicos.

- Nav par ko.

Es paliecos uz priekšu un ieskatos viņam acīs.

- Redziet, priekšniek, es zinu, ko runāju. Zinu, ka jūs nedrīkstat ticēt ieslodzītajam, taču uzklausiet mani līdz galam. Man ir ārkārtīgi vērtīga informācija, un FIB to gribēs dabūt par katru cenu. Lūdzu, piezvaniet viņiem.

- Nezinu, Banister. Mēs abi līdzināmies muļķiem.

- Lūdzu.

- Es varētu par to padomāt. Bet tagad taisies un pasaki virsniekam Mārvinam, ka tavu lūgumu par bērēm esmu noraidījis.

-Jā ser. Un pateicos.

Man ir nojauta, ka cietuma priekšnieks nespēs pretoties maza satraukuma vilinājumam. Viegla režīma nometnes, pilnas ar priekšzīmīgiem ieslodzītiem, vadīšana ir garlaicīga. Kāpēc neiesaistīties valstī slavenākās slepkavības izmeklēšanā?

iNO administrācijas ēkas es dodos pāri nometnes centrālajam laukumam. Tā rietumpusē ir divas guļamtelpas, katra simt piecdesmit cilvēkiem, un tās ir pieskaņotas identiskām ēkām laukuma aus-trumu pusē. Austrumu un rietumu nometne, ejot tām cauri, ir kā jaukas, mazas kotedžas.

Netālu no ēdamzāles ir KV atpūtas telpa, un tur es atrodu virsnieku Mārvinu. Ja spertu kāju pāri atpūtas istabas slieksnim, mani varbūt nošautu vai pakārtu. Metāla durvis stāv vaļā, un es redzu iekštelpas. Mārvins ir izlaidies atpūtas krēslā ar kafijas krūzi vienā rokā un biezu kūku otrā. Viņš smejas kopā ar vēl diviem KV. Ja visus kopā uzkarinātu uz āķa, uz gaļas svariem viņi svērtu vairāk nekā tūkstoš mārciņu.

- Ko tu gribi, Banister? - Darels norūc, ieraudzījis mani.

- Gribēju tikai pateikt paldies, virsniek. Priekšnieks teica “nē”, bet tik un tā paldies.

- Tas jau bija gaidāms, Banister. Jūtu līdzi vecmāmiņas dēļ.

Pēc tam viens no sargiem aizsper durvis ciet. Tās spēcīgi trāpa pa seju, metāls noskrapst un novibrē, man cauri izskrien satricinājums. Esmu dzirdējis šo skaņu ari agrāk.

A^tans arests. Katru trešdienu “Dauntonas pilsoņu klubs” ierodas uz pusdienām vēsturiskajā Džordža Vašingtona viesnīcā. Klubs atrodas piecu minūšu gājiena attālumā no mana biroja. Mēs tur esam kādi divdesmit pieci biedri, visi baltie, ja neskaita trīs melnos. Todien gadījuma pēc es biju vienīgais melnais, ja tam ir kāda nozīme. Es sēdēju pie gara galda un centos norit parasto gumijas cāli ar aukstiem zirnīšiem un pļāpāju ar štata lauksaimniecības konsultantu un mēru. Mēs bijām izrunājuši parastos tematus par laikapstākļiem un futbolu un mazliet pieskārāmies politikai, taču parasti tas tiek darīts ļoti uzmanīgi. Bija parastas pilsoņu kluba pusdienas - trīsdesmit minūtes ēdienam un trīsdesmit minūtes runātājam, parasti ne sevišķi interesantam. Tomēr tajā neaizmirstamajā dienā noklausīties

rimu mnn noKiia lomtc

Piepeši pie banketu zāles durvīm sākās rosība un telpā iedrāzās smagi bruņotu federālo aģentu vienība, it kā gribētu nogalināt visus pēc kārtas. Sevišķo uzdevumu vienība pilnā ekipējumā - melnos formas tērpos, biezās vestēs un ķiverēs, ar nopietniem ieročiem rokās. Viens no vienības nokliedzās:

- Malkolms Banisters!

Es instinktīvi piecēlos un nomurmināju:

- Kas par lietu?

Vismaz piecu automātu stobri tajā pašā mirkli pavērsās pret mani.

- Rokas augšā! - uzkliedza viņu bezbailīgais līderis, un es pacēlu rokas.

Jau pēc brīža rokas tika norautas uz leju, aiz muguras saslēgtas kopā, un pirmo reizi mūžā tās sajuta biezo roku dzelžu neapraks- ' tāmo kniebienu. Sajūta ir briesmīga un neaizmirstama. Pa šauro eju starp pusdienotāju galdiem mani aizveda līdz durvīm un pēc tam ārā no zāles. Pēdējais, ko dzirdēju, bija mēra kliedziens:

- Tas ir rupjš likumu pārkāpums!

Lieki teikt, ka dramatiskais iebrukums atstāja nomācošu iespaidu uz kluba sanāksmi.

Šo pusmilitāro nejēgu ielenkumā mani izveda caur viesnīcas vestibilu un ārā pa parādes durvīm. Kāds smalkjūtīgi bija padevis ziņu vietējai televīzijai, un operatoru brigāde nofilmēja, kā mani nogrūž uz melna Tahoe ševroleta pakaļējā sēdekļa. Braucot uz pilsētas cietumu, es pajautāju:

- Vai tas viss patiešām bija nepieciešams?

Bruņotais vadonis no priekšējās sēdvietas nepagriezies pateica, lai aizveros.

- Ziniet, man nebūt nav jāaizveras, - es sacīju. - Jūs varat mani arestēt, bet nevarat piespiest aizvērties. Vai to jūs saprotat?

- Vienkārši aizveries.

Tips pa labi pielika šautenes stobru man pie ceļgala.

- Lūdzu, aizvāciet to ieroci, - es sacīju, taču ierocis nepakustējās.

Mēs braucām tālāk. Es sacīju:

- Vai tā jūs domājat tikt pie skanošā? Droši vien ir ellīgi satraucoši skraidīt pa pasauli kā īsteni asiem zēniem un pret nevainīgiem cilvēkiem izturēties tik rupji kā gestapoviešiem.

- Es teicu - aizveries.

- Un es teicu, ka neaizvēršos. Vai jums ir manis apcietināšanas orderis?

- Ir.

- Parādiet.

- Parādīšu, kad būsi cietumā. Tagad aizveries, un viss.

- Kāpēc jūs nevarētu aizvērties? Ko?

Zem vācu karalaika ķiveres varēju saskatīt daļu no kakla, un tā dusmās pietvīka sarkana. Es dziļi ievilku elpu un atgādināju sev, ka jāsaglabā miers.

Ķivere. Tādu pašu es četrus gadus biju valkājis aktīvajā dienestā jūras kājniekos, un ar to bija saprotama īsta karadarbība pirmajā Līča karā. Otrais pulks, astotais bataljons, otrā divīzija, Savienoto Valstu jūras kājnieki. Mēs bijām pirmie Savienoto Valstu karavīri, kas iesaistījās kaujās Irākā un Kuveitā. Kauju nebija daudz, tomēr es dabūju redzēt gana daudz kritušo un ievainoto abās pusēs.

Tagad mani ielenca pulciņš rotaļu karavīru, kas nekad nav dzirdējuši naidā izšautu lodi un nespētu noskriet jūdzi nesaļimuši. Un tie bija krietni vīri.

Kad ieradāmies cietumā, tur jau gaidīja vietējās avīzes fotogrāfs. “Rīkļurāvēji” veda mani lēnām iekšā, lai mani labi varētu nofotografēt. lā bija viņu versija par aizdomās turamā izrādi.

Drīz es uzzināšu, ka cita valdības rīkļurāvēju komanda bija iebrukusi “Koplenda, Rīda & Banistera” birojā, kamēr es sēdēju un pusdienoju kopā ar kluba biedriem. Kā žilbinoši gaišreģi, kas izplāno visu līdz pēdējam sīkumam, vienība nogaidīja pusdienlaiku, kad vienīgais cilvēks birojā bija nabaga misis Hendersone. Viņa stāstīja, ka šie vīri ielauzušies pa parādes durvīm ar izvilktiem ieročiem kliegdami, lamādamies un draudēdami. Viņi nometuši uz galda kratīšanas orderi, likuši apsēsties krēslā pie loga, apsolījuši apcietināt pie mazākās kustības un ķērušies pie mūsu pieticīgā biroja kratīšanas. Viņi paņēmuši līdzi visus datorus, printerus un vairākus desmitus kastu ar lietām. Vienā brīdī no pusdienām atgriezies misters Koplends. Kad viņš protestēdams pacēlis balsi, pret viņu pavērsti ieroči un viņš nosēdināts blakus raudošajai misis Hendersonei.

Mans arests katrā ziņā nāca kā pārsteigums. Es vairāk nekā gadu biju sadarbojies ar FIB. Biju nolīdzis advokātu, un mēs bijām sadarbojušies, kā vien iespējams. Pie FIB ekspertiem es biju izgājis divas pārbaudes ar poligrāfu. Mēs bijām nodevuši visus dokumentus, kādus advokāta ētika ļauj rādīt. Ne visu no tā es biju atklājis Daionai, taču viņa zināja, ka esmu noraizējies ne pa jokam. Es cīnījos ar bezmiegu. Centos ēst, kaut ēst negribējās. Beidzot, pēc gandrīz divpadsmit mēnešus ilgas dzīvošanas bailēs, ka pie durvīm var pieklauvēt, FIB informēja, ka valdībai par mani vairs nav interese.

Valdība meloja, ne pirmo un ne pēdējo reizi.

Cietumā, vietā, kuru apmeklēju vismaz divreiz nedēļā, bija vēl viena aģentu vienība. Viņi staigāja tumšzilās vējjakās ar kapuci un dzelteniem burtiem “FIB” uz muguras. Viņi visur rosījās, it kā darītu lielas lietas, kaut arī īsti nevarēju pateikt, ko viņi dara. Vietējie policisti, daudzus no kuriem es labi pazinu, turējās tālāk un skatījās uz mani ar neizpratni un ar žēlumu.

Vai patiešām vajadzēja sūtīt divus dučus federālo aģentu, lai mani apcietinātu un konfiscētu manas lietas? Es tikko biju izgājis no biroja, lai ietu uz Džordža Vašingtona viesnicu. Jebkurš kruķis savā pārtraukumā varēja mani apstādināt un arestēt. Taču tas laupītu prieku diži svarīgiem ļautiņiem, kas pelnīja savu dienišķo maizi ar šādām izrīcībām.

Mani ieveda mazā istabiņā, nosēdināja pie galda, noņēma roku dzelžus un lika pagaidīt. Pēc dažām minūtēm istabā ienāca vīrietis tumšā uzvalkā un pateica:

- Esmu īpašais aģents Dons Konors, FIB.

- Man patiess prieks, - es sacīju.

Viņš nometa manā priekšā uz galda dažus papīrus un teica:

- Te ir jūsu apcietināšanas orderis.

Pēc tam viņš nometa uz galda biezu saskavotu papīru paku.

- Un te ir apsūdzība. Tās izlasīšanai varu dot dažas minūtes.

To pateicis, viņš pagriezās un izgāja no istabas, aizcirzdams durvis no visa spēka. Durvis bija no bieza metāla, un tās norībēja un novibrēja tā, ka skaņa istabā atbalsojās vairākas sekundes.

Tā bija skaņa, kuru es nekad neaizmirsīšu.

SESTĀ NODAL

Trīs dienas pēc pirmās tikšanās ar nometnes priekšnieku Veidu mani vēlreiz izsauc uz viņa biroju. Kad iegāju, viņš bija viens pats un iegrimis svarīgā telefonsarunā. Neveikli apstājos pie durvīm un gaidu. Pabeidzis sarunu ar strupu “tā tā lieta iet”, viņš pieceļas kājās un liek sekot. Pa sānu durvīm mēs ieejam blakus esošajā konferenču telpā tipiskā bāli zaļā valdības iestāžu krāsā, kurā ir daudz vairāk metāla krēslu, nekā jebkad tos izmantos.

Pagājušajā gadā atklājās, ka Cietumu pārvalde “administratīvām vajadzībām” nopirkusi četrus tūkstošus krēslu par astoņsimt dolāriem gabalā. Tas pats ražotājs vairumtirdzniecībā šādus krēslus pārdeva par septiņdesmit deviņiem dolāriem gabalā. Man par to nevajadzētu raizēties, ja vien strādāšana par trīsdesmit centiem stundā nepavērtu dažādas perspektīvas, kas attiecas uz naudas tērēšanu.

- Apsēdies, - viņš saka, un es apsēžos uz viena no neglītajiem un ārkārtīgi dārgajiem krēsliem. Viņš izvēlas krēslu galda otrā pusē, jo starp mums vienmēr jābūt barjerai. Paskatos visapkārt un saskaitu divdesmit divus krēslus. Bet lai tas paliek.

- Aizvakar pēc tavas aiziešanas es piezvanīju uz Vašingtonu, -viņš saka tik nopietni, it kā sazinātos ar Balto namu regulāri. - Birojs teica, lai rīkojos pēc saviem ieskatiem. Pāris stundu mēs pārspriedām šo lietu, un pēc tam es sazinājos ar FIB Roanokā. No turienes atsūtīja divus vīrus; viņi gaida tepat zālē.

Es saglabāju pokera spēlētāja sejas izteiksmi, kaut arī ziņa ir satraucoša. Viņš norāda ar pirkstu uz mani un saka:

- Es tevi brīdinu, Banister. Ja šī lieta nav nekas vairāk kā blēdība un es nokļūšu neveiklā situācijā, tad darīšu visu iespējamo, lai tava dzīve kļūtu nožēlojama.

- Zvēru, ka tā nav blēdība, priekšniek.

- Es pats nezinu, kāpēc tev ticu.

- Jums to nenāksies nožēlot.

Viņš izvelk no kabatas lasāmās brilles, uzliek degunam pa vidu un ieskatās papīra strēmelē.

- Es runāju ar direktora asistentu Viktoru Vestleiku, vīru, kas vada izmeklēšanu. Viņš atsūtījis divus savus cilvēkus - aģentu Hanski un aģentu Erardi. Es neatklāju, kā tevi sauc, tāpēc viņi neko nezina.

- Paldies, priekšniek.

- Paliec tepat.

Viņš viegli uzsit ar plaukstu pa galdu, pieceļas un iziet no istabas. Gaidot un ieklausoties soļos, kas tuvojas, vēderā iedzeļ asa sāpe. Ja nekas neizdosies, es pavadīšu šeit vēl piecus gadus plus to, ko man var piemest klāt.

īpašais aģents Kriss Hanskis ar kuplu sirmu matu cekulu ir apmēram vienos gados ar mani. Aģents Alans Erardi ir jaunāks izpalīgs. Avīzēs raksta, ka ar Foseta lietu patlaban nodarbojas četrdesmit FIB aģenti, un es pieņemu, ka šie vīri pakļautības ķēdē ieņem samērā zemu vietu. Šī pirmā tikšanās būs tikpat svarīga kā visas, taču pilnīgi skaidrs ir tas, ka manis pārbaudei atsūtīti pāris ierindnieku.

Nometnes priekšnieka istabā nav. Jādomā, ka viņš ir savā kabinetā blakus un piespiedis ausi pie durvīm.

Aģenti sāk bez pildspalvām un piezīmju blokiem, un tas skaidri norāda, ka viņi te ieradušies mazliet izklaidēties. Nekā nopietna. Pēc manām domām, viņi nav tik gudri, lai saprastu, ka ar FIB aģentiem pie viena galda esmu pavadījis ne vienu vien stundu.

-Jūs tātad gribat noslēgt vienošanos, - saka Hanskis.

- Es zinu, kas nogalināja tiesnesi Fosetu, un zinu - kāpēc. Ja šo informāciju FIB uzskata par vērtīgu, tad jā, mēs varētu noslēgt vienošanos.

- Tūs Dienemat. ka mēs neko vēl nezinām. - saka Hanskis.

- Esmu par to pārliecināts. Ja zinātu, vai jūs būtu šeit?

- Mums lika te ierasties, jo mēs pārbaudām jebkuru iespējamo pavedienu, un mums ir nopietnas šaubas, vai šis kaut kur ved.

- Pārbaudiet mani.

Viņi pārmij pašpārliecinātus skatienus. Jauki pavadīts laiks.

- Jūs tātad iedosiet mums vārdu, un ko jūs gribat saņemt pretī?

- Es izeju no cietuma un saņemu aizsardzību.

- Tik vienkārši?

- Nē, patiesībā viss ir ļoti sarežģīti. Slepkava ir nešpetns, un viņa draugi - vēl nešpetnāki. Turklāt nevēlos gaidīt divus gadus, līdz viņu notiesā. Ja es nosaucu jums viņa vārdu, eju ārā tūlīt. Nekavējoties.

- Ko tad, ja viņu nenotiesā?

- Tā ir jūsu problēma. Ja salaidīsiet dēlī pirmstiesas izmeklēšanu, mani pie tā nevar vainot.

Šajā vietā Erardi izvelk piezīmju bloku, lētai pildspalvai noņem uzgali un kaut ko pieraksta. Esmu piesaistījis viņu uzmanību. Viņi gan pieliek lielas pūles, lai izskatītos vienaldzīgi, tomēr stress jau ir jūtams. Ja var ticēt avīzēm, viņu mazā īpašo uzdevumu vienība skraida uz visām pusēm, jo nav ticamu pavedienu. Hanskis turpina:

- Ko tad, ja jūs iedosiet mums nepareizu vārdu? Mēs sākam gūstīt neīstu vainīgo, bet jūs tikmēr esat brīvs cilvēks.

- Es nekad nebūšu brīvs cilvēks.

- Jūs būsiet ārā no cietuma.

- Un līdz mūža galam atskatīšos pār plecu.

- Mēs nekad neesam zaudējuši informatoru, kas pakļauts liecinieku aizsardzības programmai. Viņu ir vairāk nekā astoņi tūkstoši, un skaits pieaug.

- Tas ir tas, ko jūs reklamējat. Godīgi sakot, mani daudz neinteresē jūsu grāmatvedība vai kas nenotiek ar citiem. Esmu noraizējies tikai par savu ādu.

Erardi beidz rakstīt un iestājas pauze, jo viņš nolēmis runāt.

- Izklausās, ka tas vīrs ir gangsteris vai varbūt narkotiku dīleris. Ko vēl jūs varat pateikt?

- Neko, un neko es jums neesmu teicis. Varat izteikt minējumus, kādus vien vēlaties.

Nekāds humors nespēj Hanski sasmīdināt.

- Šaubos, vai jūsu plāns izkļūt no cietuma uz mūsu priekšnieku atstās iespaidu. Kas attiecas uz šodienu, tad vismaz divi ieslodzītie kontaktējās ar mums un apgalvoja, ka viņiem ir svarīga informācija. Skaidrs, ka ari viņi grib tikt ārā no cietuma. Nekas jauns.

Es nevaru zināt, vai viņi saka taisnību, taču izklausās ticami. Žņaugšana vēderā nav mitējusies. Es paraustu plecus, pasmaidu un cenšos saglabāt mieru.

- Jūs varat spēlēt šo spēli, kā vien vēlaties. Katrā ziņā noteicēji esat jūs. Varat sisties ar galvu pret sienu. Varat šķiest laiku ar citiem ieslodzītajiem. Viss atkarīgs no jums. Taču, ja vēlaties zināt tā cilvēka vārdu, kas nogalināja tiesnesi Fosetu, es varu to nosaukt.

- Kāds, ko esat saticis cietumā? - jautā Erardi.

- Varbūt ārpus cietuma. Jūs to neuzzināsiet, kamēr nebūs vienošanās.

Iestājas ilga pauze, kuras laikā viņi skatās uz mani un es uz viņiem. Visbeidzot Erardi aizver piezīmju bloku un pildspalvu iebāž kabatā. Hanskis nosaka:

- Labi. Mēs izstāstīsim savam bosam.

-Jūs zināt, kur mani var atrast.

\^irākas reizes nedēļā pie takas satieku savu balto bandu un mēs staigājam plašā lokā ap laukumu, kuru izmanto parastā futbola vai amerikāņu futbola kanādiešu versijas spēlēšanai. Karls, opto-metrists, pēc dažiem mēnešiem būs ārā. Kērmitam, spekulētājam ar zemi, vēl palikuši divi gadi. Veslijam, štata senatoram, jāiet ārā apmēram vienā laikā ar mani. Marks ir vienīgais, kura lieta joprojām atrodas apelācijā. Viņš te ir pavadījis astoņpadsmit mēnešus un, kaut arī nenoliedz, ka falsificējis dažus hipotēkas dokumentus, izsakās, ka advokāts ir optimistisks.

Mēs daudz nerunājam par saviem noziegumiem, un cietumā tāda rīcība ir pareiza. Kas tu esi bijis vai ko brīvībā darījis, nav svarīgi, un gremdēties par to domās ir ļoti sāpīgi.

Veslija sieva nupat iesniegusi šķiršanos, un viņš smagi to pārdzīvo. Tā kā gan es, gan Kērmits esam tam gājuši cauri, tad dodam padomus un mēģinām viņu uzmundrināt. Es labprāt pacienātu viņus ar detaļām no tikšanās ar FIB, taču tam jāpaliek noslēpumā. Ja plāns izdosies, kādu dienu viņi atnāks uz pastaigu, bet manis vairs nebūs, jo pēkšņi būšu pārvests uz citu nometni to iemeslu dēļ, kurus viņi nekad neuzzinās.

septītā nodaļa

Fib īpašās Foseta vienības pagaidu štābs ir iekārtots Roanokas reģionālās lidostas noliktavā. Pēdējo reizi tā izmantota, kad bija izīrēta sabiedrībai, kas no Amerikas centrālās daļas importēja garneles un turēja sasaldētas gadiem ilgi. Jau tūlit tā tika nodēvēta par “Saldētavu”. Telpas tur plašas, ēka atrodas nomaļus un tālu no preses. Namdari steidzīgi sabūvēja sienas un izveidoja istabas, kabinetus, gaiteņus un tikšanās vietas. Tehniķi no Vašingtonas strādāja dienu un nakti, uzstādot jaunākās augsto tehnoloģiju ierīces un sakaru iekārtas datu pārraidei un apsardzei. Bez apstājas ieradās kravas automašīnas ar īrētām mēbelēm un iekārtām, kamēr KC -komandcentrā - galdu un rakstāmgaldu bija vairāk, nekā jebkad tos vajadzēs. Stāvvietu aizpildīja nomāti visurgājēji. Bija nolīgts ēdināšanas uzņēmums, kam trīs reizes dienā jānodrošina ar ēdienu vienība, kuras dalībnieku skaits tuvojās septiņdesmit - četrdesmit aģenti plus palīgdienests. Šeit nebija stingri noteikts budžets un par izmaksām nevajadzēja raizēties. Kā nekā - nogalināts federālais tiesnesis.

Nomas līgums bija parakstīts uz sešiem mēnešiem, taču pēc trim tukšām nedēļām radās iespaids, ka federāļi te var uzkavēties arī ilgāk. Ja neskaita īsu nejauši izraudzītu aizdomās turamo sarakstu, kurā ietilpa vardarbīgi cilvēki, kas stājušies Foseta priekšā pēdējo astoņpadsmit gadu laikā, reāla pavediena nebija. Vīrietis, vārdā Staks, 2002. gadā no cietuma bija rakstījis Fosetam draudu vēstuli. Staku atrada strādājam Floridas Panamasitībīčas dzērienu veikalā, un nedēļas nogalei, kad tika nogalināts tiesnesis un misis Klērija, viņam bija alibi. Staks nebija spēris kāju Virdžīnijā pēdējos piecus gadus. Narkotiku pārvadātājs, vārdā Ruiss, kuram 1999. gadā piesprieda divdesmit gadus, bija nolādējis Viņa Godību spāniski. Ruiss vēl tagad atradās vidējā režīma cietumā, un, pāris dienu veltījis viņa pagātnes pētīšanai, FIB konstatēja, ka šī kādreizējā kokaīna kontrabandista kadri ir vai nu miruši, vai cietumā.

Viena komanda metodiski sijāja visas lietas, kuras Fosets izskatījis, astoņpadsmit gadus sēdēdams tiesneša krēslā. Viņš bija strādājis kā īsta fabrika, katru gadu izskatīdams trīssimt lietu, kā civilās, tā krimināllietas, kamēr vidējais federālā tiesneša varējums ir divsimt divdesmit piecas lietas. Tiesnesis Fosets bija piespriedis cietumsodu trīstūkstoš simt vīriešiem un sievietēm. Vadoties pēc apšaubāmā pieņēmuma, ka slepkava varētu būt kāds no šī bara, komanda izniekoja simtiem stundu, pievienojot vārdus iespējamo aizdomās turamo sarakstam un pēc tam svītrojot. Cita komanda pētīja lietas, gan civilās, gan krimināllietas, ar kurām tiesnesis strādāja nogalināšanas brīdī. Vēl viena komanda visu laiku veltīja Armanna Minēs tiesas gaitai, īpašu uzmanību pievēršot pāris aptaurētiem vides ekstrēmistiem, kas necieta Fosetu.

“Saldētava” kopš izveidošanas brīža bija sanošs spriedzes spiets ar steidzamām sanāksmēm, nemitīgu trauksmi, strupceļu ik pēc stundas, apdraudētām karjerām un kādu, kas pastāvīgi uzrēja no Vašingtonas. Nemitīgi zvanīja prese. Blogeri baroja prātu zaudējušos ar radošām un klaji melīgām baumām.

Un nu kopainu papildina ieslodzītais, vārdā Malkolms Banisters.

īpašo uzdevumu vienību vadīja Viktors Vestleiks, trīsdesmit trīs gadus vecs aģents ar jauku kabinetu Hūvera ēkā Pensilvāni-jas avēnijā Vašingtonā. Taču nu jau gandrīz trīs nedēļas viņš bija iesprostots svaigi krāsotā telpā bez logiem komandcentra viducī. Šis nekādā ziņā nebija viņa pirmais izbraukums. Vestleiks jau agrāk bija pierādījis sevi kā prasmīgs organizators, kas steidzīgi var ierasties nozieguma vietā, izvērst karaspēku, ņemt vērā tūkstošiem detaļu, izplānot uzbrukumu un atrisināt noziegumu. Reiz viņš bija pavadījis gadu motelī pie Bufalo, izsekojot dīvaini, kurš guva baudu no spridzekļu sūtīšanas pa pastu federālajiem gaļas inspektoriem. Izrādījās, ka dīvainis nav īstais, un Vestleiks nepieļāva kļūdu, viņu apcietinot. Bumbu sūtītāju viņš apcietināja pēc diviem gadiem.

Vestleiks atradās savā kabinetā un, ienākot aģentiem Hanskim un Erardi, kā parasti stāvēja aiz rakstāmgalda. Tā kā boss stāvēja, ari aģenti palika stāvot. Boss uzskatīja, ka stundām ilga sēdēšana pie galda ir neveselīga, pat nāvējoša.

- Labi, es klausos, - viņš sacīja, uzsizdams knipi.

Hanskis klusu pavēstīja:

- To viru sauc Malkolms Banisters, melnais, četrdesmit trīs gadus vecs, notiesāts uz desmit gadiem pēc RICO^2 akta Kolumbijas apgabala federālajā tiesā, bijušais advokāts Vinčesterā Virdžīnijā. Izsakās, ka zina slepkavas vārdu un motīvu, un, pats par sevi saprotams, grib izkļūt no cietuma.

Erardi pamāja ar galvu.

- Nekavējoties ārā no cietuma un vēl aizsardzību.

- Ir nu gan brīnums. Cietumnieks grib tikt brīvībā. Vai viņam var ticēt?

Hanskis paraustīja plecus.

- Kā ieslodzītajam droši vien. Cietuma priekšnieks izsakās, ka viņš nerunā tukšu, pārkāpumu nav. Saka: mums derētu uzklausīt to vīru.

- Ko uzzinājāt?

- Itin neko. Tas ir gudrs zellis. Viņš patiešām var kaut ko zināt, un, ja tā ir, tad šī var izrādīties viņa vienīgā iespēja izkļūt no cietuma.

Vestleiks aiz rakstāmgalda pa gludo betona grīdu aizgāja līdz sienai, pie kuras bija sabirušas svaigas zāģskaidas. Tad viņš atgriezās pie rakstāmgalda.

- Kam viņš ir advokāts? Kriminālajiem? Narkotiku tirgotājiem?

Atbildēja Hanskis:

- Mazpilsēta, vispārēja prakse, neliela pieredze krimināllietās, tomēr tiesā nav uzstājies daudz. Bijušais jūras kājnieks.

Vestleikam tas patika, jo viņš pats bija bijis jūras kājniekos.

- Kāda ir viņa militārā vēsture?

- Četri gadi, demobilizējies ar godu, piedalījies pirmajā Līča karā. Arī viņa tēvs bijis jūras kājnieks un Virdžīnijas štata policists.

- Kas viņu iegāza?

-Jūs tam neticēsiet. Bārijs Dāsnā Roka.

Vestleiks vienlaikus sarauca pieri un pasmaidīja.

- Turpini.

- Tā patiešām ir. Barijam viņš izpildījis dažas nekustamā īpašuma transakcijas un iekļuvis tīklā kopā ar visiem. Viņu apsūdzēja korupcijā un sazvērestībā. Ja nemaldos, vienā reizē tiesāja astoņus cilvēkus. Banisters bija lielajā tīklā iekļuvusi sīka zivtiņa.

- Vai ir kāda saistība ar Fosetu?

- Pagaidām nekāda. Tikai pirms trim stundām mēs uzzinājām, kā viņu sauc.

- Vai jums ir kāds plāns?

- It kā, - Hanskis atbildēja. - Ja pieņem, ka Banisters zina slepkavu, droši var secināt, ka viņi ir tikušies cietumā. Jāšaubās, ka viņš varētu būt ar to ticies klusajās Vinčesteras ieliņās. Visticamāk, ceļi krustojušies cietumā. Banisters ieslodzījumā atrodas piecus gadus un pirmos divdesmit divus mēnešus pavadījis Luiziānā Kentuki, vidējā režīma cietumā ar diviem tūkstošiem ieslodzīto. Pēc tam nonācis Frostburgas nometnē ar sešsimt iemītniekiem.

- Tas nozīmē milzumu cilvēku, kas nāk un iet, - noteica Vestleiks.

- Pareizi. Tāpēc sāksim no vietas, kas šķiet visloģiskākā. Dabūsim cietuma reģistrus, kameras biedru vārdus, varbūt draugus. Dosimies uz diviem cietumiem, runāsim ar cietuma priekšniekiem, nodaļu menedžeriem, KV, runāsim ar katru, kas kaut ko zina par Banisteru un viņa draugiem. Sāksim krāt vārdus un tad paskatīsimies, kura ceļš krustojies ar Fosetu.

Erardi piebilda:

- Viņš teica, ka slepkavam ir nešpetni draugi, tāpēc vēlas aizsardzību. Var domāt, ka tā ir kaut kāda banda. Kad sāksim vākt vārdus, galvenā uzmanība jāpievērš tiem, kas saistīti ar bandām.

Iestājās pauze, pēc tam Vestleika balsī ieskanējās šaubas:

- Un tas ir viss?

- Neko labāku šobrīd mēs nevaram darīt.

Vestleiks sasita kopā papēžus, aizlika rokas aiz galvas un dziļi ieelpoja. Viņš izstaipījās, izelpoja, izstaipījās un noteica:

- Labi. Vāciet kopā cietuma reģistrus un ķerieties pie darba. Cik cilvēku jums vajag palīgos?

- Vai divus vīrus vari izbrīvēt?

- Nē, bet jūs tos dabūsiet. Ejiet. Sāciet rīkoties.

Bārijs Dāsnā Roka. Klients, kuru ne reizes nebiju saticis līdz brīdim, kad vienā miglainā rītā mūs ievilka federālajā tiesā un skaļi nolasīja visu apsūdzību.

Mazpilsētas pirmā stāva juridiskajā birojā var apgūt daudzu ikdienišķu juridisku darījumu pamatus, taču specializēties ir grūti. Es centos izvairīties no šķiršanās un bankrota lietām, man nekad nav paticis nodarboties ar nekustamajiem īpašumiem, taču, lai izdzīvotu, bieži vien nākas nodarboties ar lietām, kas “klauvē pie durvīm”. Dīvaini, bet klupšanas akmens izrādījās nekustamais īpašums.

Palīdzības lūgums nāca no juridiskās skolas drauga, kas strādāja vidēja lieluma Kolumbijas apgabala firmā. Firmai bija klients, kas vēlējās pirkt medību namiņu Šenando apgabalā apmēram stundas brauciena attālumā uz dienvidrietumiem no Vinčesteras Alegenu kalnu pakājē. Klients prasīja anonimitāti un darījuma paturēšanu noslēpumā, un man to vajadzēja uztvert kā pirmo brīdinājumu. Pirkuma cena bija četri miljoni, un pēc nelielas kaulēšanās es vienojos, ka “Koplends, Rīds & Banisters” par šo transakciju saņems simt tūkstošus dolāru lielu honorāru. Šādu honorāru nedz es, nedz partneri vēl nebijām pieredzējuši, un sākumā bijām sajūsmā. Es noliku citas lietas malā un ķēros pie Šenando apgabala zemes reģistra pētīšanas.

Namiņš bija apmēram divdesmit gadus vecs, un to bija būvējuši vairāki ārsti, kas aizrāvās ar rubeņu medībām. Kā šādās reizēs gadās, partneriem radās nesaskaņas. Tik nopietnas, ka tika pieaicināti advokāti, iesniegtas civilprasības un bija pat viens vai divi bankroti. Tomēr nāris nedēļu laikā es sakārtoju visu. kas kārtojams.

un manam joprojām anonīmajam klientam izteicu pārliecību, ka problēmu nebūs. Tika noteikts pēdējais termiņš, un es sagatavoju visus vajadzīgos līgumus un dokumentus. Darba ar tiem bija daudz, taču mums par to vajadzēja saņemt kārtīgu honorāru.

Darījuma beigas tika atliktas uz mēnesi, un es palūdzu savam juridiskās skolas draugam piecdesmit tūkstošus dolāru jeb pusi no advokāta honorāra. Tas nav nekas neparasts, uz šo bridi darījuma kārtošanā biju ieguldījis simts darba stundas, tāpēc gribēju, lai samaksā. Viņš atzvanīja un pateica, ka klients nav ar mieru. Liela muiža, es nodomāju. Tipiskās nekustamā īpašuma transakcijās juristiem maksā tikai pēc darījuma noslēgšanas. Tad paziņoja, ka korporācija, mans klients, mainījusi nosaukumu. Pārformēju dokumentus un gaidīju. Beigu datums atkal tika atlikts, un pārdevēji sāka draudēt ar atkāpšanos.

Visu šo laiku man bija ļoti neskaidrs priekšstats par Beltway mākleri, vārdā Bārijs Rafko, kas kļuvis slavens kā Bārijs Dāsnā Roka. Viņš bija apmēram piecdesmit gadus vecs un pieauguša cilvēka dzīves lielāko daļu izošņāja Kolumbijas apgabalu, meklēdams vieglu ceļu tikšanai pie naudas. Viņš bija bijis konsultants, stratēģis, analītiķis, fondu naudas vācējs, preses pārstāvis, zemākā līmenī darbojies dažu kongresmeņu un senatoru gan demokrātu, gan republikāņu vēlēšanu kampaņās. Barijam tas nebija no svara. Ja maksāja, viņš varēja izstrādāt taktiku un analizēt no vienas vai otras puses pozicijām. Tomēr viņš tika īstajā vietā - kopā ar partneri Kapitolija tuvumā atvēra savu bāru. Bārā viņš pieņēma darbā dažas jaunas prostitūtas mini-svārciņos, un gandrīz vai katru nakti šī vieta kļuva par iemīļotu miesas prieku tirgotavu pakalna darbinieku leģioniem. Šo vietu atklāja zemāka ranga kongresmeņi un vidējā līmeņa birokrāti, un Barija bārs kļuva slavens. Kad kabatas pilnas ar naudu, viņa nākamais solis bija augsta līmeņa steiku restorāns divu kvartālu attālumā no bāra. Viņš ēdināja lobētājus un piedāvāja lieliskus steikus un vīnus par pieņemamu cenu, un jau drīz senatoriem te uzradās iemīļotie galdiņi. Barijam patika sports, un viņš pirka biļetes lielā daudzumā - uz Redskins, Capitals, Wizards, Džordžtaunas Hoyas spēlēm - un izdalīja draugiem.

Šajā laikā viņš jau bija nodibinājis savu firmu “sakariem ar valdību” un strauji paplašinājās. Barijam ar partneri radās domstarpības, un viņš nopirka tā avuāru daļu. Viens, bagāts un ambīciju uzkurināts, Bārijs meta skatienu uz savas profesijas virsotnēm. Morāles apsvērumu neierobežots, viņš kļuva par vienu no agresīvākajiem ietekmes tirgotājiem. Ja bagātam klientam vajadzēja spraugu nodokļu likumā, Bārijs varēja noalgot kādu, kas to uzraksta, ieliek vajadzīgā vietā, pierunā draugus atbalstīt un pēc tam meistarīgi nomaskēt. Ja bagāts klients pie sevis mājās gribēja paplašināt fabriku, Bārijs varēja nokārtot šo jautājumu, kamēr kongresmenis nodrošina asignējumus, nosūta naudu uz rūpnīcu un par pārvēlēšanu iebāž kabatā krietnu summu. Visi ir bezgala apmierināti.

Pirmā saskarsme ar likumu notika, kad viņš tika apsūdzēts par skaidras naudas piespēlēšanu Savienoto Valstu senatora vecākajam padomniekam. Apsūdzība atkrita, ko nevar teikt par iesauku: Bārijs Dāsnā Roka.

Tā kā viņš darbojās negodīga biznesa bieži vien netīrajā pusē, Bārijs zināja, kāda vara ir naudai un seksam. Viņa jahta Potomakas upē kļuva par slavenu mīlas kuģi ar trakulīgām ballītēm un jaunām sievietēm. Dienvidkarolīnā viņam piederēja golfa laukums, kurp uz garām brīvdienām viņš veda kongresa locekļus, parasti bez sievām.

īsāk sakot, jo varenāks viņš kļuva, jo vairāk riskēja. Baidoties no nepatikšanām, kas šķita nenovēršamas, vecie draugi novērsās. Viņa vārds parādījās pārstāvju palātas ētikas komisijas izmeklēšanā. Washington Post uzgāja pēdas, un Bārijs Rafko, cilvēks, kas vienmēr bija tīkojis pēc uzmanības, to dabūja vairāk nekā gribēja.

Es nevarēju par to iedomāties, un man nebija ari reālu iespēju par to pārliecināties, bet medību nams bija viens no viņa projektiem.

Korporatīvais nosaukums mainījās vēlreiz, kārtējo reizi tika pārrakstīti visi papīri. Vēl viens beigu termiņš tika atlikts, un uzradās jauns priekšlikums: iznomāt medību namu uz gadu par divsimt tūkstošiem dolāru mēnesī, visu nomas naudu iekļaujot pirkuma cenā. Rezultātā sākās nedēļu ilva kīvēšanās. taču vienošanās tika Danākta.

Pārstrādāju līgumus vēlreiz un pieprasīju, lai mūsu firmai samaksā pusi honorāra. Tas tika izdarīts, un misters Koplends un misters Rīds sajuta atvieglojumu.

Kad līgumi beidzot bija parakstīti, klients izrādījās ārzonas kompānija no niecīgās Sentkitsas salu valsts, bet es vēl arvien nenojautu, kas aiz tā slēpjas. Līgumu tepat Kārību jūrā parakstīja korporācijas pārstāvis, kuru neizdevās ieraudzīt, un vienā naktī tas tika nogādāts manā birojā. Kas attiecas uz vienošanos, klients ieskaitīja mūsu juridiskās firmas trasta kontā četrsimt piecdesmit tūkstošus dolāru plus mazliet sīknaudas, lai mēs varētu segt nomas maksu par pirmajiem diviem mēnešiem, palikušo honorāra daļu plus samaksu visādu izdevumu segšanai. Savukārt es pārdevējiem izrakstīju čeku - divsimt tūkstošus - par pirmajiem diviem mēnešiem, kuriem paejot mans klients kontu papildinās. Pēc divpadsmit mēnešiem noma tiks pārvērsta pirkumā un mūsu mazā firma saņems vēl vienu vērā ņemamu honorāru.

Kad naudas pārskaitījums nonāca mūsu bankā, no bankas piezvanīja, ka mūsu trasta kontā četrsimt piecdesmit tūkstošu dolāru vietā nupat ieskaitīti četrarpus miljoni. Nodomāju, ka kāds kļūdījies ar nullēm, turklāt bija iespējams kas ļaunāks nekā pārmērīgs naudas daudzums bankā. Tomēr kaut kas neklapēja. Mēģināju kontaktēties ar piesedzošo kompāniju Sentkitsā, kas tehniski bija mūsu klients, bet neko citu kā miglainus skaidrojumus nedabūju. Sazvanīju juridiskās skolas laika draugu, kurš bija piespēlējis klientu, un viņš apsolīja ieviest skaidrību. Iedalīju naudu pirmā mēneša nomas maksai, kā arī mūsu firmas advokāta honorāram un gaidīju norādījumus, kur pārskaitīt lieko naudu. Gāja dienas, pagāja nedēļas. Pēc mēneša piezvanīja baņķieris un pateica, ka mūsu trasta kontā ieskaitīti vēl trīs miljoni dolāru.

Tajā laikā misters Rīds un misters Koplends jau bija stipri satraukušies. Es devu baņķierim rīkojumu atbrīvoties no naudas - pārskaitīt atpakaļ, no kurienes tā nākusi, turklāt ātri. Viņš centās to izdarīt pāris dienas, bet izrādījās, ka Sentkitsas konts ir slēgts. Galu galā mans juridiskās skolas draugs atsūtīja e-pastu ar norādījumu Dusi naudas pārskaitīt uz kontu Lielajās Kaimanu salās, bet palikušo pusi uz kontu Panamā.

Kā advokātam, kas nenodarbojas ar lielām lietām, man nebija pieredzes naudas pārskaitīšanā uz numurētiem kontiem, taču pēc neilgas meklēšanas ar Google, atklājās, ka es kā aklais staigāju pa dažām pasaules bēdīgi slavenajām nodokļu paradīzēm. Vēlējos, kaut nekad nebūtu strādājis anonīmam klientam, vienalga, par kādu naudu.

Pārskaitījums uz Panamu atnāca atpakaļ - kādi trīsarpus miljoni. Es kliedzu uz savu juridiskās skolas draugu, un viņš kliedza kaut ko pretī. Nauda stāvēja uz vietas divus mēnešus un ienesa procentus, kaut ari nebūtu ētiski tos paturētu sev. Ētika lika spert visus nepieciešamos soļus, lai pasargātu negribēto naudu. Tā nebija mana, un man nenāca ne prātā to pieprasīt, un tomēr mans pienākums bija naudu sargāt.

Naivi, bet varbūt muļķīgi es biju pieļāvis, ka Barija Dāsnās Rokas nauda nonāk “Koplenda, Rīda & Banistera” biroja kontrolē.

Reiz ieguvis savā īpašumā medību namu, Bārijs tūlīt to reno-vēja, mazliet paplašināja, ierīkoja karsto dušu un helikopteru nolaišanās laukumu. Viņš iznomāja Sikorsky S-76 helikopteru, ar to divdesmit minūtēs desmit Barija labākos draugus no Kolumbijas apgabala nogādāja uz medību namu. Parastā piektdienas pēcpusdienā notika vairāki lidojumi, un viesības varēja sākties. Ap šo laiku savā karjerā viņš bija atbrīvojies no birokrātu vairuma un lobētājiem un galveno uzmanību veltīja kongresmeņiem un viņu personāla daļas vadītājiem. Medību namā bija pieejams viss: lielisks ēdiens un vīns, Kubas cigāri, narkotikas, trīsdesmitgadīgs skotu viskijs un divdesmitgadīgas sievietes. Reizēm tika organizētas teteru medības, taču viesi vairāk aizrāvās ar viņu rīcībā nonākušo žilbinošo blondīņu kolekcija.

Meitene bija no Ukrainas. Tiesas - manas tiesas - laikā viņas piegādātājs sliktā angļu valodā pastāstīja, ka par katru medību namā nogādāto meiteni, kas tur dabūjusi istabu, viņam maksāts simt tūkstoš dolāru skaidrā naudā. Baumoja, ka meitene nav pamodusies pēc nakts, ko pavadīja kopā ar Savienoto Valstu senatoru, tikai to nevarēja pierādīt. Bārijs ieņēma aizstāvības pozīciju labu laiku pirms varas iestāžu ierašanās. Ar ko meitene gulējusi pēdējā nakti uz zemes, nekad netiks noskaidrots. Masu mediji sacēla vētru ap Bāriju, viņa biznesu, draugiem, jahtām, helikopteriem, restorāniem, kūrortiem un par viņa netīrās ietekmes plašumu un dziļumu. Kad prese uzklupa Barijam, sirdsdraugi un klienti laidās lapās. Saniknotie kongresmeņi sameklēja žurnālistus un pieprasīja noklausīšanos un izmeklēšanu.

Situācija kļuva daudz ļaunāka, kad Kijevā atradās meitenes māte. Viņa uzrādīja dzimšanas apliecību, kas apliecināja, ka nelaiķe bijusi tikai sešpadsmit gadus veca. Sešpadsmit gadus veca seksa verdzene, kas nepilnu divu stundu brauciena attālumā no Kapitolija medību namiņā Alegenu kalnos izklaidējas ar Kongresa locekļiem.

Sākotnējā apsūdzība četrpadsmit dažādos noziegumos apsūdzētajiem bija uz simt lapām. Viens no četrpadsmitnieka biju es, un manu tā saukto noziegumu parasti sauc par naudas atmazgāšanu. Atļaujot Barija Rafko anonīmajām korporācijām nolikt naudu manas firmas trasta kontā, es it kā biju līdzējis saņemt klientiem nozagto naudu, mazlietiņ atmazgāt ārzonā un pēc tam pārvērst vērtīgā īpašumā - medību namā. Mani apsūdzēja, ka esmu līdzējis Barijam noslēpt naudu no FIB, VID un citiem.

Pirmstiesas manevru rezultātā daži apsūdzētie atkrita; dažiem atļāva atdalīties un vai nu sadarboties ar valdību, vai tikt tiesātiem atsevišķi. Kopš apsūdzības uzrādīšanas dienas es un mans advokāts līdz tiesas dienai iesniedzām divdesmit divus lūgumus, un tikai viens tika apmierināts. Turklāt šī uzvara bija velta.

Tieslietu ministrija ar FIB un Savienoto Valstu Kolumbijas apgabala prokuratūras palīdzību Barijam Rafko un viņa sabiedrotajiem, kuru skaitā bija ari viens kongresmenis un viens no viņa palīgiem, gāza virsū visu, ko varēja uzgāzt. Nebija no svara, ka daži no mums var būt nevainīgi vai ka valdība mūsu patiesības versiju izkropļojusi.

Un tā es sēdēju pārpildītā tiesas zālē kopā ar vēl septiņiem apsūdzētajiem, ieskaitot viszemiskāko politisko darboni, kādu Vašingtona veidojusi desmitiem gadu. Skaidrs, ka es biju vainīgs. Vainīgs, ka sava stulbuma dēļ biju ļāvis, lai mani ievelk šajā ķezā.

Kad zvērinātie bija izraudzīti, Savienoto Valstu prokurors piedāvāja man vienu, pēdējo vienošanos. Es atzīstos viena korupcijas likuma pārkāpšanā, samaksāju desmit tūkstošus dolāru lielu sodu un nosēžu divus gadus.

Un es vēlreiz pasūtīju viņu pie velna. Es biju nevainīgs.

ASTOTĀ NODAĻA

Misteram Viktoram Vestleikam

FIB direktora palīgam

Hūvera ēkā lūdzu nosūtīt tālāk

Pensilvānijas avēnija 935

Vašingtona, D.C. 20535

Godājamais mister Vestleik!

Mani sauc Malkolms Banisters, es esmu ieslodzītais federālajā cietumā Frostburgas nometnē Merilendā.

Pirmdien, 2011. gada 21. februārī, tikos ar diviem jūsu aģentiem, kas izmeklē tiesneša Foseta lietu, - arHanski un Erardi. Jauki puiši, taču man šķiet, ka nedz es, nedz manis teiktais uz viņiem iespaidu neatstāja.

Ja var ticēt šīrīta Washington Post, New York Times,

Wall Street Journal un Roanoke Times ziņojumiem, jūs ar savu komandu vēl arvien grābstāties pa mākoņiem un jums nav neviena pavediena. Nezinu, vai jums ir ticamu aizdomās turamo saraksts, taču garantēju, ka īstais slepkava nav nevienā no jūsu vai jūsu komandas kompilētajiem sarakstiem.

Es jau izskaidroju Hanskim un Erardi, ka zinu slepkavas identitāti un viņa rīcības motīvu.

Ja gadījumā Hanskis un Erardi detaļās nav precīzi, turklāt piezīmes tika izdarītas pavirši, mans priekšlikums vienošanās noslēgšanai ir šāds: es uzrādu slepkavu, bet jūs (valdība) par to izlaižat mani no cietuma.

Es nepieņemu soda samazinājumu ar kaut kādiem nosacījumiem. Nepieņemu nosacītu atbrīvošanu.

Es izeju ārā kā brīvs cilvēks ar jaunu identitāti un aizsardzību, ko nodrošina jūsu puse.

Saprotams, lai šādu vienošanos varētu noslēgt, jāiesaista gan Savienoto Valstu Tieslietu ministrija, gan Virdžīnijas ziemeļu apgabala un dienvidu apgabala Savienoto Valstu prokuratūra.

Turklāt gribu saņemt izziņoto prēmiju, uz kuru man būs tiesības. Pēc Roanoke Times šīrīta ziņām, tā nupat ir palielināta līdz $ 150 000.

Jums ir visas tiesības arī turpmāk grābstīties pa mākoņiem.

Kā diviem bijušajiem jūras kājniekiem, mums patiešām derētu parunāties.

Jūs zināt, kur esmu atrodams.

Jūsu Malkolms Banisters #44861-127

A^ans kameras biedrs ir deviņpadsmit gadus vecs melnais pui-sietis no Baltimoras, notiesāts uz astoņiem gadiem par kreka tirgošanu. Džereds ir līdzīgs tūkstošiem citu zēnu, kas redzēti pēdējos piecos gados, - jauns melnais no pilsētas centrālās daļas, māte, viņam piedzimstot, vēl tīne, tēvs sen nozudis. Viņš pamet skolu no desmitās klases un dabū trauku mazgātāja darbu. Kad māte nokļūst cietumā, viņš pārceļas pie vecmāmiņas, kas audzināja veselu baru brālēnu. Viņš sāk lietot kreku, pēc tam to pārdot. Lai kāda bijusi dzīve uz ielas, Džerards ir labdabīgs, bez zemiskuma iezīmēm. Viņa pagātnē nav vardarbības, un dzīve nav izniekota cietumā. Viņš ir viens no miljona melno, kurus nodokļu maksātāji uztur cietumos. Ieslodzīto skaits mūsu valstī tuvojas divarpus miljoniem, un proporcionāli tas ir lielākais skaits jebkurā kaut cik civilizētā valstī.

Nepatīkams kameras biedrs nav nekas neparasts. Man bija tāds, kam miega nevajag daudz un kas savu iPod spēlēja visu nakti. Skaļru-nīši, kādi jālieto pēc desmitiem vakarā, viņam bija ausīs, taču ieregu-lēti tik skaļi, ka mūziku nevarēja nedzirdēt. Man vajadzēja trīs mēnešus lai nanāktu nārcelšanu. Džerards noteikumus tomēr saprot. Viņš pastāstīja, ka reiz ne vienu vien nedēļu gulējis pamestā automašīnā un gandrīz nosalis līdz nāvei. Nekas ļaunāks nevar būt.

Mēs ar Džerardu sākam dienu sešos no rīta, kad tiekam modināti ar zvanu. Ātri apvelkam savas cietuma drēbes, mēģinādami dot viens otram tik daudz vietas, cik desmit reiz divpadsmit pēdu lielā telpa atļauj. Saklājam gultas. Viņam ir augšējā, jo man kā vecākam pienākas apakšējā. Pusseptiņos ejam uz ēdamzāli brokastīs.

Ēdamzālē ir neredzamas barjeras, kas nosaka vietu, kur katram pienākas sēdēt un ēst. Tajā ir melno sekcija, balto un brūno sekcijas. Uz sajaukšanu skatās caur pieri, un gandrīz nekad tā nenotiek. Kaut arī Frostburga ir nometne, tā tik un tā ir cietums, kur stresa netrūkst. Viens no svarīgākajiem etiķetes noteikumiem ir savstarpēji ievērot vietas. Nekad nelīst rindā priekšā. Ne pēc kā nesniegties. Ja vajag sāli vai piparus, palūdz kādam, lai pasniedz. Luisvilā, manā iepriekšējā mājvietā, kautiņi ēdamzālē nebija nekas neparasts, un parasti tie sākās, ja kāds stulbenis ar asiem elkoņiem ielīda cita teritorijā.

Šeit mēs ēdam lēni un ar tādām manierēm, ka nezinātājs brīnītos, uzzinājis, ka pie galda sēž notiesātu kriminālistu bars. Tikuši ārā no šaurajām kamerām, mēs izbaudām ēdamzāles plašumu. Te netrūkst pavilkšanas uz zoba, rupju joku un sarunu par sievietēm. Man gadījies satikt cilvēkus, kas nosēdējuši laiku alā jeb viennīcā, un tieši sabiedrības trūkums tur liek sevi just vissmagāk. Dažs to pārdzīvo bez problēmām, bet vairums sāk jukt prātā jau pēc dažām dienām. Pat vislielākajiem vientuļniekiem, un cietumā tādu netrūkst, vajadzīga cilvēku sabiedrība.

Pēc brokastīm Džerards piesakās darbā par apkopēju, lai berztu grīdas. Man vēl ir stunda laika, lai pieteiktos bibliotēkā, un tikmēr eju uz kafijas telpu lasīt avīzes.

Izskatās, ka arī šodien Foseta lietas izmeklēšana uz priekšu nav pavirzījusies. Tomēr interesanti, ka tieneša vecākais dēls sūdzējies Post reportierim, ka FIB slikti apgādā ģimeni ar jaunāko informāciju. FIB uz to nereaģē.

Ar katru nākamo dienu spriedze pieaug.

Vakar reportieris rakstīja, ka FIB izrāda interesi par Naomi Klēri-jas bijušo vīru. Viņu šķiršanās pirms trim gadiem bijusi skandaloza, abas puses apsūdzējušas viena otru laulības pārkāpšanā. Reportieris no saviem informācijas avotiem uzzinājis, ka FIB pratinājis bijušo vīru vismaz divas reizes.

Bibliotēka atrodas piebūvē, kurā ir arī neliela kapela un sanitārais punkts. Tā ir tieši četrdesmit pēdas gara un trīsdesmit plata ar četrām atsevišķām kabīnēm, pieciem personālajiem datoriem un trim gariem galdiem, pie kuriem ieslodzītajiem atļauts lasīt, rakstīt un nodarboties ar pētījumiem. Šeit ir ari desmit plaukti, kuros arvien ir kādi piecpadsmit tūkstoši grāmatu, galvenokārt cietos vākos. Frost-burgā mēs katrs savā kamerā drīkstam turēt ne vairāk kā desmit grāmatu mīkstajos vākos, kaut patiesībā to katram ir vairāk. Ieslodzītais var apmeklēt bibliotēku brīvajā laikā, un noteikumi ir visai elastīgi. Nedēļā var izdot divas grāmatas, un pusi laika es pavadu, pārbaudot laikā nenodotās grāmatas.

Ceturto daļu mana laika aizņem cietuma advokāta darbs, un šodien man ir jauns klients. Romāns ieradies no mazas Ziemeļkaro-līnas pilsētas, kur viņam piederējis lombards, kas specializējies zagtu mantu, galvenokārt ieroču, tirdzniecībā. Viņu apgādāja dažas kokaīnu lietojošu idiotu bandas, kas laupīja turīgas mājas gaišā dienas laikā. Darbojoties pagalam primitīvi, zagļi tika pieķerti pie rokas, un jau pēc minūtes viņi cits par citu pļurkstēja visu, ko zināja. Romāns drīz bija ievilkts šajā lietā un dabūja iepazīties ar federālās sistēmas varmācību. Viņš sacīja, ka neko nezina, turklāt izrādījās, ka tiesas norīkotais advokāts tiesas zālē ir pats dumjākais.

Neuzskatu sevi par ekspertu krimināllietās, taču jebkurš zaļš pirmā kursa students varētu uzskaitīt Romana advokāta kļūdas tiesas laikā. Romanam piesprieda septiņus gadus, un viņa lieta patlaban ir apelācijā. Viņš atnes savus “juridiskos dokumentus” - papīru kaudzi, ko katram ieslodzītajam ir tiesības turēt savā kamerā, - un mēs tos caurskatām manā mazajā ofisā, kur ir personiskās un citiem ieslodzītajiem neatļautas lietas. Romāns nerimstas, kamēr nav beidzis gausties par slikto aizstāvības advokātu, un es jau drīz tam

piekritu. Neefektīva advokāta palīdzība ir galvenā notiesāto sūdzība, taču tā reti kļūst par pamatu apelācijas caurskatīšanai lietās, kurās nav piespriests nāves sods.

Mani uzmundrina iespēja uzbrukt slikta advokāta darbam, kas brīvībā pelna maizi, izlikdamies daudz labāks, nekā ir patiesībā. Kopā ar Romānu pavadu stundu, un mēs norunājam vēl vienu tikšanos.

Par tiesnesi Fosetu uzzināju no viena no maniem pirmajiem klientiem. Šis cilvēks par katru cenu gribēja tikt ārā no cietuma un domāja, ka es spēju darīt brīnumus. Viņš precīzi zināja, kas ir namiņa pirmā stāva seifa, un viņu bija apsēdusi doma, ka seifa saturs, kamēr tas nav mainījis atrašanās vietu, jādabū savās rokās.

DEVITA NODAĻA

Atkal esmu nometnes priekšnieka kabinatā, un kaut kas ir noticis. Priekšnieks uzvilcis tumšu uzvalku, baltu stērķelētu kreklu, raibu kaklasaiti, un viņa svaigi novaskotie kovboja zābaki ar smailajiem purngaliem spīd. Viņš ir tikpat pašpārliecināts kā vienmēr, taču tāds kā sanervozējies.

- Es nezinu, ko tu viņiem esi sastāstījis, mister Banister, - viņš saka, - taču tavs stāsts viņiem ir iepaticies. Negribu atkārtoties, bet, ja tu domā dzīt velnu, maksa par to būs dārga.

- Tā nav velna dzīšana, ser. - Man ir aizdomas, ka cietuma priekšnieks klausījies aiz durvīm un labi zina, ko esmu teicis.

- Pirms divām dienām viņi atsūtīja uz šejieni četrus aģentus, kas izošņāja visas maliņas, gribēja zināt, ar ko tu turies kopā, kam esi sniedzis juridisku palīdzību, ar ko spēlē dambreti, kur strādā, ar ko kopā ēd, ar ko kopā ej dušā, kam zvani un tā tālāk, un tā tālāk.

- Dušā es eju viens pats.

- Manuprāt, viņi cenšas noskaidrot, kas ir tavi draugi. Tev tā nešķiet?

- Nezinu, ser, taču mani tas nepārsteidz. Varu domāt tikai to pašu.

Es zināju, ka FIB ložņā pa Frostburgu, kaut arī aģentus nebiju

redzējis. Cietumā saglabāt noslēpumus ir ārkārtīgi grūti, īpaši, ja uzrodas cilvēki no citurienes un sāk uzdot jautājumus. Pēc manām domām un paša pieredzes, tas bija neveikls mēģinājums rakties manā pagātnē.

- Tagad viņi ir atgriezušies, - priekšnieks saka. - Viņi teica, ka ieradīsies desmitos un uz ilgāku laiku.

Bija bez piecām minūtēm desmit no rīta. Vēders atkal sāpīgi sažņaudzās, un es mēģināju elpot dziļi, lai tas nebūtu manāms. Paraustīju plecus, it kā nekas sevišķs nav noticis.

- Kas atnāks?

- Ja es to zinātu.

Pēc dažām sekundēm iedūcās telefons, un sekretāre nodod priekšniekam ziņu.

A/Iēs esam tajā pašā istabā blakus nometnes priekšnieka kabinetam. Viņš, protams, nepiedalās. Atgriezušies aģenti Hanskis un Erardi kopā ar dusmīgu jaunu cilvēku, vārdā Danlīvijs, Virdžīni-jas dienvidu apgabala Savienoto Valstu Roanokas prokurora palīgu.

Es saņemu dūšu, lai izskatītos ticams un ieinteresēts. Mana mazā nopratinātāju grupa šķiet daudz iespaidīgāka.

Kaut arī Danlīvijs ir jaunākais no trim, viņš ir federālais prokurors, bet divi pārējie - parasti federālie kruķi. Un tāpēc Danlīvijs šobrīd jūtas vecākais, izskatās visai pašpārliecināts, kas cilvēkam viņa stāvoklī nav nekas neparasts. Labi, ja pirms pieciem gadiem viņš beidzis juridisko skolu, un jādomā, ka galvenais runātājs būs viņš.

- Acīmredzot, mister Banister, - viņš iesāk pretīgā augstprātīgā tonī, - mēs nebūtu šeit, ja mums nebūtu zināma interese par jūsu nelielo stāstiņu.

Nelielo stāstiņu? Pūslis, nekas vairāk.

- Vai varu jūs uzrunāt par Malkolmu? - viņš jautā.

- Turēsimies pie mistera Banistera un mistera Danlīvija, vismaz pagaidām, - es atbildu. Esmu ieslodzītais un jau kur tos gadus neesmu saukts par misteru Banisteru. Šī uzruna man gandrīz patīk.

- Lai tā būtu, - Danlīvijs noskalda, ātri iebāž roku kabatā, izvelk garenu ierakstīšanas ierīci un noliek uz galda starp mani vienā pusē un viņu trijotni otrā pusē.

- Es labprāt ierakstītu mūsu sarunu, ja neiebilstat.

Ar šo gājienu mana lieta izdara gigantisku lēcienu uz priekšu. Pirms nedēļas Hanskis un Erardi izvilka rakstāmos un gauži negribīgi izdarīja dažas piezīmes. Tagad valdība grib fiksēt katru vārdu. Es paraustu plecus un pasaku:

- Man vienalga.

Viņš nospiež slēdzīti un saka:

- Tātad jūs sakāt, ka zināt, kas nogalināja tiesnesi Fosetu, un jūs gribat apmainīt šo informāciju pret biļeti izkļūšanai no šejienes. Un, ticis ārā, jūs vēlaties aizsardzību. Tādas būtu mūsu darījuma pamatnostādnes?

- Pilnīgi pareizi, - es atbildu, atdarinādams viņa runas veidu.

- Kāpēc man būtu jums jātic?

- Tāpēc, ka es zinu patiesību, un tāpēc, ka jūs tai neesat tikuši ne tuvumā.

- Kā jūs to varat zināt?

- Es vienkārši zinu. Ja jums būtu vērā ņemams aizdomās turamais, jūs neatrasos šeit un ar mani nerunātu.

- Vai jums ar slepkavu ir kāds kontakts?

- Uz šo jautājumu nav atbildes.

-Jums kaut kas mums jādod, mister Banister, kas tāds, lai mums rastos lielāka ticība jūsu piedāvātajam mazajam darījumam.

- Es gan to nesauktu par mazu.

- Mēs varam to saukt, kā vēlaties. Kāpēc jūs šo darījumu neizskaidrotu? Kā, pēc jūsu domām, šim lielajam darījumam jānotiek?

- Labi. Tam jābūt slepenam, visaugstākā mērā konfidenciālam. Mums ir rakstiska vienošanās, kuru apstiprinājusi Savienoto Valstu prokuratūra gan ziemeļu apgabalā, kur es tiku notiesāts un ieslodzīts, gan dienvidu apgabalā, kur notiek izmeklēšana. Uz šīs vienošanās jābūt tiesneša Sleitera parakstam, kas mani tiesāja. Kad vienošanās būs panākta, es nosaukšu slepkavas vārdu. Jūs viņu notversiet, veiksiet izmeklēšanu, un, kad lielā žūrija apsūdzēs viņu slepkavībā, mani tūlīt pārvieto uz citu cietumu. Izņēmuma kārtā es vairs neizciešu sodu. Es atstāju šejieni it kā pārvietošanai uz citu vietu, bet īstenībā nonāku jūsu liecinieku aizsardzības programmā. Mans ieslodzījums tiek nomainīts, personas dati likvidēti, vārds mainīts, un droši vien man būs vajadzīga plastiskā ķirurga palīdzība izskata pārveidošanai. Es dabūju jaunus dokumentus, jaunu izskatu, kaut kur jauku federālu darbu un piedevām izziņoto naudas balvu.

Man pievērsti trīs akmenscieti skatieni. Beidzot Danlīvijs nosaka:

- Tas ir viss?

- Tas ir viss. Un runa par kaut ko citu nevar būt.

- Nu gan, - kā šokā izdveš Danlīvijs. - Šķiet, jums ir bijis ļoti daudz laika, lai to izdomātu.

- Daudz vairāk nekā jums.

- Bet ja jūs kļūdāties? Kas notiks, ja mēs saņemam ciet nepareizo cilvēku, kaut kādā veidā panākam apsūdzību, jūs esat atbrīvots, bet pēc tam neko nevaram pierādīt?

- Tā būs jūsu problēma. Ja salaidīsiet grīstē pirmstiesas izmeklēšanu, paši būsiet vainīgi.

- Labi. Bet, ja reiz mums ir īstais cilvēks, kā būs ar pierādījumiem?

-Jūsu rīcībā ir visa federālā valdība. Dabūjuši slepkavu, jūsu cilvēki noteikti spēj atrast pietiekami daudz pierādījumu. Jūsu vietā visu es nevaru izdarīt.

Lai skats būtu dramatiskāks, Danlīvijs pieceļas, izstaipās un soļo uz istabas galu kā iegrimis dziļās domās. Atgriezies viņš apsēžas un pievērš man ciešu skatienu.

- Manuprāt, mēs tikai šķiežam laiku, - viņš blefo tik neveikli kā zēns, kuram šajā telpā vispār nebūtu, ko darīt. Hanskis, veterāns, viegli noliec galvu un samiedz acis. Viņam grūti noticēt zēna nemākulībai. Erardi nenovērš no manis skatienu, un es jūtu tajā izmisumu. Es jūtu arī spriedzi starp FIB un Savienoto Valstu prokuratūru, bet tas nav nekas jauns.

Lēni pieceļos kājās un saku:

-Jums taisnība. Mēs velti tērējam laiku. Es netikšos ar jums tik ilgi, līdz atsūtīsiet kādu, kam nav mātes piens uz lūpām. Esmu jums pateicis, kas man sakāms, un mūsu nākamajā sarunā gribētu pie galda misteru Viktoru Vestleiku un kādu no jūsu bosiem, mister Dan-līvij. Es iziešu no istabas, ja tajā būsiet jūs.

To pateicis, es aizeju. Verot ciet durvis, es atskatos un redzu Hanski berzējam deniņus.

Viņi atgriezīsies.

TTikšanos varēja ieplānot Hūvera ēkā Pensilvānijas avēnijā Vašingtonā. Viktors Vestleiks priecātos, ja driz atgrieztos mājās, satiktu bosu, uzmestu skatienu saviem darbiniekiem, kopā ar ģimeni ieturētu jaukas vakariņas un tā tālāk. Tomēr direktors gribēja doties ātrā izbraukumā. Uz dažām stundām ēku vajadzēja atstāt, tāpēc viņš iesēdināja savu pavadonību elegantā privātā lidmašīnā, vienā no četrām, kas ir FIB rīcībā, un devās četrdesmit piecu minūšu lidojumā uz Roanoku.

Džordžs Maktavejs bija sešdesmit vienu gadu vecs, karjeras cilvēks, ne politisks ieliktenis, kaut ari viņa politika viegli varēja nokaitināt prezidentu. Vašingtonas politiķu aprindās gan nerimās baumas, ka nez vai Maktavejs cenšas saglabāt šo posteni. Prezidentam bija vajadzīgs jauns FIB direktors. Pēc četrpadsmit šajā darbā pavadītiem gadiem Makavejam bija laiks iet. Morāle Hūvera ēkā nebija no augstākajām, tāpēc te baumoja. Dažus pēdējos mēnešus Maktavejs reti laida garām izdevību pamest Vašingtonu kaut vai uz pāris stundām.

Turklāt pievēršanās tādam vecmodīgam noziegumam kā slepkavība gluži vai atsvaidzināja. Jau desmit gadus viņš apkaroja terorismu, un varēja atrasties pavisam niecīgs mājiens, ka Foseta nāvei ir sakars ar Al-Qaeda vai pašmāju grupējumiem. Slavas pilnās organizētās noziedzības apkarošanas un naudas viltotāju ķeršanas dienas bija palikušas pagātnē.

Roanokā pie lidmašīnas trapa jau gaidīja melns džips, un Maktavejs ar savu komandu tika aizvesti tādā ātrumā, it kā viņus vērotu un gaidītu snaiperi. Jau pēc minūtes viņi piebrauca pie “Saldētavas” un steidzīgi iegāja pa durvīm.

Direktors uz notikuma vietu bija izbraucis divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, vajadzēja celt īpašo uzdevumu vienības cīņas garu un likt vīriem saprast. ka nar spīti prorresa trūkumam, vinu darbam ir visaugstākā prioritāte. Otrkārt, vajadzēja pievilkt grožus. Kad žigli bija apstaigātas uz ātru roku iekārtotās telpas un paspiestas rokas, direktoru Maktaveju aizveda uz īsu sanāksmi lielākajā telpā.

\^ņš sēdēja blakus Viktoram Vestleikam, vecam draugam, un, ēzdams virtuļus, vecākais izmeklētājs ātri iepazīstināja ar pēdējo dienu veikumu, kas nebija liels. Informēt Maktaveju būtu lieki, jo pēc slepkavības viņš sarunājās ar Vestleiku vismaz divreiz dienā.

- Parunāsim par Banisteru, - Maktavejs noteica pēc pusstundu garā stāstījuma, kurā nebija nekā jauna. Apkārt pa galdu ātri tika padots cits ziņojums.

- Tur ir pēdējie jaunumi, - sacīja Vestleiks. - Mēs sākām ar vidusskolas klasesbiedriem, pēc tam pārgājām uz koledžu un juridisko skolu, bet tur nav piemērotu aizdomās turamo. Neviena drauga vai tuva paziņas ceļi ar Fosetu nav krustojušies. Neviena bandas dalībnieka, narkotiku tirgotāja vai nopietna noziedznieka. Pēc tam mēs izsekojām tik daudz klientu, cik iespējams, kaut arī tas nebija viegli, jo nevar dabūt piekļuvi pie daudzām viņa vecajām lietām. Arī te nekā interesanta. Kādus desmit gadus viņš palīdzējis diviem mazpilsētas advokātiem afroamerikāņiem, un šī operācija nedeva galīgi neko.

- Vai viņam bijušas kādas darīšanas tiesneša Foseta tiesā? - Maktavejs gribēja zināt.

- Nevienā reģistrā nav minēts, ka viņš tur būtu piedalījies kādas lietas izskatīšanā. Federālā darba viņam bijis maz, turklāt viņa darbības lauks ir Virdžīnijas ziemeļu apgabals. Jāteic godīgi, ka misters Banisters nav bijis pieprasīts tiesas advokāts.

-Jūs tātad uzskatāt: lai kas nogalinājis Fosetu, misters Banisters šo cilvēku saticis cietumā, protams, ja pieņem, ka viņš zina patiesību.

—Tiesa. Soda pirmos divdesmit divus mēnešus viņš izcietis Luis-vilā Kentuki, vidēja režīma iestādē ar diviem tūkstošiem ieslodzīto. Tur viņam bijuši trīs dažādi kameras biedri un viņš strādājis veļas mazgātavā un virtuvē. Vēl viņš pilnveidojis savu cietuma advokāta prasmi un patiešām palīdzējis vismaz pieciem ieslodzītajiem izkļūt

no cietuma. Mums ir saraksts ar piecdesmil- cilvēkiem kurus -vins varētu būt pazinis diezgan labi, taču noskaidrot visus, ar ko viņš kontaktējies Luisvilā, nav iespējams. Tas pats sakāms par Frostburgu. Pēdējos trīs gadus viņš te atradies vienlaikus ar tūkstoti cilvēku.

- Cik garš ir jūsu saraksts? - pajautāja Maktavejs.

- Vairāk vai mazāk, bet kādi simt desmit cilvēki, taču par lielāko daļu nav pārliecības.

- Cik no viņiem tiesājis Fosets?

- Sešus.

- Tātad no Banistera cietuma laika neviena īsta aizdomās turamā?

- Vēl nav, taču mēs turpinām rakt. Ņemiet vērā, šī ir mūsu otrā teorija, un saskaņā ar to tiesnesi nogalinājis cilvēks, kas turējis uz viņu ļaunu prātu tiesas bēdīgā iznākuma dēļ. Saskaņā ar pirmo teoriju notikusi laupīšana ar slepkavību.

- Vai tev ir trešā teorija? - Maktavejs pajautāja.

- Mirušās sekretāres greizsirdīgais vīrs, - atbildēja Vestleiks.

- Tikai tā nav ticama, vai ne?

- Taisnība.

- Vai tev ir ceturtā teorija?

- Nē, šoreiz nav.

Direktors Maktavejs iemalkoja kafiju un paziņoja:

- Šī kafija patiešām nav laba.

Divi pakalpiņi no telpas otra gala tūlīt nozuda, lai meklētu labāku.

- Atvainojiet, - ierunājās Vestleiks. Visi labi zināja, ka direktors ir nopietns kafijas dzērējs un viņa prasībām neatbilstoša dzēriena pasniegšana bija nepatīkams starpgadījums.

- Un vēlreiz par Banistera pagātni? - viņš pajautāja.

- Desmit gadi, korupcija un sazvērestība, pirms vairākiem gadiem iejaukts Barija Rafko afērās, bet nav bijis no galvenajiem. Viņš nokārtojis Barijam dažus darījumus ar zemi un pats iedzīvojies apsūdzībā.

- Tātad viņš nedzīvojās pa gultu ar sešpadsmitgadīgām meitenēm?

- Ak nē, to darīja mūsu kongresmenis. Banisters šķiet krietns zēns, kādreizējais jūras kājnieks, kas izraudzījies nepareizu klientu.

_ \vins hiia vainigs vai ne?

- Zvērinātie domāja, ka vainīgs. Arī tiesnesis. Cilvēkam bez vainas desmit gadus nedod.

Direktora priekšā tika nolikta cita kafijas tase, viņš to paostīja un, visiem aizturot elpu, beidzot iedzēra vienu malku. Tad vēl vienu, un visi uzelpoja.

- Kāpēc mēs ticam Banisteram? - Maktavejs pajautāja.

Vestleiks ātri nodeva jautājumu tālāk:

- Hanskis.

Aģents Kriss Hanskis sēdēja kā uz adatām. Viņš nokrekšķinājās un sāka runāt.

- Neesmu drošs, vai mēs ticam Banisteram, taču viņš atstāj labu iespaidu. Izjautāju viņu divas reizes, rūpīgi vēroju un nemanīju krāpšanās pazīmes. Viņš ir ar gaišu galvu, viltīgs un saprot, ka, melojot mums, neko neiegūs. Pilnīgi iespējams, ka piecos cietumā pavadītajos gados viņš saticis kādu, kas gribējis novākt tiesnesi Fosetu vai viņu aplaupīt.

- Un mums patiešām nav ne jausma, kurš tas var būt?

Hanskis paskatījās uz Viktoru Vestleiku, kas sacīja:

- Uz šo brīdi tā tas ir. Taču mēs turpinām rakt.

- Man nepatīk iespēja atklāt slepkavas identitāti, vadoties no tā, ko misters tiesnesis varētu būt iemetis cietumā, - Makteveja vārdi šķita pilnīgi loģiski. - Mēs varam sekot tukšiem pavedieniem vēl desmit gadus. Kāda ir ēnas puse darījumam ar Banisteru? Tas vīrs ir blēdīgs “baltā apkaklīte”, kurš jau nosēdējis piecus gadus par kriminālu darbību, kas starp citām lietām šķiet visai nekaitīga. Vai tu tā nedomā, Vik?

Viks nopietni palocīja galvu.

Maktavejs turpināja:

- Un tā šis cilvēks tiek ārā no cietuma. Viņš nav nedz sērij slepkava, nedz seksuāls noziedznieks. Ja viņam izrādās taisnība, lieta ir atrisināta, bet mēs varam iet mājās. Un, ja šis cilvēks mūs piekrāpj, tad ta liela brēka?

Šajā brīdī neviens pie galda nespēja paredzēt, cik liela būs brēka.

-kas pret to iebilst?- — noprasija Maktavejsrpic

- Savienoto Valstu prokurors, kas nav klāt, - sacīja Vestleiks.

- Šajā ziņā pārsteigumu nebūs, - sacīja Maktavejs. - Es tiekos ar ģenerālprokuroru rīt pēcpusdienā. Savienoto Valstu prokuroru es varu neitralizēt. Ir vēl citas problēmas?

Hanskis nokrekšķinājās atkal.

- Ziniet, ser, misters Banisters uzstāj, ka viņš nenosauks vārdu, iekams federālais tiesnesis nebūs parakstījis pavēli par soda mīkstināšanu. Nezinu, kas tur var iznākt, - kad lielā žūrija mūsu noslēpumaino slepkavu notiesās, sods taču automātiski tiks mīkstināts.

Maktavejs viņu atsēdināja.

- Mums ir advokāti, kam ar to jānodarbojas. Vai Banisteram ir advokāts?

- Cik zinu, tad ne.

- Vai viņam tāds vajadzīgs?

- Es labprāt viņam to pajautātu, - sacīja Hanskis.

- Nodarīsim šo lietu līdz galam, labi? - Maktavejs nepacietīgi sacīja. - Šajā gadījumā saulainā puse ir liela, ēnas puse - maza. Ja ņem vērā līdzšinējo progresu, lietas izmeklēšanā jāpanāk lūzums.

DESMITĀ NODALA

Kopš tiesneša Foseta un Naomi Klērijas slepkavības bija pagājis mēnesis. Laikrakstu ziņojumi par izmeklēšanu kļuva īsāki un retāki. Jau sākumā no FIB nebija nekādu komentāru, un pēc mēneša drudžaina, bezrezultatīva darba šķita, ka īpašo uzdevumu vienība vispār izzudusi. Pagājušajā mēnesī uzmanība tika pievērsta svarīgākām lietām, tādām kā zemestrīce Bolīvijā, apšaude Kanzasas skolā, kādas repa zvaigznes narkotiku pārdozēšana un citas detok-sikācijas.

Man tie bija labi jaunumi. Izmeklēšana virspusē var šķist mierīga, taču iekšējā spriedze palielinās. Mans ļaunākais murgs būtu trekns virsraksts ar ziņu: kāds ir apcietināts, taču šī iespēja šķiet arvien mazāk ticama. Dienas rit, un es pacietīgi gaidu.

Es pieņemu klientus tikai pēc pieraksta un tiekos ar viņiem bibliotēkas kabīnē. Viņi ņem līdzi juridiskos papīrus, dažādu lūgumu kaudzes, pavēles, dokumentus, ko ieslodzītie saskaņā ar noteikumiem drīkst turēt savā kamerā. Korekcijas virsniekiem nav tiesību aiztikt mūsu juridiskos dokumentus.

Vairumam klientu pietiek ar divām tikšanās reizēm, lai pārliecinātos, ka viņu labā neko nav iespējams darīt. Pirmajā pieņemšanā es iepazīstos ar lietas būtību un izskatu dokumentus. Pēc tam pāris stundu veltu pētīšanas darbam. Otrajā tikšanās reizē parasti pavēstu slikto ziņu, ka cerību nav. Nav nevienas spraugas, pa kuru varētu glābties.

Piecu gadu laikā esmu līdzējis sešiem ieslodzītajiem izkļūt no cietuma agrāk. Lieki teikt, ka tā es iegūstu prasmīga cietuma advokāta reputāciju, tomēr brīdinu katru jaunu klientu, ka visi apstākļi ir nret vinu

Tieši to es paskaidroju jaunajam Otisam Kārteram, divdesmit trīs gadus vecam divu bērnu tēvam, kam nākamie četrpadsmit mēneši jāpavada Frostburgā par noziegumu, kam nevajadzētu būt noziegumam. Otiss ir lauku zēns, dziļi ticīgs baptists, laimīgi precējies elektriķis, kas vēl arvien nespēj noticēt, ka atrodas federālajā cietumā. Viņš un viņa vectēvs apsūdzēti un notiesāti par 1979. gada arte-faktu saglabāšanas akta neievērošanu (ar labojumiem 1983., 1989., 1997., 2002., 2008. un 2010. gadā). Viņa septiņdesmit četrus gadus vecais ar emfizēmu slimais vectēvs atrodas Federālajā medicīnas centrā Tenesī un izcieš četrpadsmit mēnešu sodu. Veselības stāvokļa dēļ viņš nodokļu maksātājiem izmaksās divdesmit piecus tūkstošus dolāru mēnesī.

Kārteri savā divsimt akru lielajā fermā, kas atrodas blakus Ņūmārketas Vēsturiskajam karalauka parkam Šenando ielejā nepilnas stundas brauciena attālumā no manas dzimtās pilsētas Vinčeste-ras, meklēja artefaktus. Ferma piederējusi ģimenei vairāk nekā simts gadus, un, tikko iemācījies staigāt, Otiss pavadījis vectēvu, kad tas gājis “rakt” pilsoņu kara relikvijas un suvenīrus. Gadu desmitu laikā šī ģimene ir savākusi iespaidīgu pa stobru lādējamo šauteņu, lielgabalu ložu, blašķu, misiņa pogu, formas tērpu gabalu kolekciju, kā ari pāris kaujas karogu un desmitiem visādu veidu ieroču. Viņi to darīja likumīgi. Nelikumīgi ir iznest artefaktus no Nacionālā vēstures pieminekļa, proti, federālās zemes, un Kārteri labi zināja šo likumu. Pārtaisītā siena šķūnī ierīkotais mazais privātais muzejs bija pilns ar pašu īpašumā atrastiem priekšmetiem.

Taču 2000. gadā pilsoņu kara kaujaslauku un artefaktu saglabāšanas akts tika papildināts atkal. Atbildot uz saglabātāju pūlēm ierobežot saimniecisko darbību kaujas lauku tuvumā, pie simts lappuses garā papildinājuma pēdējā brīdī tika pievienoti daži teikumi. Relikviju rakšana “divu jūdžu attālumā” no Nacionālā vēstures pieminekļa robežas kļuva nelikumīga, lai kam zeme piederētu. Kārteri nebija informēti par jaunajiem noteikumiem; teikumi papildinājumā bija noglabāti tik dziļi, ka gandrīz neviens par tiem nezināja

Visus šos gadus federālie aģenti nebija likuši mierā Otisa vectēvu un apsūdzējuši par rakšanu aizsargātā zemē. Aģenti ik pa laikam apstājās pie viņa mājas un pieprasīja, lai parāda muzeju. Kad likums mainījās, viņi pacietīgi gaidīja, līdz izdevās pieķert Otisu, kas kopā ar vectēvu pārmeklēja Kārteru īpašumu mežaino daļu ar metālu detektoru. Kārters nolīga advokātu, kas ieteica atzīt savu vainu. Daudziem federālajiem likumiem krimināls nodoms vairs nav vajadzīgs. Likuma nezināšana nav attaisnojums. Pats būdams ar savu elastību slavenā un bieži vien nepareizi lietotā Reketa un koruptīvu organizāciju akta upuris, esmu dziļi ieinteresēts paplašināt federālo kriminālkodeksu, kas jau tagad ir divi tūkstoši septiņi simti lappušu biezs un kļūst arvien biezāks. Konstitūcijā nosaukti tikai trīs federālie noziegumi: nodevība, pirātisms un naudas viltošana. Šobrīd ir vairāk nekā četrarpus tūkstoši federālo likumu, bet to skaits turpina pieaugt. Kongress pret noziedzību ieņem arvien stingrāku nostāju, turklāt palielinās federālo prokuroru jaunrade, visus jaunos likumus izmantojot.

Otiss varētu uzbrukt papildinātā likuma konstitucionālai atbilstībai. Tiesāšanās prasītu vairākus gadus un ievilktos vēl ilgi pēc tam, kad viņš būs nosacīti atbrīvots un atgriezies mājās pie ģimenes. Kad es to paskaidroju mūsu otrajā tikšanās reizē, šķita, ka viņam zūd interese. Ja nevar tikt ārā tūlīt, kam liekas klapatas? Taču lieta mani ir ieintriģējusi. Mēs nolemjam parunāt par to vēlāk.

Ja mans lielais plāns izgāzīsies, es varu paņemt Otisa lietu un cīnoties aiziet līdz Augstākajai tiesai. Tā nākamos piecus gadus darba man netrūks.

tiesa atteikusi manas lietas izskatīšanu divas reizes.

Kaut ari es nevaru neko pierādīt, man ir stingra nojausma, ka apelācijas lielā steigā izlaistas cauri sistēmai, jo valdība ir sajūsmā, ka varējusi nolikt pie vietas Bāriju Rafko un viņa sabiedrotos, mani ieskaitot. Man izvirzīja apsūdzību 2005. gada novembri un pēc diviem mēnešiem notiesāja uz desmit gadiem. Saskaņā ar spriedumu mani arestēia tiesas zālē un tas nnzīmēia ka vedīs uz cietumu dažiem laimīgajiem federālajiem noziedzniekiem ļauj atrasties brīvībā, līdz pienāk pavēle ierasties soda vietā. Viņiem iznāk laika sagatavoties, taču vairumam šāds luksuss tiek liegts.

Mans advokāts domāja, ka dabūšu piecus vai sešus gadus. Bārijs Dāsnā Roka, galvenais apsūdzētais, spilgts nelietis, kuru visi ienīda ar prieku, dabūja divpadsmit gadus. Skaidrs, ka es biju pelnījis uz pusi mazāku sodu nekā tas glumeklis. Daiona, skaistā un mīlošā sieva, kas mani ļoti atbalstīja, tiesas zālē drosmīgi sēdēja blakus pazemotajam tēvam. Tajā dienā no astoņiem notiesātajiem es biju vienīgais un, stāvot pretī tiesnesim Sleiteram ar advokātu pa labi, tiktikko spēju paelpot. Nekas tamlīdzīgs nav iespējams, es sacīju sev vēl un vēlreiz, redzot miglainos tēlus sev apkārt. Neesmu to pelnījis. Es varu visu izskaidrot. Es neesmu vainīgs. Preses priekšā Sleiters šaustīja, sprediķoja un tēloja, bet es jutos kā sadauzīts smagsvars piecpadsmitajā raundā, kas saļimis uz virvēm un piesedzis seju, jo paredz nākamo sitienu. Mani ceļgali trīcēja. Es svīdu.

Kad tiesnesis Sleiters pateica “desmit gadi”, Daiona aiz manis noelsās un izplūda asarās. Kad mani veda projām, es atskatījos pēdējo reizi. Tas simtiem reižu ir redzēts filmās, TV šovos un reālās tiesu reportāžās - nolemtā pēdējais drudžainais atvadu skatiens. Ko cilvēks domā, atstājot tiesas zāli, lai neietu uz mājām? Patiesība ir tāda: viss ir tīts miglā. Pārāk daudz nejaušu domu, pārāk daudz baiļu, dusmu un sāpīgu izjūtu, lai saprastu, kas notiek.

Šokētajai Daionai abas rokas mutei priekšā, viņa raud, asaras tek uz visām pusēm. Mēģinādams mierināt, tēvs aplicis viņai roku. Pēdējais, ko redzēju, bija mana skaistā sieva, iznīcināta un satriekta.

Tagad viņa ir precējusies ar kādu citu.

Tas ir federālās valdības nopelns.

Zvērinātie bija no apgabala. Daži šķita gaiši un izglītoti, bet vairums ne, es pat teiktu: tālu no dzīves īstenības. Pēc trim apspriežu dienām viņi paziņoja tiesnesim, ka netiek no vietas. Un kā lai viņus par to vaino? Izmantodama pamatīgu federālā kodeksa blāķi, prokuratūra turējās pie vecvecās stratēģijas un meta lielu daudzumu dubļu pret sienu, cerot, ka kaut kas pie tās pielips. Šāda pārcenšanās pārvērta samērā vienkāršo lietu pret Bāriju Rafko un kongresmeni juridiskā dumbrājā. Biju veltījis daudzas stundas savas aizstāvības izstrādei, taču visas prokuratūras teorijas nespēju saprast. Jau pašā sākumā mans advokāts pareģoja kārēju žūriju.

Pēc četru stundu ilgām debatēm tiesnesis Sleiters uzstājās ar “dinamīta lādiņu”, kā to pieņemts saukt tiesu aprindās. Tā ir prasība zvērinātajiem iet atpakaļ un pieņemt verdiktu par katru cenu. Neviens netiek mājās, kamēr nav verdikta! Šāds lādiņš reti ko dod, taču man nelaimējās. Pēc stundas pārgurušie un emocionāli izsīkušie zvērinātie atgriezās ar vienbalsīgi pieņemtu verdiktu visiem apsūdzētajiem par visiem pantiem. Ne tikai es, bet arī daudzi citi skaidri redzēja, ka prokuratūras daudzas sarežģītās teorijas un kodeksa nodaļas viņi nesaprot. Vēlāk tika citēts viena zvērinātā izteikums: “Mēs vienkārši pieņēmām, ka viņi ir vainīgi, jo citādi nebūtu celta apsūdzība.” Es izmantoju šo izteikumu savās apelācijas, taču nez vai kāds to pamanīja.

Visu tiesas laiku es uzmanīgi vēroju zvērinātos, un viņus pārsteidza jau ievada paziņojumi. Kāpēc lai tā nebūtu? Deviņi dažādi advokāti cēla priekšā katrs savu versiju par notikušo. Tiesas zāli vajadzēja pārveidot un atjaunot, lai pietiktu vietas visiem apsūdzētajiem un viņu advokātiem.

Tiesa bija izrāde, farss, smieklīgs patiesības meklēšanas veids. Man bija jāuzzina, ka patiesībai nav nekādas nozīmes. Varbūt citā ērā tiesa noteica iepazīšanos ar faktiem, patiesības meklēšanu un taisnīgumu. Tagad tiesa ir sacensība, kurā viena puse uzvar, bet otra -zaudē. Katra puse gaida, ka otra neievēros noteikumus vai mānīsies, tāpēc neviena no pusēm nespēlē godīgi. Un patiesība pazūd cīņas mudžeklī.

Pēc diviem mēnešiem atgriezos tiesas zālē, lai noklausītos spriedumu. Advokāts bija lūdzis, lai atļauj man pašam pieteikties, taču tiesnesim Sleiteram šis lūgums neko nenozīmēja. Iedevis desmit gadus, viņš pavēlēja mani apcietināt tiesas zālē.

Patiešām dīvaini, ka nav nošauts vairāk federālo tiesnešu. Vēlāk es nedēļām ilgi plānoju dažādus veidus, kā nodot Sleiteru lēnai, mokošai nāvei.

Savienoto Valstu tiesu izpildītāji aizveda mani no tiesas zāles uz tiesas aizturēšanas kameru, bet pēc tam uz Kolumbijas apgabala cietumu, kur mani izģērba, pārmeklēja, iedeva oranžo kombinezonu un ielika pārpildītā kamerā ar vēl sešiem iemītniekiem. Kamerā bija tikai četras kojas. Pirmo nakti nosēdēju uz betona grīdas, apsedzies tikai ar plānu, caurumainu segu. Cietums atgādināja trokšņainu zvērudārzu, pārpildītu un ar nepietiekamu personālu, un tajā gulēt nebija iespējams. Es biju pārāk nobijies un apstulbis, lai aizvērtu acis, tāpēc līdz rītausmai sēdēju kaktā, klausīdamies klaigas un draudus. Tur es paliku nedēļu, ēdu maz, gulēju maz, urinēju desmit pēdu attālumā no kameras biedriem netīrā, atklātā tualetē, ko nebija iespējams noskalot. Vienu bridi kamerā mēs bijām desmit. Ne reizi es nebiju dušā. Zarnu sakustēšanās tūlīt radīja neatliekamu vajadzību apmeklēt “kakātavu” gaitenī.

Ar federālo cietumnieku transportēšanu nodarbojas Savienoto Valstu tiesu izpildītāji, un to var pielīdzināt murgam. Visu režīmu cietumnieki tiek savākti vienkopus, lai kāds būtu noziegums un riska moments. Līdz ar to pret visiem izturas kā pret mežonīgiem slepkavām. Pārvietojoties ikreiz rokas man tika saslēgtas, potītes ieslēgtas dzelžos un es tiku sastiprināts ar ieslodzīto sev priekšā un aiz muguras.

Garastāvoklis draņķīgs. Tiesu izpildītāju vienīgais uzdevums ir nogādāt cietumniekus galā tā, lai neviens neaizbēg. Cietumnieki, daudzi tādi paši jauniņie kā es, bija nobijušies, nervozi, apjukuši.

Četrpadsmit no mums Kolumbijas apgabalu atstāja autobusā, netrafarētā braucamrīkā, ar kuru pirms desmitiem gadu pārvadāti skolas bērni. Izpildītājs ar bisi apsēdās priekšējā vietā. Pēc četrām stundām mēs piestājām pie Ziemeļkarolīnas apgabala cietuma. Mums iedeva pa mitrai svietmaizei un kopā saslēgtiem atļāva nolaist ūdeni turpat aiz autobusa. Roku un kāju dzelži ne uz brīdi netika noņemti. Pēc divu stundu gaidīšanas mēs braucām tālāk uz rietumiem, līdzi paņēmuši vēl trīs cietumniekus. Nākamajās sešās dienās mēs apstājāmies Ziemeļkarolīnas, Tenesī un Alabamas cietumos, uzņemdami cietumniekus, pa reizei kādu atstādami un katru nakti gulēdami citā kamerā.

Apgabalu cietumi bija tie sliktākie: mazas, šauras kameras bez apkures, bez gaisa kondicionēšanas, saules vai piemērota sanitārā mezgla; ēdiens, kādu neēstu pat suņi; ūdens trūkums; burgeri un alus sargiem; daudz lielāki vardarbības draudi; vietējie ieslodzītie, kurus aizvaino “federālo cietumnieku” iebrukums. Es nespēju iedomāties, ka šajā valstī pastāv tik nožēlojami apstākļi, taču šajā ziņā izrādījos naivs. Ceļojumam turpinoties un noskaņojumam maitājoties, neapmierinātība kļuva arvien lielāka. Tā norima, kad cietuma veterāns izskaidroja “dīzeļa terapijas” koncepciju. Ja sūdzēsies un taisīsi troksni, tiesas izpildītāji turēs tevi autobusā nedēļām ilgi un sarīkos bezmaksas tūri pa desmitiem apgabala cietumu.

Neviens nekur nesteidzās. Cietumniekus varēja transportēt tikai gaišajā dienas laikā, tāpēc attālumi mēdza būt īsi. Mūsu ērtības un privātums vedējiem bija galīgi pie vienas vietas.

Visbeidzot mēs nokļuvām līdz distribūcijas centram Atlantā, bēdīgi slavenai vietai, kur mani divdesmit trīs stundas dienā turēja viennīcā, kamēr papīri Vašingtonā lēni pārvietojās uz kāda galda. Pēc trim šādi pavadītām nedēļām es sāku jukt prātā. Nekā lasāma, neviena, ar ko parunāties, briesmīgs ēdiens, neganti sargi. Visbeidzot mūs atkal ieslēdza važās un iekrāva citā autobusā, kas aizveda uz Atlantas lidostu, kur mūs iesēdināja kravas lidmašīnā bez atšķirības zīmēm. Pieķēdēti pie cieta plastmasas sola, uz kura sēdējām ceļgalu pie ceļgala, mēs lidojām uz Maiami, kaut arī man nebija nojēgas, uz kurieni lidojam. Viens no tiesu izpildītājiem bija tik laipns un mūs par to informēja. Maiami mēs dabūjām papildinājumu un lidojām uz Ņūorleānu, kur veselu stundu pavadījām sutīgā mitrumā, kamēr tiesu izpildītāji papildināja kravu.

Lidmašīnā atļāva sarunāties, un tas uzmundrināja. Vairums no mums tikko dienām ilgi bija dzīvojuši vientulībā. Dažam šis nebija pirmais ceļojums, un tie stāstīja citus stāstus par tādu federālās valdības laipnību kā transportēšanu ķēdēs. Man radās iespēja paklausīties cietuma dzīves aprakstus.

Naktī mēs ieradāmies Oklahomasitijā, kur mūs sabāza autobusā, lai vestu uz citu distribūcijas centru. Tas nebija tik slikts kā Atlantā, bet ap šo laiku es jau domāju par pašnāvību. Pēc piecām viennīcā pavadītām dienām mūs ieslēdza važās un atkal veda uz lidostu. Lidojām uz Teksasu, pasaules letālo injekciju galvaspilsētu, un es vaļējām acīm sapņoju par rokā iedurtu šļirci un aiziešanu nebūtībā. Dalasā ConAir lidmašīnā iekāpa astoņi stipri vīri, visi spānieši, un mēs lidojām uz Litlroku, pēc tam uz Memfisu un Sinsinati, kur lidojamās dienas man beidzās. Sešas naktis es pavadīju pilsētas cietumā, un pēc tam pāris tiesu izpildītāju nogādāja mani Luisvilas cietumā Kentuki.

Luisvila ir piecsimt jūdžu attālumā no manas dzimtās pilsētas Vinčesteras Virdžīnijā. Ja man būtu atļauja ierasties pašam, mēs ar tēvu šo gabalu nobrauktu apmēram astoņās stundās. Viņš izlaistu mani pie galvenajiem vārtiem un pateiktu “sveiki”.

Četrdesmit četras dienas, divdesmit sešas no tām viennīcā, pārāk daudz pieturvietu, lai visas atcerētos. Sistēmā nav loģikas, un nevienam tas nerūp. Neviens tam neseko.

Federālās kriminālās sistēmas traģēdija nav tās absurdumā, bet izpostītās un velti izšķiestās dzīvēs. Kongress pieprasa ilgus un bargus sodus, un varmācīgajiem bandītiem tādi ir piemēroti. Nelabojamie noziedznieki ir ieslēgti U.S.Pens, cietokšņos, kur plosās bandas un slepkavība ir parasta lieta. Taču lielākā daļa federālo cietumnieku nav varmākas, daudzi ir notiesāti par noziegumiem, kuros saskatāma maza kriminālā rīcība, ja vispār saskatāma.

Līdz mūža beigām mani uzskatīs par noziedznieku, un ar to es nevaru samierināties. Mana dzīve būs brīva no pagātnes un tālu no federālās valdības taustekļiem.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Federālā kriminālprocesa 35. pants paredz tikai vienu veidu atbrīvošanai no ieslodzījuma. Tas ir brīnumaini loģisks un ideāli piemērots manai situācijai. Ja ieslodzītais var līdzēt atrisināt citu noziegumu, kas interesē FIB, sodu var samazināt. Protams, nepieciešama izmeklējošo institūciju - FIB, CIP, DEA, ATF - un ari tiesas, kura cilvēku tiesājusi, sadarbība.

Ja viss ies pēc plāna, drīz man var rasties iespēja tikties ar godājamo tiesnesi Sleiteru un šoreiz pēc maniem noteikumiem.

FIB vīri ir atgriezušies.

ISJometnes priekšnieks pēdējā laikā izturas pret mani labāk. Viņš izdomājis, ka viņam pieder balva, kuru grib dabūt daži lieli vīri, un vēlas būt notikumu virpulī. Apsēžos pie nometnes priekšnieka galda, un viņš pajautā, vai vēlos kafiju. Šis piedāvājums ir tik sirreāls, ka ar prātu gandrīz nav aptverams, - visvarenais nometnes priekšnieks piedāvā ieslodzītajam kafiju.

- Labprāt, - es saku. - Melnu.

Priekšnieks nospiež pogu un pasaka mūsu vēlmes sekretārei. Es pamanu, ka šodien viņš uzlicis aproču pogas, - tā ir laba zīme.

- Šodien te ieradīsies lielie vīri, Mel, - viņš paziņo tik pašapmierināti, it kā slepkavas meklēšanu koordinētu viņš. Tā kā tagad esam labi čomi, viņš sauc mani vārdā. Līdz šim esmu bijis tāds Banisters un šitāds Banisters.

- Kas? - es jautāju.

- īpašo uzdevumu vienības direktors Viktors Vestleiks no Vašingtonas un bars juristu. Es teiktu, ka tu esi viņu uzmanības centrā.

Es nevaru nepasmaidīt, bet tikai mirkli.

- Tas tips, kas nogalināja tiesnesi Fosetu, vai viņš kādreiz bijis tepat Frostburgā? - nometnes priekšnieks grib zināt.

- Atvainojiet, priekšniek, bet es nevaru atbildēt.

- Jādomā, ka vai nu šeit, vai Luisvilā.

- Varbūt. Bet varbūt es pazinu viņu pirms nokļūšanas cietumā.

Viņš sarauc pieri un paberzē zodu.

- Saprotu, - viņš nomurmina.

Atnes paplāti ar kafiju, un pirmo reizi pēc ilgiem gadiem es dzeru no krūzītes, nevis no papīra vai plastmasas trauciņa. Mēs aizvadām piecas minūtes, tukši pļāpājot. Piecas pāri vienpadsmitiem sekretāre informē pa iekšējo telefonu: “Viņi ir klāt.” Es sekoju priekšniekam uz jau zināmo konferenču telpu.

Pieci vīri tādos pašos tumšos uzvalkos, tādos pašos baltos kreklos ar aizpogātu apkaklīti, ar tādām pašām neuzkrītošām kaklasaitēm. Ieraugot viņus pūlī pusjūdzes attālumā, es teiktu: “Jā, FIB.”

Mēs izejam parasto stīvo iepazīšanās rituālu, un cietuma priekšnieks negribīgi atvainojas, ka viņam jāiet. Es sēžu vienā galda pusē, un pieci mani jaunie draugi - otrā. Viktors Vestleiks sēž pa vidu, no viņa pa labi - aģents Hanskis un jauna seja, aģents Sesvoters. Neviens no abiem neteiks ne vārda. No Vestleika pa kreisi ir divi Savienoto Valstu prokurora palīgi - Mangrums no Virdžīnijas dienvidu apgabala un Kredoks no ziemeļu. Zaļknābis Dalīvijs atstāts mājās.

Pagājušajā naktī pēc pusnakts pāri gāja pērkona negaiss, un Vestleiks sarunu iesāk ar to:

- Negaiss pa nakti tā nekas, vai ne?

Es paskatos uz viņu ar samiegtām acīm.

- Patiešām? Mēs runāsim par laiku?

Tas aizķer, taču viņš ir profesionālis. Seko smaids, kluss rūciens un pēc tam:

- Nē, mister Banister, neesmu ieradies runāt par laiku. Mans boss domā, ka mēs varētu panākt vienošanos, un tāpēc esmu šeit.

- Lieliski. Un, jā, vētra bija pamatīga.

- Mēs gribētu uzklausīt jūsu noteikumus.

- Manuprāt, jums tie ir zināmi. Lietā tiek likts 35. pants. Mēs, tas ir, mēs visi, parakstām vienošanos, un es nosaucu tā cilvēka vārdu, kas nogalināja tiesnesi Fosetu. Jūs viņu apcietināt, veicat izmeklēšanu, darāt, kas darāms, un, kad lielā federālā žūrija izvirza viņam apsūdzību, es izeju brīvībā. Tajā pašā dienā. Mani no Frostburgas pārvieto, un es pazūdu liecinieku aizsardzības programmā. Sods nav vairs jāizcieš; nav vairs kriminālas pagātnes; nav vairs Malkolma Banistera. Vienošanos paraksta ģenerālprokurors, tā ir konfidenciāla, nolikta aiz atslēgām un aprakta.

- Ģenerālprokurors?

-Jā, ser. Es neuzticos jums vai kādam citam šajā istabā. Es neuzticos tiesnesim Sleiteram vai citam federālajam tiesnesim, prokuroram, prokurora palīgam, FIB aģentam un jebkuram citam, kas strādā federālajā valdībā. Dokumentiem jābūt nevainojamiem, vienošanās nav atsaucama. Kad slepkavam izvirzīta apsūdzība, es aizeju. Punkts.

- Vai jūs izmantosiet advokāta pakalpojumus?

- Nē, ser. Es varu ar to visu tikt galā pats.

- Iebildumu nav.

Mangrums piepeši liek galdā lietu un izņem no tās vairākas dokumenta kopijas. Viņš padod kopiju pāri galdam, un tā apstājas man pretī ideālā stāvoklī. Es paskatos uz dokumentu, un sirds iedunas. Galviņa ir tāda pati kā visiem lūgumiem un sankcijām, kas atrodas manā lietā: “Savienoto Valstu Vašingtonas apgabaltiesai, Kolumbi-jas apgabalā; Amerikas Savienotās Valstis pret Malkolmu Banisteru.” Lapas vidū ar lielajiem burtiem rakstīts: “35. PANTA LŪGUMS.”

- Tas ir tiesas rīkojuma priekšlikums, - saka Mangrums. - Tas ir sākumpunkts, taču tā sagatavošana prasīja zināmu laiku.

Pēc divām dienām mani nosēdina forda visurgājēja aizmugures sēdeklī un aizved no Frostburgas. Pirmo reizi pēc ierašanās pirms trim gadiem es izeju no nometnes. Šodien uz kājām nav ķēžu, tikai rokas priekšā saslēgtas dzelžos. Man ir divi čomi tiesu izpildītāji, vārdi lai paliek, jo abi ir pietiekami jauki. Kad par laiku esam izrunājušies, viens no viņiem pajautā, vai nezinu kādu labu anekdoti.

Pietiek kopā ieslēgt sešsimt vīru un dot viņiem daudz brīva laika, lai anekdotes nāktu kā no pārpilnības raga.

- Nevainīgu vai rupju? - es jautāju, kaut ari zinu, ka cietumā ir maz nevainīgu anekdošu.

- Rupju, protams, - saka šoferis.

Es dažas pastāstu un, jūdzēm skrienot uz priekšu, varu klausīties smieklus. Mēs esam uz 68. maģistrāles, kas iet cauri Heiger-staunai, un brīvības sajūta jūsmina. Kaut arī roku dzelžos, es gandrīz spēju sajust dzīves garšu. Vēroju satiksmi un sapņoju, ka man atkal būs automašīna un varēšu braukt, kur vēlos. Krustojumos redzu ātrās ēdināšanas restorānus, un no domas par burgeru un frī kartupeļiem sāk tecēt siekalas. Es redzu pārīti ieejam veikalā un gandrīz sajūtu viņas miesas pieskārienu. Alus zīme bāra logā uzdzen slāpes. Reklāmas dēlis, kas reklamē kruīzus pa Kārību jūru, aiznes mani citā pasaulē. Jūtos, it kā būtu atradies aiz atslēgas veselu gadsimtu.

Pa 70. maģistrāli mēs nogriežamies uz dienvidiem un jau drīz esam pie ceļu sadalījuma uz Vašingtonu un Baltimoru. Trīs stundas pēc izbraukšanas no Frostburgas mēs ierodamies pie federālās tiesas ēkas Kolumbijas rajona centrā. Ēkas iekšpusē roku dzelžus man noņem un es eju ar vienu tiesu izpildītāju priekšā, otru aizmugurē.

Tikšanās notiek tiesneša Sleitera kabinetā, viņš ir dzēlīgs kā vienmēr un pēdējos piecos gados šķiet novecojis par divdesmit gadiem. Viņš uzskata mani par kriminālnoziedznieku un manu klātbūtni šķiet nemanām. Jauki, man nav, ko teikt. Ir skaidri noprotams, ka no viņa biroja notikušas daudzas sarunas ar Savienoto Valstu Ģenerālprokuratūru, FIB un Savienoto Valstu ģenerālprokuroru. Es saskaitu vienpadsmit cilvēkus pie galda. 35. panta lūgums ar tam pievienoto vienošanos kļuvis apjomīgāks un aizņem divdesmit divas lapas. Katru vārdu esmu lasījis piecas reizes. Dažviet tiku pieprasījis pats savu formulējumu.

īsi sakot, vienošanā ir iekļauts viss, ko vēlos. Brivība, jauna identitāte valdības aizsarrlzība un £150 000 naudas pēmiia.

Pēc parastās nokrekšķināšanās tiesnesis Sleiters uzņemas vadību.

- Viss turpmākais tiks pierakstīts, - viņš saka, un tiesas reportieris sāk stenografēt. - Kaut arī lieta ir konfidenciāla un tiesas lēmums paliks noslēpumā, es vēlos, lai noklausīšanās būtu fiksēta.

Uz brīdi iestājas klusums, čaukst papīri.

- Šis lūgums ir par Savienoto Valstu kriminālprocesa 35. panta piemērošanu. Banister, vai jūs esat izlasījis lūgumu pilnībā, vienošanos un par paredzēto kārtību?

- Esmu, Jūsu Godība.

- Un jūs esat advokāts vai, teiksim tā, bijušais advokāts?

- Pilnīgi pareizi, Jūsu Godība.

- Vai esat apmierināts ar lūgumu, vienošanos un paredzēto kārtību?

Skaidrs, ka esmu, veco zēn.

-Jā, ser.

- Un to, ka līdz apsūdzībai jūs paliekat Cietumu pārvaldes ieslodzījumā?

-Jā, ser.

Pēc papildu diskusijas par vienošanās nosacījumiem tiesnesis Sleiters paraksta rīkojumu, un noklausīšanās ir galā. Viņš neatvadās, un es viņu neizlamāju, kā būtu vēlējies. Jāsaka vēlreiz, ka tas ir brīnums, ka federālie tiesneši ir nogalināti tik maz.

Pavadonības ieskautu, mani noved pa kāpnēm uz telpu, kur gaida vairāk melno uzvalku. Manis dēļ uzstādītas videokameras, un Viktors Vestleiks staigā uz priekšu un atpakaļ. Mani palūdz apsēsties galda galā ar seju pret kameru un piedāvā padzerties. Visi klātesošie ir ļoti nervozi un ar nepacietību gaida, kad nosaukšu vārdu.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

Viņa vārds ir Kvinns Rakers, melnais vīrietis, trīsdesmit astoņus gadus vecs, no Kolumbijas apgabala dienvidrietumiem, pirms diviem gadiem par narkotiku tirgošanu notiesāts uz septiņiem gadiem. Viņš aizlaidās apmēram pirms trim mēnešiem un kopš tā laika nav redzēts. Viņš nāk no lielas narkotiku tirgotāju ģimenes, kas rosīgi un veiksmīgi darbojusies daudzus gadus. Katrā ziņā viņi nav ielu tirgotāji, bet biznesmeņi ar kontaktiem pa Austrumu piekrasti uz augšu un leju. Viņi cenšas izvairīties no vardarbības, bet no tās nebaidās. Viņi ir disciplinēti, uzticami un apņēmīgi. Vairāki ir nonākuši cietumā. Vairāki ir nogalināti. Viņiem tās ir tikai pieskaitāmās izmaksas.

Es apklustu un ievelku elpu. Istabā valda klusums.

Vismaz pieci no melnajiem uzvalkiem izdara piezīmes. Vienam ir klēpjdators, un viņš jau ir sameklējis Kvinna Rakera lietu. Rakers ir rīkojis vairākas bēgšanas un atrodas FIB piecdesmit visvairāk aizdomās turamo personu sarakstā, galvenokārt sakarā ar atrašanos Frostburgā kopā ar mani un bēgšanu no nometnes.

- Kā jau teicu, iepazinos ar Kvinnu Frostburgā, un mēs sadraudzējāmies. Kā jau daudzi ieslodzītie, viņš bija pārliecināts, ka varu uzrakstīt burvju lūgumrakstu un dabūt viņu brīvībā, bet šis nebija tas gadījums. Viņam gāja smagi, jo Frostburgā bija viņa pirmā ieslodzījuma vieta. lā gadās ar dažiem jauniem zēniem, kas nav pabijuši citos cietumos. Viņi neprot novērtēt nometnes gaisotni. Katrā ziņā, laikam velkoties uz priekšu, viņš kļuva nemierīgs. Viņš nespēja iedomāties, ka varētu nosēdēt vēl piecus gadus. Viņam ir sieva, pāris bērnu, nauda no ģimenes biznesa un rūpes par savu drošību. Viņš bija pārliecināts, ka daži no brālēniem var stāties viņa vietā un pievākt viņa daļu. Es daudz par to dzirdēju, bet neņēmu nopietni. Zēniem no bandām galvā netrūkst visādu drazu, un viņiem patīk pārspīlēt, īpaši, kad runa ir par naudu un vardarbību. Taču Kvinns man patika. Varbūt viņš bija man labākais draugs, kādu cietumā esmu ieguvis. Mēs nedzīvojām vienā kamerā, taču bijām tuvi.

- Vai tu zini, kāpēc viņš aizlaidās? - jautā Viktors Vestleiks.

- Domāju gan. Kvinns tirgoja marihuānu un dzīvoja labi. Viņš daudz to ari smēķēja. Kā jūs jau zināt, no federālās nometnes ātri izlido, ja pieķer ar narkotikām vai alkoholu. Uz stingrāko aizliegts. Kvinnam kāds pačukstēja, ka korekcijas virsnieki zina par viņa biznesu un grasās viņu notvert. Viņš ir ārkārtīgi gudrs un atjautīgs un nekad neturēja narkotikas savā kamerā. Kā vairums melnā tirgus tirgotāju, viņš slēpa savu mantu koplietošanas vietās. Viņš zināja, ka viņam ir uz pēdām un pieķeršanas gadījumā draud nosūtīšana uz daudz sliktāku vietu. Tāpēc viņš aizlaidās. Esmu pārliecināts, ka tālu viņam nebija jāiet. Varbūt tuvumā kāds gaidīja.

- Vai zināt, kur viņš ir patlaban?

Es pamāju ar galvu un pēc brīža saku:

- Viņam ir brālēns, nezinu, kā sauc, un tam pieder pāris striptīza klubu Norfolkā Virdžīnijā netālu no jūras karaspēka bāzes. Sameklējiet brālēnu, un jūs atradīsiet Kvinnu.

- Ar kādu vārdu?

- Nezinu. Zinu tikai to, ka tas nav Kvinns Rakers.

- Kā jūs to zināt?

- Atvainojiet, bet tā nav jūsu darīšana.

Šajā brīdi Vestleiks pamāj aģentam pie durvīm, un tas pazūd. Meklēšana ir sākusies.

- Parunāsim par tiesnesi Fosetu, - saka Vestleiks.

- Labi, - es atbildu. Es nevaru saskaitīt, cik reižu esmu gaidījis šo bridi. Esmu to mēģinājis savas kameras tumsā bezmiega brīžos. Esmu to uzrakstījis rakstiski un pēc tam iznicinājis. Esmu izrunājis šos vārdus skaļi garajās, vientuļajās pastaigās gar Frostburgas robežu. Man grūti noticēt, ka beidzot tas notiek.

- Bandas biznesa svarīgākā daļa ir kokaina transportēšana no Maiami uz Austrumu piekrastes lielākajām pilsētām, galvenokārt

dienvidu virzienā uz Atlantu Čarlstonu Beiliju Šarloti Ričmandu un tālāk. 95. maģistrāle ir iemīļotais maršruts, jo tas ir stipri noslogots, turklāt banda izmanto ari katru štata šoseju un zemesceļu, kas atrodams kartē. Pārvadāšanai izmanto mūļus. Viņi iedod mūlim piecus tūkstošus dolāru par automašīnas nomu un pielādē to pilnu ar kokaīnu nogādāšanai distribūcijas centrā - izvēlieties pilsētu. Mūlis nodod kravu, griežas apkārt un brauc atpakaļ uz Dienvidfloridu. Kā izsakās Kvinns, deviņdesmit procentus kokaina, kas nonāk Manhe-tenā, ieved mūlis ar Maiami nomātu automašīnu, kas brauc uz ziemeļiem it kā likumīgā biznesā. Iekrišana praktiski nav iespējama. Ja mūli noķer, tad tikai tāpēc, ka kāds ir ziņojis. Katrā ziņā Kvinnam ir brāļadēls, kas pa ģimenes biznesa kāpnēm rāpās uz augšu. Zēns brauca kā mūlis un uz 81. maģistrāles Roanokas tuvumā tika noķerts par ātruma pārsniegšanu. Viņš brauca ar nomātu Avis furgonu un sacīja, ka ved antīkas mēbeles uz veikalu Džordžtaunā. Furgonā patiešām atradās mēbeles, taču īstā krava bija kokaīns par pieciem miljoniem, pārdodot uz ielas. Policistam radās aizdomas, un viņš izsauca papildspēkus. Brāļadēls zināja noteikumus un neatļāva pārmeklēt furgonu. Otrs policists bija zaļknābis un sāka grābstīties pa furgona kravas telpu. Viņam nebija nedz sankcijas, nedz pamatota iemesla, nedz atļaujas kaut ko meklēt. Atradis kokaīnu, viņš noskaitās, un situācija mainījās.

Es apklustu, lai iedzertu malku ūdens. Aģents ar klēpjdatoru klabinās, droši vien sūtot direktīvas pa visu Austrumu piekrasti.

- Kā brāļadēlu sauc? - jautā Vestleiks.

- Nezinu, bet šaubos, vai viņa uzvārds ir Rakers. Ģimenē ir vairāki uzvārdi un krietns skaits iesauku.

- Un brāļadēla lieta nonāca pie tiesneša Foseta? - jautā Vestleiks, mani mudinādams, kaut ari šķiet, ka neviens nesteidzas. Viņi ne tikai izvērtē katru vārdu, grib atrast Kvinnu Rakeru, bet ari grib dzirdēt visu līdz galam.

-Jā, un Kvinns nolīga ievērojamu Roanokas advokātu, kas apgalvoja, ka pārmeklēšana ir klajš konstitūcijas pārkāpums. Ja Fosets izslēgtu pārmeklēšanu no lietas, nebūtu nekādu pierādījumu. Nav pierādījumu _ nav tiesas nav ieslodzījuma. nav nekā. Procesa laikā

Kvinns uzzināja, ka tiesnesis Fosets uz brāļadēla lietu varētu skatīties labvēlīgāk, ja kāds naudas žūksnis pārietu no vienām rokām citās. Vērā ņemama summa. Pēc Kvinna vārdiem, ar šo lietu nodarbojās advokāts. Un, nē, es nezinu, kā advokātu sauc.

- Par kādu naudas summu ir runa?

- Par pusmiljonu. - Šo skaitli uzņēma ļoti skeptiski, un mani tas nepārsteidza. - Man arī bija grūti noticēt, ka federālais tiesnesis ņem kukuļus. Tāpat es biju šokēts, kad FIB aģentu pieķēra spiegojam Krievijas labā. Domāju, ka noteiktos apstākļos cilvēks ir spējīgs uz visu.

- Paliksim pie tēmas, - aizkaitināts nosaka Vestleiks.

- Labi. Kvinns ar ģimeni samaksā kukuli. Fosets kukuli pieņem. Lieta virzās uz priekšu, līdz pienāk diena, kad jānoklausās brāļadēla lūgums neuzskatīt par pierādījumu to, kas paņemts nelikumīgās pārmeklēšanas laikā. Visiem par pārsteigumu, tiesneša lēmums nav par labu brāļadēlam, bet valdībai, un lietai ceļš uz tiesu. Nedzirdot aizstāvību, zvērinātie lēma, ka zēns ir vainīgs, taču advokāts uzskatīja, ka, iesniedzot apelāciju, ir labas izredzes. Lieta vēl arvien kavējas apelācijā, bet brāļadēls izcieš astoņpadsmit gadu sodu Alabamā.

-Jauks stāsts, mister Banister, - saka Vestleiks. - Bet kā jūs zināt, ka Kvinns Rakers nogalināja tiesnesi?

- Tāpēc, ka viņš man teica, ka grib atriebties un dabūt atpakaļ naudu. Viņš bieži par to runāja. Viņš zināja, kur tieši tiesnesis dzīvo, kur strādā un kur pavada nedēļas nogales. Viņam bija aizdomas, ka nauda noslēpta kādā vietā namiņā pie ezera, un viņš stingri ticēja, ka nav vienīgais, ko Fosets tā aplaupījis. Arī tāpēc, mister Vestleik, ka Rakers apsolīja - es būšu pirmais mērķis, ja viņš tiks arestēts. Varu iziet no cietuma, bet man visu laiku būs jāatskatās pār plecu. Tie ļaudis nav no muļķu mājām - pavērtējiet paši savu izmeklēšanu. Nekā. Neviena pavediena. Viņi ilgi tur ļaunu prātu un ir ļoti pacietīgi. Kvinns gaidīja bezmaz trīs gadus, līdz nogalināja tiesnesi. Lai notvertu mani, viņš gaidīs divdesmit gadus.

-Ja jau viņš ir tik gudrs, kāpēc viņš to stāstīja? - Vestleiks pajau-

fāia

- Viss ir pagalam vienkārši. Tāpat kā daudzi ieslodzītie, Kvinns domāja, ka varu uzrakstīt fantastisku lūgumu, atrast likumos kādu spraugu un izdabūt no cietuma. Viņš teica, ka man samaksās. Teica, ka dabūšu pusi no visa, ko varēs paņemt no tiesneša Foseta. Es tiku to dzirdējis agrāk un ari toreiz. Izskatīju Kvinna lietu un pateicu, ka neko viņa labā nevaru darīt.

Viņiem bija jānotic, ka saku patiesību. Ja Kvinnu Rakeru nenotiesās, nākamos piecus gadus es pavadīšu cietumā. Mēs vēl arvien bijām pretējās pusēs - es un viņi -, bet lēnām un pamazām radām kopēju valodu.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

Pēc sešām stundām divi melnie FIB aģenti ieradās Velveta klubā, trīs kvartālu attālumā no Norfolkas jūras karaspēka bāzes. Viņi bija ģērbušies kā celtnieki un viegli iejuka pūlī pa pusei no baltajiem, pa pusei no melnajiem, puse jūrnieku, puse civilistu. Arī dejotāji bija puse uz pusi, noskaņojums viscaur labvēlīgs. Stāvvietā gaidīja divi novērošanas furgoni ar duci aģentu. Kvinns Rakers tika pamanīts un nofotografēts, ieejot klubā pussešos. Kvinns strādāja par bārmeni, un, kad 20.45 viņš atstāja savu posteni, lai aizietu uz labierīcībām, viņam sekoja. Labierīcībās Rakeram pretī stājās divi aģenti. Pēc neilgas diskusijas tika panākta vienošanās iziet pa sētas puses durvīm. Kvinns saprata situāciju un neveica straujas kustības. Arī pārsteigts viņš neizskatījās. Kā daudziem bēgļiem notveršana viņam daudzējādā ziņā nāca kā atvieglojums. Sapņi par brīvību sagrūst no izaicinājumiem pēc normālas dzīves.

Kvinnu saslēdza roku dzelžos un aizveda uz FIB biroju Norfolkā. Pratināšanas istabā divi melnie aģenti pacienāja viņu ar kafiju un iesāka draudzīgu sarunu. Noziegums nav nekas vairāk kā bēgšana, un viņš neko nevarēja iebilst. Kvinns ir simtprocentīgi vainīgs un dosies atpakaļ uz cietumu.

Aģenti pajautāja Kvinnam, vai viņš vēlas atbildēt uz dažiem būtiskiem jautājumiem par bēgšanu pirms trim mēnešiem. Viņš atbildēja: “Kāpēc ne?” Pats no sevis viņš pastāstīja, ka netālu no Frostburgas nometnes saticis līdzzinātāju bez vārda un tas viņu aizvedis uz Kolumbijas apgabalu. Tur pāris dienu viņš apgrozījies, bet viņa ierašanās nevienam nav sagādājusi prieku. Bēgšana piesaista uzmanību, un zēni nebija sajūsmā, ka, viņu meklējot, var uzrasties FIB aģenti. Viņš sāka vadāt kokaīnu no Maiami uz Atlantu, taču šis darbs neveicās. Paša “sindikātā”, kā to mēdza saukt viņš hiia “boiāta prece”, no viņa vairījās. Reizi pa reizei viņš satika sievu un bērnus, taču apzinājās briesmas, kādas rada uzturēšanās māju tuvumā. Kādu laiku viņš pavadīja kopā ar bijušo draudzeni Baltimorā, bet ari tā ne tuvu nebija sajūsmā par viņa klātbūtni. Viņš klīda apkārt un, kad radās izdevība, pārvadāja narkotikas, bet tad palaimējās ar brālēnu, kas piedāvāja bārmeņa darbu Velveta klubā.

Blakus lielākā pratināšanas telpā divi FIB pratināšanas veterāni klausījās sarunu. Vēl viena komanda augšā gaidīja un klausījās. Ja viss izdosies, Kvinnam šī būs gara nakts. FIB vajadzēja, lai viss izdotos. Pagaidām FIB nebija nekādu lietisko pierādījumu, bet pratināšanā tos vajadzēja iegūt. FIB aģenti tomēr uztraucās, jo šoreiz bija darīšana ar vīru, kurš ne pirmo reizi nonācis šādā situācijā. Nez vai ar iebiedēšanu izdotos panākt, lai tāds sāk runāt.

"Tiklīdz Kvinns bija izvests pa Velveta kluba sētas puses durvīm, FIB aģents ņēmās pratināt viņa brālēnu un pieprasīja informāciju. Brālēns pārzināja ringu, un viņam bija maz, ko teikt, līdz tika piedraudēts ar apsūdzību par bēgļa slēpšanu. Brālēnam bija iespaidīga kriminālā pagātne, uzraudzība, un vēl viena apsūdzība novestu viņu atkal cietumā. Viņš deva priekšroku dzīvei ārpus tā un sāka pļurkstēt. Kvinns dzīvoja un strādāja ar Džekija Toda vārdu, bet algu viņam maksāja skaidrā naudā un aploksnē. Brālēns aizveda FIB uz nolaistu treileru parku apmēram pusjūdzes attālumā un parādīja mēbelētu mobilo māju, kuru Kvinns īrēja no mēneša uz mēnesi. Blakus treileram stāvēja 2008. gada HummerH3 ar Ziemeļkarolīnas numura zīmi. Brālēns paskaidroja, ka reizēs, kad laika apstākļi ir patīkami, Kvinns labprāt iet uz darbu kājām un hammeru slēpj.

Stundas laikā FIB dabūja treilera un hammera kratīšanas orderi. Automašīna tika aizvilkta uz policijas stāvvietu Norfolkā, kur to atvēra un pārbaudīja. Mobilās mājas galvenās durvis gan bija aizslēgtas, taču nebija izturīgas. Pietika ar vienu liela āmura sitienu, lai aģenti tiktu iekšā. Telpa bija neparasti kārtīga un tīra. Seši aģenti mērķtiecīgi “izķemmēja” telpas divpadsmit pēdas no vienas malas līdz otrai un piecdesmit pēdas no viena gala līdz otram. Vienīgajā guļamistabā zem matrača viņi atrada Kvinna kabatas portfeli, atslēgas un mobilo tālruni. Kabatas portfelī bija piecsimt dolāri skaidrā naudā, viltota Ziemeļkarolīnas autovadītāja apliecība un divas priekšapmaksas Visa kredītkartes, katra par tūkstoš divsimt dolāriem. Mobilais telefons bija no iepriekš apmaksātajiem, ideāls cilvēkam, kurš bēguļo. Zem gultas aģenti atrada Smith &Wesson īsstobreni un ar dobajām lodēm lādētu 38. kalibra pistoli.

Pēc rūpīgas apskates aģenti tūlīt izdarīja pieņēmumu, ka tā ir pistole, ar kuru nogalināts tiesnesis Fosets un Naomi Klērija.

Atslēgu saišķī atradās arī atslēga no divas jūdzes attālās mantu miniglabātavas. Virtuves atvilktnē bija Kvinna mājas birojs - pāris lietu ar dažiem dokumentiem. Viena veidlapa bija nomas līgums ar Mākoni miniglabātavu uz sešiem mēnešiem, un to bija parakstījis Džekijs Tods. Vecākais izmeklētājs piezvanīja uz Roanoku dežurējošajam federālajam miertiesnesim, un uz Norfolku pa e-pastu pienāca kratīšanas orderis.

Lietā bija arī Ziemeļkarolīnā Džekijam Todam izdots dokuments par īpašumtiesībām uz automašīnu 2008 Hummer H3. Nekādas atzīmes par nepilnu samaksu, tātad droši varēja uzskatīt, ka misters Tods samaksājis visu summu skaidrā naudā vai ar čeku uz vietas. Atvilktnē netika atrasta nedz čeku grāmatiņa, nedz bankas paziņojums; neviens tos arī necerēja atrast. Rēķins par transportlīdzekļa iegādi bija izrakstīts 2011. gada 9. februārī Roanokas lietoto automašīnu tirgus laukumā. Divas dienas pirms 9. februāra bija atrasti līķi.

Ar kratīšanas orderi rokā Meikona miniglabātavā paša mistera Meikona modro acu priekšā divi aģenti atvēra Džekija Toda mazo sekciju. Betona grīda, izdedžu betona sienas, pie griestiem vientuļa spuldze. Pie vienas sienas piecas kartona kastes. Ātrā apskatē aģenti atrada vecas drēbes, dubļainu armijas zābaku pāri, deviņu milimetru Glock pistoli ar novīlētu reģistrācijas numuru un, visbeidzot, glīti ar naudu piepildītu metāla kasti. Aģenti paņēma visas piecas kartona kastes, pateicās misteram Meikonam par viesmīlību un prom bija.

Tajā pašā laikā caur Nacionālā kriminālās informācijas centra datorsistēmu izlaida Džekija R. Toda vārdu. Un tas tika atrasts Roanokā Virdžīnijā.

Pusnakti Kvinnu aizveda uz blakustelpu, kur viņu iepazīstināja ar speciālajiem aģentiem Pankovicu un Deloki. Viņi iesāka ar paskaidrojumu, ka FIB abi nodarbojas ar bēgļu pratināšanu. Nekas vairāk kā parasta informācija, maza pārbaude, lai noskaidrotu faktus. Viņiem tas vienmēr sagādā prieku, jo kam gan nepatīk parunāt ar bēgli un uzzināt visu sīkumos. Bija jau vēls, un, ja Kvinns vēlas mazliet pagulēt apgabala cietumā, viņi labprāt parunātu no rīta. Kvinns atteicās, teikdams, ka grib ātrāk tikt ar visu galā. Tika atnestas sviestmaizes un bezalkoholiskie dzērieni. Valdīja bezrūpīgs noskaņojums, un aģenti bija neparasti sirsnīgi. Pankovics bija baltais un Deloke melnais, un šķita, ka Kvinns šajā kompānijā jūtas labi. Viņš knibināja pa gabaliņam no sviestmaizes ar šķiņķi un sieru, kamēr aģenti stāstīja par ieslodzīto, kas bēguļojis divdesmit vienu gadu. FIB nosūtījis viņus uz Taizemi pārvest šo cilvēku mājās. Tā tik bija izklaide.

Viņi izjautāja par bēgšanu un pārvietošanos nākamajās dienās, tie bija tie paši jautājumi un atbildes, kas pirmajā pratināšanā. Kvinns atteicās nosaukt savu līdzzinātāju un nenosauca nevienu, kas ceļā palīdzējis. Tas bija jauki. Aģenti neizdarīja spiedienu, un šķita, ka viņi nedomā apcietināt vēl kādu. Pēc stundu ilgas draudzīgas papļāpāšanas Pankovics atcerējās, ka Kvinns nav iepazīstināts ar Miranda tiesībām. Viņi sacīja, ka nekāds ļaunums no tā neceļas, jo izdarītais noziegums ir kā uz delnas un runa ir tikai par bēgšanu. Ļaunums nekāds, bet, ja viņš grib turpināt, tad uz laiku jāatsakās no savām tiesībām. To izdarīja, parakstot veidlapu. Šajā laikā viņu jau uzrunāja kā Kvinnu, bet Pankovics bija Endijs un Deloke - Džesse.

Viņi rūpīgi rekonstruēja pārvietošanos pēdējo triju mēnešu laikā, un Kvinns brīnumaini labi atcerējās datumus, vietas un notikumus. Uz aģentiem tas atstāja iespaidu, un viņi uzslavēja Kvinna labo atmiņu. īpašu uzmanību viņi pievērsa nopelnītajai naudai, kas visa, protams, bija skaidra nauda, bet svarīgi, cik par katru darbu maksāts.

- Par otro braucienu no Maiami uz Čarlstonu, - ar smaidu uz lūpām ierunājās Pankovics, skatīdamies piezīmēs, - nedēļā pēc jaunā gada, Kvinn, cik daudz naudas tu dabūji?

- Ja nemaldos, sešus tūkstošus.

- Pareizi.

Abi aģenti rakstīja kā negudri, it kā ticētu katram pratināmā vārdam. Kvinns pastāstīja, ka no februāra vidus apmēram mēnesi dzīvojis un strādājis Norfolkā. Dzīvojis kopā ar brālēnu un pāris draudzenēm lielā dzīvoklī netālu no Velveta kluba. Viņam maksāts naudā, ar ēdamo un dzeramo, seksu un narkotikām.

- Re, kā, Kvinn, - noteica Deloke, saskaitījis ciparu virknes, - izskatās, ka pēc Frostburgas atstāšanas tu esi nopelnījis četrdesmit sešus tūkstošus skaidrā naudā, bez nodokļu atrēķina. Nav slikti par triju mēnešu darbu.

-Jādomā gan.

- Cik no šīs naudas tu esi izdevis? - jautāja Pankovics.

Kvinns paraustīja plecus, it kā šobrīd tas nebūtu svarīgi.

- Tagad īsti nezinu. Lielāko daļu. Braukājot apkārt, iziet daudz naudas.

- Kad tu vadāji narkotikas no Maiami un atpakaļ, kā tu nomāji automašīnas? - pajautāja Deloke.

- Es tās nenomāju. Nomāja kāds cits, man tikai iedeva atslēgas. Mans pienākums bija braukt uzmanīgi, lēni un nepieļaut, ka apstādina kruķi.

Itin ticami, un abi aģenti laimīgi tam piekrita.

- Vai tu nopirki kādu braucamo? - Pankovics pajautāja, visu laiku pierakstot.

- Nē, - Kvinns atbildēja ar smaidu. Muļķīgs jautājums. - Cilvēks bez dokumentiem, kas bēguļo, automašīnu nevar nopirkt.

Skaidrs, ka nevar.

Roanokas “Saldētavā” Viktors Vestleiks sēdēja liela ekrāna priekšā un neatrāva skatienu no Kvinna Rakera. Pratināšanas telpā noslēptā kamera raidīja videoattēlu pāri pavalstij uz paštaisīto telpu, apgādātu ar apbrīnas vērtām ierīcēm un tehnoloģiju. Kopā ar Vest-leiku sēdēja vēl četri aģenti, kas vēroja mistera Rakera acis un sejas izteiksmi.

- Nez vai tā ir, - noņurdēja viens no četrotnes. - Šis zellis ir pārlieku slīpēts. Viņš zina, ka mēs atradīsim treileri, kabatas portfeli, viltoto apliecību un hammeru.

- Varbūt arī ne, - noteica otrs. - Manuprāt, viņš min, cer uz veiksmi. Domā, ka atbildes uz dažiem jautājumiem neko ļaunu nenodarīs un ka pēc tam viņš nonāks atpakaļ cietumā. Viņš domā, ka radīsies brīdis, kad piezvanīt brālēnam un pateikt, lai tas visu savāc.

- Dzīvosim, redzēsim, - noteica Vestleiks. - Pavērosim viņa reakciju uz pirmo bumbu.

- Pulkstenis ir divi naktī, - sacīja Kvinns. - Vai varu izmantot labierīcības?

Deloke piecēlās un pavadīja viņu ārā no istabas un tālāk pa gaiteni. Otrs aģents slaistījās apkārt, demonstrēdams spēku. Pēc piecām minūtēm Kvinns atkal sēdēja savā vietā.

Pankovics ierunājās:

- Ir jau stipri vēls, Kvinn. Vai nevēlies doties uz cietumu un mazliet pagulēt? Mums nekur nav jāsteidzas.

- Labprātāk atrodos šeit nekā cietumā, - viņš skumji atbildēja. - Kā jūs domājat, cik man pieliks pie soda? - viņš pajautāja.

Deloke atbildēja:

- Nezinu, Kvinn. Tas atkarīgs no Savienoto Valstu prokurora. Ļaunākais, ka tevi nesūtīs atpakaļ uz nometni. Nekad vairs. Tu dosies uz īstu cietumu.

- Vai zini, Džesse, man tā kā pietrūkst nometnes. Galu galā tur nemaz nebija tik slikti.

- Tad kāpēc no tās aizlaidies?

- Muļķības dēļ. Kāpēc? Tāpēc, ka to varēja izdarīt. Vienkārši aiziet, un, šķiet, nevienam par to nebija nekādas daļas.

- Gada laikā mēs nopratinām divdesmit piecus cilvēkus, kas aiziet no federālās nometnes. “Muļķības dēļ”, manuprāt, ir īstais vārds.

Pankovics nočaukstināja dažus papīrus un teica:

- Manuprāt, tagad, Kvinn, pienācis laiks paskatīties, kas iznāk ar laika grafiku. Datumi, vietas, pārvietošanās, nauda. Tas viss iekļaujams iepriekšējās apcietināšanas ziņojumā. Labi vismaz, ka pēdējo tris mēnešu laikā tu neesi izdarījis neko ļoti sliktu. Narkotiku pārvadāšana, protams, nenāks tev par labu, taču nevienam tu fiziski neesi uzbrucis, vai ne?

- Tā ir taisnība.

- Un tas ir viss, ko vari pastāstīt? Nekas nav izlaists? Tu stāsti mums pilnīgi visu?

- Nūja.

Abi aģenti tā kā iztaisnojās un sarauca pieri. Pankovics pajautāja:

- Un kur paliek Roanoka, Kvinn? Vai Roanokā nemaz tu neesi bijis?

Kvinns paskatījās uz griestiem, padomāja un atbildēja:

- Varbūt reizi vai divas esmu izbraucis cauri, bet tas ir viss.

- Vai esi par to drošs?

-Jā, esmu.

Deloke atvēra lietu, pārlaida skatienu papīra lapai un pajautāja:

- Kas ir Džekijs Tods?

Kvinns aizvēra acis, un viņam viegli pavērās mute. No rīkles izlauzās klusa guturāla skaņa, it kā viņš būtu dabūjis sitienu zem jostasvietas. Pleci noslīga uz leju. Ja viņš būtu baltais, tad tagad būtu pelēks.

- Nezinu, - viņš beidzot pateica. - Nekad neesmu ar viņu ticies.

Deloke turpināja:

- Patiešām? Izskatās, ka misters Džekijs R. Tods otrdien, astotā februāra vakarā, arestēts Roanokas bārā. Piedzēries, uzbrucis citiem. Policijas ziņojumā teikts, ka viņš uzsācis kautiņu ar citiem dzērājiem un nakti pavadījis cietumā. Nākamajā rītā viņš samaksājis astoņsimt dolāru un aizgājis.

- Tas nebiju es.

- Vai tiešām?

Deloke pabīdīja pāri galdam papīra lapu, un Kvinns to lēnām pacēla. Tā bija fotogrāfija pretskatā, nepārprotami viņa attēls.

- Par to šaubām nav vairs vietas, vai ne, Kvinn?

Kvinns nolika papīra lapu un sacīja:

- Nu labi. Man tātad ir vēl viens vārds. Kā tad man vajadzēja rīkoties? Spēlēt paslēpes ar savu īsto vārdu?

- Protams, ne, - sacīja Pankovics. - Bet tu mums meloji, vai tā ir?

-Jūs neesat pirmie policisti, kam esmu melojis.

- Par melošanu FIB var dabūt piecus gadus.

- Labi, es mazliet safleitēju.

- Tas nav nekāds brinums, taču tagad visam tevis teiktajam zūd ticamība. Šķiet, ka viss jāsāk no gala.

Deloke sacīja:

- Devītajā februāri tāds Džekijs Tods iegāja Roanokas lietoto automašīnu tirgus laukumā un samaksāja divdesmit četrus tūkstošus skaidrā naudā par 2008 Hummer H3. Vai tas neko neatsauc atmiņā, Kvinn?

- Nē. Tas nebiju es.

- Es tā nedomāju. - Deloke pabīdīja pāri galdam rēķina kopiju. - Un ari to tu nekad agrāk neesi redzējis, vai ne?

-Nē.

Pankovics iesāka:

- Attopies Kvinn. Mēs ne uz pusi neesam tik dumji, kā tu iedomājies. 8. februāri tu biji Roanokā, aizgāji uz bāru, iesaistījies kautiņā, nokļuvi cietumā, nākamajā rītā izpirkies, atgriezies sava moteļa Safe Lodge istabā, par ko samaksāji skaidrā naudā, sadabūji vēl naudu un nopirki hammeru.

- Vai maksāt par automašīnu skaidrā naudā ir noziegums?

- Nekādā ziņā, - sacīja Pankovics. - Taču tobrīd tev nevarēja būt tik daudz naudas.

- Varbūt esmu sajaucis dažus datumus un dažus maksājumus. Visu nav iespējams atcerēties.

- Vai tu atceries, kur pirki ieročus? - jautāja Deloke.

- Kādus ieročus?

- Tavā treilerā atrasts Smith & Wesson, un tavā mantu glabātavā apmēram pirms divām stundām atrasta deviņu milimetru Glock pistole.

- Zagti ieroči, - Pankovics piebilda. - Federālie noziegumi krājas.

Kvinns lēnām salika rokas aiz galvas un acis pievērsa ceļgaliem. Pagāja minūte, tad vēl viena. Nemirkšķinādami un nekustinādami ne muskuli, abi aģenti skatījās uz Kvinnu. Istaba bija klusa, mierīga, gaisotne - saspringta. Beidzot Pankovics nočabināja dažus papīrus un vienu no tiem pacēla. Viņš sacīja:

- Sākotnējā inventarizācijā atrasts kabatas portfelis ar piecsimt divpadsmit dolāriem, viltota Ziemeļkarolīnas autovadītāja apliecība, divas priekšapmaksas Visa kartes, priekšapmaksas mobilais tālrunis, iepriekšminētais Smith & Wesson, hammera pirkšanas rēķins un dokuments par īpašumtiesībām, miniglabātavas nomas līgums, transportlīdzekļa apdrošināšanas sertifikāts, 38. kalibra patronu kastīte un vēl vairāki priekšmeti, visi izņemti no mobilās mājas, kuru tu īrēji par četrsimt dolāriem mēnesī. Miniglabātavā atrasts neliels daudzums drēbju, deviņu milimetru Glock pistole, armijas zābaku pāris un, kas vissvarīgākais, metāla kaste ar četrdesmit vienu tūkstoti dolāru skaidrā naudā, visa nauda simt dolāru banknotēs.

Kvinns lēni sakrustoja rokas uz krūtīm un nenolaida skatienu no Deloka, kas teica:

- Mūsu rīcībā ir visa nakts. Kā to var izskaidrot?

- Šķiet, ka mūlis bijis rosīgāks, nekā atceros. Bija daudz braucienu uz Maiami un atpakaļ.

- Kāpēc tu neko mums nestāstīji par ceļojumiem?

- Es jau teicu, ka nevaru atcerēties visu. Kad nākas bēguļot kā man, cilvēkam rodas tieksme daudz aizmirst.

- Vai tu atceries, ka kaut kādā nolūkā būtu lietojis abus ieročus, Kvinn? - jautāja Deloke.

-Nē.

- Vai tu nelietoji ieročus vai vienkārši neatceries, ka esi tos lietojis?

- Es nelietoju ieročus.

Pankovics sameklēja vēl vienu papīra lapu un nopietni nopētīja.

- Vai esi par to pārliecināts, Kvinn? Te ir sākotnējais ballistiskās pārbaudes ziņojums.

Kvinns lēnām atbīdīja atpakaļ krēslu un piecēlās kājās. Pēc tam izstaipījās un nogāja dažus soļus līdz kaktam.

- Varbūt man noderētu advokāts.

ČETRPADSMITĀ NODALA

Nekāda ballistikas ziņojuma nebija. Smith & Wesson atradās FIB kriminālistikas laboratorijā Kvantiko un tiks izanalizēts, tiklīdz tehniķis pēc kādām piecām stundām ieradīsies darbā. Papīra lapa, kuru Pankovics turēja kā ieroci, bija kaut kādas nevajadzīgas atgādnes kopija.

Viņa un Delokes rīcībā bija vesels Savienoto Valstu Augstākās tiesas atzīts netīru paņēmienu arsenāls. Tā izmantošana atkarīga no tā, cik ilgi Kvinns būs gatavs runāt tāpat kā līdz šim. Tūlītēju problēmu radīja advokāta pieminēšana. Ja Kvinns būtu pateicis skaidri un viennozīmīgi “Man vajadzīgs advokāts!” vai “Bez advokāta klātbūtnes es vairs neatbildēšu ne uz vienu jautājumu!”, vai kaut ko tādā garā, pratināšana beigtos tajā pašā brīdī. Taču viņš bija izlocījies, lietojot vārdu “varbūt”.

Šajā gadījumā būtisks bija laika moments. Lai novērstu uzmanību no jautājuma par advokātu, aģenti tūlīt mainīja scenāriju. Deloke piecēlās un teica:

- Man vajag nolaist ūdeni.

Pankovics bilda:

- Man vajag vēl kafiju. Ko tu par to teiksi, Kvinn?

-Nē.

Ejot ārā, Deloke ar spēku aizcirta durvis. Pankovics piecēlās un izstaipīja muguru. Bija jau gandrīz trīs no rīta.

Kvinnam bija divi brāļi un divas māsas vecumā no divdesmit septiņiem līdz četrdesmit diviem gadiem, visi tā vai citādi iesaistīti ģimenes narkotiku tirgošanas sindikātā. Viena māsa bija izslēgta no kontrabandas un tirgošanas, taču joprojām piedalījās dažādās naudas atmazgāšanas operācijās. Pārējie bija aizgājuši no šī biznesa, pārcēlušies citur un vispār centās no ģimenes vairīties. Jaunākais no brāļiem bija Dī Rejs Rakers, kluss, mierīgs cilvēks, kas Džordž-taunā studēja finanses un zināja naudas ceļus. Viņam bija viena apsūdzība par ieroci, taču nekā nopietna. Dī Rejam pietrūka dūšas, lai sadzīvotu ar ielas varmācību un bailēm, tāpēc no šīm lietām viņš turējās tālāk. Viņš dzīvoja kopā ar draudzeni pieticīgā kooperatīvās sabiedrības dzīvoklī pie Jūnjēnas stacijas, un FIB viņu tur atrada tūlīt pēc pusnakts - gultā, bez rūpēm par nesamaksātiem rēķiniem vai notiekošo izmeklēšanu, bez mazākās nojausmas, kas notiek ar brāli Kvinnu, bezrūpīgi guļošu dziļā miegā. Apcietināšanai viņš nepretojās, taču lamājās kā tālbraucējs šoferis. Aģentu vienība, kas viņu arestēja, nepaskaidroja gandrīz neko. FIB ēkā Pensilvānijas avēnijā viņu ieveda kādā telpā un nosēdināja uz krēsla, bet visapkārt saradās aģenti tumšzilās jakās, kuras rotāja spilgti dzelteni burti “FIB”. Viņu nofotografēja dažādos rakursos. Pēc stundu ilgas sēdēšanas dzelžos saslēgtām rokām viņu, neko nesakot, izveda no ēkas, iesēdināja furgonā un aizveda mājās. Viņu izlaida no mašīnas ielas malā, nebilstot ne vārda.

Draudzene atnesa dažas tabletes, un galu galā viņš nomierinājās. No rīta viņš piezvanīs savam advokātam un sataisīs traci, taču šī epizode drīz aizmirsīsies.

Nodarbojoties ar narkotiku tirdzniecību, nevar cerēt, ka beigas būs laimīgas.

Atgriezies no labierīcībām, Deloke brīdi pieturēja durvis pavērtas. Ienāca slaida, pievilcīga sekretāre, nesdama paplāti ar dzērieniem un cepumiem, ko nolika uz galda malas. Viņa uzsmaidīja Kvin-nam, kas joprojām stāvēja kaktā, pārāk apjucis, lai kādu ievērotu. Kad sekretāre bija aizgājusi, Pankovics attaisīja Red Buli skārdeni un izlēja tās saturu glāzē ar ledu.

- Vai tev nevajag Red Buli, Kvinn?

-Nē.

Viņš katru nakti bārā pasniedza Red Buli un vodku, taču nekad nebija mēģinājis to nogaršot. Pārtraukums ļāva brīdi atvilkt elpu un deva iespēju sakārtot domas. Vai jāturpina vai arī jāapklust un jāpieprasa advokāts? Instinkts sliecās uz otru variantu, taču tam pretojās ārkārtīgi lielā interese noskaidrot, cik daudz FIB ir zināms. Domas svārstījās starp to, ko viņi jau atklājuši, un to, cik tālu var aiziet.

Deloke izlēja Red Buli glāzē ar ledu arī sev un gremoja cepumu.

- Apsēdies, Kvinn, - viņš sacīja, ar rokas mājienu aicinādams Kvinnu atpakaļ pie galda. Kvinns pagāja dažus soļus un apsēdās. Pankovics jau rakstīja piezīmes.

- Tavs vecākais brālis, šķiet, viņu sauc Garais, vēl arvien ir Kolum-bijas apgabalā?

- Kāds viņam ar visu sakars?

- Vienkārši aizpildu dažus papīrus, Kvinn. Tas arī viss. Man patīk, kad zinu visus faktus vai vismaz tik daudz, cik iespējams. Vai pēdējo triju mēnešu laikā bieži esi redzējis Garo?

- Bez komentāriem.

- Labi. Tavs jaunākais brālis Dī Rejs - vai viņš joprojām ir Kolum-bijas apgabalā?

- Es nezinu, kur Dī Rejs atrodas.

- Vai pēdējos trijos mēnešos esi redzējis Dī Reju?

- Bez komentāriem.

- Vai Dī Rejs aresta brīdī Roanokā bija kopā ar tevi?

- Bez komentāriem.

- Vai kāds bija kopā ar tevi, kad Roanokā tevi arestēja?

- Es biju viens.

Deloke nervozi izelpoja. Pankovics nopūtās, it kā šie būtu tikai vēl vieni meli, un viņi to zina.

- Es apzvēru, ka biju viens.

- Ko tu darīji Roanokā? - gribēja zināt Deloke.

- Bizness.

- Narkotiku tirgošana?

- Tas ir mūsu bizness. Roanoka ir daļa no mūsu teritorijas. Mums tur radās problēma, kuru vajadzēja nokārtot.

- Kas par problēmu?

- Komentāru nebūs.

Pankovics iedzēra prāvu malku no savas glāzes un teica:

- Zini, Kvinn, patlaban radusies tāda problēma, ka mēs nevaram ticēt nevienam tavam vārdam. Tu melo. Mēs zinām, ka tu melo. Tu pat atzīsti, ka melo. Mēs uzdodam jautājumu, un tu atbildi ar meliem.

- Mēs netiekam no vietas, Kvinn, - sarunai pievienojās Deloke. - Ko tu darīji Roanokā?

Kvinns pastiepa roku un paņēma Oreo cepumu. Noņēmis virsējo cepumu, viņš nolaizīja krēmu, pievērsa skatienu Delokem un tad teica:

- Mums tur bija mūlis, un radās aizdomas, ka viņš ir informators. Dīvainos apstākļos mēs zaudējām divus sūtījumus un izdomājām, kas par lietu. Devos uz turieni, lai satiktu mūli.

- Lai nogalinātu?

- Nē, šādi mēs nerīkojamies. Es nevarēju viņu atrast. Izrādījās -mūlis uzzinājis, ka es viņu meklēju, un aizlaidies. Es aizgāju uz bāru, iedzēru pār mēru, sakāvos un piedzīvoju štruntlgu nakti. Nākamajā dienā draugs pateica, ka var izdevīgi nopirkt hammeru, un es aizgāju to apskatīties.

- Kas tas bija par draugu?

- Komentāru nebūs.

- Tu melo, - sacīja Deloke. - Tu melo, un mēs zinām, ka tu melo. Tu neesi pat labs melis, Kvinn, vai to tu zini?

- Domājiet, kā gribat.

- Kāpēc tu reģistrēji hammeru Ziemeļkarolīnā? - jautāja Pankovics.

- Tāpēc, ka esmu izbēdzis, atceraties? Biju bēglis, kas cenšas neatstāt pēdas. Vai to jūs saprotat? Viltota identifikācijas karte. Neīsta adrese. Viss viltots.

- Kas ir Džeikīls Steilijs?

Kvinns mirkli vilcinājās un mēģināja no jautājuma atkratīties ar vienaldzīgu atbildi:

- Mans brāļadēls.

- Un kur viņš ir patlaban?

- Kaut kur federālajā cietumā. Atbildi pilnīgi droši jūs zināt.

- Alabamā izcieš astoņpadsmit gadu sodu, - sacīja Pankovics. - Džeikīlu apcietināja netālu no Roanokas ar kokaina pilnu furgonu, vai ne?

- Es nešaubos, ka lieta ir pie jums.

- Vai tu palīdzēji Džeikīlam?

-Kad?

Abi aģenti pārspīlēti notēloja neizpratni, katrs iedzerdams pa malkam Red Buli Deloke pastiepa roku pēc vēl viena Oreo cepuma. Uz paplātes to bija vēl divi duči un ar kafiju pilna kanna. Varēja domāt, ka viņi te plāno pavadīt visu nakti.

Pankovics sacīja:

- Kvinn, beidz vienreiz spēlēt teātri. Mēs esam noskaidrojuši, ka Džeikīlu apcietināja Roanokā ar kaudzi kokaīna, par to draudēja ilgs laiks cietumā, taču jautājums ir tāds: vai tu mēģināji zēnam palīdzēt vai ne?

- Protams. Viņš ir daļa no ģimenes, daļa no biznesa, un viņu apcietināja, darot savu darbu. Ģimene nekad nepaliek malā.

- Vai tu nolīgi advokātu?

-Jā, nolīgu.

- Cik tu samaksāji advokātam?

Kvinns brīdi padomāja un atbildēja:

- īsti neatceros. Maisu ar naudu.

- Tu maksāji advokātam skaidrā naudā?

- Tieši to es nupat pateicu. Ar naudu viss kārtībā, pagājušajā reizē pārbaudīju. Mēs neizmantojam banku kontus, kredītkartes un citas lietas, ko federāļi var izsekot. Tikai skaidru naudu.

- Kas tev iedeva naudu, lai vari samaksāt advokātam?

- Bez komentāriem.

Pankovics lēni paņēma plānu lietu un izvilka no tās papīra lapu.

- Zini, Dī Rejs saka, ka viņš tev iedevis visu Roanokā vajadzīgo naudu.

Kvinns papurināja galvu, greizi pasmīnēja un noteica:

- Muļķības.

Pankovics pabīdīja pāri galdam astoņas reiz desmit collas lielu krāsu fotogrāfiju ar Dī Reju FIB aģentu ielenkumā, ar kopā saslēgtām rokām, vaļēju muti, dusmām sejā. Deloke paskaidroja:

- Mēs saņēmām ciet Dī Reju Kolumbijas apgabalā apmēram stundu pēc tam, kad uz šejieni atvedām tevi. Ja gribi zināt, viņam patīk runāt. Viņš runā daudz vairāk nekā tu.

Kvinns skatījās fotogrāfijā un nespēja parunāt.

Oaldētava”. Četros no rīta Viktors Vestleiks piecēlās un vēlreiz sāka staigāt pa istabu. Lai pieveiktu miegu, vajadzēja kustēties. Četri citi aģenti vēl arvien bija nomodā, viņus uzturēja amfetamīns, Red Buli un kafija.

- Sasodīts, kādi tie zēni ir tūļas, - noteica viens no viņiem.

- Viņi ir metodiski, - atsaucās otrs. - Viņi nogurdina. Tas, ka Kvinns pēc septiņām stundām vēl runā, ir kaut kas neticams.

- Viņš negrib doties uz apgabala cietumu.

- Par to viņu nevar vainot.

- Pēc manām domām, viņš ir ziņkārīgs. Kaķis un pele. Cik daudz mēs īstenībā zinām?

- Viņiem neizdosies šo aptīt ap pirkstu. Tas zellis ir pārāk gudrs.

- Viņi zina, ko dara, - noteica Vestleiks, apsēdās un ielēja sev vēl vienu krūzi kafijas.

Pankovics ielēja sev krūze kafiju un pajautaja:

- Kas tevi aizveda uz Roanoku?

- Neviens. Es braucu pats.

- Ar kādu automašīnu?

- Neatceros.

- Tu melo, Kvinn. Pirms septītā februāra kāds tevi aizveda uz Roanoku. Jūs bijāt divi. Mums ir liecinieki.

- Tādā gadījumā liecinieki melo. Jūs melojat. Melo visi.

- Tu nopirki hammeru devītajā februārī, samaksāji skaidrā naudā un nedevi apmaiņai citu automašīnu. Kā tu nokļuvi uz lietoto automašīnu tirgošanas laukumu dienā, kad pirki hammeru? Kas tevi aizveda?

- Neatceros.

- Tātad tu neatceries, kas tevi aizveda?

- Es neko neatceros. Biju paģirains, pa pusei vēl piedzēries.

- Padomā labi, Kvinn, - sacīja Deloke. - Šie meli kļūst smieklīgi. Ko tu slēp? Ja tu neko neslēptu, tu tik daudz nemelotu.

- Tieši ko jūs gribat zināt? - jautāja Kvinns, pacēlis uz augšu rokas.

- Kur tu dabūji visu to naudu, Kvinn?

- Es esmu narkotiku tirgotājs. Esmu tāds bijis visu savu mūžu. Tāpēc, ka tirgoju narkotikas, esmu sēdējis cietumā. Mēs dedzinām naudu. Mēs ēdam naudu. Vai to jūs nesaprotat?

Pankovics kratīja galvu:

- Kvinn, ja tic tevis stāstītajam, pēc izbēgšanas tu ģimenes labā daudz neesi strādājis. No tevis baidījās, vai ne? Vai es nesaku taisnību? - viņš jautāja, skatīdamies uz Deloki, kas tūlīt apstiprināja, ka partnerim taisnība.

Deloke sacīja:

- Ģimene no tevis vairījās, tāpēc tu sāki braukāt uz dienvidiem un atpakaļ. Tu teici, ka esi nopelnījis kādus četrdesmit sešus tūkstošus, bet mēs zinām, ka tie ir meli, jo par divdesmit četriem tūkstošiem tu nopirki hammeru, bet četrdesmit vienu tūkstoti mēs atradām tavā mantu glabātavā.

Pankovics sacīja:

- Tu tiki pie naudas, Kvinn. Ko tu slēp?

- Neko.

- Tad kāpēc tu melo?

- Visi melo. Manuprāt, par to mēs jau vienojāmies.

Deloke uzsita ar plaukstu pa galdu un sacīja:

- Atgriezīsimies laikā pirms dažiem gadiem, Kvinn. Tavs brāļadēls Džeikīls Steilijs ir cietumā, tepat Roanokā, un gaida tiesu. Tu maksā advokātam noteiktu summu par juridiskajiem pakalpojumiem. Tā ir?

- Tā ir.

- Vai naudas nebija vairāk? Mazliet vairāk, lai “ieeļļotu” sistēmu? Varbūt kukulis, lai tiesa pret puisi ir saudzīga? Kaut kas uz to pusi, Kvinn?

-Nē.

- Vai esi par to drošs?

- Saprotams, ka esmu drošs.

- Padomā labi, Kvinn.

- Es samaksāju advokātam skaidrā naudā un sapratu, ka viņš paturējis naudu kā honorāru. Vairāk neko nezinu.

- Kas bija tiesnesis?

- Neatceros.

- Vai tiesneša Foseta vārds nerosina atmiņu?

Kvinns paraustīja plecus.

- Varbūt.

- Vai tu jel reizi aizgāji uz tiesu, kad tiesāja Džeikīlu?

- Es biju tiesā, kad viņam piesprieda astoņpadsmit gadus.

- Vai tevi tas nepārsteidza, ka viņam iedeva astoņpadsmit gadus?

- Jā, pats par sevi saprotams.

- Viņam vajadzēja saņemt daudz mazāku sodu, vai ne?

- Pēc advokāta vārdiem, jā.

- Un tu ieradies tiesā, lai labi varētu apskatīt tiesnesi Fosetu, vai ne?

- Uz tiesu es aizgāju brāļadēla dēļ. Tas arī viss.

Apvienotā komanda uz brīdi apklusa. Deloke iedzēra malku no savas Red Buli glāzes.

Pankovics sacīja:

- Man vajag aiziet uz tualeti. Tev viss kārtībā, Kvinn?

Kvinns spaidīja pieri.

- Protams, - viņš atbildēja.

- Atnest kaut ko dzeramu?

- Varbūt spraitu?

- Dabūsi.

Pankovics nesteidzās. Kvinns malkoja savu dzeramo. Puspiecos pratināšana atjaunojās ar Delokes jautājumu:

- Saki, Kvinn, vai trīs pēdējos mēnešus tu esi sekojis jaunumiem? Esi lasījis kādas avīzes? Katrā ziņā tev vajadzēja interesēties par izbēgšanu un sekot līdzi, vai par to raksta.

Kvinns atbildēja:

- Patiešām ne.

- Vai esi dzirdējis par tiesnesi Fosetu?

- Nē. Kas par lietu?

- Nogalināts. Ar diviem šāvieniem pakausī.

No Kvinna puses nekādas reakcijas. Ne mazākā pārsteiguma. Nedz žēluma. Nekā.

- Vai tu to nezināji, Kvinn? - jautāja Pankovics.

-Nē.

- Divas 38. kalibra lodes ar dobu galu, šauts tieši ar tādu pašu ieroci, kāds atrasts tavā treilerā. Pirmajā ballistikas ziņojumā teikts, ka pastāv deviņdesmit procentu ticamība, ka tiesnesis nogalināts ar tavu ieroci.

Kvinns sāka smaidīt un māt ar galvu.

- Nu man ir skaidrs, ka visa pamatā ir nogalinātais tiesnesis. Jūs domājat, ka tiesnesi Fosetu esmu nogalinājis es, vai ne?

- Tā patiešām ir.

- Lieliski. Tātad mēs esam noņēmušies ar blēņām cik - septiņas stundas? Jūs velti tērējat manu laiku, savu laiku, Dī Reja laiku, visu pārējo laiku. Nevienu neesmu nogalinājis.

- Vai esi kādreiz bijis Riplmīdā, kur ir piecsimt iedzīvotāju un kas atrodas dziļi kalnos uz rietumiem no Roanokas?

-Nē.

- Tā ir tuvākā pilsētiņa pie maza ezera, kur tika nogalināts tiesnesis. Riplmīdā nav melno, un, ja kāds parādās, to ievēro. Degvielas uzpildes stacijas īpašnieks saka, ka dienu pirms tiesneša nogalināšanas melnais, pēc apraksta tāds kā tu, bijis pilsētā.

- Apstiprinoša liecība vai arī tikai minējums?

- Kaut kas pa vidu. Rīt mēs parādīsim viņam labāku fotogrāfiju.

- Par to nav jāšaubās. Varu derēt, ka atmiņa viņam būs jūtami uzlabojusies.

- Tā parasti notiek, - saka Deloke. - Četras jūdzes uz rietumiem no Riplmīdas ir pasaules mala. Asfalts beidzas, un cits aiz cita kalnos iegriežas grantēti ceļi. Tur ir vecs lauku veikaliņš, un tā īpašnieks misters Pīkoks redz visu. Viņš apgalvo, ka dienu pirms slepkavības pie veikala piestājis melnais vīrietis un prasījis ceļu. Misters Pīkoks nespēj atcerēties, kad tajā pasaules daļā redzējis melno cilvēku. Viņš to raksturoja, un apraksts ļoti saskan ar tavējo.

Kvinns paraustīja plecus:

- Es neesmu tik liels muļķis.

- Vai tiešām? Tad kāpēc tu paturēji pie sevis Smith & Wesson? Kad pienāks galīgais ballistikas ziņojums, tev būs beigas, Kvinn.

- Ierocis ir zagts, vai ne? Zagti ieroči ceļo. Es to nopirku Linčbur-gas lombardā pirms divām nedēļām. Pagājušajā gadā tas droši vien mainījis īpašnieku desmitiem reižu.

Labs arguments, kuru nevar apstrīdēt vismaz tik ilgi, iekams nav pabeigtas ballistiskās ekspertīzes. Kad būs iegūti pierādījumi, neviena žūrija neticēs Kvinna stāstiņiem par zagtu ieroci.

Pankovics sacīja:

- Tavā mantu glabātavā mēs atradām armijas zābaku pāri. Lēti, viltoti audekla zābaki armijai un citiem niekiem. Tie ir samērā jauni un nav daudz lietoti. Kāpēc tev vajadzīgi armijas zābaki, Kvinn?

- Man nav stipras potītes.

- Ļoti labi. Cik bieži tu tos valkā?

- Ne sevišķi bieži, ja jau tie ir glabātavā. Iemēģināju zābakus, uzberzu tulznu un aizmirsu par tiem. Kas par lietu?

- Lieta tāda, ka tie saskan ar zābaka nospiedumu, kas iegūts netālu no namiņa, kurā noslepkavots tiesnesis Fosets, - meloja Pankovics, taču darīja to efektīgi. - Sakritība, Kvinn. Sakritība, kas noliek tevi nozieguma vietā.

Kvinns nolieca galvu un saberzēja acis. Tās bija pielijušas asinīm un nogurušas.

- Cik rāda pulkstenis?

- Četri un piecdesmit minūtes, - Deloke atbildēja.

- Man vajag mazliet pagulēt.

- Var izrādīties, ka to būs grūti izdarīt, Kvinn. Mēs sazinājāmies ar apgabala cietumu, un var teikt, ka tava kamera ir pārpildīta. Astoņi vīri, četras guļamvietas. Ja palaimēsies, varēsi iekārtoties uz grīdas.

- Nedomāju, ka tas cietums man patīk. Vai var pamēģināt sazināties ar kādu citu?

- Atvaino. Jāpagaida, līdz tiksi nāvinieku kamerā, Kvinn.

- Es netikšu nāvinieku kamerā, jo nevienu neesmu nogalinājis.

Pankovics sacīja:

- Uzklausi, kāda ir situācija, Kvinn. Divi liecinieki liecina par tavu parādīšanos tajā apkārtnē slepkavības laikā, un tā apkārtne nav rosīgs ielu krustojums. Tu esi tur bijis un esi pamanīts un iegaumēts. Pēc ballistikas nekur tu vairs nespruksi. Zābaka nospiedums ir kā saldējums uz kūkas. Tā ir nozieguma vieta. Pēc nozieguma tas kļūst pat labāks vai sliktāks, atkarībā no skatpunkta. Nākamajā dienā pēc līķu atrašanas, tas ir, otrdien, astotajā februāri, tu ieradies Roanokā, ko tu pats esi atzinis un ko apstiprina pilsētas cietuma reģistrs un tiesas lēmums. Piepeši tev naudas ir papilnam. Tu samaksā par izlaišanu no cietuma, pēc tam samaksā divdesmit četrus tūkstošus dolāru par hammeru, mētājies ar vēl lielākām summām, bet, kad mēs beidzot tevi notveram, mantu miniglabātavā noslēpts vēl viens žūksnis. Motīvs? Motīvu ir daudz. Tu noslēdzi darījumu ar tiesnesi Fosetu, ka viņš lems par labu Džeikīlam Steilijam. Tu viņu uzpirki par kādiem piecsimt tūkstošiem dolāru, bet, saņēmis naudu, viņš aizmirsa par darījumu. Viņš piesprieda Džeikīlam maksimālo sodu, un tu zvērēji atriebties. Galu galā to izdarīji. Par nelaimi ceļā pagadījās arī viņa sekretāre.

Deloke sacīja:

- Noziegums, par kuru pienākas nāves sods, Kvinn, grozi kā gribi. Nāves sods pēc federālajiem likumiem.

Kvinns aizvēra acis, augums saguma. Viņš sāka strauji elpot, uz pieres izspiedās sviedri. Pagāja viena minūte, vēl viena. Cilvēks, kas turējās stingri, bija izgaisis. Vietā palikušais vārgi izdvesa:

- Jūs sienat lietu nepareizam cilvēkam.

Pankovics iesmējās, un Deloke smīnēdams noteica:

- Neko labāku tu nevarēji izdomāt?

- Jūs sienat lietu nepareizam cilvēkam, - Kvinns atkārtoja, un viņa balsī bija jūtama vēl mazāka pārliecība.

- Tas izklausās visai tizli, Kvinn, - sacīja Deloke. - Un tiesas zālē izklausīsies vēl tizlāk.

Kvinns skatījās uz savām rokām veselu minūti. Beidzot viņš noteica:

- Ja jau tik daudz jūs zināt, kas vēl jums vajadzīgs?

Atbildēja Pankovics:

- Ir palikuši daži neatbildēti jautājumi. Vai tu darbojies viens? Kā dabūji vaļā seifu? Kāpēc nogalināji sekretāri? Kur palikusi pārējā nauda?

- Šajā ziņā nevaru neko līdzēt. Par to es neko nezinu.

- Tu zini visu, Kvinn, un mēs nekur neiesim, līdz nebūsi aizpildījis tukšās vietas.

- Man šķiet, ka tādā gadījumā mēs šeit paliksim ilgi, - sacīja Kvinns. Viņš paliecās uz priekšu, nolika galvu uz galda un pateica:

- Es tagad nosnaudīšos.

Abi aģenti piecēlās, paņēma savas lietas un piezīmju blokus.

- Uztaisīsim pārtraukumu, Kvinn. Pēc pusstundas būsim atpakaļ.

PIECPADSMITĀ NODAĻA

Lai arī apmierināts ar pratināšanas gaitu, Viktors Vestleiks bija noraizējies. Nebija liecinieku, nebija ballistiskās ekspertīzes slēdziena, kas saistītu Kvinna ieroci ar nozieguma vietu, nebija zābaka nospieduma, un nebija vienlaicīgas Dī Reja pratināšanas. Bija motīvs, ja varēja ticēt Malkolma Banistera stāstam par kukuli. Nozīmīgākais pierādījums līdz šim bija fakts, ka Kvinns Rakers bijis Roanokā nākamajā dienā pēc līķu atrašanas un ka viņam bijis ļoti daudz naudas. Vestleiks un viņa komanda pēc darbā pavadītas nakts bija pārguruši, bet ārā vēl arvien valdīja tumsa. Viņi uzpildījās ar kafiju un gāja garās pastaigās apkārt “Saldētavai”. Šad un tad viņi uzmeta skatienu ekrānam ar aizdomās turamo. Kvinns gulēja uz galda, taču ne miegā.

Sešos no rīta Pankovics un Deloke atgriezās pratināšanas telpā. Katram bija augsta glāze ar Red Buli un ledu. Kvinns piecēlās no galda un iekārtojās krēslā nākamajam raundam.

Pankovics sāka pirmais.

- Nupat beidzu telefonsarunu ar Savienoto Valstu prokuroru, Kvinn. Mēs informējām viņu par pratināšanā gūtajiem panākumiem, un viņš teica, ka rīt sasauks lielo žūriju un izvirzīs apsūdzību. Divas apsūdzības, pēc kurām pienākas nāves sods.

- Apsveicu, - atbildēja Kvinns. - Manuprāt, būtu labāk, ja es pameklētu sev advokātu.

- Protams, tikai var izrādīties, ka ar vienu advokātu nepietiks. Nezinu, ko tu zini par federālajiem likumiem saistībā ar organizēto noziedzību, Kvinn, bet tie var būt nežēlīgi. Savienoto Valstu prokurors nostāsies pozīcijā, ka tiesnesi Fosetu un viņa sekretāri nogalinājusi banda, labi zināma un labi organizēta banda ar tevi, protams, kā slepkavu. Apsūdzībā būs iekļautas daudzas apsūdzības, ne tikai slepkavība, kas paredz nāves sodu, bet arī uzpirkšana. Un, kas ir vissvarīgākais, tajā būs ne tikai tavs vārds, bet minētas arī citas nelietīgas personas, tādas kā Garais, Dī Rejs, viena no tavām māsām, tavs brālēns Antuāns Beks un ducis citu radinieku.

Deloke piebilda:

- Savā rīcībā, zēni, jūs varat dabūt veselu cietuma spārnu ar nāvi-nieku kamerām. Visa Rakera un Beka banda vienā rindā, kamera pie kameras, nāvējošās injekcijas gaidās.

Deloke smaidīja, Pankovics uzjautrinājās. Divi komedianti.

Kvinns sāka kasīt deniņus un runāt ar grīdu.

- Vai ziniet, man gribētos noskaidrot, ko par to visu teiktu mans advokāts - par nakti, kad, sākot no deviņiem vakarā, esmu ieslēgts tumšā istabā bez logiem. Tagad ir seši no rīta, un deviņas stundas pēc kārtas esmu klausījies jūsu muļķības, jūs apsūdzat mani par tiesneša kukuļošanu, pēc tam par tiesneša nogalināšanu, tagad draudat ar nāves sodu ne tikai man, bet visai ģimenei. Jūs sakāt, ka jums ir virkne liecinieku, kas gatavi liecināt, sakāt, ka jums ir zagtā ieroča ballistika un zābaka nospiedums no vietas, kur kāds murmulis iekāpis dubļos. Un kā, jūsuprāt, es varu zināt, vai šonakt jūs sakāt patiesību vai stāstāt saltus melus? Varbūt es mazliet samelojos, bet vai jūs šobrīd godīgi varat teikt, ka visu nakti neesat melojuši? Vai to varat?

Pankovics un Deloke nenolaida no viņa skatienu. Varbūt izpaudās bailes vai vainas apziņa. Varbūt delīrijs. Lai kas tas būtu, bet Kvinns patiešām runāja.

- Mēs sakām taisnību, - Pankovicam izdevās pateikt.

- Atzīmējiet vēl vienus melus. Mans advokāts tiem izraksies cauri līdz pašai apakšai. Tiesā viņš izvilks jūs gaismā, atmaskos visus jūsu melus. Parādiet man zābaka nospieduma analīzi. Tagad. Es gribu to redzēt.

- Mums nav tiesību to kādam rādīt, - atbildēja Pankovics.

- Ērti gan. - Ar elkoni uz katra ceļgala, Kvinns paliecās uz priekšu. Piere gandrīz pieskārās pie galda malas, un viņš turpināja runāt ar grīdu.

- Un kā ar ballistikas ziņojumu? Vai to es varu apskatīt?

- Mums nav tiesību...

- Tad ta brīnums. Mans advokāts tos dabūs, kad būšu ar viņu ticies. Es prasīju pēc viņa visu nakti, un manas tiesības ir pārkāptas.

- Advokātu tu netiki prasījis, - sacīja Deloke. - Neskaidros izteicienos tu pieminēji advokātu, bet netiki viņu lūdzis. Turklāt nepārstāji runāt.

- It kā man būtu izvēle. Vai nu sēdi šeit un runā, vai dodies uz dzērāju krātiņu pie dzērājiem. Esmu bijis tur agrāk, un mani tas nebaida. Tas ietilpst šajā biznesā, jūs to zināt. Ja esi izdarījis noziegumu, tad zini, būs jāsēž. Aizsākot jebkuru biznesu, jāzina noteikumi. Gadās piedzīvot, ka visus tavus draugus un ģimeni aizved, taču viņi atgriežas. Tu nosēdi savu laiku un izej no cietuma.

- Vai izbēdz kā tu, - noteica Deloke.

- Tas arī. Droši vien muļķīgi, bet man vajadzēja laisties.

- Tāpēc, ka vajadzēja nokārtot rēķinus, vai ne, Kvinn? Divus gadus cietumā tu domāji par tiesnesi Fosetu katru dienu. Viņš paņēma no tevis naudu, bet vienošanos neizpildīja. Tavā biznesā par to novāc, vai ne?

- Taisnība.

Kvinns berzēja deniņus, skatījās uz kājām un drīzāk murmināja nekā runāja. Aģenti dziļi ievilka elpu un apmainījās ar ātru smaidu. Beidzot pirmās atzīšanās pazīmes.

Pankovics pārlika dažus papīrus un teica:

- Kvinn, tagad paskatīsimies, pie kā mēs esam nonākuši. Tu nupat atzini, ka tiesnesis Fosets bija jānovāc. Tā bija, Kvinn?

Kvinns vēl arvien balstījās uz elkoņiem, skatījās grīdā un sašūpojās kā noreibis. Viņš neatbildēja.

Deloke ieskatījās savā jurista kladē un sacīja:

- Saskaņā ar manis izdarītajām piezīmēm, Kvinn, es uzdevu jautājumu, un tas skanēja: “Tavā biznesā par to novāc, vai ne?”, un tu atbildēji: “Taisnība.” Vai tu to noliedz, Kvinn?

-Jūs ieliekat man mutē vārdus. Beidziet to darīt.

Šajā brīdi iejaucās Pankovics:

- Kvinn, mums jāinformē tevi par dažiem pēdējiem notikumiem. Apmēram pirms divām stundām Dī Rejs beidzot atzina, ka devis tev naudu tālākai nodošanai tiesnesim Fosetam un ka viņš, Garais un vēl citi palīdzējuši tev plānot slepkavību. Dī Rejs ir tīrs, un viņš jau noslēdzis vienošanos - nedz nāves sods, nedz slepkavība. Pirms divām stundām mēs aizturējām Garo un tagad meklējam vienu no tavām māsām. Ši lieta kļūst neglīta.

- Beidziet. Viņi neko nezina.

- Skaidrs, ka zina, un rīt viņiem kopā ar tevi izvirzīs apsūdzību.

-Jūs to nevarat darīt, atjēdzieties. Tā jūs nogalināsiet manu māti.

Nabaga sievietei ir vairāk nekā septiņdesmit gadi un slima sirds. Jūs nedrīkstat ar viņu tā izdarīties.

- Tādā gadījumā sper soli uz priekšu, Kvinn! - Pankovics skaļi noteica. - Uzņemies atbildību! Tu esi izdalījis noziegumu. Kā jau tu tiki teicis, pienākusi kārta izciest sodu. Ņemt šajā lietā līdzi ģimeni nav jēgas.

- Spert soli un ko darīt?

- Slēdzam vienošanos. Dod mums detaļas, un mēs izdarīsim spiedienu uz Savienoto Valstu prokuroru, lai neaiztiek tavu ģimeni, -sacīja Pankovics.

- Ir vēl kaut kas, - piebilda Deloke. - Ja vienošanos noslēgsim pareizi, nāves soda nebūs. Mūža ieslodzījums bez nosacītas atbrīvošanās. Foseta ģimene, šķiet, netic nāves sodiem. Tā nevēlas arī ilgu un sāpīgu tiesas procesu. Viņi vēlas, lai lietu slēdz, un Savienoto Valstu prokurors respektēs viņu vēlmi. Viņš izsakās, ka apsvērs tādu vienošanos par vainas atzīšanu, kas ļaus tev saglabāt dzīvību.

- Kāpēc man jums jātic?

- Tev tas nav jādara, Kvinn. Vienkārši pagaidi dažas dienas, līdz sagatavo apsūdzību. Tajā par dažādiem noziegumiem var būt apsūdzēti kādi trīsdesmit cilvēki.

Kvinns Rakers lēnām piecēlās un izstiepa uz augšu rokas, cik augstu vien spēja. Viņš spēra dažus soļus uz vienu, pēc tam uz otru pusi un ierunājās:

- Banisters, Banisters, Banisters.

- Atvaino, Kvinn, - sacīja Pankovics.

- Banisters, Banisters, Banisters.

- Kas ir Banisters? - jautāja Deloke.

- Banisters ir pļurkstētājs, - Kvinna balsī ieskanējās sarūgtinājums. - Mēsls, sens Frostburgas draugs, blēdīgs advokāts, kurš apgalvo, ka ir nevainīgs. Nekas vairāk kā pļurkšķis. Neizliecieties, ka viņu nepazīstat, jo esat šeit tikai tāpēc, ka viņš ir ziņotājs.

- Nekad neesmu saticis šo cilvēku, - sacīja Pankovics. Arī Deloke noliedzoši purināja galvu.

Kvinns apsēdās un atspiedās ar abiem elkoņiem pret galdu. Tagad viņš bija pilnībā pamodies, samiegtām acīm nikni vēroja abus aģentus un berzēja resnās rokas.

- Tātad kāda ir vienošanās?

- Mēs nevaram slēgt vienošanos, Kvinn, bet varam parūpēties par to, lai notiktu tas, kam jānotiek, - sacīja Pankovics. - Iesākumā Kolumbijas apgabalā mēs atsaucam suņus, tavu ģimeni un bandu neviens neaiztiek, vismaz pagaidām. Savienoto Valstu prokurors kopš slepkavības jau piecas nedēļas dabū trūkties, un viņš nepacietīgi gaida jelkādas labas ziņas. Viņš izsakās, un varam tev apliecināt, ka apsūdzība būs bez paredzama nāves soda un atsevišķa. Tikai tev. Par divām slepkavībām.

Deloke sacīja:

- Tā ir viena puse, otra puse ir video ar tavu atzīšanos noziegumos.

Kvinns saņēma rokās galvu un aizvēra acis. Pagāja minūte, cīnoties pašam ar sevi.

- Man patiešām vajadzīgs advokāts, - viņš beidzot noteica caur sakostiem zobiem.

Deloke atbildēja:

- Tu vari to dabūt, Kvinn, protams, vari. Taču Dī Rejs un Garais patlaban ir ieslodzījumā un dzied tik skaisti, ka lieta var iegrozīties daudz ļaunākā gultnē. Kamēr līdz šejienei nokļūst tavs advokāts, var paiet diena vai divas. Tu saki, kas sakāms, mēs atlaižam tavus brāļus un vairs neaiztiekam.

Kvinns piepeši sasita knipi un nokliedzās:

- Labi!

- Kas ir labi?

- Labi, es to izdarīšu!

- Ne tik strauji, Kvinn, - bilda Pankovics. - Vispirms jāizrunā dažas lietas. Pārskatīsim faktus, saliksim noteiktā kārtibā, sakārtosim skatuvi un pārliecināsimies, vai viss saskan ar nozieguma vietu. Mums jābūt drošiem, ka nav izlaista neviena svarīga detaļa.

- Labi, labi. Bet vai es varu dabūt kaut ko brokastīs?

- Protams, Kvinn, tā nav problēma. Mūsu rīcībā ir visa diena.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

Vena no cietuma dzīves vērtīgajām īpašībām ir tā, ka mazpama-zām cilvēks iemācās pacietību. Nekas neiet uz priekšu saprātīgā gaitā, un tu iemācies ignorēt pulksteņus. Rītdiena nekur nepazudīs, galvenais ir nodzīvot šodienu. Pēc ātrā ceļojuma uz Kolumbijas apgabalu pāris dienu es klīstu pa Frostburgu, atgādinādams sev, ka esmu kļuvis ļoti pacietīgs, ka FIB darbosies ātri un, grozi kā gribi, izdarīt ko vairāk nav manos spēkos. Man par pārsteigumu un atvieglojumu, notikumi uzņem gaitu.

Neceru, ka FIB mani informēs, tāpēc nevaru zināt, vai tas apcietinājis Kvinnu Rakeru un vai viņš atzinies. Šīs ziņas atnes sestdienas, 19. marta, avīze Washington Post, kuras pirmo lapu rotā liels virsraksts: PAR FEDERĀLĀ TIESNEŠA NOSLEPKAVOŠANU ARESTĒTS AIZDOMĀS TURAMAIS. Turpat ir liela, melnbalta Kvinna fotogrāfija pretskatā, un, pēc brokastīm ieņemot vietu kafijas istabā, es skatos viņam acīs. Rakstā ir pašvaki ar faktiem, toties ir gana daudz smagu aizdomu. Acīmredzot informācija nākusi no FIB, tāpēc detaļu nav daudz. Norfolkā apcietināts izbēdzis noziedznieks, kas sodīts par narkotiku tirgošanu un ilgi darbojies Kolumbijas apgabala bandās. Ne vārda par motīvu, neviena pieturas punkta, kāpēc FIB nolēmis, ka Kvinns ir īstais cilvēks, savukārt ballistikas ziņojums pieminēts tikai garāmejot. Daudz svarīgāk, ka rakstā teikts: pēc atteikšanās no Miranda tiesībām aizdomās turamais brīvprātīgi izgājis ilgu pratināšanu, un FIB ierakstījis viņa atzīšanos video.

Iepazinos ar Kvinnu Rakeru pirms diviem gadiem, neilgi pēc viņa ierašanās Frostburgā. Iekārtojies viņš atrada ceļu uz bibliotēku un palūdza pārbaudīt savu apcietināšanas orderi. Cietums iemāca meklēt draugus bez steigas, ļoti uzmanīgi, jo tikai retais ir patiess. Dabiski, ka šajā vietā čum un mudž blēži, krāpnieki un afēristi un katrs rūpējas par savu ādu. Ar Kvinnu tomēr bija citādi. Viņš iepatikās acumirklī, un es nezinu, vai cietumā esmu saticis vēl kādu ar tādu harismu apveltītu un tik sirsnīgu cilvēku. Noskaņojums mēdza mainīties, un tā sauktajās “melnajās dienās” viņš ierāvās sevī un pārdzīvoja. Viņš varēja būt ekscentrisks, rupjš, un daudz netrūka līdz vardarbībai. Viņš varēja ēst viens pats un ne ar vienu nerunāt. Pēc divām dienām brokastlaikā viņš jau varēja stāstīt anekdotes un izaicināt nopietnus spēlētājus uz pokera spēli. Viņš varēja būt skaļš un lecīgs, bet pēc brīža kluss un ievainojams. Kā jau esmu teicis, Frostburgā nebija vardarbības. Vistuvāk kautiņam bija gadījums ar pāķi, kuru saucām par Skunksu. Viņš aicināja Kvinnu nokārtot kāršu strīdu ar dūrēm. Skunkss bija vismaz četras collas īsāks un trīsdesmit mārciņas vieglāks par Kvinnu, taču kautiņš nenotika. Kvinns pazemots atkāpās. Pēc divām dienām viņš parādīja man paštaisītu nazi, melnajā tirgū pirktu “pīķi”. Viņš ar to gribēja pārgriezt Skunksam rīkli.

Es atrunāju viņu, kaut nebiju īsti pārliecināts, vai viņš to domājis nopietni. Es pavadīju daudz laika kopā ar Kvinnu, un mēs kļuvām par draugiem. Viņš bija pārliecināts, ka spēju veikt juridiskus brīnumus un dabūt mūs abus ārā no cietuma, un mēs kļūtu tādi kā partneri. Ģimenes bizness viņam bija apnicis, un viņš gribēja iet taisnu ceļu. Ārā gaidīja pods ar zeltu, bet tam virsū sēdēja tiesnesis Fosets.

I~Ienrijs Banisters gaida apmeklētāju istabā, skumji sēžot uz salokāmā krēsla, bet jauna māte turpat blakus kašķējas ar saviem trim bērniem. Telpa pildās ar rīta apmeklētājiem, un Henrijs dod priekšroku agriem, nevis vēliem apmeklējumiem. Pēc noteikumiem ģimenes loceklis katru sestdienu un svētdienu drīkst sēdēt un sarunāties ar ieslodzīto no septiņiem rītā līdz trijiem pēcpusdienā, taču Henrijam pietiek ar vienu stundu. Man arī.

Ja viss ies pēc plāna, un nav iemesla tam neticēt, tēvam šis manis apmeklējums varētu būt pēdējais. Var gadīties, ka neredzēšu viņu gadiem ilgi vai nemaz, bet par to ar viņu nevaru runāt. Paņemu brūno maisiņu ar tantes Resīnas cepumiem un sāku vienu knibināt. Mēs runājam par manu brāli Markusu, viņa samaitātajiem bērniem, par manu māsu Rūbiju un viņas nevainojamajiem bērniem.

Vinčesterā vidēji notiek viena slepkavība gadā, un kvota tika izpildīta pagājušā nedēļā, kad vīrs ieradās mājās no darba pirms laika un uz piebraucamā ceļa ieraudzīja dīvainu automašīnu. Viņš ielavījās mājā un pieķēra sievu ar vienu no saviem paziņām. Abi jūsmīgi nodarbojās ar laulības zvēresta laušanu. Vīrs paņēma bisi, un, kad runcis to ieraudzīja, viņš kails mēģināja izlēkt pa aizvērto guļamistabas logu. Izlēkt neizdevās, un sekoja šāviens.

Henrijs domā, ka vīrs var tikt cauri sveikā, un stāsta notikušo ar baudu. Šķiet, ka visa pilsēta ir sašķēlusies starp atzīšanu par vainīgu un pamatotu slepkavību. Es gandrīz vai saklausu nemitīgo tenkošanu vecpilsētas kafejnīcās, kuras reiz apmeklēju. Tēvs dzīvo līdzi šim stāstam ilgi, droši vien tāpēc, ka nevēlas runāt par ģimenes lietām.

Tomēr bez tā neiztikt. Viņš maina sarunas tematu un saka:

- Tā mazā baltā meitene, šķiet, domā par abortu. Varbūt tomēr nekļūšu par vecvectēvu.

- Delmons atkal par to parūpēsies, - es saku. Mēs vienmēr gaidām no šī bērna nepatikšanas.

- Viņu vajadzētu sterilizēt. Pārāk dumjš, lai lietotu prezervatīvus.

- Varbūt nopērc puikam kādu. Tu zini, ka Markuss ir pavisam trūcīgs.

- Puiku redzu tikai tad, kad viņam kaut ko vajag. Pie joda, es varbūt dabūšu maksāt par abortu. Tā skuķe, manuprāt, ir draņķe.

Pievēršoties jautājumam par naudu, es nevaru nedomāt par Foseta lietā izsludināto prēmiju. Simt piecdesmit tūkstoši dolāru skaidrā naudā. Nekad tik daudz naudas neesmu redzējis. Pirms Bo piedzimšanas mēs ar Daionu kādu dienu atskārtām, ka esam ietaupījuši sešus tūkstošus. Pusi naudas mēs ielikām kopējā fondā un par pārpalikumu devāmies kruīzā. Ieradums taupīt drīz aizmirsās, un nekad tik lielas naudas mums vairs nebija. Tieši pirms manas notiesāšanas mēs refinansējām mūsu māju, lai no sava īpašuma izspiestu pēdējo. Nauda aizgāja juristu honorāriem.

Es būšu bagāts, bet bēgļa lomā. Atgādinu sev, ka nav iemesla uztraukties, bet tas nav iespējams.

Henrijam vajadzīgs jauns kreisais ceļgals, un kādu laiku mēs runājam par to. Viņš vienmēr ir pavilcis uz zoba večus, kas tik vien zina kā savas slimības, bet tagad pats kļūst tāds pats. Pēc stundas tēvam kļūst garlaicīgi un viņš ir gatavs iet. Pavadu viņu līdz durvīm, un mēs vēsi paspiežam viens otram roku. Tēvam aizejot, man jādomā, vai redzēšu viņu vēl kādreiz.

Svētdiena. Ne ziņas, ne miņas no FIB vai kāda cita. Pēc brokastīm izlasu četras avīzes un par Kvinnu Rakeru vai viņa arestu neuzzinu gandrīz neko jaunu. Tomēr ir viens nozīmīgs notikums. Post raksta, ka Virdžīnijas dienvidu apgabala Savienoto Valstu prokurors rīt prezentēs lietu lielajai žūrijai. Tas ir, pirmdien. Ja lielā žūrija izvirzīs apsūdzību, tad teorētiski un saskaņā ar vienošanos, man jākļūst brīvam cilvēkam.

Cietumā ir milzums reliģisko organizāciju. Kā jau traumēti, mēs meklējam mierinājumu, mieru un vadību. Mēs esam pazemoti, kaunināti, mums laupīta cieņa, ģimene, īpašumi, mums nav palicis nekas. Iemesti ellē, mēs meklējam ceļu no tās ārā. Te ir daži musulmaņi, kas lūdz dievu piecreiz dienā un turas kopā. Te ir pašpasludi-nāts budistu mūks ar dažiem sekotājiem. Man nav zināms, ka būtu jūdi vai mormoņi. Vēl ir kristieši, un te stāvoklis sarežģījas. Divreiz mēnesī svētdienas rītā uz mesu astoņos ierodas katoļu garīdznieks. Tiklīdz katoļi atstājuši mazo kapelu, notiek ekumēnisks dievkalpojums galvenajiem ticības atzariem - metodistiem, baptistiem, prez-biteriešiem un tā tālāk. Vairumā svētdienu es tajā piedalos. Desmitos no rīta baltie pentakostieši sapulcējas uz trokšņainu dievkalpojumu ar skaļu mūziku un vēl skaļāku sprediķošanu, dziedināšanu un runāšanu mēlēs. Šim dievkalpojumam jābeidzas vienpadsmitos, bet, ja lūdzējos iemiesojas Svētais Gars, bieži tas ievelkas ilgāk. Melnie pentakostieši tiek kapelā vienpadsmitos, taču dažreiz dabū gaidīt, līdz baltie nomierinās. Esmu dzirdējis abas grupas apmaināmies asiem vārdiem, taču kautiņi kapelā līdz šim nav bijuši. Tikuši pie kanceles, melnie pentakostieši to notur visu pēcpusdienu.

Būtu nepareizi iedomāties, ka Frostburga ir pilna ar Bībeles sludinātājiem. Tā nav. Te tomēr ir cietums, un vairums manu ieslodzīto līdzbiedru ne par kādu naudu nerādīsies dievkalpojumā.

Pēc ekumēniskā dievkalpojuma izejot no kapelas, mani sameklē korekcijas virsnieks un saka:

- Tevi meklē no administrācijas ēkas.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

AIani gaida aģents Hanskis kopā ar jaunu šīs spēles spēlētāju Petu Sērhofu, Savienoto Valstu tiesu izpildītāju. Mēs iepazīstamies un aizņemam mazu kafijas galdiņu gaitenī netālu no nometnes priekšnieka kabineta. Priekšnieks svētdienās, protams, nekad teritorijā nav sastopams, bet kas viņam to var pārmest.

Hanskis izvelk dokumentu un pabīda pāri galdam.

- Te ir apsūdzība, - viņš saka. - Roanokā tā pienāca vēlu piektdienas vakarā, tā vēl ir noslēpums, bet no rīta pirmām kārtām ar to iepazīstinās presi.

Es turu to kā zelta ķieģelīti, man grūti saskatīt vārdus. Amerikas Savienotās Valstis pret Kvinnu Alu Rakeru. Tas iespiests labajā augšējā stūrī kopā ar zilu pagājušās piektdienas datumu.

- Post rakstīts, ka lielā žūrija sapulcējas pirmdien, - man izdodas pateikt, kaut arī ir skaidri redzams, ka tas jau noticis.

- Mēs izjokojām presi, - pašapmierināti nosaka Hanskis. Pašapmierināts, bet šoreiz daudz patīkamāks. Mūsu lomas ir dramatiski mainījušās. Agrāk es biju blēdis ar šaudīgām acīm, kas meklēja iespēju vienoties un varbūt aptīt sistēmu ap pirkstu. Tagad esmu zelta puisēns, kas grasās atstāt šo vietu un paņemt līdzi krietnu naudas žūksni.

Nogrozu galvu un saku:

- Man trūkst vārdu, zēni. Nāciet palīgā.

Hanskis ir gatavs palīdzēt:

- Klausies, kas mums ir padomā, mister Banister.

- Kā būtu, ja tagad es būtu Mels? - es jautāju.

- Lieliski. Es esmu Kriss, un viņš ir Pets.

- Skaidrs.

- Cietumu pārvalde tevi pārved uz vidējā režīma cietumu Fort-veinā Indiānā. Iemesls nav zināms, vismaz nav uzrādīts. Kaut kāds

noteikumu pārkāpums, kas nokaitinājis priekšniecību. Sešus mēnešus nekādu ciemiņu. Viennica. Ikviens interesents var tevi meklēt tiešsaistē caur ieslodzīto lokatoru, bet jau drīz atdursies kā pret sienu. Pēc pāris mēnešiem Fortveinā tevi pārvietos vēlreiz. Mērķis ir visu laiku pārvietot tevi pa sistēmu un beigās norakt.

- Manuprāt, birojam tas grūtības nesagādās, - es saku, un mēs abi smejamies. Vai es būtu nomainījis komandu, vai?

- Pēc dažām minūtēm mēs pēdējo reizi saslēgsim rokas un kājas un tu iziesi no šejienes kā parasts pārvietojamais. Tu iekāpsi netra-faretā furgonā, kurā būs Pets un vēl viens tiesu izpildītājs, un tiksi aizvests uz rietumiem, Fortveinas virzienā. Es sekošu. Pēc sešdesmit jūdzēm šaipus Morgantaunas apstāsimies pie moteļa, kurā mums ir rezervētas dažas istabas. Tu pārģērbsies, paēdīsi, un tad mēs varēsim parunāt par tavu nākotni.

- Pēc dažām minūtēm? - es biju šokēts.

- Tā ir ieplānots. Vai kamerā tev ir kas tāds, bez kā nevari iztikt?

-Jā. Dažas personiskas mantas, papīri un vēl šis tas.

- Labi. Mēs liksim rīt to visu salikt kastē un nogādāsim tev. Būtu labi, ja tu kamerā neatgrieztos. Ja kāds ieraudzīs tevi savācam mantas, var rasties jautājumi. Mēs negribam, lai kāds zina, ka tu šo vietu atstāj, kamēr neesi prom.

- Sapratu.

- Nekādas atvadīšanās un tamlīdzīgi, labi?

- Labi.

Brīdi domāju par saviem Frostburgas draugiem, bet tūlīt izmetu šīs domas no prāta. Arī viņiem pienāks tāda pati diena, un, tiekot brīvībā, atpakaļ nav jāskatās. Ļoti šaubos, vai cietumā radusies draudzība saglabāsies ārpusē. Mans gadījums ir tāds, ka nekad nevarēšu sameklēt vecos draugus un ļauties atmiņām. Man jākļūst par citu cilvēku.

- Tavā cietuma kontā ir septiņdesmit astoņi dolāri, mēs tos nosūtīsim uz Fortveinu, bet pēc tam tie pazudīs sistēmā.

- Federālā valdība izdrāzīs mani vēlreiz, - es saku, un viņi domā, ka tas ir joks.

- Ir vēl kādi jautājumi? - jautā Hanskis.

- Protams. Kā jums izdevās panākt, ka viņš atzīstas? Viņš ir pārāk gudrs, lai atzītos.

- Atklāti sakot, tas ari mums bija pārsteigums. Mēs likām pie darba pāris pratināšanas veterānu, un viņiem ir savas metodes. Pāris reižu viņš ieminējās par advokātu, taču atmeta šo domu. Viņš gribēja runāt un šķita nomākts, ka noķerts par slepkavību, nevis bēgšanu. Viņš gribēja zināt, kas mums ir zināms, un mēs nepārstājām runāt. Veselas desmit stundas. Visu nakti un vēl agri no rīta. Viņš negribēja doties uz cietumu, tāpēc palika istabā. Pārliecinājies, ka mēs zinām to, ko zinām, viņš salūza. Kad ieminējāmies, ka apsūdzību var celt ari ģimenei un bandas lielākajai daļai, viņš vēlējās noslēgt vienošanos. Visbeidzot mēs no viņa uzzinājām visu.

- Ko jūs saprotat ar visu?

- Viņa stāsts būtībā sakrīt ar tavējo. Viņš iedevis tiesnesim Fose-tam piecsimt tūkstošus lielu kukuli, lai glābtu brāļadēlu, bet tiesnesis viņu piekrāpis. Paturējis naudu, bet puiku notiesājis. Kvinna pasaulē tas ir nepiedodams noziegums un prasa atriebību. Viņš izsekojis Fosetu, sekojis līdz namiņam, ielauzies pie tiesneša un viņa sekretāres un atriebies.

- Cik daudz naudas bija palicis?

- Apmēram puse. Kvinns apgalvo, ka ielauzies tiesneša dzīvoklī Roanokā, pārbaudījis visu, bet naudu nav varējis atrast. Viņam radušās aizdomas, ka to tur citā - drošākā vietā. Un tāpēc viņš sekojis Fosetam uz namiņu. Ticis galā ar tiesnesi priekšējā verandā, iekļuva namiņā. Viņš nebija pārliecināts, ka nauda ir tur, bet bija apņēmības pilns uzzināt tās atrašanās vietu. Viņš nav apgājies ar sekretāri diez cik labi un pārliecinājis Fosetu, ka nauda jāatrod. Tātad slepens seifs. Kvinns uzskatījis, ka nauda pieder viņam.

- Un nospriedis, ka tie abi jānogalina.

- Nu protams. Nevarēja taču atstāt divus lieciniekus. Viņš izdarīto nenožēlo, Mel. Tiesnesis dabūja, ko pelnījis, sekretāre vienkārši patrāpījās ceļā. Tagad viņam būs divas apsūdzības par slepkavību.

- Tātad lieta paredz nāves sodu?

- Ļoti iespējams. Pie mums neviens vēl nav sodīts par federālā tiesneša nogalināšanu, un mēs gribam, lai Kvinns Rakers kalpo par paraugu.

- Vai viņš pieminēja manu vārdu? - es jautāju, būdams drošs par atbildi.

- Viņš patiešām to pieminēja. Viņam ir pamatīgas aizdomas, ka tu esi mūsu informācijas avots, un tagad droši vien plāno atriebties. Tieši tāpēc esam šeit un gatavi doties ceļā.

Es gribēju doties projām, bet ne tik ātri.

- Kvinns zina par 35. pantu; faktiski jebkurš federālais ieslodzītais zina daudz par to. Atrisini noziegumu ārpus cietuma, un tavs sods tiks nomainīts. Turklāt viņš uzskata mani par spīdošu advokātu. Viņš un viņa ģimene zinās, ka esmu izkļuvis no cietuma, nevis pārvests uz Fortveinu vai kādu citu iestādi.

- Tiesa, bet lai viņi paliek neziņā. Ir svarīgi, lai ari tava ģimene un draugi tic, ka tu joprojām esi ieslodzījumā.

- Vai tu raizējies par manu ģimeni? - es jautāju.

Beidzot ierunājās Sērhofs.

- Zināmā mērā jā, un mēs varam nodrošināt tai aizsardzību, ja vēlēsies. Tā pilnīgi droši sagandēs viņiem dzīvi.

- Viņi nekad nepiekritis, - es atbildu. - Mans tēvs var gāzt ar dūri, ja par to ieminēsieties. Viņš ir atvaļināts policists, turklāt pārliecināts, ka spēj pats par sevi parūpēties. Manam dēlam ir jauns tēvs un jauna dzīve.

Ne prātā nenāk doma, ka es varētu zvanīt Daionai un teikt, ka Bo var draudēt briesmas, tāpēc ka cietumā esmu kaut ko izdarījis. Turklāt daļa no manis netic, ka Kvinns Rakers nodarīs ko ļaunu nevainīgam zēnam.

- Ja vēlaties, mēs varam apspriest šo jautājumu vēlāk, - saka Sērhofs.

Hanskis saka:

- Tevi gaida brīvība, Mel.

- Iesim ārā no šejienes.

Sekoju viņiem pa gaiteni uz citu ēku, kur jau gaida trīs korekcijas oficieri un kapteinis. Man saslēdz rokas, uzliek uz potītēm važas, bet pēc tam pa celiņu aizved uz furgonu, kas jau gaida. Neinformēts skatītājs nodomātu, ka mani ved uz nāves soda izpildi. Pie stūres sēž tiesu izpildītājs, vārdā Hičkoks. Sērhofs aizbīda durvis man blakus un iesēžas priekšā pasažiera vietā. Mēs aizbraucam.

Es nepagriežos, lai uzmestu Frostburgai pēdējo skatienu. Man ir tik daudz tēlu, ka to pietiks gadiem. Skatos uz garām skrejošo lauku apvidu un nevaru apspiest smaidu. Pēc dažām minūtēm mēs iebraucam tirdzniecības centra stāvlaukumā. Sērhofs izlec no automašīnas, atbīda vaļā durvis un atslēdz man roku dzelžus. Pēc tam atbrīvo potītes. “Apsveicu,” viņš silti nosaka, un es nospriežu, ka man šis vīrs patīk. Dzirdu ķēdes nošķindam pēdējo reizi un samasēju plaukstu locītavas.

Drīz mēs izbraucam uz 68. automaģistrāles un traucamies rietumu virzienā. Tūlīt sāksies pavasaris, un uz tālajiem Rietummerilen-das lēzenajiem pakalniem parādās dzīvības pazīmes. Pirmie brīvības brīži ir tik tikko izturami. Piecus gadus sapņoju par šo dienu, un mani pārņem sajūsma. Ir tik daudz domu, kas prasās pēc ievērības. Nevaru sagaidīt brīdi, kad pats varēšu izvēlēties apģērbu, ko uzvilkt. Nevaru sagaidīt brīdi, kad varēšu nopirkt automašīnu un braukt, kurp vien vēlos. Es ilgojos sajust sievietes augumu un izgaršot steiku un aukstu alu. Negrasos raizēties par sava dēla un tēva drošību. Ar viņiem nekas ļauns nenotiks.

Tiesu izpildītāji grib runāt, un es klausos. Pets Sērhofs saka:

- Tagad, Mel, tu esi pavisam brīvs cilvēks. Ja vēlēsies izmantot liecinieku drošības programmu, kas vairāk zināma kā liecinieku aizsardzība, mēs, Savienoto Valstu tiesu izpildītāju dienests, par tevi parūpēsimies. Mēs parūpēsimies par apsardzi, drošību un veselību. Dosim tev jaunu identitāti ar autentiskiem dokumentiem. Tu saņemsi finansiālu palīdzību mājokļa iegādei, ikdienas izdevumiem un medicīniskai aprūpei. Sameklēsim tev darbu. Kad reiz būsi uz brīvām kājām, mēs tevi neuzraudzīsim, taču, ja pēc mums radīsies vajadzība, vienmēr būsim tuvumā.

Izklausījās, it kā viņš lasītu brošūru, taču vārdi skanēja kā mūzika. Hičkoks piebilda:

- Programmā ir vairāk nekā astoņi tūkstoši liecinieku, un ne ar vienu nekas slikts nav noticis.

Es uzdodu pašsaprotamu jautājumu:

- Kur es dzīvošu?

- Šī ir liela zeme, - Hičkoks atbild. - Esam pārvietojuši simtiem liecinieku līdz diviem tūkstošiem jūdžu no mājām. Attālums nav tik būtisks, bet, vispārīgi runājot, jo tālāk, jo labāk. Vai tev patīk silts klimats vai sniegs? Kalni un ezeri vai saule un pludmales? Lielas vai mazas pilsētas? Mazās pilsētas ir problemātiskas, un mēs iesakām pilsētu ar vismaz simttūkstoš iedzīvotājiem.

- Tādā ir vieglāk iejukt pūlī, - Sērhofs piebilst.

- Un man ir jāizvēlas? - es jautāju.

- Jā, saprāta robežās, - saka Hičkoks.

- Ļaujiet padomāt.

Domāju turpmākās desmit jūdzes un ne pirmo reizi. Es itin labi zinu, uz kurieni došos un kāda iemesla pēc. Paskatījies pār plecu, es redzu pazīstamu transportlīdzekli.

- Droši vien tas ir FIB, kas mums seko.

- Jā. Aģents Hanskis un vēl viens vīrs.

- Cik ilgi viņi mums sekos?

-Jādomā, ka viņi nozudīs pēc pāris dienām, - Sērhofs un Hičkoks saskatās. Patiesībā viņi to nezina, taču negrasos viņiem uzmākties. Es jautāju:

- Vai FIB parasti patur acīs tādus lieciniekus kā es?

Hičkoks atbild:

- Kā to ņem. Kad liecinieks nonāk aizsardzības programmā, paliek šis tas nenokārtots attiecībā uz personu vai personām, par kurām viņš ziņojis. Var gadīties, ka lieciniekam jāatgriežas tiesā liecināt. Tādā gadījumā FIB vēlas saglabāt kontaktu ar liecinieku, bet tas tiek darīts ar mūsu starpniecību. Vienmēr caur mums. Tomēr ar laiku, gadiem ritot, FIB it kā aizmirst par lieciniekiem.

Pets maina sarunas tematu.

- Viena no pirmajām lietām, kas jādara, ir uzvārda nomaiņa, protams, likumīgā veidā. Mēs izmantojam Fērfaksas apgabala tiesnesi Ziemeļvirdžīnijā, kas glabā lietas aiz atslēgas. Tas nav sarežģīti, bet jaunais vārds jāizvēlas tev. Vislabāk ir paturēt tos pašus iniciāļus, lai lieta būtu vienkāršāka.

- Piemēram?

- Maiks Bārnss. Mets Būts. Marks Bridžs, Mičs Boldvins.

- Visi izklausās pēc balto brālības.

- Jā, tiesa. Tāpat kā Malkolms Banisters.

- Pateicos.

Dažas jūdzes mēs gudrojam manu jauno vārdu. Sērhofs atver klēpjdatoru, paklabina taustiņus un jautā:

- Kurš šajā zemē ir populārākais uzvārds uz burtu “B”?

- Beikers? - min Hičkoks.

- Tas ir otrais.

- Beilijs, - minu es.

- Tas ir trešais. Ceturtais ir Bells, Brūkss - piektais. Uzvarētājs ir Brauns, divreiz biežāk sastopams nekā Beikers, kas ir otrajā vietā.

- Viens no maniem mīļākajiem afroamerikāņu rakstniekiem ir Džeimss Boldvins, - es saku. - Es izvēlos viņu.

- Labi, - saka Sērhofs, klabinādams taustiņus. - Un vārds?

- Kā būtu Makss?

Hičkoks piekrītoši pamāj, un Sērhofs ieraksta vārdu Makss.

- Man šis vārds patīk, - saka Hičkoks, it kā ošņātu labu vīnu. - Savienotajās Valstīs ir kādi divdesmit pieci Maksi Boldvini, tāpēc der labi. Labs, solīds vārds, nav gluži parasts, nav eksotisks vai dīvains. Man tas patīk. Tagad mazliet to papildināsim. Otrs vārds? Kāds tas varētu būt, Maks?

Nekas neiederas pa vidu, kad priekšā ir Makss. Tad es iedomājos par misteru Rīdu un misteru Koplendu, saviem bijušajiem partneriem, un viņu mazo biroju Bredokstrītā Vinčesterā. Kop-lends & Rīds, advokāts un juriskonsults. Viņiem par godu es izvēlos Rīdu.

- Makss Rīds Boldvins, - saka Sērhofs. - Tas der. Tagad mazu sufiksu, lai nodarītu visu līdz galam, Maks? Juniors, trešais, ceturtais. Ne pārāk dīvaini.

Hičkoks noraidoši purina galvu.

- Lai paliek, kā ir, - viņš nosaka tikko dzirdami.

- Es ari tā domāju, - es saku. - Galā neko.

- Lieliski. Tātad vārds mums nu ir. Makss R. Boldvins, vai ne, Maks?

- Laikam jau. Ļaujiet stundiņu padomāt. Man pie tā jāpierod.

- Protams.

Lai cik satraucoša ir jaunā vārda izvēle, ko vajadzēs lietot līdz mūža galam, tas izrādās viens no vieglākajiem lēmumiem. Itin drīz mani gaida daudz grūtāka izvēle - acis, deguns, lūpas, zods, mājas, darbs, ģimenes vēsture un - kāda bijusi mana izdomātā bērnība? Kur esmu gājis koledžā un ko esmu mācījies? Kāpēc esmu viens pats un vai esmu bijis precējies? Bērni?

Galva jau griežas.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

Dažas jūdzes uz austrumiem no Morgantaunas mēs nobraucam no maģistrāles un atrodam Best Western, vienu no vecā stila moteļiem, kur var novietot automašīnu pretī savas istabas logam. Cilvēki jau gaida, manuprāt, no FIB, un, kad es izkāpju no furgona, brīnumaini bez važām, piesteidzas Hanskis un saka:

- Tev ir trīsdesmit astotais numurs.

Viens no bezvārda aģentiem atslēdz durvis un pasniedz man atslēgu. Numurā ir divas karaliska lieluma gultas, un uz vienas -dažādi apģērbi. Hanskis un Sērhovs aizver durvis.

- Uzzināju tavu izmēru cietumā, - saka Hanskis, norādīdams ar roku uz jauno garderobi. - Ja nepatīk, nepatīk, varam pastaigāt pa veikaliem.

Uz gultas ir divi balti un viens zili rūtains krekls, visi ar aizpogājamu apkakli. Divas haki krāsas bikses un vieni balinātie džinsi, brūna ādas josta, kaudzīte glīti saliktu apakšbikšu, divi balti T krekli, vairāki pāri zeķu iesaiņojumā, solīda izskata brūnas mokasīnkurpes un melni, tik neglīti mokasīni, kādus nekad neesmu redzējis. Sākumam, kopā ņemot, nemaz nav slikti.

- Pateicos, - es saku.

Hanskis turpina:

- Zobu birste, zobu pasta, skūšanās piederumi, tas viss ir vannas istabā. Tepat ir neliela sporta soma. Pēc tā, kas vēl būs vajadzīgs, aizbrauksim uz veikalu. Vai pusdienas vēlies?

- Ne tagad. Es vienkārši gribu pabūt viens.

- Kā vēlies, Mel.

-Ja neiebilsti, tagad esmu Makss.

- Makss Boldvins, - Sērhofs piebilst.

- Tas bija ātri.

Viņi aiziet, es aizslēdzu durvis un lēnām novelku cietuma apģērbu - olīvkrāsas kreklu un bikses, baltas zeķes, melnas kurpes ar saitēm un biezām zolēm, plāni nodilušas un apdriskātas apakšbikses. Nomainu tās pret jaunām un uzvelku ari T kreklu, palienu zem segas un raugos griestos.

Uz pusdienām mes iegājām Ietā restorānā netālu, kur jūras veltes un krabju kājiņas var paēst par $ 7,99. Bija tikai Hanskis, Sērhofs un es, un mēs bez steigas baudījām viduvējas, tomēr garšīgas jūras veltes. Kad stress nozuda, viņi sāka dzīt jokus un komentēt manu garderobi. Atbildēju uz apvainojumiem, atgādinot, ka neesmu baltais mietpilsonis kā viņi un turpmāk pats pirkšu sev apģērbu.

Pēcpusdienai ievelkoties, viņi atgādina, ka vēl ir darāms darbs. Daudz kas nav izlemts. Mēs atgriežamies motelī istabā blakus manējai, kur viena no divām gultām noklāta ar papīriem. Mums piebiedrojas Hičkoks, istabā nu ir četri vīri, kas it kā dara vienu darbu, kaut es to visu uztveru skeptiski. Saku sev vēl un vēlreiz, ka šie vīri tagad ir manā pusē, ka valdība ir mans sargātājs un draugs, taču pilnībā nespēju to pieņemt. Varbūt ar laiku viņi iegūs manu uzticību, taču es par to šaubos. Pēdējo reizi, kad kopā ar valdības aģentiem pavadīju daudzas stundas, viņi solīja, ka lieta pret mani netiks ierosināta.

Patlaban jaunais vārds apstiprināts, un lēmums ir galīgs. Hanskis saka:

- Maks, no rīta mēs no šejienes braucam projām, tikai jāizlemj, uz kurieni. Viss atkarīgs no tā, kādas pārmaiņas savā izskatā vēlies. Tu esi licis skaidri saprast, ka vēlies mainīt seju, un tas ir izaicinājums.

- Ar to tu domā manu liecību? - es jautāju.

-Jā. Rakeru var tiesāt pēc sešiem mēnešiem vai gada.

- Vai arī viņš var atzīt sevi par vainīgu un neiet uz tiesu, - es saku.

- Protams. Taču pieņemsim, ka viņš tā nerīkojas. Pieņemsim, ka viņš iet uz tiesu. Ja taisisi operāciju tagad, liecinot tava jaunā seja parādīsies ekrānā. Ja nogaidīsi līdz tiesai, būs daudz drošāk.

- Tad būs drošāk, bet patlaban? - es jautāju. - Kā ar nākamajiem sešiem mēnešiem? Tu zini, ka Rakera banda mani meklēs. Viņi jau domā, kā mani sameklēt, un, jo drīzāk, jo labāk. Ja mani dabū rokā pirms tiesas, viņi var likvidēt vērtīgu liecinieku. Nākamie seši mēneši ir visbīstamākie, tāpēc gribu operāciju tagad. Nekavējoties.

- Labi. Bet kā paliek ar tiesu?

- Nomierinies, Kris. Tu zini, ka mani var noslēpt dažādos veidos. Varu liecināt, atrodoties aiz ekrāna vai plīvura. Tā jau ir darīts. Tu neskaties televīziju vai kino?

Viens otrs iesmējās, taču noskaņojums bija visai nopietns. Doma par liecināšanu pret Kvinnu Rakeru var iedvest šausmas, taču mani ir iespējams pasargāt.

- Pagājušajā gadā mēs vienu reizi tā darījām, - saka Hičkoks. - Ņūdžersijā bija liels narkotiku process. Informatora izskats nemaz nelīdzinājās agrākajam, un liecinieka vietai mēs aizlikām priekšā paneli, lai viņu redz tikai tiesnesis un zvērinātie. Izmantojām ierīci balss pārveidošanai, un apsūdzētajam nebija ne jausmas, kas viņš ir un kā izskatās.

- Viņi noteikti zinās, kas esmu, - es saku. - Vienkārši nevēlos, lai mani redz.

- Labi, - saka Hanskis. - Tas ir tavs lēmums.

- Uzskati to par galīgu, - es saku.

Hanskis izvelk telefonu un iet uz durvju pusi.

- Man šur tur jāpiezvana.

Kad viņš ir izgājis no istabas, Sērhofs saka:

- Kamēr viņš zvana, vai varam parunāt par galamērķi? Dod dažas vadlīnijas, lai varam sākt vietas meklēšanu.

- Florida, - es saku. - Ja neskaita laiku jūras kājniekos, visu mūžu esmu dzīvojis kalnos un pakalnos. Gribas nomainīt šo ainavu pret pludmali un okeānu, pret siltāku klimatu. - Es to noskaitu, it kā būtu par šo jautājumu domājis stundām ilgi, kā patiesībā arī ir. - Tikai ne

Floridas dienvidus, tur ir pārāk karsti. Varbūt Pensakola vai Džekson-vila - ziemeļu gals, kur klimats maigāks.

Tiesu izpildītājs uzņem šo informāciju, un es redzu, ka prāts viņiem sāk darboties. Sērhofs sāk bungot pa klēpjdatora taustiņiem, meklējot man jaunu vietu zem saules. Atlaižos krēslā, uzlieku kailās kājas uz gultas, nevaru neatslābināties. Pulkstenis ir gandrīz četri pēcpusdienā. Frostburgā svētdienu pēcpusdienas bija vissliktākās. Sabatā es nestrādāju tāpat kā vairums ieslodzīto, un bieži mācās virsū garlaicība. Tika spēlēts basketbols un iets garās pastaigās gar skriešanas celiņu vai darīts vienalga kas, lai prāts ir aizņemts. Apmeklējumu laiks bija beidzies, un tie, kas tikušies ar ģimenēm, parasti jutās nomākti. Sākas jauna nedēļa, tāda pati kā pagājusi.

Cietuma dzīve lēnām izplēn. Es zinu, to nebūs iespējams aizmirst, bet ir pienācis laiks visu bijušo atstāt pagātnē. Malkolms Banisters vēl arvien ir kaut kur ieslodzīts, bet Makss Boldvins ir brīvs cilvēks, kam ir, kur iet un ko redzēt.

Pēc tumsas iestāšanās braucam uz Morgantaunu meklēt steiku restorānu. Mums jābrauc garām striptīza klubam. Ne vārds netiek teikts, taču es jūtu stipru kārdinājumu. Neesmu redzējis kailu sievieti piecus gadus, kaut esmu par tām sapņojis. Tomēr šaubos, vai skatīšanās uz striptīza dejotāju barā šobrīd dos apmierinājumu. Atrodam ieteikto restorānu un dabūjam galdiņu: trīs seni draugi ietur jaukas vakariņas. Hanskis, Sērhofs un es pasūtām lielākās filejas, kādas ir ēdienkartē, un savējo es noskaloju ar trim glāzēm alus. Viņi izvēlas ledus tēju, bet varu teikt, ka uz manu dzeramo viņi skatās ar kārām acīm. Ejam gulēt pirms desmitiem, taču aizmigt nav iespējams. Veselu stundu skatos televīziju, ko Frostburgā darīju reti.

Pusnaktī paņemu Hanska atstāto apsūdzības rakstu un izlasu katru vārdu. Tajā nav pieminēts nedz ballistikas ekspertu ziņojums, nedz aculiecinieki. Tajā gari aprakstīta nozieguma vieta, ložu ievainojumi, nāves iemesls, dedzinājumu pēdas uz Naomi Klēras ķermeņa un tukšais seifs, bet nav aprakstīts neviens lietiskais pierādījums. Šobrīd nekā vairāk par Kvinna atzīšanos viņiem nav. Ir atzīšanās un aizdomas par viņa rīcībā esošo naudu. Prokuratūra var labot apsūdzību jebkurā brīdī, un šī prasās pēc piestrādāšanas. Tā izskatās sasteigta un domāta uzbrukumu atvairīšanai.

Es negrasos to kritizēt - dokuments ir lielisks.

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

Stenlijam Mamfrijam, dienvidu apgabala Savienoto Valstu prokuroram, šis būs lielākais notikums viņa vēl īsajā federālā prokurora karjerā. Prezidenta ieceltam, jau divus gadus šajā šķietami visai ikdienišķajā darbā, kas lieliski papildinās autobiogrāfiju, bet nedeva gandarījumu. Protams, līdz brīdim, kad tika nogalināts tiesnesis Fosets un misis Klērija. Stenlija karjera vienā mirklī ieguva jaunu nozīmi. Viņam bija visdegošākā lieta valstī, un viņš, kā jau vairums Savienoto Valstu prokuroru, plānoja no tās izsist visu iespējamo.

Saiets bija izreklamēts kā preses konference, tikai neviens no varas pārstāvjiem nedomāja atbildēt uz jautājumiem. Tas bija šovs, ne vairāk un ne mazāk. Rūpīgi organizētam aktam vajadzēja, pirmkārt, apmierināt daža laba ego un, otrkārt, ļaut publikai, īpaši potenciālajiem zvērinātiem, uzzināt, ka FIB meklēto ir notvēris un ka viņu sauc Kvinns Als Rakers.

Deviņos no rīta podijs jau bija pilns ar portatīvajiem mikrofoniem, kas visi reklamēja televīzijas vai radiostacijas, no kurām tie nākuši. Tiesas zāle bija pilna ar dažādiem reportieriem. Vīri ar masīvām kamerām kāpa cits citam uz kājām, cenšoties ieņemt labāko pozīciju, un tas notika modro tiesas zāles šerifu acu priekšā.

Noteikumos un lēmumos, kas regulē krimināllikuma praksi un procedūras kā štata, tā federālajā līmenī, nav teikts, ka apsūdzības akta “paziņošana” vai “nodošana atklātībai”, vai “nolasīšana” jādara publiski. Parasti nekad tas netiek darīts. Pēc lielās žūrijas lēmuma klerks apsūdzības aktu iereģistrē, un galu galā tas nonāk pie apsūdzētā. Apsūdzības akts ir tikai viena lietas puse - prokuratūras puse. Nekas no apsūdzības aktā minētā nav uzskatāms par pierādījumu; tiesā zvērinātie to vispār neredz. Lielā žūrija, kas lemj par apsūdzības aktu, uzklausa tikai vienu - valdību pārstāvošo pusi.

Reizēm tomēr apsūdzības akts ir pārāk “karsts”, pārāk svarīgs vai vienkārši pārāk interesants, lai ļautu tam vienā mierā iziet cauri sistēmai. Tiem, kas smagi strādājuši, lai noķertu noziedznieku un novestu tiesas priekšā, prasīties prasās to publicēt. Stenlijs Mamfrijs nebija darījis neko, lai apcietinātu Kvinnu Rakeru, bet šis akts noteikti būs tas, kas nogādās viņu uz tiesu. Federālajā hierarhijā Savienoto Valstu prokuroram ir daudz augstāks rangs nekā parastam FIB aģentam; tas nozīmēja, ka šī svarīgā lieta pieder Stenlijam. Un vietu starmešu gaismā viņš kā parasti negribīgi dalīs ar FIB.

Desmit pāri deviņiem durvis blakus tiesneša galdam atvērās un vietas aiz podija ieņēma lietišķu vīru vienība melnos uzvalkos. Viņi grūstījās vietu dēļ, ar rokām aizseguši bikšu priekšu. Vieta bija no svara kadra platuma dēļ. Viņi stāvēja pie podija cits citam blakus, Stenlijs Mamfrijs un Viktors Vestleiks - galvenais prokurors un galvenais policists. Viņiem aiz muguras kopā spiedās FIB aģenti un prokurora palīgi, cenšoties atrast vietu, kur viņi būtu kameru redzeslokā. Laimīgākie uzmanīgi klausījās, ko saka misters Mamfrijs un misters Vestleiks, rauca pieri un uzvedās tā, it kā nenojaustu, ka divu jūdžu attālumā no tiesas zāles ir kameras. Tā bija nožēlojama kongresa locekļu pilnveidota rutīna.

- Šodien mums ir apsūdzības akts tiesneša Reimonda Foseta un misis Naomi Klērijas slepkavības lietā, - Mamfrijs sacīja lēni un nervozi, balsij skanot vismaz divas oktāvas augstāk nekā parasti. Viņš bija ielauzies tiesas zālē, zaudēdams drošas lietas, ko bija piešķīris pats sev, un bieži vien varēja dzirdēt kritiskus vārdus, ka šķiet bailīgs un ne savā vietā. Daži domāja - varbūt tāpēc, ka savā necilajā desmit gadus ilgajā karjerā viņš pārāk maz laika pavadījis tiesas zālē.

Stenlijs paņēma apsūdzības aktu un pacēla uz augšu kā gaidīdams, ka skatītāji to lasīs.

- Šī apsūdzība ir pēc diviem pantiem par slepkavību. Apsūdzētais ir Kvinns Als Rakers. Jā, šajā lietā es pilnīgi droši pieprasīšu nāves sodu.

Pēdējam teikumam vajadzēja raidīt cauri pūlim dramatiskas tirpas, taču Stenlijs nebija izvēlējies īsto brīdi. Drāma sekoja pēc brīža, kad palīgs ekrānā parādīja melnbaltu Kvinna fotogrāfiju. Beidzot pasaule ieraudzīja cilvēku, kas bija nogalinājis tiesnesi un viņa sekretāri. Vainīgais!

Stenlijs trīcošā balsī no piezīmēm iepazīstināja ar Kvinna pagātni, un viņam izdevās radīt iespaidu, ka Kvinns izbēdzis no cietuma tikai tāpēc, lai atriebtos tiesnesim. Viktors Vestleiks, kas gluži kā sargs stāvēja viņam aiz pleca, vienā brīdī sarauca pieri un ieskatījās piezīmēs. Taču Stenlijs tik maršēja uz priekšu, gandrīz burkšķēdams stāstot par savu mīļo draugu un skolotāju Reimondu Fosetu, par to, cik tiesnesis viņa dzīvē bijis nozīmīgs, un tā tālāk. Mēģinot paskaidrot, cik pagodināts viņš juties, uzņemoties atbildību un meklējot taisnu tiesu šīm “drausmīgajām” slepkavībām, Stenlijam patiešām ietrīcējās balss. Apsūdzības akta nolasīšanai būtu pieticis ar divām minūtēm, un varētu iet mājās. Taču ne. Kad ir tāds pūlis kā tagad un noraugās miljoni, Stenlijs uzskatīja, ka nepieciešams turpināt un noturēja runu par taisno tiesu un karu pret noziedzību. Kad pēc vairākām sāpīgām novirzēm no tēmas pienāca laiks beigt, viņš atgriezās uz pareizā ceļa. Viņš uzslavēja Viktoru Vestleiku un Federālo izmeklēšanas biroju kopumā par padarīto darbu - par darbu, kas ir “superhumāns, nenogurstošs un žilbinošs”.

Kad Stenlijs beidzot aizvērās, Vestleiks viņam pateicās, tikai nebija skaidrs, vai par aizvēršanos vai daudzajiem komplimentiem. Vestleikam bija daudz lielāka šādu priekšnesumu pieredze nekā Stenlijam, un viņš norunāja piecas minūtes, nepateikdams neko. Viņš pateicās saviem vīriem, sacīja, ka nevar būt šaubu, ka lieta ir atrisināta, un novēlēja prokuratūrai veiksmi. Kad viņš beidza runu un spēra soli atpakaļ, reportieris izkliedza jautājumu. Vestleiks strupi atcirta: “Komentāru nebūs,” - un norādīja, ka ir laiks iet. Stenlijs tomēr nebija gatavs pamest tik daudzas kameras. Sekundi vai divas viņš smaidīja pūlim kā muļķis, kas saka: “Te es esmu.” Tad Vestleiks viņam kaut ko pačukstēja.

- Pateicos, - sacīja Stenlijs un gāja projām. Lielais notikums bija beidzies.

preses konferenci sava moteļa Best Western istabā. Man

ienāca prātā doma, ja visu vada Stenlijs, Kvinnam galu galā var rasties iespēja pacīnīties. Ja lieta nonāks tiesā, Stenlijs tomēr var paiet malā un to nodot kādam no rūdītajiem palīgiem. Nav šaubu, ka viņš turpinās sadarboties ar masu medijiem un kals plānus tikšanai augstākā amatā, bet nopietnais sagatavošanās darbs tiesai nonāks profesionāļu rokās. Atkarībā no tā, cik ilgi viss ievelkas, pastāv iespēja, ka Stenlija šajā amatā vairs nebūs. Viņš tajā iecelts uz četriem gadiem tāpat kā prezidents. Kad pretendents ieiet Baltajā namā, visi Savienoto Valstu prokurori tiek atlaisti.

Kad preses konference beidzas un CNN gudrās galvas sāk savu muldēšanu, pārslēdzu kanālus, bet neko interesantu neatrodu. Bruņots ar tālvadības pulti, es pilnībā pārvaldu televizoru. Brīvībai pielāgojos apbrīnojami viegli. Varu gulēt, līdz pamostos. Varu ģērbties, kā vēlos, kaut arī izvēle pagaidām ir ierobežota. Pats svarīgākais - man nav kameras biedra, nav neviena, ar ko jācīnās desmit reiz divpadsmit pēdas lielā būrī. Esmu izmērījis moteļa istabu divreiz - apmēram sešpadsmit pēdas plata un trīsdesmit pēdas gara, ieskaitot vannas istabu. Tā ir pils.

Vēlāk dodamies ceļā un pa 79. automaģistrāli braucam uz dienvidiem. Pēc trim stundām ierodamies Čarsltonas lidostā Rietumvirdžī-nijā, kur atvadāmies no aģenta Kriša Hanska. Viņš vēl man to labāko, un es pateicos viņam par laipnībām. Pets Sērhofs kopā ar mani iekāpj vietējā reisa lidmašīnā, kas lido uz Šarlotu Ziemeļkarolīnā. Man nav dokumentu, taču tiesu izpildītāju dienestam un aviolīnijai ir kodēta valoda. Es tikai sekoju Petam un atzīstos, iekāpjot mazajā lidmašīnā, ka esmu uztraucies.

Šarlotā ir liela, atklāta, moderna lidosta. Nostājos mezonīnā un divas stundas vēroju, kā cilvēki nāk un iet. Esmu viens no viņiem -brīvs cilvēks - un drīz varēšu pieiet pie letes un nopirkt biļeti lidošanai, kurp vien vēlos.

Desmit pāri sešiem iekāpjam lidmašīnā, kas bez nolaišanās lido uz Denveru. Kods paredz augstāku līmeni, un, pateicoties nodokļu maksātājiem, mēs ar Petu sēžam pirmajā klasē blakus. Es dzeru alu, viņš - ingveralu. Vakariņās ir cepts cālis ar mērci, un es iedomājos, ka spēka uzturēšanai to ēd vairums pasažieru. Tās ir jaukas vakariņas. Man ir glāze ar Pinot Noir, un tas ir mans pirmais vīna malks pēc daudziem gadiem.

\^ktors Vestleiks kopā ar pavadoņiem atstāja preses konferenci, nobrauca četrus kvartālus līdz Džimija Lī Arnolda advokātu birojam pilsētas centrā un stādījās priekšā sekretārei, kas jau gaidīja. Pēc dažām minūtēm viņa pa garu gaiteni ieveda atnācējus lielā konferenču zālē un piedāvāja kafiju. Viņi no kafijas atteicās.

Džimijs Lī sen bija Roanokas advokātu kolēģijā kā krimināllietu advokāts. Pirms četriem gadiem viņš tiesā bija pārstāvējis Džeikīlu Steiliju - Kvinna Rakera brāļadēlu. Kā daudzi vientuļie strēlnieki, kas strādā uz noziedzīgās pasaules robežas, Džimijs Lī bija personība. Gari, sirmi mati, kovboja zābaki, gredzeni pirkstos, uz deguna lasām-brilles sarkanā ietvarā. Kaut arī FIB cilvēki neviesa uzticību, viņš tos laipni uzņēma savā valstībā. Šie nebija pirmie aģenti, kas ieradās vizītē, gadu gaitā tādu bijis daudz.

- Tātad jums tagad ir apsūdzības akts, - viņš sacīja, tiklīdz bija iepazinušies.

Viktors Vestleiks īsumā izstāstīja par lietu pret Kvinnu Rakeru.

- Pirms dažiem gadiem jūs pārstāvējāt viņa brāļadēlu Džeikīlu Steiliju, vai tā ir?

- Tā ir, - Džimijs Lī atbildēja. - Tikai ar Kvinnu Rakeru nekad neesmu ticies.

- Es pieņemu, ka pārstāvēt puisi jūs nolīga ģimene vai banda.

- Kaut kas uz to pusi. Tas bija privāts līgums, ne tiesas norīkojums.

- Ar kuru no ģimenes jums iznāca darīšana?

Džimija Lī noskaņojums mainījās. Viņš iebāza roku kabatā un izvilka mazu diktofonu.

- Lai tā lieta būtu droša, - viņš noteica, nospiezdams pogu, - ierakstīsim sarunu. Jūs esat trīs, es esmu viens. Gribu būt drošs, ka mani vārdi netiek pārprasti. Vai tas rada problēmu?

- Nē, - Vestleiks atbildēja.

- Labi. Tu jautāji, ar kuru no ģimenes man bija darīšana, kad mani nolīga pārstāvēt Džeikīlu Steiliju, vai ne?

-Jā-

- Es nezinu, vai varu uz to atbildēt. Konfidencialitāte un tā tālāk. Kādēļ nesakāt, kāpēc tas jūs interesē?

- Lai tā būtu. Kvinns Rakers ir atzinies. Saka, ka nogalinājis tiesnesi Fosetu tāpēc, ka tiesnesis nav ņēmis vērā kukuli; teica, ka viņš, ka banda samaksājuši Fosetam piecsimt tūkstošus skaidrā naudā, lai tas apmierina lūgumu neatzīt furgona pārmeklēšanu, kuras laikā tika atrasta kokaīna krava.

Vestleiks uz brīdi apklusa un uzmanīgi vēroja Džimiju Lī. No Dži-mija Lī skatiena nekas nebija nolasāms. Galu galā viņš paraustīja plecus.

- Tātad?

- Tātad, vai jūs zinājāt par kukuli.

- Ja es par to zinātu, tas būtu noziegums, vai ne? Vai tik jums nešķiet, ka esmu tāds muļķis, kas atzīsies noziegumā? Jūtos apvainots.

- Ak, nevajag apvainoties, mister Arnold. Es ne par ko jūs neapsūdzu.

- Vai Kvinns Rakers iepinis mani kukuļošanā?

- Līdz šim viņš izteicies neskaidri. Pateicis tikai to, ka starpnieks bijis advokāts.

- Pilnīgi droši varu teikt, ka šai bandai ir pieejami daudzi advokāti.

- Patiešām. Vai jūs nepārsteidza, ka tiesnesis Fosets noraidīja lūgumu par pārmeklēšanas neatzīšanu?

Džimijs Lī pasmaidīja un nobolīja acis.

- Mani nekas vairs nepārsteidz. Ja tic Konstitūcijai, tad pārmeklēšana un pierādījumi bija slikti un simt piecdesmit kilogramus kokaina vajadzēja izslēgt no lietas. Lai to izdarītu, vajadzīgs mugurkauls, un tāds sastopams reti, it īpaši, ja narkotiku ir daudz. Tiesnesim, štata vai federālajam, vajadzīgs ļoti stiprs mugurkauls, lai izslēgtu tik brīnišķīgu pierādījumu, lai ari ko kruķi būtu darījuši. Nē, mani tas nepārsteidza.

- Cik ilgi jūs praktizējat tiesneša Foseta tiesas zālē?

- No dienas, kad pirms divdesmit gadiem viņu norīkoja par tiesnesi. Es viņu labi pazinu.

- Jūs ticat, ka viņš ņēma kukuļus?

- Kukuli naudā par labvēlīgu lēmumu?

- Un par vieglāku sodu.

Džimijs LI sakrustoja kājas, uzlikdams vienu strausa ādas zābaku uz ceļgala, un sakrampēja rokas zem vēdera. Bridi padomājis, viņš sacīja:

- Esmu pieredzējis, ka tiesnesis pieņem nesaprotamus lēmumus, bet parasti tas notiek muļķības vai slinkuma dēļ. Tomēr nē, mister Vestleik, neticu, ka tiesnesis Fosets vai jebkurš cits Virdžinijas pavalsts federālais tiesnesis ņem kukuļus naudā vai kā citādi. Es teicu, ka nekas mani nepārsteidz, taču kļūdījos. Tāds kukulis mani šokētu.

- Vai jūs teiktu, ka tiesnesim Fosetam bija ļoti godīga cilvēka reputācija?

- Nē, to es neteiktu. Pirmajos tiesneša darba gados viņš bija uz goda, bet pēc tam mainījās un kļuva īsts cietpauris. Visi mani klienti bija apsūdzēti kriminālos nodarījumos, taču ne visi bija noziedznieki. Fosetam bija pavisam cita izpratne. Viņš ļoti priecājās, ja varēja kādu ieslodzīt uz divdesmit gadiem. Viņš vienmēr nostājās prokuratūras un policijas pozīcijās, un es to neuzskatu par godīgumu.

- Taču naudu viņš neņēma?

- Cik man ir zināms, tad ne.

- Šajā vietā viss ir sarežģījies, mister Arnold. Ja Kvinns Rakers saka patiesību, tad kā viņš pamanījies nodot naudu Fosetam? Bīstams Kolumbijas apgabala ielaspuika, kas nekad agrāk ar Fosetu nav ticies. Kaut kur pa vidu te jābūt starpniekam. Nesaku, ka tas esat jūs, un nedomāju ari, ka jums ir kāds sakars ar šo notikumu. Taču jūs pārzināt sistēmu. Kā piecsimt tūkstoši nonāk no vienām rokām citās?

Džimijs Lī purināja galvu.

-Ja sistēma saistīta ar kukuļošanu, tad es nezinu, kā tā darbojas. Manis iejaukšana tādās lietās mani apvaino. Jūs nerunājat ar īsto cilvēku.

- Saku vēlreiz, ka nevienu nekur neiejaucu un ne par ko neapsūdzu.

- Daudz no tā netrūkst. - Džimijis Lī lēni piecēlās kājās un pastiepa roku pēc diktofona. - Teiksim tā - mūsu mazā tikšanās ir beigusies.

- To gan nevajadzētu, mister Arnold.

Džimijs Lī paņēma no galda diktofonu un ielika kabatā.

- Bija patiešām patīkami, - viņš sacīja, vērdams vaļā durvis un nozuzdams gaitenī.

Brīdī, kad Viktors Vestleiks gāja projām no Džimija Lī, Čērč-stritas pretējā pusē Dī Rejs Rakers iegāja citā juridiskā kantorī.

Kvinns bija apcietināts pagājušās trešdienas vakarā un pirmās desmit stundas pavadījis pratināšanas telpā. Kad kameras priekšā Kvinns bija atzinies, viņu beidzot aizveda uz Norfolkas pilsētas cietumu, ievietoja viennīcā, un tur viņš nogulējis divpadsmit stundas no vietas. Kvinnam neļāva izmantot telefonu līdz sestdienas ritam, un pagāja dienas lielākā daļa, līdz viņš sazvanīja ģimenes locekli, kas gribēja ar viņu runāt. Vēlā sestdienas pēcpusdienā četrarpus stundas garā ceļojumā Kvinnu no Norfolkas aizveda uz Roanoku.

Sapratis, ka vecākais brālis ielikts cietumā par tiesneša nogalināšanu, Dī Rejs steidzīgi meklēja advokātu, kas uzņemtos viņa pārstāvēšanu. Kolumbijas apgabalā un Virdžīnijā vairāki advokāti bija atteikuši. Vēlu svētdienas vakarā cits Roanokas advokāts, vārdā Dastijs Šivers, piekrita pārstāvēt Kvinnu prokuratūras izmeklēšanas sākumstadijā, taču rezervēja sev tiesības atkāpties, ja nebūs iespējams izvairīties no tiesas. Acīm redzamu iemeslu dēļ vietējā

advokatūra bija pārlieku sanervozējusies, lai pārstāvētu cilvēku, kas apsūdzēts par tik svarīgas tiesu sistēmas daļas nolikvidēšanu.

Dastijs Šivers reiz bija praktizējis kopā ar Džimiju Lī Arnoldu, un abi bija pār vienu kārti metami. Juridiskajās firmās vairums partnerību, lielu vai mazu, parasti paklūp uz naudas jautājumiem un izjūk. Džimijs Lī kļuva dzelžains honorāra jautājumos, vainoja partnerus un galu galā pārcēlās uz ielas pretējo pusi.

Agri pirmdienas rītā pirms apsūdzības akta paziņošanas Dasti-jam bija izdevies cietumā pavadīt stundu kopā ar Kvinnu. Uzzinājis, ka klients jau atzinies, viņš bija pārsteigts. Kvinns bija nelokāms savos apgalvojumos, ka ticis piespiests, mānīts, ka viņam draudēts un atzīšanās ir neīsta. Viņš zvērēja, ka ir nevainīgs. Pēc iziešanas no cietuma Dastijs iegāja Savienoto Valstu prokuratūrā un paņēma apsūdzības akta kopiju. Kamēr viņš tajā iedziļinājās, piezvanīja sekretāre un paziņoja, ka ieradies misters Dī Rejs Rakers.

Dastijs ar garajiem, sirmajiem matiem, balinātos džinsos un sarkanā ādas vestē drīzāk izskatījās pēc narkotiku tirgotāja, bet Dī Reju Zegna uzvalkā varēja noturēt par advokātu. Dastija piekrāmētajā kabinetā abi atturīgi sasveicinājās. Pirmais jautājums bija honorārs, un Dī Rejs atvēra Prada diplomātu, nolikdams priekšā piecdesmit tūkstošus dolāru skaidrā naudā, ko Dastijs saskaitīja un ielika atvilktnē.

- Vai tu zini, ka viņš jau ir atzinies? - nolicis naudu, pajautāja Dastijs.

- Kas? Viņš? - Dī Rejs bija šokēts.

- Jā, viņš ir atzinies. Turklāt saka, ka parakstījis rakstisku ziņojumu, kurā atzīstas slepkavībās, un jādomā, ka ir arī video. Lūdzu, pasaki, ka viņš ir pārāk gudrs, lai tā rīkotos.

- Viņš tam ir pārāk gudrs. Mēs nekad nerunājam ar kruķiem -nekad. Kvinns no laba prāta neatzītos nekādā gadījumā pat tad, ja būtu simtprocentīgi vainīgs. Tāds nav mūsu modus operandi. Ja uzrodas kruķi, mēs zvanām advokātiem.

- Viņš stāsta, ka pratināšana ilgusi visu nakti, viņš atteicies no savām tiesībām, vairākas reizes prasījis advokātu, bet divi FIB aģenti nav rimušies. Aģenti jaukuši prātu tā, ka viņš apjucis un sākušās halucinācijas. Viņš nav varējis apstāties. Aģenti teikuši, ka viņam draud divi panti par slepkavību un apsūdzība tiks celta pret visu ģimeni, jo slepkavību izdarījusi banda. Aģenti melojuši un teikuši, ka var palīdzēt, ja viņš sadarbosies, ka tiesneša Foseta ģimene ir pret nāves sodiem un tā tālāk. Pēc šādi pavadītām stundām aģenti viņu salauzuši un Kvinns devis viņiem, ko tie grib. Saka, viņš neatceroties visu, kas noticis. Esot bijis pārāk noguris. Kad pēc pamošanās viņš mēģinājis atcerēties notikušo, viss bijis kā sapnis, kā murgs. Vajadzējis paiet vairākām stundām, iekams viņš sapratis, kas izdarīts, un ari tagad viņš nespēj atcerēties visu.

No dzirdētā Dī Rejs tā apstulba, ka nespēja parunāt.

Dastijs turpināja:

- Viņš atceras FIB aģentu vārdus, ka viņiem esot ballistiskās ekspertīzes slēdziens, ka viens no viņa ieročiem saistīts ar nozieguma vietu un ka ir ari kaut kāds zābaka nospiedums. Turklāt ir liecinieki, kas slepkavības laikā redzējuši viņu tajā apvidū. Atkal jāteic, ka ne viss te ir skaidrs.

- Kad tev radīsies iespēja redzēt atzīšanos?

- Es tikšos ar Savienoto Valstu prokuroru, tiklīdz būs iespējams, taču nekas nenotiek ātri. Var paiet nedēļas, iekams dabūju redzēt rakstisko atzīšanos un video, kā ari citus pierādījumus, ko viņi plāno izmantot.

- Ja Kvinns prasīja advokātu, kāpēc netika pārtraukta pratināšana?

- Tas ir smags jautājums. Parasti kruķi gan apzvēr, ka apsūdzētais atteicies no savām tiesībām un nav prasījis advokātu. Kvinna vārdi pret viņu vārdiem. Tik svarīgā lietā kā šī varu galvot, ka FIB aģenti zvērēs pie visiem svētajiem, ka Kvinns ne reizi nav pieminējis advokātu. Tāpat viņi zvērēs, ka nav draudējuši, melojuši vai solījuši vienošanos. Viņi ir dabūjuši atzīšanos, un tagad viņi mēģina būvēt lietu ar lietiskiem pierādījumiem. Ja nekas netiek atrasts, tad nekā cita viņiem nav kā tikai atzīšanās.

- Vai ar to pietiek?

-Ojā.

- Es tam neticu. Kvinns nav muļķis. Viņš nekad neizietu uz pratināšanu.

- Vai agrāk viņš nevienu nav nogalinājis?

- Man par to nekas nav zināms. Mums ir citi cilvēki, kas nodarbojas ar šādām lietām.

- Kāpēc viņš aizbēga no cietuma?

- Tu nekad neesi bijis cietumā?

-Nē.

- Es arī neesmu bijis, taču pazīstu daudzus, kas savu laiku nosēdējuši. Visi grib tikt ārā.

-Jādomā gan, - sacīja Šivers. - Vai esi jebkad dzirdējis Malkolma Banistera vārdu?

-Nē.

- Kvinns saka, ka Frostburgā viņi abi sēdējuši kopā un ka aiz visām apsūdzībām ir viņš; saka, ka viņš un Banisters bijuši draugi un daudz runājuši par tiesnesi Fosetu un viņa netīrajiem darbiem. Viņš patiešām ir nikns uz Banisteru.

- Kad es varēšu satikt brāli?

- Ne drīzāk kā sestdien, kad ir parastā apmeklētāju diena. Šopēc-pusdien ar apsūdzības akta kopiju vēlreiz iešu uz cietumu. Varu nodot ziņu, kādu vien vēlies.

- Katrā ziņā. Pasaki, lai viņš tur muti.

- Baidos, ka to darīt ir par vēlu.

DIVDESMITĀ NODAĻA

Detaļas ir neskaidras un nez vai kļūs skaidrākas. Pets Sērhofs cenšas man iestāstīt, ka klīnika ir Savienoto Valstu armijas Fortkār-sonas hospitāļa nodaļa, un noliegt to būtu grūti. Viņš piesardzīgi pasaka, ka klīnikas specializācija ir radikālas izskata izmaiņas un tās palīdzību izmanto vairākas federālās valdības aģentūras. Plastikas ķirurgi ir no labākajiem un pārveidojuši seju daudziem, kurus bez radikālām izmaiņām varētu norakstīt. Es nerimstos ar jautājumiem un vēroju, kā viņš izlokās un gandrīz neko vairs neizpauž. Pēc operācijas es te veseļošos vēl divus mēnešus un tikai pēc tam došos tālāk.

Pirmā pieņemšana ir pie terapeites, kas grib pārliecināties, vai esmu gatavs drastiskai ne tikai uzvārda, bet arī sejas pārmaiņai. Viņa ir patīkama un uzmanīga, un man viegli izdodas viņu pārliecināt, ka vēlos iet tālāk.

Nākamā tikšanās ir ar diviem ārstiem vīriešiem un medmāsu sievieti. Sieviete vajadzīga, lai zinātu, kā sievietes vērtēs manu vēlāko izskatu. Nevajag daudz laika, lai saprastu, ka visi trīs savā darbā ir ļoti labi speciālisti. Ar sarežģītas programmas palīdzību viņi var pārvērst manu seju, kā vien vēlas. Acis ir ļoti būtiskas, viņi to saka ne vienu reizi vien. Izmaini acu izskatu, un mainīsies viss. Uztaisi mazliet asāku degunu. Lūpas liec mierā. Vaigu bedrītēs noderēs mazliet botoksa. Katrā ziņā noskuj galvu un tā atstāj. Ar Maksa Boldvina jauno seju mēs noņemamies gandrīz divas stundas.

Mazāk pieredzējušu ķirurgu rokās šī darbošanās varētu būt mokoša. Pieauguša cilvēka dzīves pēdējos divdesmit piecos gados manas ģenētiski iegūtās sejas izskats būtībā nav mainījies, tā gadu gaitā pavītusi, un laimīgā kārtā to nav izrotājuši ievainojumi. Tā ir tīkama, solīda seja, kas man labi kalpojusi, un pēkšņa tās pārveidošana ir nopietns solis. Mani jaunie draugi izsakās, ka visu nevajag mainīt, seja jāuzlabo tikai dažās vietās. Savilkums vienā vietā, grumbiņa citā, neliela nostiepšana un iztaisnošana, un voilà - jauna versija, visādā ziņā tikpat skaista, bet daudz drošāka. Es apliecinu, ka vairāk man rūp drošība, nevis skaistums, un viņi ir gatavi tam piekrist. Tas ir dzirdēts jau agrāk. Nevaru nebrīnīties, ar kādu informatoru, ziņotāju un spiegu daudzumu viņiem bijis jāstrādā. Ar simtiem, spriežot pēc komandas darba.

Kad mana jaunā seja lielā datora ekrānā parādās kopumā, sākas nopietna diskusija par aksesuāriem, un visi trīs šķiet patiešām satraukti, kad uz Maksa sejas parādās apaļas raga brilles.

- Tas, kas vajadzīgs! - medmāsa uztraukti nosaka, un man jāatzīst, ka Makss izskatās daudz gudrāks un stilīgāks. Veselu pusstundu mēs rotaļājamies ar dažādu stilu ūsām, tomēr no šīs idejas atsakāmies. Attiecībā uz bārdu mēs sadalāmies divi pret divi, bet tad nolemjam pagaidīt un paskatīties. Apsolu nedēļu bārdu neskūt, lai priekšstats ir labāks.

Tā kā veicams nopietns darbs, mana mazā komanda nesteidzas. Pārveidojot Maksu, paiet viss rits, un, kad beidzot visi ir apmierināti, tiek nodrukāts augstas izšķirtspējas mans jaunais izskats. Medmāsa to nopēta un saka, ka viņai patīk. Arī man viņa patīk, bet viņa ir precējusies un neflirtē. Ja vien viņa zinātu...

Pēcpusdienu pavadu, lasīdams un staigādams pa bāzes nenoro-bežotajām vietām. Ļoti līdzigi laiks tika notriekts Frostburgā, vietā, kas arī atmiņās palikusi tālu. Ik pa brīdim atgriežos savā istabā pie sejas uz sienas: kaila galva, mazliet nosmailināts deguns, mazliet paplatināts zods, ne tik apaļi vaigi, grumbu nav un tādas kā jaunas acis. Vidējo gadu apaļīgums ir nozudis. Plakstiņi nav vairs tik lieli. Un, kas vissvarīgāk, Makss skatās caur apaļām dizaina brillēm un ir sasodīti stiligs.

Es iedomājos, vai ārsti pavisam viegli var uztaisīt tādu seju kā Maksam uz sienas. Ja iznāks kaut kas stipri līdzīgs, būšu apmierināts. Neviens viņu jaunradījumu nepazīs, un tas ir svarīgi. Man gandrīz gribas sākt spriedelēt, vai izskats pirms vai pēc tam ir labāks, bet patiesība ir tāda, ka es izskatos pietiekami labi. Drošība patiešām ir svarīgāka nekā patmīlība.

Nākamajā rītā septiņos mani sagatavo un ieved mazā operāciju telpā. Anesteziologs sāk ierasto darbu, un es kaut kur laimīgi aizpeldu.

Operācija ilgst piecas stundas un, pēc ārstu izteikumiem, bijusi ļoti veiksmīga. Viņi to nevar zināt, jo seja man aptīta kā mūmijai. Paies nedēļas, iekams uztūkums nozudīs un parādīsies jaunie vaibsti.

Trīs dienas pēc apsūdzības uzrādīšanas Kvinns Rakers pirmo reizi parādās tiesā. Šim notikumam par godu viņš ietērpts oranžajā kombinezonā, kuru valkāja kopš ierašanās Roanokas pilsētas cietumā. Rokas saslēgtas un pieķēdētas pie vidukļa, potītes saslēgtas ķēdēs. Pāri pleciem un viduklim piesprādzēta bruņu veste, un vismaz ducis smagi bruņotu sargu, aģentu un šerifa palīgu pavada viņu no cietuma uz Chevrolet Suburban bruņumašīnu. Viņa dzīvībai draudi nav izteikti, bet uz federālās tiesas namu tiek izraudzīts slepens maršruts, jo varas iestādes negrib riskēt.

Jau ilgi pirms Rakera parādīšanās pulksten desmitos reportieri un ziņkārīgie aizpildījuši garos zāles solus. Viņa apcietināšana un apsūdzības uzrādīšana ir liels jaunums, ko neaizēno masu slepkavība vai slavenību šķiršanās. Važas un bruņas pie tiesas zāles tiek noņemtas, un Kvinns ieiet zālē, brīvs no važām. Vienīgais no klātesošajiem oranžā kombinezonā, turklāt vienīgais melnais zālē, katrā ziņā izskatās vainīgs. Viņš sēž pie galda kopā ar Dastiju Šiveru un vienu no viņa kolēģiem. Ejas otrā pusē Stenlijs Mamfrijs ar palīgu brigādi cilā lietas tik svarīgi, it kā gatavotos uzstāties Augstākās tiesas priekšā.

Izrādot cieņu pret kritušo biedru, pārējie vienpadsmit dienvidu apgabala tiesneši lietu bija atraidījuši. Pirmā parādīšanās notiks Kena Konovera, Savienoto Valstu tiesneša, priekšā, kas vērtēja šo aktu kā prezidējošais tiesnesis. Konovers ieņēma tiesneša vietu un sauca visus pie kārtības. Viņš ātri nobēra dažus priekšnosacījumus un pēc tam pajautāja, vai apsūdzētais ir lasījis apsūdzības aktu.

- Viņš to ir lasījis, - atbildēja Dastijs, - un mēs noraidām formālu lasīšanu.

- Pateicos, - atbildēja Konovers.

Pirmajā rindā aiz apsūdzētā galda sēdēja Dī Rejs, kā vienmēr ģērbies pēc modes un acīmredzami noraizējies.

Konovers sacīja:

- Vai apsūdzētais šoreiz vēlas nākt klajā ar paziņojumu?

Dastijs kā uz mājienu piecēlās kājās un pamāja klientam, kas arī

neveikli pieslējās kājās, un sacīja:

-Jā, ser. Nav vainīgs.

- Ļoti labi. Paziņojums par nevainību tiek reģistrēts.

Dastijs un Kvinns apsēdās.

Konovers sacīja:

- Man te ir lūgums par drošības naudas noteikšanu, mister Šiver. Vai vēlaties dzirdēt, kas man šajā sakarā sakāms?

Viņa tonis neradīja šaubas - lai kas Dastijam būtu sakāms, tas nepārliecinās tiesu noteikt saprātīgu drošības naudu.

Juzdams nenovēršamo un nevēlēdamies mulsināt pats sevi, Dastijs sacīja:

- Nē, Jūsu Godība, lūgums runā pats par sevi.

- Mister Mamfrij?

Stenlijs piecēlās un piegāja pie podija. Nokrekšķinājies viņš sacīja:

- Jūsu Godība, apsūdzētajam izvirzīta apsūdzība par federālā tiesneša slepkavību. Savienotās Valstis nelokāmi turas pie uzskata, ka viņu nevar atbrīvot pret drošības naudu.

- Esmu vienisprātis, - Konovers ātri noteica. - Vai būs vēl kaut kas, mister Mamfrij?

- Nē, ser, šoreiz ne.

- Mister Šiver?

- Nē, Jūsu Godība.

- Apsūdzētais tiks nodots Savienoto Valstu tiesu izpildītāju dienesta apsargāšanā.

Konovers uzsita ar āmuriņu, piecēlās un atstāja savu vietu. Pirmā parādīšanās tiesas priekšā bija ilgusi nepilnas desmit minūtes.

Dī Rejs vadīja Roanokā trešo dienu, un šī vieta viņam bija apnikusi. Viņš izdarīja spiedienu uz Dastiju Šiveru, kas izdarīja spiedienu uz draugu cietumā, un tika saorganizēta ātra tikšanās ar apsūdzēto. Tā kā ģimenes apmeklējumi bija paredzēti tikai nedēļas nogalēs, šai tikšanās reizei vajadzēja palikt nereģistrētai, un tā notika telpā, kuru izmantoja alkohola daudzuma noteikšanai dzērājšoferu asinīs. Nekur nekas netiks pierakstīts. Brāļiem nebija aizdomu, ka kāds varētu noklausīties. FIB sarunu ierakstīja, un te ir daļa no tās.

KVINNS: Dī, es šeit esmu nokļuvis Malkolma Banistera dēļ.

Vai tu saproti, ko saku?

DĪ REJS: Sapratu jau sapratu, un mēs ar to nodarbosimies vēlāk. Šobrīd pasaki, kas īsti ir noticis.

KVINNS: Nekas nav noticis. Nevienu neesmu nogalinājis.

No manis, kā jau teicu, ar mānīšanos izdabūja atzīšanos.

Es gribu, lai kaut kas tiek darīts ar Banisteru.

DĪ REJS: Viņš ir cietumā, vai ne?

KVINNS: Varbūt ari ne. Pazīstot Banisteru, drīzāk varu teikt, ka viņš droši vien izmantojis 35. pantu, lai izkļūtu ārā.

DĪ REJS: 35. pantu?

KVINNS: Katrs cietumnieks zina par 35. pantu. Tagad tas nav svarīgi. Viņš ir ārā, un viņš ir jāatrod.

Gara pauze.

DĪ REJS: Daudz laika, daudz naudas.

KVINNS: Klau, mazais brāli, nestāsti man par laiku.

Fibiešiem par mani nekā nav, es saku, nekā. Tas nenozīmē, ka viņi nevar piežmiegt man asti. Ja gada laikā šī lieta nonāks tiesā, Banisters var būt viņu galvenais liecinieks. Vai tu dzirdi, ko saku?

DĪ REJS: Un ko viņš var pateikt?

KVINNS: Viņš pateiks, ko vajadzēs, viņam vienalga. Viņš ir noslēdzis vienošanos un ārā. Viņš pateiks, ka cietumā mēs runājām par Fosetu. Tā viņš pateiks.

DĪ REJS: Un jūs to darījāt.

Vēl viena gara pauze.

KVINNS: Jā, mēs pastāvīgi runājām par viņu. Mēs zinājām, ka tam vīram ir nauda.

Pauze.

KVINNS: Dī Rej, tev jādabū rokā Banisters. Labi?

DĪ REJS: Labi. Ļauj man parunāties ar Garo.

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Pēc operācijas pagājušas trīs nedēļas, bet man jārāpjas augšā pa sienu. Apsēji ir noņemti, un diegi no šuvēm izņemti, bet uztūkums neatkāpjas. Es skatos spoguli simtreiz dienā, cerēdams uz izskata uzlabošanos, gaidot, kad no uztūkumiem un zilumiem parādīsies Makss. Ķirurgu brigāde arvien iegriežas pie manis un saka, cik lieliski es izskatos, taču es vairs nespēju to izturēt. Nevaru košļāt, nevaru ēst, nevaru staigāt ilgāk par piecām minūtēm, tāpēc laika lielāko daļu aizvadu, braukājot apkārt ratiņkrēslā. Kustībām jābūt lēnām un apsvērtām, citādi mākslas darbam, ko sauc par Maksa Rīda Bold-vina seju, varu kaut ko sabojāt. Skaitu dienas un bieži domāju, ka atkal esmu cietumā. Iet nedēļas, un uztūkums un zilumi lēnām izzūd.

Vai var iemīlēties sievietē, kurai ne reizi neesi pieskāries? Esmu pārliecinājis sevi, ka atbilde ir “jā”. Viņu sauc Vanesa Janga, satiku viņu Frostburgas apmeklētāju istabā aukstā un vējainā sestdienas rītā. Nevajadzētu teikt, ka satiku viņu, bet gan tikai pirmo reizi ieraudzīju. Viņa bija atnākusi pie brāļa, kuru es pazinu un kurš man patika. Mēs satikāmies vēlāk, cita apmeklējuma laikā, taču nevarējām pieskarties viens otram. Rakstīju viņai vēstules, viņa uz dažām atbildēja, taču sāpīgi bija atzīt, vismaz man, ka neprātīgā aizraušanās ar Vanesu nav divvirzienu iela.

Nav iespējams saskaitīt, cik stundu esmu veltījis fantāzijām par šo sievieti.

Pēdējo divu gadu laikā mūsu dzīvēs ir notikušas dramatiskas pārmaiņas, un tagad esmu iedrošinājis sevi, lai sazinātos ar viņu. Mans jaunais labākais draugs Pets Sērhofs mani ir informējis, ka, atrodoties Fortkārsonā, es nevaru nedz sūtīt, nedz saņemt vēstules, tomēr vienu vēstuli es rakstu. Rakstu to dienām, rediģēdams un īsinādams laiku. Es atklāju Vanesai savu dvēseli un faktiski lūdzu viņu ar mani tikties.

Gan atradīšu iespēju vēstuli nosūtīt.

Sērhofs atgriezies, lai paņemtu mani sev līdzi. Mēs pametam Fortkārsonu steigā un braucam uz Denveru, no kurienes ar tiešo reisu lidojam uz Atlantu. Man galvā ir beisbola cepurīte, uz acīm lielas saulesbrilles, un es nemanu nevienu ziņkārīgu skatienu. Mazliet pastrīdos par vietām; mēs sēžam viens otram blakus salonā, nevis pirmajā klasē. Pets saka, ka Kongress apgriež budžetu, kur vien iespējams. Pēc kārtīgām pusdienām mēs pārejam pie lietas. Viņš atver mazu, brīnišķīgu mapi ar visdažādākajām lietiņām. Mapē ir Virdžīni-jas tiesas lēmums par vārda nomaiņu uz Makss Rīds Boldvins, dzimšanas apliecība, kas apliecina, ka esmu dzimis Memfisā vecākiem, par kuriem neko neesmu dzirdējis, un Floridas autovadītāja apliecība ar viltotu fotogrāfiju, kas nofotografēta pirms operācijas no ķirurgu sakombinētā attēla datora ekrānā. Tā izskatās tik reāla, ka pat es nespēju noteikt, ka tā ir viltota. Pets paskaidro, ka mēneša laikā, kad seja beidzot būs stabilizējusies, dabūšu citu. Tas pats ar pasi. Mēs aizpildām pieteikumu Visa un American Express kartēm. Pēc viņa ieteikuma vingrinos rakstīt citā rokrakstā. Izskatās, it kā būtu rakstīts ar vistas kāju, tomēr neizskatās daudz sliktāk kā agrākais rokraksts. Makss paraksta līgumu par vienas guļamistabas dzīvokļa īri Neptūna pludmalē dažas jūdzes uz austrumiem no Džeksonvilas un par debeta kontu SunCoast bankā. Pets pastāsta, ka bankas filiāle ir trīs kvartālu attālumā no dzīvokļa. Simt piecdesmit tūkstošus dolāru lielā prēmija tiks ieskaitīta manā kontā, tiklīdz tas būs atvērts, un pēc tam ar šo naudu varu darīt, ko vēlos. Tā kā es nolaižos uz zemes ar tik lielu naudas summu, varas iestādēm būtu bijis jāparedz, ka man nekas liels no tām nav vajadzīgs. Man patiešām nav jāžēlojas. Viņš saka, ka ieņēmumu dienests atbrīvo mani no jebkādiem nodokļiem no šīs naudas, un pasaka, kā sauc grāmatvedi, kas zina VID kodu un jebkuru tiesu izpildītāju izmantoto kodu. Viņš pasniedz aploksni ar trim tūkstošiem dolāru un saka, ka ar to man vajadzētu pietikt, kamēr iekārtojos. Mēs runājam par automašīnas nomas plusiem un mīnusiem pretstatā pirkšanai, un viņš paskaidro, ka nomāt ir vieglāk un noma arī līdz veidot labu kredītreitingu.

Viņš iedod Maksa Boldvina dzīves aprakstu uz divām lapām, un tas līdzinās nekrologam. Vecāki, brāļi, māsas, izglītība, darbavietas, un ieintriģēts es uzzinu, ka mūža lielāko daļu esmu pavadījis Sietlā, esmu divreiz šķīries un bērnu nav. Es pārceļos uz Floridu tāpēc, ka tā ir vieta, kas atrodas vistālāk no manas otrās sievas. Ir svarīgi iegaumēt šo fikciju un darboties saskaņā ar scenāriju. Ir uzskaitītas manas darbavietas (visas valdības aģentūrās) un kredītvēsture.

Kas attiecas uz darbu, man ir divas iespējas. Pirmā - strādāt Mei-portas jūras stacijā dažas jūdzes uz ziemeļiem no Neptūna pludmales par sagādnieku. Sākotnējā alga četrdesmit astoņi tūkstoši, divu mēnešu apmācība. Otra ir pārdošanas menedžera vieta Veterānu administrācijā, alga tāda pati - četrdesmit astoņi tūkstoši gadā. Vislabāk strādāt federālajās iestādēs, vismaz dažus pirmos gadus. Tomēr, Pets to uzsver jau desmito reizi, mana dzīve tagad pieder man, un es varu darīt ar to, ko vēlos. Vienīgie ierobežojumi ir tie, kurus noteikusi pagātne.

Kad es jūtos mazliet satriekts, viņš izvelk no portfeļa rotaļlietiņas. Pirmā ir Apple iPad, sīks uzmanības pierādījums no valdības, jau piereģistrēts uz Maksa vārda. Malkolms kā bibliotekārs varēja piekļūt datoriem (taču ne internētam), un es cītīgi darbojos, lai uzturētu savas prasmes maksimāli augstā līmenī. Taču šī rotaļlieta mani satriec. Pavadām veselu stundu, intensīvi mācoties. Kad mani spēki ir galā, viņš izvelk iPhone. Tas ir viņa, ne mans, jo man jāizvēlas savs provaiders un jānopērk pašam savs telefons, taču viņš māca, kā darboties ar šo brīnumaino ierīci. Mēs vēl neesam beiguši, kad lidojums ir galā.

Atlantas lidostā sameklēju datoru veikalu un notriecu stundu, apskatīdams dažādas ierīces. Tehnoloģijas būs manas izdzīvošanas stūrakmens, un es esmu apņēmības pilns apgūt pašas jaunākās. Pirms izlidošanas no Atlantas, nosūtu vēstuli Vanesai Jangai. Bez atpakaļadreses.

Nolaižoties Džeksonvilā, ir jau tumšs, mēs noīrējam automašīnu un trīsdesmit minūtes braucam uz pludmalēm austrumos no pilsētas. Atlantijas pludmale, Neptūna pludmale, Džeksonvilas pludmale - nav iespējams pateikt, kur viena beidzas un sākas nākamā. Apkārtne ir kolosāla. Te ir simtiem glītu kotedžu, dažas dzīvojamās, dažas nomājamās, dažādas mazas viesnīcas un modernas dzīvojamās mājas ar skatu uz okeānu. Pusdienas sen aizmirstas, un mēs esam badā. Kājāmgājēju centrā vienu kvartālu no okeāna mēs atrodam jūras velšu restorānu un kāri ēdam austeres un garneles. Bārā ir jaunu cilvēku pūlis, daudz skaistu meiteņu ar iesauļotām kājām, uz kurām neskatīties nav manos spēkos. Pagaidām visi cilvēki ir baltie, un jāsāk domāt, vai es te nebūšu pārāk uzkrītošs. Džeksonvilas municipālajā apgabalā dzīvo miljons cilvēku un astoņpadsmit procenti no tiem ir melnie, tāpēc Pets uzskata, ka etnisku problēmu nebūs. Mēģinu paskaidrot, kā balto sabiedrībā jūtas melnais, bet kārtējo reizi saprotu, ka ir tēmas, par kurām pie vakariņu galda labāk nerunāt, ja tas iespējams.

Es mainu sarunas tematu un pajautāju par liecinieku aizsardzības programmu. Peta pamata darbavieta ir Virdžīnijā, un drīz viņš atgriezīsies mājās. Mana kontaktpersona, gans, būs cits tiesu izpildītājs, un šis cilvēks nekādi nemēģinās mani kontrolēt. Problēmu vai nepatikšanu gadījumā viņš vai viņa vienmēr būs tuvumā. Tipiski, ka mana gana pārziņā būs vēl citas “personas”. Ja es dodu mājienu, ka kaut kas nav īsti kārtībā, mani pārvieto uz citu vietu, taču tas notiek reti, apgalvo Pets.

Ko sliktie zēni varētu darīt, lai mani atrastu? Pets izsakās, ka nezina, jo nekas tāds vēl nav noticis. Es tomēr uzstāju:

- Bet es esmu pārliecināts, ka dažus cilvēkus tu esi pārvietojis.

- Man nekad nav nācies piedalīties pārvietošanā, bet, jā, reizēm to dara. Cik man zināms, un es nodarbojos ar informatoriem desmit gadus, nopietni apdraudēts nav bijis neviens. Esmu gan dzirdējis par diviem, varbūt trim cilvēkiem, kas bijuši pārliecināti, ka ir atmaskoti. Viņi gribēja braukt uz citu vietu, tāpēc mēs iejaucāmies un šie cilvēki atkal nozuda.

Saprotamu iemeslu dēļ nedz Frostburgas juridiskajā, nedz vispārējā bibliotēkā nebija grāmatu par liecinieku aizsardzību, tāpēc manas zināšanas ir ierobežotas. Taču es zinu, ka programma nav ideāla.

- Tātad vispār nekādu problēmu? Grūti noticēt.

- Es neteicu, ka programma ir perfekta. Pirms trīsdesmit gadiem bija gadījums, par kuru mūsu darbā klīst leģendas. Mums bija nopietns mafijas informators, slepens ziņotājs, un radās iespēja apcietināt dažus lielos bosus. Tas bija viens no FIB lielākajiem triecieniem mafijai. Šis vīrs bija tā iezīmēts, ka viņam varētu trāpīt ar aizsietām acīm. Mēs aizvedām viņu tālu, noglabājām dziļi, un tā pagāja daži gadi. Viņš strādāja par pasta inspektoru pilsētā ar piecdesmit tūkstošiem iedzīvotāju, ideāls maskējums, taču bija blēdis, saproti? Bandīts no dzimšanas, kas nespēj nesasmērēties. Viņš atvēra lietotu automašīnu laukumu, tad vēl vienu. Pēc tam atvēra lombardu, sāka nodarboties ar zagtu mantu tirdzniecību un galu galā pamanījās tirgot marihuānu. Mēs zinājām, kas viņš ir, bet FIB to nezināja. Iekritis viņš sauca palīgā ganu, lai tas pret drošības naudu dabū viņu ārā no cietuma. Gans krita panikā tāpat kā visi pa dienesta kāpnēm uz augšu, FIB direktoru ieskaitot. Bija traka noņemšanās, līdz izdevās viņu dabūt ārā no cietuma un tālāk uz jaunu vietu. Dažu varēja atlaist no darba, tika slēgtas vienošanās, nācās lūgties tiesnešus, un galu galā apsūdzības atsauca. Tas bija brīnums, ka viņš izglābās. Tāpēc neķeries pie naudas atmazgāšanas no jauna.

Viņš savu pēdējo komentāru domāja kā joku.

- Nekad neesmu nodarbojies ar naudas atmazgāšanu, - es pat nepasmaidīju.

- Atvaino.

Mēs notiesājam desertu un dodamies uz manām jaunajām mājām. Tās ir astoņpadsmitajā stāvā vienā no četrām pludmalē rindā sabūvētajām torņa ēkām ar tenisa laukumiem un baseiniem apakšā. Pets paskaidro, ka lielāko daļu dzīvokļu izīrē, taču dažos ir pastāvīgi iemītnieki. Es te esmu uz sešiem mēnešiem, pēc tam līgums beidzas. Dzīvoklis ir ar vienu guļamistabu, mēbelēts, ar nelielu virtuvi, jauku dīvānu un krēsliem, ne luksusa, bet arī ne lēts. Pēc viņa aiziešanas es nostājos uz nelielā balkona un skatos mēnesī virs okeāna. Ieelpoju sāļo gaisu un klausos, kā krastā, maigi šalkdami, skalojas viļņi.

Brīvība ir sajūsmas vērta un vārdiem nav aprakstāma.

Es biju aizmirsis aizvilkt aizkarus, un mani pamodina žilbinoša saule. Šis man ir pirmais īstais brīva cilvēka rīts, kuru neviens nenovēro, un es nevaru sagaidīt brīdi, kad starp kāju pirkstiem jutīšu smiltis. Pludmalē ir maz agro putnu, un es steidzos turp, seju daļēji aizsedzis ar cepuri un saulesbrillēm. Neviens mani neievēro, nevienam es neesmu vajadzīgs. Cilvēki bezmērķīgi klīst pa pludmali šurp un turp, iegrimuši katrs savā pasaulē, un drīz es iegrimstu savējā. Man nav ģimenes, nav darba, nav pagātnes un ne par ko nav jāatbild. Makss sāk pilnīgi jaunu dzīvi.

Pets Sērhofs mani sameklē ap pusdienlaiku, un mēs apēdam pa sviestmaizei. Pēc tam viņš aizved mani uz Meiportas jūras staciju, kur pieņems ārsts, kas zina kodu. Pēc operācijas viss labi dzīst, nekādu komplikāciju nav. Pēc divām nedēļām man vēlreiz jāierodas uz pārbaudi.

Pēc tam mēs dodamies uz SunCoast bankas filiāli netālu no mājas, un pa ceļam Pets sagatavo mani tam, kas sagaidāms. Viņš iekšā neies, jo svarīgi ir atvērt kontu pašam. Bankā neviens nezina kodu; viss notiek pavisam godīgi. Pagaidām Makss Boldvins ir pa pusei atvaļināts, nestrādā un domā par pārcelšanos uz dzīvi šeit. Viņš vēlas atvērt standarta debeta kontu bez jebkādiem papildinājumiem un tā tālāk, un sākumam depozītā nogulda tūkstoti dolāru. Kad konts ir atvērts, Makss atgriezīsies bankā pēc instrukcijām par naudas pārskaitīšanu. Bankā mani nosūta pie simpātiskās Grečenas Haileres, gadus četrdesmit vecas blondīnes, kas pārāk daudz laika pavada saulē. Mazā nodalījumā viņai ir mazs rakstāmgalds, bet nav laulības gredzena. Viņa nevar zināt, ka ir pirmā sieviete, ar kuru piecu gadu laikā esmu kopā patiešām viens. Lai kā cenšos, man neizdodas nomākt nepiedienīgas domas. Bet varbūt domas ir dabiskas. Grečena ir pļāpa, un šajā brīdī tāds esmu arī es. Mēs ātri tiekam galā ar formalitātēm, un es lepni uzdodu īsto adresi. Nolieku uz galda tūkstoti skaidrā naudā. Viņa atnes dažus pagaidu čekus un apsola atsūtīt vairāk pa pastu. Kad viss izdarīts, mēs turpinām sarunāties. Viņa man iedod savu vizītkarti un ir gatava palīdzēt jebkādā veidā. Apsolu piezvanīt, kad nopirkšu mobilo tālruni, - bankai vajadzīgs tālruņa numurs. Daudz netrūkst, lai uzaicinātu viņu vakariņās, galvenokārt tāpēc, ka esmu pārliecināts - viņa būtu ar mieru, taču gudri atturos. Šīm lietām vēlāk, kad jutīšos ērtāk un skatīties uz manu seju būs vieglāk, - būs gana daudz laika, gribas cerēt.

Es bildināju Daionu divdesmit četru gadu vecumā un no tā brīža līdz brīdim, kad nonācu cietumā, ne reizi nebiju bijis viņai neuzticīgs. Vienu reizi gandrīz nogāja greizi ar kāda paziņas sievu, bet abi sapratām, ka tas var beigties bēdīgi. Kā mazpilsētas advokāts esmu pieredzējis daudzas šķiršanās, un mani arvien izbrīna, ka cilvēki tik briesmīgi var izpostīt savu dzīvi un ģimeni tikai tāpēc, ka nespēj noturēties pretī kārdinājumam. īsa aizraušanās, tad nejauša uzdzīve, tad kaut kas nopietnāks, un jau drīz viņi tiesā skrāpē viens otram acis un zaudē ne tikai bērnus, bet arī naudu. Patiesība ir tāda, ka es dievināju sievu un seksu es dabūju mājās, cik gribēju. Otra patiesības daļa ir tāda - nekad neiedomājos, ka esmu dāmu mīlulis.

Pirms Daionas man bija draudzenes un es baudīju vientuļa vīrieša dzīvi, taču nekad akli nelēcu no vienas gultas citā. Tagad, četrdesmit trīs gadus vecs un neprecējies, es nojaušu, ka te ir daudz apmēram mana vecuma sieviešu, kas meklē kompāniju. Jūtu vilinājumu, un tajā pašā laikā manā rīcībā jābūt aprēķinam.

Ejot ārā no bankas, jūtos kaut ko paveicis. Nupat biju veicis mazu savas slepenās eksistences pirmo misiju. Pets gaidīja automašīnā, man iekāpjot, viņš pajautā:

- Viss labi?

- Nekādu problēmu.

- Kāpēc tik ilgi kavējies?

- Kontu menedžere bija glīts meitietis un izrādīja labvēlību.

- Vai tā tev vienmēr bijusi problēma?

- Es to nesauktu par problēmu, bet, jā, es pievelku sievietes. Man vienmēr nācies no viņām atkauties.

- Turpini cīnīties. Daudziem vīriešiem viņas ir bijušas klupšanas akmens.

- Tātad tu esi eksperts sieviešu jautājumos?

- Nebūt ne. Uz kurieni dosimies tagad?

- Iepirkties. Man vajadzīgs pieklājīgs apģērbs.

Mēs atrodam vīriešu apģērbu veikalu, un es iztērēju astoņsimt dolāru garderobes papildināšanai. Pets kārtējo reizi gaida mani automašīnā. Mēs vienojamies, ka divi vīrieši, abiem aptuveni četrdesmit gadi, viens baltais, otrs melnais, kas kopā iepērkas, dažam var likt savilkt uz augšu uzaci. Mans mērķis ir izvairīties no uzacu savilkša-nas, cik vien iespējams. Pēc tam viņš mani izlaiž pie Floridas mobilo sakaru biroja, kur atveru kontu un nopērku iPhone. Ar to kabatā es beidzot jūtos kā īsts amerikānis ar sakariem.

I^ākamās divas dienas mēs pavadām kā izsūtāmie, lai Makss varētu stingri iesakņoties. Es izrakstu savu pirmo čeku autonomas firmā un aizbraucu no tās pilnīgi apdrošinātā lietotā Audi A4 kabrioletā, kas nākamos divpadsmit mēnešus par četrsimt dolāriem mēnesī būs mans. Kad nu esmu mobils un mēs ar Petu sākam krist viens otram uz nerviem, viņš iesāk runas par izstāšanos. Esmu gatavs neatkarībai, viņš ir gatavs doties mājās.

Apmeklēju vēlreiz Grečenu, lai iepazītos ar bankas instrukcijām par naudas pārskaitīšanu, un pasaku viņai, ka ievērojama naudas summa ir jau ceļā. Pets pie augstākām instancēm noskaidro, kas skaidrojams, un prēmijas nauda no kāda slepena fonda tiek pārskaitīta uz SunCoast banku. Es pieņemu, ka visiem, kas iesaistīti naudas pārskaitīšanā, jāievēro standarta drošības noteikumi.

Es nevaru zināt, kas pārskaitījumiem seko.

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA

Dastija Šivera lūgums neatzīt atzīšanos nenāca negaidīts. Tas bija garš, labi uzrakstīts, labi pamatots, un to papildināja ar zvērestu apstiprināta Kvinna Rakera liecība, kurā viņš pilnībā atsakās no agrākās atzīšanās. Trīs dienas pēc lūguma iesniegšanas Viktors Vestleiks un divi aģenti tiekas ar Stenliju Mamfriju un diviem viņa palīgiem. Tikšanās mērķis ir izskatīt lūgumu un sagatavot uz to atbildi. Nedz Mamfrijs, nedz kāds cits birojā neko nezina par aģentu Pankovica un Delokes pratināšanas taktiku. Viņi nezina arī, ka Vestleiks un četri viņa vīri šaurā lokā noskatījušies desmit stundu maratonu un to ierakstījuši. Šī informācija Savienoto Valstu prokuroram nekad netiks atklāta; tātad neko par to neuzzinās nedz aizstāvība, nedz tiesnesis, nedz kāds cits.

Stenliju pilnībā bija informējuši vietnieki, un viņš uzņemas sanāksmes vadību. Viņš sāk ar teikumu:

- Pirmais un svarīgākais punkts ir apgalvojums, ka apsūdzētais gribējis aprunāties ar advokātu.

Vestleiks pamāj aģentam, un tas izvelk dažus papīrus. Vestleiks saka:

- Mums ir ar zvērestu apstiprinātas aģentu Pankovica un Delokes, divu mūsu izmeklētāju, liecības, kurās viņi atspēko apgalvojumu. Kā jūs redzēsiet, viņi izsakās, ka apsūdzētais pāris reižu pieminējis advokātu, bet konkrēti to nav pieprasījis. Viņš ne reizi nav pārtraucis pratināšanu. Viņš gribējis runāt.

Stenlijs ar saviem cilvēkiem pārskata ar zvērestu apstiprinātās liecības. Paiet dažas minūtes, un Stenlijs saka:

- Labi, tagad otrais punkts. Apsūdzētais apgalvo, ka abi aģenti vairākas reizes draudējuši viņam ar nāves sodu. Ja tā ir patiesība, tāda rīcība ir nepieņemama un var gadīties, ka atzīšanos anulē.

Vestleiks papurina galvu.

- Paskaties abu liecību septītās lapas apakšā. Aģenti apliecina ar zvērestu, ka draudi nav izteikti. Abi ir ļoti prasmīgi pratinātāji, Sten, un viņi zina noteikumus ne sliktāk kā jebkurš cits.

Stenlijs ar saviem cilvēkiem uzšķir septīto lapu un izlasa tekstu. Nevainojami. Lai ko Kvinns apgalvo ar zvērestu apstiprinātajā liecībā, te ir divi FIB aģenti, gatavi izstāstīt, kas īstenībā noticis. Stenlijs nosaka:

- Izskatās labi. Trešais punkts ir tāds, ka aģenti apsolījuši apsūdzētajam, ka viņš netiks sodīts ar nāves sodu.

- Devītā lapa, - saka Vestleiks. - Mūsu aģenti zina, ka viņiem nav tiesību slēgt vienošanās. To var darīt tikai Savienoto Valstu prokurors. Atklāti sakot, man šis apgalvojums šķiet smieklīgs. Rakers ir profesionāls gangsteris, kuram pieklātos zināt, ka vienošanās slēdz prokurors, nevis policisti.

- Esmu tādās pašās domās, - Stenlijs ātri nosaka. - Nākamais apgalvojums ir tāds, ka FIB aģenti draudējuši izvirzīt apsūdzības pārējiem Rakera ģimenes locekļiem.

- Vai viņi to nesaka vienmēr, Sten? Viņi paraksta atzīšanos brīvi un nepiespiesti, bet pēc tam nevar sagaidīt, kad varēs to saplēst, turklāt apgalvo, ka viņiem draudēts. Tu esi to pieredzējis daudzas reizes.

Stens ir to pieredzējis, kaut patiesībā nav vis. Vestleiks turpina:

- Tomēr man gribas teikt, ka ideja par visu Rakeru apcietināšanu, lai izdarītu injekciju, nav slikta.

Vestleika vīri smejas. Stenlija vīri smejas. Parastas viesības.

- Kas sakāms par apgalvojumu, ka pratinātāji bijuši nežēlīgi un nav ņēmuši vērā, ka aizdomās turamais samocīts pāri kritiskajai robežai?

- Patiesība ir tāda, Sten, - atbild Vestleiks, - ka aģenti vairākkārt prasīja Rakeram, vai viņš nevēlas beigt un turpināt vēlāk. Viņš atbildējis ar nē, jo nav gribējis pavadīt nakti apgabala cietumā. Mēs pārbaudījām cietumu, un tas bijis pārpildīts. Rakers par to informēts, un viņš nav gribējis uz turieni doties.

Stenlijam tas ir pilnīgi saprotams. Viņš saka:

- Labi, ari par nākamajiem trim punktiem būtu jāparunā, bet nez vai mēs tos pieminēsim savā atbildē. Tiek apgalvots, ka FIB aģenti melojuši, ka viņiem ir ballistiskās ekspertīzes slēdziens, kas saista slepkavības ar Smith & Wesson ieroci, kurš atrasts pie apsūdzētā. Mēs zinām, ka ballistika par nelaimi šo ieroci izslēdz.

- Melošana ir pieļaujama, īpaši tik augsta līmeņa izmeklēšanā kā šī, Stenlij, - gluži kā vecs profesors nosaka Vestleiks.

- Saprotu, taču apmieriniet manu ziņkārību - vai jūsu aģenti patiešām par to meloja?

- Protams, ne. Nē, noteikti ne. Viņu liecības divpadsmitā lapa.

- Es jau tā domāju. Ko teiksiet par nākamo apgalvojumu - jūsu aģenti melojuši par zābaka nospieduma sakritību ar nospiedumu no apsūdzētā zābaka?

- Tā nav taisnība, Sten, bet izmisuša advokāta un vainīgā klienta fantāzija.

- Vai jums ir zābaka nospiedums?

Vestleiks paskatās uz saviem aģentiem, it kā viņiem varētu būt zābaka nospiedums, kuru viņš pats neizprotamā kārtā aizmirsis. Aģents papurina galvu.

- Nē, - Vestleiks atzīst, - zābaka nospieduma nav.

- Nākamais ir apgalvojums, ka jūsu aģenti melojuši par pāris aculieciniekiem. Pastāv aizdomas, ka pirmais redzējis apsūdzēto Riplemīdas pilsētiņā ap to laiku, kad notikušas slepkavības. Vai tā ir taisnība?

Vestleiks pārvieto svaru no vienas dibena puses uz otru un labvēlīgi pasmaida.

- Sten, zini, neesmu pārliecināts, vai tu saproti, ko nozīmē piespiest pie sienas vainīgu aizdomās turamo. Lietā jāliek visādas viltības un...

- Es sapratu.

- Un jāiedveš bailes, lai aizdomās turamais domā, ka jums ir daudz vairāk pierādījumu nekā patiesībā.

- Es neesmu redzējis šāda liecinieka ziņojumu.

- Un neredzēsiet. Tāda nav.

- Šajā gadījumā mēs esam uz vienu roku, Vik. Man vienkārši jāzina patiesība, lai varu atbildēt uz lūgumu neatzīt atzīšanos, saproti?

- Es saprotu.

- Tad vēl otrs liecinieks no lauku veikala namiņa tuvumā. Arī viņa nav, vai ne?

- Nav.

- Vai aģenti izmanto vēl kādas viltības, par kurām es nezinu?

- Nē, - Vestleiks atbild, bet neviens šajā istabā viņam netic.

- Tātad, apkopojot lietu pret Kvinnu Rakeru, izrādās, ka aculiecinieku mums nav, ballistikas nav, zābaka nospieduma nav, pirkstu nospiedumu nav un nav nekādu lietisko pierādījumu. Tā ir?

Vestleiks lēni pamāj ar galvu, bet neko nesaka.

- Mums ir apsūdzētais, kas pēc slepkavībām bijis Roanokā, bet nav pierādījumu, ka viņš tur bijis iepriekš, vai ne?

Atkal galvas palocīšana.

- Un apsūdzētais noķerts ar lielāku naudas summu, nekā cilvēks parasti nēsā līdzi, daudz lielāku summu, es teiktu.

Vestleiks to atzīst.

- Piedevām pie visa izrādās, ka misters ir atzinies, ka ir narkotiku pārvadātājs no ģimenes, kas kļuvusi bēdīgi slavena ar narkotiku tirgošanu, tāpēc nauda nevar būt problēma.

Stenlijs atgrūž jurista kladi no sevis tālāk un saberzē deniņus.

- Džentlmeņi, mums ir atzīšanās un vairāk nekā. Ja zaudējam atzīšanos, misters Rakers brīvi aiziet un tiesas nav.

- Tu nevari zaudēt atzīšanos, Sten, - sacīja Vestleiks. - Tas būtu kaut kas ar prātu neaptverams.

- To pazaudēt nav manos plānos, taču es redzu tiesnesi, kas uzskatīs pratināšanu par miglā tītu. Pratināšanas ilgums dara mani nemierīgu. Desmit stundas, visa nakts. Nepārprotami pārguris apsūdzētais, kas ir pieredzējis žuliks un varbūt vēlas redzēt advokātu. Divi pratināšanas veterāni, kas zina visādus trikus un viltības. Iznākums var būt ļoti riskants.

Vestleiks klausījās ar smaidu uz lūpām un pēc ilgas pauzes nosaka:

- Neaizmirsīsim mūsu galveno liecinieku, Sten. Malkolms Banis-ters liecinās, ka Kvinns Rakers ne par ko citu nav runājis kā tikai par tiesneša Foseta nogalināšanu. Viņš gribējis atriebties un atgūt naudu.

- Tiesa. Un viņa liecība kopā ar atzīšanos garantē, ka Kvinnu notiesās. Taču ar vienu viņa liecību būs par maz.

- Šķiet, ka tev trūkst pārliecības, Sten.

- Gluži pretēji. Nogalināts federālais tiesnesis. Es nevaru iedomāties federālo tiesnesi, kas simpatizētu Kvinnam Rakeram. Mums ir atzīšanās, un mums ir Malkolms Banisters. Mēs panāksim notiesāšanu.

- Pareizi vārdi.

- Starp citu, kas ar mūsu Banisteru notiek?

- Sveiks un vesels, Savienoto Valstu tiesu izpildītāju dziļi norakts.

- Kur viņš ir?

- Atvaino, Sten. Ir dažas lietas, par ko mēs nevaram runāt. Bet neraizējies. Kad vajadzēs, viņš būs klāt.

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

Petu Sērhofu nomainīja Daiena Tailere. Es tikos ar viņiem pusdienlaikā pēc ilgas rīta pārbaudes slimnīcā, kur man lika aiziet pēc mēneša. Mis Tailere ir apmēram piecdesmit gadus veca slaida, skaista sieviete ar īsi apgrieztiem matiem, vieglu kosmētiku, tumšzilā bleizeri un bez laulības gredzena. Viņa ir diezgan simpātiska un, ēdot salātus, iepazīstināja ar savu lomu. Viņa dzīvo “apgabalā” un strādā ar vēl dažiem cilvēkiem, kas ir tādā pašā situācijā kā es. Viņa ir pieejama divdesmit četras stundas diennaktī septiņas dienas nedēļā un labprāt parunātu pa telefonu vismaz reizi nedēļā. Viņa saprot, kas man jāpārdzīvo, un saka, ka skatīties atpakaļ pār plecu ir pilnīgi dabiski. Ar laiku tomēr šīs bailes pagaisīs un dzīve kļūs pavisam normāla. Ja es izbraucu no pilsētas, un viņa uzsver, ka varu to darīt, kad vien vēlos, viņa gribētu zināt mana ceļojuma detaļas iepriekš. Viņi vēlas paturēt mani acīs tik ilgi, līdz būšu liecinājis pret Kvinnu Rakeru. Viņa neatlaidīgi zīmē drošu un patīkamu nākotni, kas sāksies dienā, kad visi šķēršļi būs aizvākti.

Viņa piemin divas darba intervijas, un es izlokos, paskaidrodams, ka stāties darbā vēl neesmu gatavs. Ja bankā ir nauda un neierobežota brīvība, nejūtos īsti nobriedis jaunas karjeras sākšanai. Gribu paceļot, doties tālos izbraukumos un varbūt aizceļot uz Eiropu. Viņi piekrīt, ka ceļot ir jauki, taču vislabāk es būšu nomaskējies, ja strādāšu īstu darbu. Mēs nolemjam par to parunāt vēlāk. Tad saruna aiziet līdz pasei un atjaunotai autovadītāja apliecībai. Vēl nedēļa, mana seja tad būs gatava fotografēšanai, un Daiena apsola parūpēties par dokumentiem.

Pie kafijas es iedodu Petam vēstuli, kas adresēta tēvam. Atpakaļadrese ir federālā labošanas iestāde Fortveinā Indiānā. Viņš

nosūtīs vēstuli uz šo cietumu, un kāds to nosūtīs Henrijam Baniste-ram uz Vinčesteru Virdžīnijā. Vēstulē vecajam Henrijam es paskaidroju, ka Frostburgā iedzīvojos nepatikšanās un atkal esmu pārcelts uz parastu cietumu. Esmu viennīcā un vismaz trīs mēnešus man nevar būt apmeklētāji. Lūdzu to paziņot māsai Rūbijai Kalifomijā un brālim Markusam Kolumbijas apgabalā. Es saku, lai viņi neuztraucas; ar mani viss kārtībā, un es esmu izplānojis, kā atkal nokļūt Frostburgā.

Mēs ar Petu atvadāmies. Es pateicos par palīdzību un profesionālismu, viņš vēl man visu to labāko. Pets apliecina, ka mana jaunā dzīve būs lietderīga un droša. Es nezinu, vai tam var ticēt, jo vēl arvien atskatos pār plecu. Man ir lielas aizdomas, ka FIB mani kādu laiku novēros, vismaz tik ilgi, kamēr Kvinns Rakers nebūs notiesāts un projām.

Patiesībā es nevaru uzticēties nevienam, vai tas ir Pets Sērhofs vai Daiena Tailere, Savienoto Valstu tiesu izpildītāju dienests vai FIB. No turienes krīt daudz melnu ēnu, nemaz nerunājot par sliktajiem zēniem. Ja valdība grib mani novērot, es neko lielu te nevaru darīt. Tā var dabūt tiesas orderus, lai ielīstu manā bankas kontā, noklausītos telefona sarunas, vai novērot kredītkartes aktivitātes, kā ari novērot visu, ko daru tiešsaistē. Es paredzu, ka tiks darīts viss iepriekš minētais, un esmu izvirzījis sev uzdevumu valdību piekrāpt, neļaujot par to uzzināt. Pieņemot vienu no diviem darbiem, es dotu valdībai vēl vienu iespēju mani izspiegot.

Pēcpusdienā atveru vēl vienu debeta kontu Atlantic Trust bankā un no SunCoast bankas uz turieni pārvietoju piecdesmit tūkstošus dolāru. Pēc tam tikpat pārskaitu uz trešo banku Džeksonvilā. Pēc dienas vai divām, kad čeki būs apmaksāti, sākšu izņemt skaidru naudu.

Vizinoties pa apkārtni savā mazajā audi, tikpat daudz laika, cik skatos uz ceļu, es veltu atpakaļskata spogulim. Tas man jau kļuvis par ieradumu. Staigājot pa pludmali, nopētu katru seju. Iegājis veikalā tūlīt atrodu aizsegu un vēroju durvis, pa kurām

tikko esmu ienācis. Es nekad neēdu vienā un tajā pašā restorānā divreiz un vienmēr atrodu galdiņu ar skatu uz automašīnu stāvvietu. Mobilo telefonu es izmantoju tikai ikdienišķām sarunām, jo pieņemu, ka kāds noklausās. Samaksāju skaidrā naudā par klēpj-datoru, atveru tris Gmail kontus, un sērfošanai internētā izmantoju internēta kafejnīcas ar to serveriem. Sāku eksperimentēt ar Walgreen aptiekā pirktām iepriekš apmaksātām kredītkartēm. Savā dzīvoklī uzstādu divas slepenas kameras, ja nu kāds ierodas, kamēr neesmu mājās.

Tā rīkoties liek paranoja. Es iestāstu sev, ka vienmēr kāds novēro un noklausās, un, dienām ejot, arvien dziļāk ieslīgstu savā mazajā māņu pasaulē. Es zvanu Daienai katru otro dienu un ziņoju par pēdējiem notikumiem savā dzīvē, kas kļūst arvien pasaulīgāka, un no viņas puses nejūtu nekādu aizdomīgumu. Viņa tāda nekļūs.

Advokātu sauc Marijs Haginss, un mazajā sludinājumā dzeltenajās lapās teikts, ka viņš specializējies gandrīz visā. Šķiršanās, nekustamie īpašumi, bankroti, krimināllietas un tā tālāk, lielā mērā tas pats, ko darījām mēs vecajā labajā “Koplends, Rīds & Banisters” birojā. Viņa birojs nav tālu no mana dzīvokļa, un pietiek ar vienu skatienu, lai atpazītu cilvēku ar bezrūpīgu darba stilu - ierodas darbā deviņos un jau trijos ir golfa laukumā. Mūsu pirmajā tikšanās reizē Marijs iepazīstina mani ar savu dzīvesstāstu. Viņš guvis lielus panākumus lielā Tampas juridiskajā firmā, taču piecdesmit gadu vecumā juties izdedzis un mēģinājis aiziet pensijā. Pārcēlies uz Atlantijas pludmali, šķīries no sievas, kļuvis garlaicīgi, un nolēmis izlikt savu izkārtni. Tagad viņam ir pāri par piecdesmit un uz mazo biroju viņš atnāk uz dažām stundām un rūpīgi izvēlas klientus; viņš jūtas laimīgs.

Mēs izejam manu biogrāfiju, un es turos pie scenārija. Pāris bijušo sievu Sietlā un tā tālāk. To visu es papildinu ar pielikumu, ka esmu iesācējs scenārists, kas noslīpē savu pirmo scenāriju. Ja paveiksies vienā vai otrā vietā, scenāriju var izvēlēties kāda neliela studija, kas uzņem dokumentālās filmas. Dažādu biznesa apsvērumu dēļ man radusies nepieciešamība izveidot nelielu pārstāvniecību Floridā.

Par divarpus tūkstošiem dolāru Marijs var uzbūvēt dažus uguns-mūrus. Viņš nodibinās Floridā nelielu SIA ar M. R. Boldvinu kā vienīgo īpašnieku. SIA pēc tam Delaverā izveidos akciju sabiedrību ar Mariju kā vienīgo akcionāru un mani kā vienīgo īpašnieku. Tās reģistrētā adrese būs viņa birojs, un mans vārds neparādīsies nevienā no sabiedrības dokumentiem. Viņš saka:

- Es ar tādām lietām nodarbojos pastāvīgi. Floridā vilina daudzus, kas grib sākt no jauna.

Lai jūsu vārdi piepildās, Marij.

Es būtu varējis to pašu izdarīt tiešsaistē internētā, taču drošāk visu darīt caur advokātu, jo no svara ir konfidencialitāte. Es varu samaksāt Marijam, lai viņš izdara lietas, kas slepenajiem nekad nenāks prātā un ko viņi nespēs izsekot. Marija gudrajā vadībā tapa Skelter Films.

Divarpus mēnešus pēc Kvinna Rakera aresta un divas nedēļas pēc manas ievākšanās pludmales dzīvoklī kādu rītu pie kafijas Daiena informē, ka ar mani vēlas tikties fibieši. Iemesli ir vairāki, un galvenais no tiem - vēlēšanās mani informēt par lietas virzību un parunāt par gaidāmo tiesu. Viņi grib saplānot liecību. Un pilnīgi droši viņi grib labi apskatīt Maksu Boldvinu, kas, starp citu, ir uzlabots Malkolms Banisters.

Uztūkums ir nozudis. Deguns un zods kļuvuši mazliet smailāki. Acis izskatās daudz jaunākas, un apaļās, sarkanās raga brilles piešķir visai nesatricināma, intelektuāla dokumentālo filmu taisītāja izskatu. Es skujos reizi nedēļā, tāpēc uz sejas vienmēr ir bārdas rugāji ar nelielu sirmuma piedevu. Gludā galva katru otro dienu jāskuj. Vaigi ir plakani, galvenokārt tāpēc, ka atveseļošanās periodā ēdu maz un esmu zaudējis svaru. Domāju tāds ari palikt. Galu galā neesmu vairs tāds kā agrāk, un, kaut ari bieži tas satrauc, tas dod ari mierinājumu.

Man izteikts priekšlikums atgriezties Roanokā, lai tiktos ar Stenliju Mamfriju un viņa bandu, bet es pasaku kategorisku nē. Daiena apgalvo, ka FIB un Savienoto Valstu prokuratūra nezina, kur slēpjos, un es izliekos, ka tam ticu. Man negribas tikties ar viņiem Floridā. Pēc nelielas kaulēšanās mēs vienojamies par tikšanos Čarlstonas viesnīcā Dienvidkarolīnā. Daiena pasūta biļetes, un mēs izlidojam uz Džeksonvilu. Vienā lidmašīnā, bet tālāk viens no otra.

Ieejot viesnīcas vestibilā, es saprotu, ka no šī brīža mūs novēro un droši vien fotografē. FIB nevar vien sagaidīt brīdi, kad varēs mani apskatīt. Pamanu ātrus skatienus, taču turpinu iet. Savā istabā apēdis sviestmaizi, gaitenī satiekos ar Daienu, un mēs ejam uz luksusa numuru divus stāvus augstāk. To apsargā divi dūšīgi vīri melnos uzvalkos, kas izskatās gatavi šaut mazākās provokācijas gadījumā. Kā tiesu izpildītājai Daienai prokuratūras izmeklēšanā nav nekādas lomas, tāpēc viņa paliek ārpusē kopā ar diviem dobermaņiem, bet es eju iekšā, lai tiktos ar bandu.

Stenlijs Mamfrijs atvedis līdzi trīs palīgus, kuru vārdi pazūd iepazīšanās lavīnā. Mans draugs aģents Kriss Hanskis ir atgriezies, lai nopētītu mani un salīdzinātu agrāko izskatu ar tagadējo. Viņam ir izpalīgs, kura vārds tajā pašā mirklī izlido no prāta. Kamēr mēs neveikli iekārtojamies ap nelielu konferenču galdu, starp papīru kaudzēm nevaru neievērot pāris identisku fotogrāfiju. Uz tām ir Malkolms Banisters, kuru visi bija apskatījuši. Tagad visi blenza uz Maksu. Pārvērtības satrieca.

Tā kā Hanskis bija vienīgais, kas ticies ar mani pirms pārmaiņām, viņš ierunājas pirmais:

- Gribu teikt, Maks, ka tu izskaties jaunāks un veselīgāks, nez vai daudz glītāks, bet visumā pārtaisīts godam.

No viņa staroja dzīvesprieks, un tam vajadzēja lauzt ledu.

- Tas man daudz ko nozīmē, - es saku, neīsti smaidīdams.

Stenlijs paceļ fotogrāfiju un saka:

- Ne mazākās līdzības, Maks. Neviens neiedomāsies, ka tu un Malkolms ir viens un tas pats cilvēks. Pārmaiņas ir nozīmīgas.

Tagad mēs esam vienā komandā un runājam krustām šķērsām kā seni draugi. Taču sarunai nav pamata, tāpēc tā sāk izsīkt.

- Vai tiesas datums jau zināms? - es pajautāju, un noskaņojums mainās.

-Jā, - atbild Stenlijs. - Desmitais oktobris, Roanoka.

- Vēl palikuši tikai četri mēneši, - es saku. - Šķiet, itin drīz.

- Dienvidu apgabalā mēs strādājam efektīvi, - Stenlijs pašapzinīgi nosaka. - Vidēji astoņi mēneši no apsūdzības akta līdz tiesai. Šīs lietas sakarā izdara drusku lielāku spiedienu.

- Kas ir tiesnesis? '

- Sems Stilvoters, aizņemts no Ziemeļu apgabala. Visi Foseta dienvidu apgabala kolēģi atteicās.

- Pastāstiet man par tiesu, - es teicu.

Stenlijs sarauc pieri tāpat kā pārējie.

- Tā var būt diezgan īsa, Maks. Liecinieku un pierādījumu nav daudz. Mēs konstatēsim, ka Rakers tajā laikā bijis tajā apvidū. Pierādīsim, ka aizturēšanas bridi viņam bijis daudz skaidras naudas. Mēs iesaistīsim viņa lietā brāļadēlu, kuru notiesāja tiesnesis Fosets, jo te var nostrādāt atriebības moments.

Stenlijs šajā vietā apklust, un es nevaru atturēties, viņam neie-dzēlis.

- Visai pārliecinošs materiāls, - es saku kā liels gudrelis.

- Katrā ziņā. Vēl mums ir atzīšanās, bet aizstāvība tai uzbrūk. Nākamnedēļ paredzēta noklausīšanās pie tiesneša Stilvotera, un mēs paredzam uzvarēt un atzīšanos paturēt. Citādi, Maks, galvenais liecinieks vari būt tikai tu.

- Es jums visu esmu pateicis. Mana liecība jums zināma.

- Pareizi. Taču mēs gribam tai iziet cauri vēlreiz. Tagad, kad esam aizpildījuši dažus robus, nostrādāsim to līdz pilnībai.

- Protams. Kā mans draudziņš Kvinns izturas?

- Kvinns šajās dienās diez cik labi neuzvedas. Viņam nepatīk viennīca, nepatīk ēdiens, sargi, noteikumi. Saka, ka esot nevainīgs, -atradis ar ko pārsteigt. Pēc manām domām, viņam pietrūkst labās dzīves, kāda bija federālajā lauku klubā.

- Gluži manas domas.

Šie vārdi izsauc dažu smiekliņu.

- Viņa advokāts pārliecinājis tiesnesi, ka Kvinnam nepieciešams psihiatra vērtējums. Ārsts izsakās, ka Kvinns var izturēt tiesu, taču viņam jādod antidepresanti. Viņš ir pavisam sadrūmis un bieži vien dienām ilgi nesarunājas ne ar vienu.

- Tas izskatās pēc Kvinna, kuru es pazinu. Vai mani viņš nepieminēja?

- Ak jā. Arī tu viņam nepatīc. Viņam ir aizdomas, ka tu esi mūsu informators un tiesā liecināsi pret viņu.

- Kad jums jāiesniedz liecinieku saraksts?

- Sešdesmit dienas pirms tiesas.

- Vai jūs esat teikuši Kvinnam, ka es liecināšu?

- Nē. Mēs neizpaužam neko, iekams neesam spiesti to darīt.

- Tā man tas palicis atmiņā, - es saku.

Šie zēni ir aizmirsuši, ka kādreiz es biju federālās prokuratūras izmeklēšanas atbildētāja galā, ka FIB aģenti apsūkāja katru manas dzīves aspektu un Savienoto Valstu prokuratūra draudēja ielikt cietumā ne tikai mani, bet ari abus nevainīgos partnerus. Viņi domā, ka tagad esam čomi, viena liela, laimīga komanda, kas kopsolī iet pretī vēl vienam taisnīgam verdiktam. Ja es varētu, tad iegrūstu viņiem nazi mugurā un saindētu viņu lietu.

Viņi - federālā valdība - paņēmuši piecus manas dzīves gadus kopā ar dēlu, sievu, karjeru. Kā viņi drīkst šeit sēdēt, it kā mēs būtu uzticami partneri?

Galu galā mēs iztirzājām manu liecību un veltījām pāris stundu tās pārskatīšanai. Tas bija darīts jau iepriekš, tāpēc uzdzina garlaicību. Mamfrija pirmajam palīgam bija rīcības scenārijs, kuru man vajadzēja izstudēt, un nācās atzīt, ka tas ir itin labs. Izlaists nebija itin nekas.

Mēģinu iztēloties savas liecības sirreālo izkārtojumu. Mani ievedīs tiesas zālē ar masku uz sejas. Es sēdēšu aiz paneļa vai kaut kādas starpsienas, kas neļaus advokātiem, apsūdzētajam un skatītājiem redzēt manu seju pēc maskas noņemšanas. Es skatīšos uz zvērinātajiem. Advokāti “metis” jautājumus pāri sienai, un es atbildēšu ne savā balsī. Kvinns, viņa ģimene un viņu bandīti būs tepat un centīsies uztvert kaut ko pazīstamu. Viņi, protams, zinās, ka tas esmu es, taču ne reizi neredzēs manu seju.

Lai cik nopietni viss šķistu, man ir nopietnas šaubas, vai kas tāds vispār notiks.

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

Daiena zvana, lai paziņotu, ka pie viņas ir mana jaunā Floridas autovadītāja apliecība un jaunā pase. Mēs tiekamies vafeļu kafejnīcā uz kafiju, un viņa pasniedz šos dokumentus. Es viņai iedodu sava ceļojuma aprakstu ar daudziem izlaidumiem.

- Dodies ceļojumā? - viņa apskata aprakstu.

-Jā. Nevaru vien sagaidīt brīdi, kad varēšu pārbaudīt jauno pasi. Pirmās trīs naktis Maiami, Dienvidu pludmalē, sākot ar šovakaru. Es došos ceļā, tiklīdz kafijas tase būs tukša. No turienes lidošu uz Jamaiku, apmēram uz nedēļu, pēc tam uz Antigvu un varbūt Trini-dadu. Es jums zvanīšu no katras pieturvietas. Automašīnu atstāšu Maiami lidostā, un jūs varēsiet ziņot FIB, tieši kur. Un, kamēr esmu jūsu ziņā, palūdziet viņiem, lai ļauj man pabūt vienam, kamēr dauzos pa Kārību jūru.

- Atstāt tevi vienu? - viņa jautā, tēlodama nezinīti.

- Tu dzirdēji, ko es teicu. Beigsim izlikties, Daiena. Varbūt es neesmu vislabāk aizsargātais liecinieks valstī, bet, iespējams, esmu pirmo trīs skaitā. Vienmēr kāds mani novēro. Te ir viens zellis, sauksim viņu par Ezīti, un pēdējo divu nedēļu laikā esmu redzējis viņu piecas reizes. Viņš nav diez cik labs, tāpēc, lūdzu, paziņo to fibie-šiem, kad iesniegsi nākamo ziņojumu. Sešas pēdas, septiņas collas, simt astoņdesmit mārciņas, Ray-Ban saulesbrilles, blonda āžbārdiņa, brauc ar Cooper, matus griež ezītī. Nevīžīgs, patiešām nevīžīgs. Taisni brīnums.

Arī viņa ir tāda. Viņa nepaceļ acis no mana ceļojuma apraksta un nevar izdomāt, ko teikt. Nolūzusi.

Es samaksāju par kafiju un dodos ceļā - trīssimt piecdesmit jūdzes pa 95. automaģistrāli taisni uz dienvidiem. Laiks ir karsts

un sutlgs, transporta plūsma - blīva un lēna, un es izbaudu katru brauciena jūdzi. Bieži apstājos, lai uzpildītu degvielu, izlocītu kājas un pavērotu kustību aiz sevis. Es negaidu, ka tāda būs. FIB zina, uz kurieni dodos, tāpēc aste man nesekos. Turklāt pieņemu, ka automašīnā, lieliski noslēpts, kaut kur ir GPS izsekošanas monitors. Pēc septiņām stundām apstājos viesnīcas Blue Moon priekšā. Viesnīca ir viena no daudzajām atjaunotajām smalkajām viesnīcām Dienvidu pludmales Art deco rajonā. Es izņemu no bagāžnieka portfeli un nelielu somu, atslēgas atdodu sulainim un ieeju ainā no “Maiami netikumiem” (Miami Vice (2006), ASV kriminālā drāma). Pie griestiem lēni griežas ventilatori, bet baltos, pītos krēslos sēž viesi, kas pļāpā un iedzer.

-Jūs pierakstīt, ser? - jautā simpātiska meitene.

- Jā. Makss Boldvins, - es atbildu, un nez kāpēc šis bridis dara mani lepnu. Es, Varenais Makss, šobrīd iegrimstu tādā brīvībā, kādu nespēju apjēgt. Naudas atliku likām, jauni, turklāt likumīgi dokumenti, kabriolets ved mani, kur vien vēlos, - sajūta grūti aptverama. Tomēr, kad cauri vestibilam iziet gara auguma brūni iesauļojusies brunete, es ar rāvienu atgriežos dzīves īstenībā. Viņa ir ģērbusies tikai paliekā no aukliņu bikini augšiņas, kas nenosedz gandrīz neko. Zemāk ir caurspīdīgi svārciņi, kas nosedz vēl mazāk.

Es pasniedzu Visa karti samaksai. Varu maksāt ari skaidrā naudā vai ar priekšapmaksas kredītkarti, bet, tā kā FIB zina, kur es apmetos, mānīties būtu lieki. Esmu pārliecināts, ka Maiami nodaļa ir brīdināta, un tepat, ne pārāk tālu, varbūt ir modru acu pāris. Ja mani patiešām māktu paranoja, es varētu ticēt, ka FIB jau pabijis manā istabā un noslēpis tur vienu vai divas blaktis. Es aizeju uz savu istabu, neredzu nedz blaktis, nedz spokus, ātri nomazgājos dušā un nomainu šortus un sandales. Eju uz bāru pārbaudīt savu talantu. Viesnīcas kafejnīcā es ēdu viens un notveru gadus četrdesmit vecas sievietes skatienu. Viņa vakariņo, droši vien kopā ar draudzeni. Vēlāk bārā redzu viņu atkal, un mēs iepazīstamies. Eva, no Puertoriko. Mums iedzerot, sāk spēlēt orķestris. Eva grib dejot, un es izlieku uz deju grīdas visu enerģiju, cik man ir.

Ap pusnakti ar Evu dodamies uz manu istabu, kur tūlīt izģērbjamies un ielecam gultā. Man bezmaz gribas, lai FIB te būtu uzstādījis mikrofonus, kas uztver visklusākās skaņas. Ja tā, tad mani ar Evu viņiem neatklausīties.

Astotajā avēnijā, Maiami centrā, es izraušos no taksometra. Pulkstenis rāda pusdeviņi, ir jau karsts, un pēc dažu minūšu gājiena raitā solī krekls līp pie muguras. Es nedomāju, ka man seko, bet tik un tā ienirstu kaut kur sānis un neapstājos. Ēka ir plakana piec-stāvīga kaste, tik neglīta, ka grūti noticēt, ka par tās projektēšanu arhitekts ir saņēmis maksu. Es tomēr šaubos, vai nomnieku lielākā daļa ir firmas, kas tikko velk dzīvību. Izrādās, vienu no tām sauc “Korporatīvie reģistra pakalpojumi”, nosaukums tik neizteiksmīgs, ka nez vai kāds saprot, ar ko firma nodarbojas. Un vairums cilvēku to arī negrib zināt.

Korporatīvais reģistrs var būt pilnīgi likumīgs, taču tas pievilina lērumu klientu, kas tādi nav. Te ir adrese, pastkastīte, izkārtne, atbildēšana uz telefona zvaniem, ko korporācija var iznomāt, lai piešķirtu firmai zināmu autentiskumu. Tā kā neesmu piezvanījis iepriekš, es notērēju stundu, gaidīdams kontu pārstāvi. Viņu sauc Loids, viņš ieved mani mazā, smacīgā kabinetā un piedāvā vietu pretī savam miskastei līdzīgajam galdam. Kamēr viņš pārskata manis aizpildīto aptaujas lapu, mēs pāris minūšu pļāpājam.

- Kas ir Skelter Films? - viņš beidzot pajautā.

- Dokumentālo filmu ražošanas sabiedrība.

- Kam tā pieder?

- Man. Tā piereģistrēta Delaverā.

- Cik filmas jūs esat uzņēmuši?

- Nevienu. Tikai tagad sākam darboties.

- Kādas ir izredzes, ka Skelter Films būs pie dzīvības vēl pēc diviem gadiem?

- Švakas.

Viņš visu laiku dzird nenoteiktību, bet viņam tas pie vienas vietas.

- Izklausās pēc izkārtnes.

- Var teikt, ka trāpīts.

- Mums vajadzīgs rakstisks apliecinājums ar zvērestu, ka jūsu firma neiesaistīsies kriminālā darbībā.

- Zvēru, tas nenotiks.

Viņš to ir dzirdējis jau agrāk.

- Labi. Paskaidrošu, kā mēs darbojamies. Mēs nodrošinām Skelter ar fizisku adresi, tepat šajā ēkā. Ja saņemam pastu, mēs to nosūtām, uz kurieni teiksiet. Nodrošinām arī tālruņa numuru, un uz visiem ienākošajiem zvaniem atsauksies dzīva balss, kas nočivinās, ko jūs gribēsiet. “Labrīt, te Skelter Films, kam adresēt jūsu zvanu?” - vai kaut ko tamlīdzīgu. Vai jums ir partneri?

- Nav.

- Vai ir darbinieki, fiktīvi vai citādi?

- Man ir daži vārdi, visi fiktīvi.

- Tā nav problēma. Ja zvanītājs prasa kādu no jūsu spokiem, mūsu meitene pateiks to, ko vēlaties. “Atvainojiet, viņš piedalās filmēšanā uz vietas,” - vai ko tamlīdzīgu. Jūs uzrakstāt, kas sakāms, un mēs to pateiksim. Tiklīdz kāds piezvanīs, mēs informēsim. Kā būs ar tīmekļa vietni?

Es nezinu, vai tā ir vajadzīga, tāpēc saku:

- Pagaidām ne. Ko tā dos?

Loids sagrozās uz dibena un atspiežas uz elkoņiem.

- Teiksim, Skelter ir likumīga sabiedrība, kas uzņems kaudzi dokumentālo filmu. Ja tā, tai vajadzēs tīmekļa lapu parasto iemeslu dēļ -mārketings, informācija, savs ego. Turklāt, iedomāsimies, ka Skelter ir reāla korporācija, nevis reāla filmsabiedrība. Varbūt tā tikai cenšas radīt šādu iespaidu, lai kāds būtu iemesls. Tīmekļa lapa ir lielisks līdzeklis, kas sekmē tēla radīšanu, izdomu padarot līdzīgu realitātei. Tas nav nelikumīgi, ņemiet vērā. Mēs varam izveidot tīmekļa lapu ar jūsu darbinieku fotogrāfijām un biogrāfijām, filmām, apbalvojumiem, pašreizējiem projektiem, kādus uzdosiet.

- Cik tas maksā?

- Desmit taukšķus.

Es neesmu pārliecināts, vai gribu un vai man vajag izdot tādu naudu, vismaz šobrīd.

- Ļaujiet par to padomāt, - es saku, un Loids parausta plecus. - Cik jāmaksā par jūsu reģistra pamatpakalpojumiem?

- Adrese, telefons, fakss un viss, kas ar to saistīts, - piecsimt dolāru mēnesī, samaksa sešus mēnešus uz priekšu.

- Vai skaidru naudu jūs pieņemat?

Loids pasmaida un saka:

- 0 jā. Skaidrai naudai mēs dodam priekšroku.

Šajā ziņā nekādu pārsteigumu. Es samaksāju naudu, parakstu līgumu, parakstu apliecinājuma veidlapu, apsolot, ka visas manas darbības būs legālas, un pametu biroju. Korporatīvais reģistrs lepojas ar deviņiem simtiem apmierinātu klientu, un, ejot cauri vestibilam, es netieku vaļā no sajūtas, ka esmu pievienojies noziedzīgajai pasaulei, kas pilna ar fiktīvām sabiedrībām, blēžiem bez sejas un ārvalstu nodokļu nemaksātājiem. Velns viņus rāvis!

Pēc vēl divām kopā ar Evu pavadītām naktīm viņa grib kopā ar mani doties mājās uz Puertoriko. Apsolu padomāt, nozūdu no viesnīcas Blue Moon, braucu uz Maiami starptautisko lidostu, kur novietoju automašīnu ilgtermiņa stāvvietā, un dodos uz termināļiem. Izvelku kredītkarti un jauno pasi un Air Jamaica kasēs nopērku vienvirziena biļeti uz Montegobeju. Lidmašīna ir pilna: pa pusei tumšādaini vietējie jamaikieši un pa pusei bāli baltie tūristi dodas pēc saules. Pirms pacelšanās simpātiskas apkalpotājas pasniedz ruma punšu. Lidojums ilgst četrdesmit piecas minūtes. Muitas aģents uz zemes pārlieku ilgi pētī manu pasi, un es jau kritu panikā, kad beidzot viņš ar rokas mājienu sūta mani prom. Sameklēju autobusu uz Rumbejas kūrortu tikai vieniniekiem, visai populāru puskailo pludmali, kur viss ierēķināts. Trīs dienas sēžu ēnā pie baseina un domāju par dzīves jēgu.

No Jamaikas lidoju uz Antigvu Mazajās Antiļu salās Kārību jūrā. Sala ir jauka, simt kvadrātjūdzes liela, ar kalniem, baltām pludmalēm un desmitiem kūrortu. Tā ir pazīstama ari ar vienu no draudzīgākajām nodokļu politikām mūsdienu pasaulē, un tas ir viens no manas vizītes iemesliem. Ja es negribētu neko vairāk kā labu izklaidi, būtu palicis Jamaikā. Galvaspilsēta Sentdžonsa, rosīga pilsēta ar trīsdesmit tūkstošiem iedzīvotāju, atrodas pie dziļas ostas, kas pievilina kruīza kuģus. Paņemu istabu mazā viesnīcā Sentdžonsas malā, no kurienes paveras brīnišķīgs skats uz ūdeņiem, kuģiem un jahtām. Ir jūnijs, klusā sezona, un par trīssimt dolāriem dienā es varu ēst kā karalis, gulēt līdz dienas vidum un baudīt apziņu, ka neviens nezina, kūr esmu, no kurienes ieradies, neko nezina par manu pagātni.

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Oaldētava” bija demontēta pirms mēneša, un Viktors Vestleiks atgriezies pie sava ikdienas darba kabinetā Hūvera ēkas piektajā stāvā Vašingtonā. Kaut arī tiesneša Foseta un Naomi Klērijas slepkavības tehniski atrisinātas, bija palikuši daudzi jautājumi un šaubas. Spiedīgākais jautājums, protams, bija Kvinna Rakera atzīšanās juridiskais spēks. Ja tiesnesis to neatzīst, valdībai paliek pavisam maz pierādījumu, lai virzītu lietu tālāk. Slepkavības atrisinātas, bet lieta nebija slēgta, vismaz pēc Vestleika ieskatiem. Katru dienu viņš nodarbojās ar šo lietu vēl divas stundas. Katru dienu ienāca ziņojumi par Maksu: par viņa pārvietošanos, telefona zvaniem, internēta aktivitātēm un visu citu. Līdz šim Makss nebija darījis neko, kas pārsteigtu. Vestleikam nepatika viņa ceļojums uz Jamaiku un tālāk, bet šajā sakarā viņš neko nevarēja darīt. Viņi novēroja Maksu tik cieši, cik iespējams. Katru dienu ienāca arī ziņojums par Rakeru ģimeni. FIB bija dabūjis atļauju noklausīties Dī Reja Rakera, Semija (Garā), viņu māsas Lusindas un četru Kolumbijas apgabalā narkotiku tirdzniecības operācijās iesaistītu radinieku telefonsarunas.

Trešdien, piecpadsmitajā jūnijā, Vestleiks bija darbinieku sanāksmē, kad tika izsaukts pie telefona. Zvans bija steidzams, un dažu minūšu laikā viņš jau atradās konferenču zālē kopā ar tehniķiem, kas veikli sagatavoja audioiekārtas. Viens no viņiem sacīja:

- Zvanīts Dī Rejam vakar vakarā vienpadsmitos un deviņpadsmit minūtēs, nav zināms, no kurienes, bet te tas ir. Pirmā balss pieder Dī Rejam, otra Sallijai. Sallija vēl nav identificēta.

Ierunājās otrs tehniķis:

- Te ir tā saruna.

DĪ REJS: Jā.

SALLIJA: DI Rej, te Sallija.

DĪ REJS: Ko esi uzzinājusi?

SALLIJA: Atradu to ložņu Banisteru.

DĪ REJS: Bez jokiem?

SALLIJA: Bez jokiem, Dī Rej.

DĪ REJS: Labi. Nestāsti man, kā, tikai pasaki, kur.

SALLIJA: Tagad viņš dzīvo pa pludmali Floridā. Saucas Makss Boldvins, dzīvo mazā dzīvoklītī Neptūna pludmalē, uz austrumiem no Džeksonvilas. Šķiet, ticis pie naudas, daudz par to nebēdā, vari iedomāties. No labas dzīves.

DĪ REJS: Kā viņš izskatās?

SALLIJA: Pavisam cits čalis. Krietni saoperēts. Garums tas pats, nokrities svarā par dažām mārciņām. Gaita tā pati. Turklāt mēs dabūjām pirkstu nospiedumus, un tie sakrīt.

DĪ REJS: Pirkstu nospiedumus?

SALLIJA: Mums ir laba firma. Sekojot viņam pa pludmali, tika pamanīts, ka viņš atkritumu tvertnē iemet ūdens pudeli. To izvilka un dabūja nospiedumus.

DĪ REJS: Tas ir labi.

SALLIJA: Kā jau es teicu. Ko tagad?

DĪ REJS: Esiet gatavībā. Ļauj man visu apsvērt. Viņš nekur nedomā doties, vai ne?

SALLIJA: Nē. Viņš jūtas laimīgs.

Dī REJS: Lieliski.

Vestleiks nobālis lēni atkrita krēslā ar atkārušos žokli. Bridi viņš jutās tik satriekts, ka nespēja runāt. Pēc tam:

- Atgādājiet šurp Tvilu.

Palīgs nozuda, un gaidot Vestleiks berzēja acis un apsvēra nākamo gājienu. Tvils, pirmais palīgs, ieradās lielā steigā, un viņi noklausījās lenti vēlreiz. Otrajā reizē Vestleikam tā šķita vēl stindzinošāka.

- Kā, pie velna... - Tvils noņurdēja.

Vestleiks sāka atgūties.

- Piezvani Bratenam uz tiesu izpildītāju dienestu.

- Bratenam vakar iztaisīja operāciju, - sacīja Tvils. - Vadītājs šobrīd ir Ņūkombs.

- Tādā gadījumā dabū Ņūkombu pie telefona. Mēs nevaram šķiest laiku.

Esmu sācis apmeklēt vingrošanas zāli un katru dienu ap dienas vidu pavadu tajā dažas stundas, pa skrejceliņu ejot kalnup vai vingrojot ar vieglām hantelēm. Ja esmu paredzējis pavadīt pludmalē pietiekami daudz laika, man jāizskatās tai piederīgam.

Pēc karsēšanās ar tvaiku un ilgas dušas ģērbjoties uz mana skapīša augšas iezvanās telefons. Zvana dārgā Daiena, un zvanīšanas laiks ir dīvains.

- Hallo, - es klusu atsaucos, kaut ģērbtuve ir tukša.

- Mums nepieciešams aprunāties, - viņa strupi nosaka, liekot noprast, ka kaut kas ir noticis.

- Par ko?

- Šobrīd neko. Stāvvietā blakus tavai automašīnai tumšā bordo krāsas Cherokee džipā ir divi FIB aģenti. Viņi tevi pavizinās.

- Un kā tu zini, kur tieši šobrīd esmu, Daiena?

- Par to parunāsim vēlāk.

Sēžu salokāmajā krēslā.

- Saki, Daiena, kas īsti notiek?

- Maks, esmu desmit minūšu attālumā. Seko pavēlēm, iekāp džipā, un es izstāstīšu visu, ko zinu, tiklīdz tevi satikšu. Nerunāsim pa telefonu.

- Labi.

Es beidzu ģērbties un cenšos darboties tikpat mierīgi kā vienmēr. Izeju cauri vingrošanas zālei un uzsmaidu jogas instruktoram, kuram uzsmaidu jau nedēļu, un dodos uz izejas durvīm. Paskatījies ārā, blakus savai automašīnai redzu tumšu bordo krāsas džipu. Tagad ir skaidri redzams, ka noticis kaut kas briesmīgs, tāpēc noriju siekalas un izeju žilbinošajā dienas vidus saulē. Šoferis izlec ārā un, neteikdams ne vārda, atver aizmugures durvis. Septiņas minūtes braucu pilnīgā klusumā, līdz džips apstājas pie dīvainas dubultkote-džas ar uzrakstu “Izīrē” priekšējā pagalmā. Māja ir kvartāla attālumā no okeāna. Tiklīdz motors izslēgts, abi aģenti izlec ārā un nopēta apkārtni, it kā mums varētu uzglūnēt snaiperi. Mans vēders sažņaudzas ciešā kamolā.

Mēs ieejam iekšā nenošauti, un Daiena jau gaida.

- Jums te ir jauka vietiņa, - es saku.

- Šī ir konspiratīvā mītne, - viņa atbild.

- Ak tā. Un kāpēc mēs tik neparasti skaistā dienā slēpjamies konspiratīvajā mītnē?

No virtuves iznāk vīrs sirmiem matiem un sniedz roku.

- Maks, es esmu Dans Reinors, Savienoto Valstu tiesu izpildītājs, šī apgabala pārraugs.

Mēs apmaināmies ar rokasspiedieniem kā seni draugi, un viņš neviltoti smaida, it kā mūs gaidītu kopīgas pusdienas.

- Patiešām priecājos, - es saku. - Kas noticis?

Viņi ir četri - Reinors, Daiena un divi bezvārda FIB aģenti -, un dažas sekundes nav skaidrības par protokolu. Kā teritorija? Kas piedalās? Kas paliek, un kas aiziet? Kā jau esmu pieminējis, aģentūru savstarpējā cīņa var mulsināt.

Runāšanu uzņemas Reinors.

- Maks, šķiet, ka noticis pārrāvums. Runājot tieši - tavs maskē-jums atsegts. Mums nav ne jausmas, kā tas noticis.

Es sēžu un slauku pieri.

- Kas ko zina? - es jautāju.

Reinors saka:

- Mēs nezinām daudz, taču šobrīd gaidām no Vašingtonas atlidojam dažus cilvēkus. Viņiem jāierodas apmēram stundas laikā. Pagājušajā naktī FIB kaut ko uzķēris no telefonu noklausīšanās. Rakeru ģimenē šis tas pļāpāts, un FIB to dzirdējis.

- Vai viņi zina manu atrašanās vietu?

- Zina. Zina, tieši kur tu dzīvo.

- Mums ļoti žēl, ka tā noticis, Maks, - saka Daiena, un es skatos uz viņu tā, it kā muļķības dēļ varētu nožņaugt.

- Pie joda, tas jau ir nopietni, - es saku. - Vai jūs neaizvērtos?

- Man ļoti žēl.

- To jūs sakāt jau otrreiz. Lūdzu, nesakiet vēlreiz, labi? Tam nav nozīmes, un tas galīgi neko nemaina.

Mans asums viņu aizskar, bet man patiešām vienalga. Ja tagad man kas rūp, tad tikai sava āda. Šie četri cilvēki, kas skatās uz mani kopā ar savu priekšniecību un visu valdību, ir atbildīgi par “pārrāvumu”.

- Vai vēlies mazliet kafijas? - Daiena nedroši pajautā.

- Nē, labprātāk gribētu heroīnu, - es saku.

Visiem tas šķiet jocīgi, un mēs varam pasmieties. Tiek ielieta kafija un apkārt padota paplāte ar cepumiem. Sākas gaidīšanas process. Lai cik tas liktos sirreāli, sāku domāt par nākamo vietu, uz kuru doties.

Reinors pasaka, ka paņems manu automašīnu, kad iestāsies tumsa. Viņi gaida aģentu - melno vīrieti no Orlando biroja -, kas dienu vai divas aizstās mani kā dublieris. Es nekādā gadījumā nedrīkstu atgriezties savā dzīvoklī uz palikšanu, un mēs strīdamies, kā no turienes labāk paņemt manu nelielo mantību. Tiesu izpildītāju dienests parūpēsies par nomu un atslēgs komunālos pakalpojumus. Reinors domā, ka man vajadzēs citu transporta līdzekli, bet es šo ideju noraidu.

FIB aģenti aiziet un atgriežas ar sviestmaizēm. Pulkstenis šķiet apstājies un sienas nākam virsū. Beidzot, pusčetros, pa parādes durvīm ienāk Viktors Vestleiks un saka:

- Maks, atvaino.

Es nepieceļos un nesniedzu arī roku sveicienam. Viss dīvāns pieder man. Kopā ar viņu ir vēl trīs vīri tumšos uzvalkos, un viņi virtuvē sameklē krēslus. Kad visi ir iepazinušies un apsēdušies, ierunājas Vestleiks.

- Noticis kaut kas ļoti neparasts, Maks, un es nezinu, ko teikt. Patlaban mums nav ne jausmas, kur noticis pārrāvums, un var gadīties, ka mēs nekad to neuzzināsim.

- Vienkārši pasaki man, ko jūs zināt.

Vestleiks atver mapi un izņem no tās dažus papīrus.

- Te ir vienas telefonsarunas transkripcija. Saruna notika pagājušo nakti starp Dī Reju Rakeru un kādu, vārdā Sallija. Abi runā pa mobilo telefonu. Dī Rejs ir Kolumbijas apgabalā. Sallija zvanījusi kaut kur no šejienes.

Es lasu transkripciju, visi pārējie tikmēr aiztur elpu. Paiet vairākas sekundes, līdz es nolieku lapu uz kafijas galda.

- Kā viņi to dabū gatavu? - es jautāju..

- Mēs ar to nodarbojamies. Viena teorija ir tāda, ka tevis izsekošanai izmantota privāta aģentūra. Mēs uzraugām virkni firmu, kas specializējušās rūpnieciskajā spiegošanā, novērošanas sistēmās, pazudušu cilvēku meklēšanā, privātā izsekošanā un tamlīdzīgi. Tur strādā bijušie armijas cilvēki, bijušie spiegi un, kauns teikt, bijušie FIB aģenti. Viņi prot savu darbu, un viņiem ir tehnika. Par labu honorāru viņi var savākt daudz informācijas.

- No kurienes? Iekšējo informāciju?

- Mēs to vēl nezinām, Maks.

- Ja jūs to zinātu, tad man jau nu neteiktu. Jūs nekad neatzītu, ja pārrāvums būtu kādā no valdības iestādēm - FIB, tiesu izpildītāju dienestā, Savienoto Valstu prokuratūrā, Tieslietu ministrijā, Cietumu pārvaldē. Velns zina, kur vēl. Cik cilvēku ir saistīti ar šo mazo noslēpumu, mister Vestleik? Vairāki desmiti, varbūt vairāk. Vai Rakers atrada mani tāpēc, ka tika man uz pēdām, vai arī viņi izsekoja FIB tāpēc, ka FIB izsekoja mani?

- Es varu apliecināt, ka iekšēja pārrāvuma nav.

- Bet nupat jūs teicāt, ka nezināt. Jūsu apgalvojumi šobrīd neko nenozīmē. Vienīgais, par ko šobrīd varam būt droši, ir tas, ka ikviens šaja lietā iesaistītais, sākot ar šo brīdi, glābs savu ādu un rādīs uz citiem. Es neticu nekam no jūsu teiktā, mister Vestleik. Vai kāda cita teiktajam.

- Tev jāuzticas mums, Maks. Situācija ir degoša, varbūt letāla.

- Es ticēju jums līdz šīs dienas rītam, un paskatieties, kur tagad esam nonākuši. Uzticības nav. Tā ir līdzvērtīga nullei.

- Mums jāaizsargā tevi līdz tiesai, Maks. To tu saproti. Pēc tiesas mēs zaudējam interesi. Taču līdz tiesai mums jābūt pārliecinātiem, ka esi drošībā. Tieši tāpēc mēs noklausījāmies telefonus. Mēs uzmanījām Rakerus, un mums paveicās. Mēs esam tavā pusē, Maks. Protams, kaut kur kaut kas sagājis grīstē, un mēs noskaidrosim, kas tieši. Tu šeit sēdi sveiks un vesels tikai tāpēc, ka mēs darām savu darbu.

- Apsveicu, - es nosaku un aizeju uz vannas istabu.

īsta cīņa sākas, kad es pasaku, ka aizeju no liecinieku aizsardzības. Dans Reinors patētiski stāsta, cik bīstama kļūs mana dzīve, ja neļaušu viņiem sevi savākt un ar pavisam citu vārdu izmitināt tūkstoš jūdzes tālu. Ļoti slikti. Es izmantošu pats savas iespējas. Vest-leiks lūdz palikt kopā ar viņiem. Mana liecība tiesā būs būtiska, un bez tās Kvinnu var arī nenotiesāt. Atgādinu, ka viņiem ir atzīšanās un neviens federālais tiesnesis no tās neatteiksies. Apsolu ierasties uz tiesu. Paskaidroju, ka mana dzīvība būs drošībā, ja tikai es pats zināšu, kur slēpjos. Pārāk daudz aģentu nodarbojas ar manis sargāšanu. Reinors man vairākkārt atgādina, ka tiesu izpildītāju dienests ne reizi nav zaudējis informatoru, kas bijis tā aizsardzībā, vairāk nekā astoņsimt cilvēkus, bet es ne vienu reizi vien atgādinu, ka kāds reiz būs pirmais kritušais. Kāds cits - nevis es.

Diskusija reizēm kļūst karsta, taču es neatkāpjos. Nekas cits viņiem neatliek kā piekrist. Neesmu viņu varā. Sods man noņemts, neesmu atbrīvots nosacīti. Es piekritu liecināt un to darīšu. Manā vienošanās ar tiesu izpildītāju dienestu skaidri teikts, ka varu aiziet no liecinieku aizsardzības, kad vien vēlos.

- Es aizeju, - paziņoju un ceļos kājās. - Vai jūs būtu tik laipni un aizvestu mani atpakaļ pie manas automašīnas?

Neviens nepakustas. Reinors jautā:

- Kādi ir jūsu plāni?

- Kāpēc man būtu jūs jāinformē par saviem plāniem?

- Kā paliek ar dzīvokli?

- Pāris dienu laikā es to atstāšu. Pēc tam dzīvoklis ir jūsu rīcībā.

- Tātad tu pamet šo apkārtni? - jautā Daiena.

- To es neteicu. Teicu, ka atstāju dzīvokli. - Es paskatos uz Vest-leiku un saku: - Lūdzu, beidziet mani izsekot. Pastāv liela varbūtība, ka tikmēr, kamēr jūs vērojat mani, kāds novēro jūs. Ļaujiet no tā atpūsties.

- Tā nav taisnība, Maks.

- Jūs nezināt, kas ir taisnība. Vienkārši beidziet mani izsekot, labi?

Viņš, protams, neteiks jā. Vaigi viņam piesārtuši, viņš patiešām ir noskaities, jo viņš ir cilvēks, kas parasti panāk savu. Es pieeju pie durvīm, atrauju vaļā un saku:

- Ja nevarat mani aizvest, es tāpat aiziešu.

- Aizvediet viņu atpakaļ, - saka Vestleiks.

- Pateicos, - nosaku pār plecu un izeju no kotedžas. Pēdējais, ko dzirdu, ir Reinora uzsauciens: “Maks, tu izdari lielu kļūdu!”

Sēžu džipa pakaļējā sēdeklī, un, nesakot ne vārda, mani ved tie paši divi aģenti. Automašīnu stāvvietā pie vingrošanas zāles es izkāpju klusējot. Viņi aizbrauc, taču šaubos, vai tālu. Iekāpju savā mazajā audi, nolaižu jumtu lejā un pa AI A šoseju dodos izbraucienā gar pludmali. Skatīties atpakaļskata spogulī es nedomāju.

\^iktors Vestleiks atgriezās Vašingtonā ar valdības lidmašīnu. Pēc tumsas iestāšanās ieradies savā birojā, viņš tika informēts par pēdējiem jaunumiem: tiesnesis Sems Stilvoters noraidījis Kvinna Rakera lūgumu neatzīt viņa atzīšanos. Tas īpaši nepārsteidza, tomēr deva zināmu atvieglojumu. Viņš piezvanīja Stenlijam Mamfrijam uz Roanoku un apsveica. Par to, ka galvenais liecinieks grasās iziet no liecinieku aizsardzības un nozust miglā, viņš neteica ne vārda.

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

iedams gulēt, ņemu līdzi gultā pistoli, deviņu milimetru beretu, kas likumīgi nopirkta Floridas pavalstī un turpat arī licencēta. Neesmu šāvis ar pistoli divdesmit gadus, no dienesta laika jūras kājniekos, un nejūtu vēlēšanos šaut atkal. Pistole stāv kartona kastē, kam pietiek vietas uz naktsgaldiņa pie gultas. Otra kaste uz grīdas ir piepildīta ar man nepieciešamām mantām - klēpjdatoru, iPod, dažām grāmatām, skūšanās piederumiem, ar naudas pilnu Ziploc somu, pāris mapēm ar personiskiem pierakstiem un priekšapmaksas mobilo telefonu bez minūšu ierobežojuma un ar Maiami apgabala kodu. Lēta ceļasoma, kas ietilpst audi samērā mazajā bagāžniekā, ir pilna ar drēbēm un gatava ceļam. Lielākā daļa mantu - pistole, mobilais telefons, ceļasoma - pirkta nesen, gadījumam ja rastos nepieciešamība no šejienes ātri nozust.

Nu ko, pieminētā nozušana ir dienas kārtībā. Pirms gaismas piekrauju automašīnu un gaidu. Sēžu savā terasē pēdējo reizi, malkoju kafiju un noraugos, kā okeāns ietonējas sārts, tad oranžs, un pāri apvāršņa malai paskatās saule. Esmu to redzējis daudzas reizes, bet nekad man nav apnicis skatīties. Dzidrā rītā no ūdens parādās ideāls aplis un saka: hello, labrīt, būs vēl viena skaista diena.

Es īsti nezinu, uz kurieni dodos un kur galu galā nokļūšu, taču esmu paredzējis turēties pludmales tuvumā, lai katru dienu varu sākt tikpat lielā mierā.

Pusdeviņos izeju no dzīvokļa, atstādams ledusskapi pa pusei pilnu ar pārtiku un dzērieniem, virtuvi ar dažādiem traukiem un piederumiem, jauku kafijkannu, dažiem žurnāliem istabā uz dīvāna un nelielu daudzumu maizes un cepumu pieliekamajā. Pēc iznākšanas no cietuma pirmajā īstajā mājvietā esmu nodzīvojis četrdesmit sešas dienas. Tagad, to atstājot, mani pārņem skumjas. Biju paredzējis te nodzīvot ilgāk. Atstāju gaismu ieslēgtu, aizslēdzu durvis un uzdodu sev jautājumu, cik īslaicīgu slēpšanās vietu mani gaida, iekams varēšu pārstāt bēguļot. Aizbraucu un jau drīz iejūku blīvajā transporta plūsmā, kas virzās rietumu virzienā uz Džeksonvilu. Es zinu, ka viņi ir tepat aiz muguras, bet varbūt ne uz ilgu laiku.

Pēc divām stundām iegriežos ēku pudurī ziemeļos no Orlando un apstājos pie pankūku bāra paēst brokastis. Ēdu lēnām, lasu avīzes un vēroju pūli. Piereģistrējos lētā motelī tālāk šajā pašā ielā un samaksāju skaidrā naudā par vienu nakti. Reģistratore prasa kādu dokumentu ar fotogrāfiju, un es paskaidroju, ka vakar bārā esmu pazaudējis kabatas portfeli. Viņai tas nepatīk, taču viņai patīk skaidra nauda, tad kāpēc lieki raizēties. Viņa iedod atslēgu, un es eju uz savu istabu. Šķirstot “Dzeltenās lapas” un izmantojot savu priekšapmaksas telefonu, es beidzot atrodu automašīnu apkopes staciju, kas pieņems mani trijos pēcpusdienā. Zēns pie tālruņa apsola, ka par simt deviņdesmit deviņiem dolāriem mans auto izskatīsies kā jauns.

Rosīgās automašīnu mazgāšanas līnijas aizmugures sienu rotā liela reklāma, kas sola, ka auto spīdēs un laistīsies. Manu automašīnu kopā ar mani nodod kalsna lauku zēna, vārdā Denijs, rīcībā, un viņš nopietni ķeras pie darba. Viņš pastāsta, kā mazgās un pulēs, un jūtas pārsteigts, kad es pasaku, ka varu gaidīt.

- Darbs var aizņemt divas stundas, - viņš saka.

- Man nekur nav jāsteidzas, - es atbildu.

Viņš parausta plecus un novieto automašīnu mazgāšanai. Sameklēju vietu zem nojumes, kur apsēsties, un sāku lasīt Voltera Moslija romānu mīkstos vākos. Pēc pusstundas Denijs beidz darboties ar virspusi un ķeras pie putekļu sūkšanas. Viņš atver abas durvis, un es pieliecos tuvāk, lai papļāpātu. Paskaidroju, ka braucu projām no pilsētas, tāpēc ceļasomai jāpaliek uz pakaļējā sēdekļa un kartona kaste bagāžniekā nav jāaiztiek. Viņš vēlreiz parausta plecus - kā klients vēlas, būs mazāk darba. Pieeju Denijam soli tuvāk un pastāstu, ka mani gaida nepatīkama šķiršanās un ne bez iemesla es uzskatu, ka sievas advokāts seko katram manam solim. Man ir lielas aizdomas, ka automašīnā kaut kur noslēpta GPS izsekošanas ierīce, un, ja Denijs to atrastu, viņš papildus saņemtu simts dolārus. Sākumā zēns šķiet šaubīgs, bet es apliecinu, ka automašīna ir mana un ka atbrīvoties no izsekošanas ierīces ir pavisam likumīgi. Ja kāds pārkāpj likumu, tad sievas glumie advokāti. Beidzot viņa acis iemirdzas un viņš ir automašīnā. Atveru motora pārsegu, un mēs par abiem sākam pārmeklēt automašīnu. To darot, es paskaidroju, ka ir desmitiem dažādu veidu un lielumu ierīču, bet vairumu no tām piestiprina ar spēcīgu magnētu. Atkarībā no modeļa baterija var kalpot nedēļām ilgi, ierīce var būt pieslēgta pat automašīnas elektrosistēmai. Dažreiz antena ir ārēja, dažreiz iekšēja.

- Kā jūs to visu zināt? - zēns jautā, gulēdams uz muguras zem automašīnas un pārbaudīdams šasiju.

- Zinu tāpēc, ka pats tādu noslēpu sievas automašīnā, - es atbildu, un atbilde liek viņam pasmaidīt.

- Kāpēc jūs pats to neesat pameklējis? - viņš jautā.

- Tāpēc, ka mani novēro.

Mēs meklējam veselu stundu, bet neko neatrodam. Sāku jau domāt, ka automašīna varbūt ir brīva no izsekošanas ierīcēm, kad Denijs noņem mazu labās puses starmeša panelīti. Viņš ir uz muguras, pleci piespiesti pie labā riteņa. Viņš kaut ko atlauž un padod man. Ūdensdrošais pārvalks ir mobilā telefona lielumā un izgatavots no cietas, melnas plastmasas. Es to savācu un saku: bingo! Esmu redzējis simtiem šādu ierīču, bet neesmu redzējis nevienu līdzīgu šai, tāpēc pieņemu, ka tā ir valdības sagādāta. Nedz firmas zīmes, nedz apzīmējumu, ciparu vai burtu.

- Labi pastrādāts, Denij, - es saku un iedodu zēnam simts dolāru naudaszīmi.

- Vai tagad varu pabeigt automašīnas sakopšanu? - viņš jautā.

- Protams.

Aizeju, atstādams viņu darām savu dabu. Blakus automašīnu mazgātavai ir neliels iepirkšanās centrs ar pusduci lētu preču veikalu. Nopērku tasi novadējušās kafijas bez kofeīna, apsēžos kafejnīcā pie loga un vēroju automašīnu stāvlaukumu. Vecāks pāris novieto savu kadilaku, izkāpj un dodas uz ķiniešu bufeti. Es pametu kafejnīcu un eju cauri stāvvietai it kā pie savas automašīnas. Aiz kadilaka ātri noliecos un piestiprinu izsekošanas ierīci zem degvielas tvertnes. Ontario numurs - vienkārši ideāli.

Denijs nosvīdis mazgā logus un ir iegrimis darbā. Es sabaidu viņu, uzsitot uz pleca, un saku:

- Zini, Denij, tu strādā labi, bet kaut kas ir atgadījies, un man jādodas ceļā.

Noskaitu trīs simt dolāru naudaszīmes, viņš jūtas apmulsis, bet man tas vienalga.

- Kā vēlaties, - viņš nomurmina, skatīdamies uz naudu.

- Man jāsteidzas.

Zēns norauj no automašīnas jumta dvieli.

- Lai jums veicas ar šķiršanos.

- Paldies.

Rietumos no Orlando nogriežos uz 75. maģistrāles un cauri Oka-lai, Geinsvilai braucu uz ziemeļiem, pēc tam iebraucu Džordžijā, bet Valdostā apstājos, lai pārlaistu nakti.

Nākamo piecu dienu klejojumos es nokļūstu līdz Ņūorleānai dienvidos, līdz Vičitafolsai Teksasā rietumos un līdz Kanzasai ziemeļos. Izmantoju starpštatu automaģistrāles, valsts ceļus, lauku ceļus un nacionālo parku ceļus. Visur maksāju skaidrā naudā, un, cik zinu, neviens man neseko. Desmitiem reižu dublēju ceļu un nonāku pie pārliecības, ka neviens neseko. Mans ceļojums beidzas Linčbergā Vir-džīnijā, kur iebraucu tūlīt pēc pusnakts un atkal par moteļa istabu samaksāju skaidrā naudā. Līdz šim tikai vienā vietā netiku ņemts pretī, jo apgalvoju, ka man nav identifikācijas kartes. Protams, neapmetos Marriot vai Hilton viesnīcās. Ceļš nogurdināja, un es ilgojos ķerties pie lietas.

Nākamajā rītā guļu ilgi, pēc tam stundu braucu uz Roanoku, pēdējo vietu, kur jebkurš, kas pazīst Maksu, cer viņu ieraudzīt. Ar jaunu seju un šīs atziņas stiprināts, es domāju, ka municipālajā apgabalā ar divsimt tūkstošiem iedzīvotāju varu pārvietoties anonīmi. Vienīgais nepatīkamais moments ir Floridas numura zīme uz automašīnas, tāpēc apsveru, ka nomā varētu paņemt citu. Tomēr no šīs domas atsakos, jo tad vajadzētu kārtot dokumentus. Turklāt Floridas numurs var izrādīties noderīgs vēlāk.

Kādu laiku braukāju pa pilsētu, apskatīdams tās ainavas, pilsētas centru, vecos rajonus un nenovēršamo izplešanos. Malkolms Banis-ters ir apmeklējis pilsētu vairākkārt, vienu no tām kā septiņpadsmit gadus vecs vidusskolas futbola komandas spēlētājs. Vinčestera ir tikai trīs stundu brauciena attālumā uz ziemeļiem pa 81. automaģistrāli. Malkolms kā jauns advokāts divreiz braucis uz turieni pēc rakstiskas liecības. Salemas pilsēta ir Roanokai kaimiņos, un Malkolms reiz tur pavadījis nedēļu drauga kāzās.

Šī laulība beidzās ar šķiršanos tāpat kā Malkolmam. Pēc nokļūšanas cietumā Malkolms par draugu neko vairs nebija dzirdējis.

Apkārtne man šķiet tāda kā pazīstama. Pirmais motelis, kur mēģinu apmesties, pieder nacionālai moteļu ķēdei ar diezgan stingriem reģistrācijas noteikumiem. Vecā viltība ar pazaudēto kabatas portfeli neiet cauri, un, kad es nevaru uzrādīt nevienu dokumentu, istabu man nedod. Tas nerada problēmu, jo apkārtnē ir daudz lētu moteļu. Braucu uz Roanokas dienvidu malu un nonāku ne pašā turīgākajā Salemas daļā, kur pamanu viesnīcu, kurā istabu droši vien var noīrēt uz stundu. Te labprātāk ņem pretī skaidro naudu. Es vienojos ar veco sievieti pie reģistrācijas galda, ka par dienu maksāšu četrdesmit dolārus un uzturēšos dažas dienas. Viņas izturēšanās nav diez cik draudzīga, un man ienāk prātā doma, ka vecajos labajos laikos, kad melnos sūtīja prom, viesnīca varētu būt piederējusi viņai. Ir deviņdesmit grādu silts, un es pajautāju, vai gaisa kondicionēšana darbojas. Pavisam jauni kondicionētāji, viņa lepni atbild. Novietoju automašīnu ēkas aizmugurē tieši pretī savas istabas logiem un tālāk no ielas. Gultas veļa un grīda ir tīras. Vannas istaba spīd un laistās. Jauns loga kondicionētājs tīkami dūc, un, kamēr izkrauju automašīnu, temperatūra nokrītas līdz septiņdesmit grādiem. Izstiepies gultā, domāju, cik nelikumīgu sakaru te bijis. Iedomājos par Evu no Puertoriko un to, cik jauki būtu viņu atkal apskaut. Vēl iedomājos par Vanesu Jangu un to, cik labi būtu beidzot viņai pieskarties.

Tumsā izeju uz ielas un ātrajā ēstuvē apēdu salātus. No Frost-burgas laika esmu nokrities svarā par divdesmit mārciņām un esmu apņēmības pilns, vismaz pagaidām, samazināt svaru ari turpmāk. Izgājis no restorāna, ieraugu stadiona ugunis un nolemju noskatīties spēli. Aizbraucu uz Memoriālo stadionu - Salemas Red Sox mājvietu. Viņi spēlē ar Linčburgas Hillcats itin pilnā stadionā. Par sešiem dolāriem var dabūt lēto sēdvietu. No tirgotāja nopircis alu, es iegrimstu spēles skatos un skaņās.

Netālu ir jauns tēvs ar diviem dēliem Red Sox svīteros un cepurēs -jaunajiem beisbola spēlētājiem, ne vairāk kā sešus gadus veciem. Iedomājos Bo un pagalmā pavadītās stundas, mētājot bumbu, kamēr Daiona sēž mazajā iekšpagalmā un malko ledus tēju. Šķiet, tikai vakar mēs visi bijām kopā, maza ģimene ar lieliem nāķotnes sapņiem. Bo bija mazs gudrinieks, un viņa varonis bija tēvs. Piecu gadu vecumā mēģināju iemācīt dēlu sist gan ar vienu, gan otru roku, bet tad manā dzīvē ielauzās federāļi un visu samaitāja. Žēl.

Nevienam, atskaitot mani pašu, tas vairs nerūp. Jādomā, ka tēvs un māsas gribētu redzēt manu dzīvi pilnvērtīgu, taču tā nav prioritāte. Viņiem jāraizējas pašiem par savu dzīvi. Ja reiz esi ticis cietumā, pasaulei šķiet, ka esi to pelnījis, un žēlumam nav vairs vietas. Ja izjautātu manus agrākos draugus un paziņas dzimtajā pilsētā, esmu pārliecināts, ka viņi izteiktos apmēram tā: “Nabaga Malkolms, viņam vienkārši gadījās satikties ar nepareizajiem ļaudīm. Šo to apgāja ar līkumu. Kļuva mazliet alkatīgs. Traģiski.” Visiem atmiņa ir īsa, jo aizmirst vēlas ikviens. Karā ar noziedzību vajadzīgi kritušie; nabaga Malkolms bija ļāvis sevi sagūstīt.

Tas esmu tikai es, brīvais Makss Rīds Boldvins, kas bēguļodams plāno konkrētu atriebību, iekams aizbrauc un nozūd saulrietā.

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

Sešas dienas pēc kārtas Viktors Vestleiks dzēra rīta kafiju, pārskatīdams īsos ziņojumus par Maksu Boldvinu. Informators bija pazudis. GPS izsekošanas ierīce beidzot tika noņemta no kanādiešu pārim piederošā kadilaka Seville, kad pavecais pāris ieturēja pusdienas netālu no Savannas Džordžijā. Šis pāris nekad neuzzinās, ka trīssimt jūdzes to izsekojis FIB. Vestleiks sodīja trīs operatīvos aģentus, kuru uzdevums bija uzmanīt Boldvina automašīnu. Viņi bija to pazaudējuši Orlando un turpat uzgājuši uz kadilaka maldinošajām pēdām, kas veda uz ziemeļiem.

Boldvins neizmantoja savu iPhone, savas kredītkartes un sākotnējo internēta pakalpojumu sniedzēju. Tiesas sankcionēta izsekošana beigsies pēc nedēļas, un izredžu, ka to atjaunos, tikpat kā nebija. Viņš nebija nedz aizdomās turamais, nedz izbēgušais, un tiesa nelabprāt atļāva tik plašu likumpaklausīga pilsoņa noklausīšanos. SunCoast bankas debeta kontā viņam bija četrarpus tūkstoši dolāru. Sadalītajai prēmijas naudai bija sekots, kamēr tā Floridas pavalstī ceļoja no vienas vietas uz citu, un visbeidzot FIB tās pēdas pazaudēja. Boldvins bija pārvietojis naudu tik ātri, ka FIB advokāti ar saviem lūgumiem pēc sankcijām netika naudai līdzi. Astoņas reizes nauda bija izņemta, pavisam sešdesmit pieci tūkstoši dolāru skaidrā naudā. Bija viens pārskaitījums par četrdesmit tūkstošiem dolāru uz kontu Panamā, un Vestleiks pieņēma, ka pārējā nauda ir ārzonā. Pret savu gribu viņam nācās atzīt Boldvina prasmi nozust. Ja viņu nespēj atrast FIB, varbūt viņš beidzot ir drošībā.

Ja Boldvins spēja izvairīties no kredītkaršu izmantošanas, no iPhone lietošanas, pases izmantošanas un aresta, viņš varēja slēpties ilgi. Vairs nebija sarunu no Rakeru klana, un Vestleiku joprojām mulsināja fakts, ka Kolumbijas apgabala narkotirgoņu banda atklājusi

Boldvinu pie Džeksonvilas. FIB un Tiesu izpildītāju dienestā notika iekšējā izmeklēšana, bet pagaidām nebija neviena pavediena, kur aizķerties.

Vestleiks nolika ziņojumu uz papīru kaudzītes un beidza dzert rīta kafiju.

Beebe Security biroju es atradu ēkā netālu no moteļa. Sludinājumā “Dzeltenajās lapās” tas bija izslavēts ar divdesmit gadu pieredzi, sakariem tiesību struktūrās, vismodernāko tehnisko aprīkojumu un tā tālāk. Gandrīz visos privātās izmeklēšanas sekcijas sludinājumos ir viena un tā pati valoda, un, novietojot automašīnu, es nespēju atcerēties, ar ko mani bija ieinteresējis Bībs. Varbūt ar savu vārdu. Ja iestāde nepatiks, došos uz nākamo, kuras nosaukums ir manā sarakstā.

Ja būtu redzējis Frenku Bību ejam pa ielu, es teiktu: “Tur iet privātdetektīvs.” Piecdesmit gadus vecs, platām krūtīm, kas rauj vaļā krekla pogas, poliestera bikses, kovboju zābaki smailiem purngaliem, uz galvas kupli, sirmi mati, obligātās ūsas un gāzelējoša gaita kā cilvēkam, kas ir bruņots un ne no kā nebaidās. Viņš aizver sava mazā kabineta durvis un jautā:

- Ar ko varu pakalpot, mister Boldvin?

- Man jānoskaidro kāda cilvēka atrašanās vieta.

- Kāda veida lieta tā ir? - viņš jautā, sēzdamies milzīgajā direktora krēslā. Siena aiz muguras ir noklāta ar lielām fotogrāfijām un semināru sertifikātiem.

- Tā īstenībā nav lieta. Man vienkārši vajag atrast cilvēku.

- Un ko jūs darīsiet, kad būsiet viņu atradis?

- Parunāšu ar viņu. Tas viss. Nav runa par neuzticīgu vīru vai parādnieku, kas izvairās. Mani neinteresē nauda vai atriebība, vai kaut kas slikts.

- Saprotams. - Frenks noņem pildspalvai uzgali un sagatavojas pierakstīt. - Pastāstiet par viņu.

- Viņu sauc Natans Kūlijs. Domāju, ka viņu sauc arī par Neitu. Trīsdesmit gadus vecs, šķiet, neprecējies. Viņš ir no mazas pilsētas, kuru sauc Villovgapa.

- Man gadījies braukt cauri Villovgapai.

- Pēdējās ziņas ir tādas, ka viņa māte tur vēl dzīvo, tikai īsti nezinu, kur tagad ir Kūlijs. Pirms dažiem gadiem viņu apcietināja narkotiku sakarā...

- Ir nu gan brīnums.

- Un viņš pavadīja vairākus gadus federālajā cietumā. Vecākais brālis nogalināts apšaudē ar policiju.

Frenks turpina rakstīt.

- Un kā jūs pazīstat to viru?

- Teiksim tā, ka es iepazinu viņu pirms laba laika.

- Skaidrs.

Bībs zina, kad uzdot jautājumus un kad izlaist.

- Un kas man būtu jādara?

- Redziet, mister BIb...

- Sauciet mani par Frenku.

- Labi, Frenk. Šaubos vai Villovgapas apkārtnē ir daudz melno. Tas un apstāklis, ka esmu no Maiami un ka manam mazajam ārzemju auto ir Floridas numurs. Ja sāktu te visur bāzt degunu un uzdot jautājumus, nez vai tālu tiktu.

- Var gadīties, ka jūs nošautu.

- No tā man gribas izvairīties. Pēc manām domām, jūs varētu izdarīt šo darbu, neradot aizdomas. Man vajadzīga tikai viņa adrese un telefona numurs, ja tas iespējams. Viss pārējais būs piedeva.

- Vai telefona grāmatu esat pārbaudījis?

- Jā, un Villovgapas apkaimē ir vairāki Kūliji, bet nav Natana. Zvanot pa tukšo, es tālu netikšu.

- Tiesa. Ir vēl kaut kas?

- Tas ir viss. Diezgan vienkārši.

- Labi. Mans rēķins ir simt zaļo par stundu, plus izdevumi. Uz Villovgapu izbraukšu pēcpusdienā. Tā ir stundas brauciena attālumā, galīga nomale.

- Tā esmu dzirdējis.

Pirmajā manas vēstules uzmetumā rakstīts:

Dārgais mister Kūlij!

Mani sauc Rīds Boldvins, es uzņemu dokumentālās filmas un esmu no Maiami. Kopā ar diviem partneriem man pieder studija, ko sauc Skelter Films. Specializējamies dokumentālo filmu uzņemšanā par federālās valdības ļaunprātīgu varas izmantošanu.

Patlaban īstenoju projektu, kas saistīts ar aukstasinīgām slepkavībām, ko pastrādājuši Narkotiku apkarošanas administrācijas aģenti. Šis temats man ir ļoti tuvs, jo divi aģenti pirms trim gadiem Trentonā Ņūdžersijā nošāva manu septiņpadsmit gadus veco brāļadēlu. Viņš nebija bruņots, viņam nebija kriminālas pagātnes. Izdarot iekšējo izmeklēšanu, protams, netika konstatēts, ka Narkotiku apkarošanas administrācija būtu kaut kādā ziņā vainīga. Manas ģimenes iesniegto prasību tiesā neņēma pretī.

Pētījumos, gatavojoties uzņemt filmu, esmu atklājis sazvērestību, kas ietiecas Narkotiku apkarošanas administrācijas augstākajos līmeņos. Pēc maniem ieskatiem, dažus aģentus mudina vienkārši slepkavot narkotiku tirgotājus vai tos, kurus par narkotiku tirgošanu tur aizdomās. Mērķis ir divkāršs: pirmkārt, šādas slepkavības pārtrauc kriminālās darbības.

Otrkārt, atkrīt ilgstoša tiesāšanās. Tā vietā, lai cilvēkus arestētu, Narkotiku apkarošanas administrācija viņus nogalina.

Pašlaik esmu atklājis apmēram duci aizdomīgu nogalināšanu. Esmu intervējis vairākas ģimenes, un tām visām ir stingra pārliecība, ka viņu mīļotie ir noslepkavoti. Tā es nokļuvu līdz jums: man ir zināmi fakti par jūsu brāļa Džina nāvi 2004. gadā. Toreiz šāvēji bija vismaz trīs Narkotiku apkarošanas administrācijas aģenti, kuri kā vienmēr apgalvo, ka šāvuši pašaizsardzības nolūkā. Domāju, ka šaušanas laikā jūs bijāt notikuma vietā.

Lūdzu, dodiet iespēju mums tikties, izmaksāt pusdienas un pārspriest projektu. Patlaban esmu Vašingtonā Kolumbijas apgabalā, bet varu pārtraukt šeit darbu un aizbraukt uz Virdžīnijas dienvidrietumiem jums pieņemamā laikā. Mana mobilā tālruņa numurs ir 305-806-1921.

Pateicos par man veltīto laiku.

Jūsu

M. Rīds Boldvins

Stundām ritot, pulkstenis kļūst manāmi lēnāks. Es dodos garā izbraucienā uz dienvidiem pa 81. automaģistrāli un iepazīstu Bleks-bergu, Virdžīnijas tehnoloģiskā institūta mājvietu, pēc tam Kristians-bergu, Redfodu, Marionu un Pulaski. Braukt pa kalnaino apvidu ir patīkami, taču es nebraucu ekskursijā. Tuvākajā nākotnē man var rasties vajadzība pēc vienas no šīm pilsētām, tāpēc piefiksēju automašīnu stāvvietas, moteļus un ātrās ēdināšanas uzņēmumus maģistrāles tuvumā. Satiksme ir blīva, te ir automobiļi no desmitiem štatu, tāpēc neviens mani neievēro. Dažreiz pametu četru joslu automaģistrāli, iegriežos dziļi kalnos un bez apstāšanās braucu cauri mazām pilsētiņām. Atrodu Riplmīdu ar tās piecsimt iedzīvotājiem, tuvāko miestu ezermalas namiņam, kurā tika noslepkavoti tiesnesis Fosets un Naomi Klērija. Iebraucu arī Roanokā. Apgaismojums ir ieslēgts; Red Sox atkal ir spēle. Nopērku biļeti, bet vakariņām paņemu hotdogu un alu.

Frenks Bībs man piezvana nākamās dienas rītā astoņos, un pēc stundas es esmu viņa birojā. Ielejot kafiju, viņš kā pašu par sevi saprotamu lietu pastāsta:

- Es viņu atradu Redfordā, koledžas pilsētā ar kādiem sešpadsmit tūkstošiem iedzīvotāju. Viņš iznācis no cietuma pirms dažiem mēnešiem, kādu laiku dzīvojis pie mātes, pēc tam pārcēlies citur. Es runāju ar māti, ņipru, vecu dāmu, un viņa pateica, ka dēls Redfordā nopircis bāru.

Esmu ieinteresēts, tāpēc jautāju:

- Kā jums izdevās viņai atraisīt mēli?

Frenks iesmejas un aizsmēķē otru cigareti.

- Nav nekā vieglāka. Kad strādā šajā biznesā tik ilgi kā es, vienmēr var pateikt kādu muļķību, lai cilvēks sāktu runāt. Iedomājos, ka mātei vēl arvien ir veselīgas bailes no katra, kam sakars ar cietumu sistēmu, tāpēc pateicu, ka esmu federālo cietumu aģents un ka man vajag aprunāties ar viņas zēnu.

- Vai tā nav darbinieka personifkēšana?

- Nē, jo tādu federālo cietumu aģentu nemaz nav. Viņa neprasīja apliecību, un, ja būtu, es tādu būtu parādījis. Man ir kaudze visādu apliecību. Dienā, par kuru ir runa, es varēju būt viens no daudzajiem un dažādajiem federālajiem aģentiem. Gluži vai brīnums, cik viegli cilvēku var piemuļķot.

- Vai jūs aizbraucāt uz bāru?

- Aizbraucu, bet iekšā negāju. Es tajā neiederētos. Bārs ir blakus Redfordas Universitātes teritorijai, tāpēc apmeklētāji ir nesalīdzināmi jaunāki par mani. Bāru sauc Bombay, un tas darbojas jau kādu laiku. Pēc reģistra datiem šī gada desmitā maijā tas mainījis īpašnieku. Pārdevējs bijis Arturs Stouns, bet jūsu Natans Kūlijs - pircējs.

- Kur viņš dzīvo?

- Nezinu. Nekādu ziņu zemes īpašumu reģistrā. Man ir aizdomas, ka viņš kaut ko īrē, tāpēc ierakstu var nebūt. Pie joda, viņš var gulēt ari bāra otrajā stāvā. Ēka ir veca un ar diviem stāviem. Jūs nedomājat uz turieni iet, vai ne?

-Nē.

- Labi. Jūs esat pārāk vecs, turklāt melnais. Tur visi ir baltie.

- Paldies. Es tikšos ar viņu kaut kur citur.

Es samaksāju Frenkam Bībam sešsimt dolāru skaidrā naudā un promejot pajautāju:

- Saki, Frenk, ja man rastos vajadzība pēc viltotas pases, vai šajā ziņā ir kāda iespēja?

- Protams. Baltimorā ir zellis, kura pakalpojumus man gadījies izmantot, un viņš taisa gandrīz visu. Taču pases mūsdienās nav vienkārša lieta. Drošība un vēl nezin kas. Ja noķers, tad patiešām būs uztraukumi.

Es pasmaidu un saku:

- To nevajag man.

Viņš nosmejas:

- Neko tādu agrāk neesmu dzirdējis.

Automašīna man ir piekrauta, un es pametu pilsētu. Pēc četrām stundām iebraucu Makllnā Virdžlnijā un meklēju kopēšanas centru, kas piedāvā papildu pakalpojumus. Es to atrodu modernā tirdzniecības centrā, samaksāju un pieslēdzu savu klēpjdatoru pie printera. Pēc desmit minūšu ilgas čakarēšanās izdodas panākt, lai printeris darbojas, un es izdrukāju vēstuli Natanam Kūlijam. Tā ir uz Skelter Films veidlapas ar adresi Maiami Astotajā avēnijā un pilnu telefona un faksa numuru komplektu. Uz aploksnes uzrakstu: “Misteram Natanam Kūlijam, grilbārs Bombay, īstmeinstrlta 914, Red-forda, Virdžlnijā 24141.” Pa kreisi no adreses trekninātiem burtiem es uzrakstu: “Personiski. Konfidenciāli.”

Kad viss ir perfekti izpildīts, šķērsoju Potomaku, braucu cauri Kolumbijas apgabalam un meklēju pastkastīti vēstules iemešanai.

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

Kvinns Rakers uzgrieza restēm muguru, izbāza rokas tām cauri un salika plaukstas kopā. Šerifa palīgs uzlika roku dzelžus, un otrs palīgs atvēra kameras durvis. Viņi aizveda Kvinnu uz nelielu telpu, kur gaidīja trīs FIB aģenti. No šejienes viņi pa sānu durvīm to aizveda uz melnu džipu ar tumšiem logiem un vairākiem bruņotiem sargiem. Pēc desmit minūtēm viņš ar šo eskortu piebrauca pie federālās ēkas aizmugures durvīm, kur tika ievests iekšā un uzvests divus kāpņu laidienus uz augšu.

Nedz Viktors Vestleiks, nedz Stenlijs Mamfrijs, nedz advokāts istabā nebija piedzīvojuši šādu tikšanos. Apsūdzētais nekad netika vests uz šejieni uz pārrunām. Ja policijai radās vajadzība runāt ar apsūdzēto, tas vienmēr notika cietumā. Ja viņam vajadzēja parādīties tiesā, tiesnesis vai miertiesnesis rīkoja noklausīšanos.

Kvinnu ieveda mazā konferenču telpā un roku dzelžus noņēma. Viņš paspieda roku savam advokātam Dastijam Šiveram, kura klātbūtne bija nepieciešama, bet kurš par tikšanos bija neizpratnē. Viņš bija brīdinājis federāļus, ka klients neteiks ne vārda, līdz viņš, Das-tijs, būs devis atļauju.

Kvinns bija pavadījis cietumā četrus mēnešus un neizskatījās labi. Tikai cietumsargiem zināmu iemeslu dēļ viņu turēja viennīcā. Kontakti ar apsardzi bija minimāli. Ēdiens briesmīgs, un viņš kritās svarā. Viņš lietoja ari antidepresantus un gulēja piecpadsmit stundas dienā. Bieži vien viņš atteicās tikties ar kādu no ģimenes vai Dastiju. Vienu nedēļu viņš pieprasīja tiesības atzīties par vainīgu apmaiņā pret mūža ieslodzījumu, nākamajā nedēļā pieprasīja tiesu. Viņš divas reizes bija padzinis Dastiju, lai pēc dažām dienām nolīgtu no jauna. Reizi pa reizei viņš atzina, ka nogalinājis tiesnesi Fosetu un viņa draudzeni, taču vienmēr no atzīšanās atteicās un apsūdzēja valdību, ka tā piejauc ēdienam narkotikas. Viņš bija draudējis sargiem un viņu bērniem ar nāvi, bet, garastāvoklim mainoties, ar asarām acīs atvainojies.

Tikšanos vadīja Viktors Vestleiks, un viņš iesāka ar vārdiem:

- Ķersimies pie lietas, mister Raker. Mums kļuvis zināms, ka jūs un daži no jūsu biedriem sazvērniekiem grib novākt vienu no mūsu lieciniekiem.

Dastijs pieskārās Kvinnam pie rokas un noteica:

- Ne vārda. Nerunā, kamēr es neatļaušu.

Kvinns uzsmaidīja Vestleikam tā, it kā valdības liecinieka nogalināšana varētu sagādāt vislielāko baudu.

Vestleiks turpināja:

- Šīs mazās tikšanās mērķis ir brīdināt tevi, mister Raker, ka, gadījumā ja kādam no mūsu lieciniekiem tiks nodarīts kas ļauns, tev izvirzīs jaunas apsūdzības, turklāt ne tev vien. Mēs vajāsim katru tavas ģimenes locekli.

Kvinns nosmīnēja un noburkšķēja:

- Tātad Banisters ir aizlaidies, ko?

- Aizveries, Kvinn, - brīdināja Dastijs.

- Man nav nekādas vajadzības aizvērties, - sacīja Kvinns. - Esmu padzirdējis, ka Banisters aizlaidies no siltās Floridas saules.

- Aizveries, Kvinn! - Dastijs vēlreiz uzstāja.

-Jūs sagādājāt viņam jaunu seju, varbūt jaunu seju un darbu, -Kvinns turpināja.

Ierunājās Stenlijs Mamfrijs:

- Mēs izvirzīsim apsūdzību Dī Rejam, Garajam, vairākiem taviem brālēniem, visus un ikvienu apsūdzēsim pēc visiem likuma pantiem, ja tu nodarīsi ļaunu kādam no mūsu lieciniekiem.

- Neviena liecinieka jums nav, - Kvinns atsacīja pāri galdam. - Tikai Banisters.

Dastijs pameta rokas uz augšu un noslīdēja krēslā uz leju.

- Es ieteicu tev aizvērties, Kvinn.

- Es klausos, - sacīja Kvinns, - klausos jau klausos.

Skatoties uz apsūdzēto, Vestleikam izdevās saglabāt acīs niknumu, kaut ari viņš bija apstulbis. Tikšanās bija paredzēta Kvinna, nevis valdības iebiedēšanai. Kā gan šie spējuši sameklēt Boldvinu Floridā un tagad zināt par viņa aizbēgšanu? Vestleikam ar palīgiem pār muguru pārskrēja saltas tirpas. Ja viņi spētu atrast informatoru, tas nonāktu policijas rokās.

- Visai jūsu ģimenei var draudēt apsūdzība slepkavībā, - Stenlijs vārgi mēģināja izlikties skarbs.

Kvinns tikai smaidīja. Viņš bija beidzis runāt un tagad sakrustoja rokas uz krūtīm.

!Man vajadzēja satikt Vanesu Jangu. Tas bija riskanti - ja mani redzētu kopā ar nepareizajiem cilvēkiem, rastos jautājumi, uz kuriem man nebūtu atbildes. Taču tikšanās bija nenovēršama un tāda bija jau vairākus gadus.

Ieraudzīju viņu Frostburgā sniegainā dienā, kad daudzi apmek: lētāji ar automašīnu neizbrauc no mājas. Kamēr sarunājos ar Henriju, savu tēvu, viņa ienāca un apsēdās pie blakus galda. Viņa bija ieradusies pie brāļa. Viņa bija krāšņa, tikko četrdesmit gadus veca, ar maigu, brūnu ādu, brīnišķīgām skumjām acīm, slaidām kājām, cieši piegulošos džinsos. Iesaiņojums uz goda. Es nespēju atraut skatienu no viņas, un Henrijs beidzot noprasīja, vai viņam iet projām. Protams, ne, jo tad beigtos arī mans apmeklējuma laiks. Jo ilgāk viņš palika, jo ilgāk varēju skatīties uz Vanesu. Nebija ilgi jāgaida, kad viņa atbildēja uz skatienu, un jau drīz mums izveidojās nopietns acu kontakts. Pievilkšanās bija savstarpēja no paša sākuma.

Taču bija pāris sarežģījumu. Pirmais - mana atrašanās ieslodzījumā, un otrs - viņas laulība, kas, kā izrādījās, cieta neveiksmi. Es gribēju iegūt informāciju no brāļa, taču viņš gribēja palikt malā. Apmainījāmies ar pāris vēstulēm, taču viņa baidījās, ka vīrs var pieķert. Vanesa mēģināja nākt biežāk, lai satiktu brāli un redzētu mani, taču dzīvi sarežģīja divi tīņi. Pēc šķiršanās viņa satikās ar citu vīrieti, tomēr nekas tur neiznāca. Es lūdzu Vanesu gaidīt mani, taču četrdesmit viena gada vecumā septiņi gadi ir daudz. Kad bērni aizgāja no mājas, viņa pārcēlās uz Ričmondu Virdžinijā, un mūsu attālinātais romāns atsala. Vanesas pagātne ir tāda, ka viņa ir ārkārtīgi piesardzīga un acis visu laiku pievērsusi atpakaļskata spogulim. Manuprāt, tas mums abiem ir kopīgs. Izmantojot šifrētas e-pasta vēstules, mums izdevies vienoties par laiku un vietu. Es brīdinu viņu, ka nemaz neesmu līdzīgs tam Malkolmam Banis-teram, kuru viņa satika cietumā. Viņa saka, ka nelaidīs izdevību garām un nevarot vien sagaidīt, kad ieraudzīs jauno un uzlaboto versiju.

Novietoju automašīnu laukumā pie restorāna Ričmondas priekšpilsētā un nespēju pārvarēt nervu drudzi. Jūtos satriekts, jo beidzot pieskaršos sievietei, par kuru esmu sapņojis gandrīz trīs gadus. Zinu, ka arī viņa grib man pieskarties, taču vīrietis, kas fiziski viņu tā vilināja, tagad izskatās pavisam citāds. Ko tad, ja viņai tas nepatiks? Ko tad, ja viņa dod priekšroku Malkolmam, nevis Maksam? Drosmi laupa arī apziņa, ka es gatavojos pavadīt laiku kopā ar cilvēku, kas ārpus FIB vienīgais pazīst abus vīriešus.

Noslauku no pieres sviedrus, apsveru, vai nedoties projām, tomēr izkāpju un aizcērtu durvis.

Viņa ir pie galda un, kad man gandrīz samisējas solis, pasmaida. Viņa ir apmierināta. Maigi noskūpstu viņu uz vaiga, apsēžos, un ilgu laiku mēs vienkārši skatāmies viens otrā. Beidzot es saku:

- Nu, kā tev šķiet?

Vanesa papurina galvu un saka:

- Taisni apbrīnojami. Nekad nebūtu pazinusi. Vai esi dabūjis kādus dokumentus?

Mēs abi smejamies, un es saku:

- Protams, bet tie visi ir neīsti. Tajos teikts, ka tagad esmu Makss, nevis Malkolms.

- Tu izskaties novājējis, Maks.

- Paldies. Tu arī.

Zem galda pamanu viņas kājas. īsi svārciņi. Seksīgas augstpapēžu kurpes. Viņa ir saģērbusies atbilstoši.

- Kurš tev patīk labāk? - es jautāju.

- Laikam man tagad nav izvēles, vai ne? Es domāju, ka tu esi glīts, Maks. Man patīk tavs jaunais es, viss kopumā. Kam pieder ideja par dizaina brillēm?

- Manam konsultantam, tam pašam, kas ieteica gludi skūtu galvu un četras dienas vecus bārdas rugājus.

-Jo ilgāk skatos, jo vairāk man patīk.

- Paldies Dievam. Esmu tik satraucies.

- Atslābinies, mazais. Mums priekšā ir gara nakts.

Viesmīlis pieņem pasūtījumu dzērieniem - man martini, viņai diētisko kolu. Ir daudz kas, ko nevēlos apspriest, proti, savu pēkšņo izkļūšanu no cietuma un liecinieku aizsardzību. Brālis, kuru viņa apmeklēja cietumā, tika ārā, bet nu atkal ir aiz restēm, tāpēc par viņu nerunājam. Apjautājos par bērniem, par divdesmit gadus veco meitu, kas mācās koledžā, un astoņpadsmit gadus veco dēlu, kas ļaujas straumei.

Runājot viņa vienā brīdī apstādina mani un saka:

- Tu pat izklausies citādi.

- Labi. Man ir jauna runas maniere, kurā vingrinos jau vairākus mēnešus. Balss daudz lēnāka un zemāka. Vai tā izklausās dabiska?

- Domāju, ka jā. Jā, tā pārliecina.

Viņa jautā, kur dzīvoju, un es paskaidroju, ka man vēl jāmeklē mājas. Es klīstu apkārt, apmezdamies lētos moteļos un cenzdamies izvairīties no FIB un visu citu izsekošanas. Neesmu izbēgušais, bet neesmu arī īsti pareizais. Atnes vakariņas, bet mēs tikko tās pamanām. Viņa saka:

- Tu izskaties daudz jaunāks. Varbūt arī man jāapmeklē tavs plastikas ķirurgs.

- Lūdzu, nemaini neko, - es saku un izstāstu par izmaiņām. Vispirms acis, deguns un zods. Es uzjautrinu viņu, aprakstot tikšanās ar ķirurgu komandu un mūsu centieniem izveidot jaunu seju. Esmu divdesmit mārciņas vieglāks, un viņa domā, ka man jāparūpējas par dažām liekām mārciņām. Nerviem nomierinoties, mēs sarunājamies kā seni draugi. Viesmīlis apjautājas, vai ēdiens ir labs, jo mēs tikpat kā neesam tam pieskārušies. Mēs izrunājam vairākus tematus, taču prāta dziļumos abus nodarbina viena doma. Beidzot es saku:

- Iesim no šejienes projām.

Šie vārdi nav vēl izrunāti, kad viņa pastiepj roku pēc somiņas. Samaksāju par maltīti skaidrā naudā, un mēs jau esam automašīnu stāvvietā. Man nepatīk doma par viņas dzīvokli, un viņai ari. Tas ir samērā mazs un tukšs, viņa paskaidro. Mēs pierakstāmies viesnīcā, kuru es pamanu tālāk pa ielu, un pasūtām šampanieti. Divi jaunuļi kāzu naktī nevarētu būt tik sparīgi kā es ar Vanesu. Bija tik daudz nezināmā, tik daudz kā atgūstama.

DIVDESMIT DEVITA NODAĻA

IVamēr Vanesa ir darbā, es skraidu pa Ričmondu, kārtodams darīšanas. Vienā veikalā iztērēju septiņdesmit dolārus par lētu priekšapmaksas mobilo telefonu ar simt minūšu ilgu zvanīšanas laiku, bet citā nopērku vēlvienu par sešdesmit astoņiem dolāriem. Vienu atdošu Vanesai, otru paturēšu. Aptiekā papildinu priekšapmaksas kredītkartes. Man paredzēta tikšanās ar viru, kam pieder videokameru veikals un kas uzdodas par videogrāfu, taču viņa honorāri ir pārāk augsti. Ja palaimēsies un dabūšu interviju, tad man būs vajadzīgi divi cilvēki - operators un palīgs. Tas zellis saka, ka strādā ar pilnu komandu vai nedara neko.

Mēs ar Vanesu restorāniņā netālu no viņas biroja pusdienās . apēdam pa sviestmaizei. Vakariņot ejam uz bistro Ričmondas Karitaunas rajonā. Mūsu dienas kārtība pēc vakariņām tajā pašā viesnīcas istabā ir brīnumaini līdzīga iepriekšējam vakaram. Tas var kļūt par paradumu. Mūsu plānus trešajai naktij diemžēl izjauc viņas dēla zvans. Caurbraucot viņš ir pilsētā, un viņam vajadzīga vieta, kur palikt. Vanesa domā, ka viņam vajadzēs arī mazliet naudas.

Mēs beidzam vakariņas, kad man kabatā ievibrējas telefons. Zvanītājs uzrādās kā “nezināms”, taču visi zvani uz šo telefonu ir nezināmi. Cerēdams uzzināt lielus jaunumus, atvainojos Vanesai un ateju no galda. Atsaucos uz zvanu restorāna foajē.

It kā pazīstama balss saka:

- Mister Rīd Boldvin, te Natans Kūlijs. Saņēmu jūsu vēstuli.

Es atgādinu sev, ka jārunā zemā balsī un lēni.

-Jā, mister Kūlij, paldies, ka piezvanījāt.

Skaidrs, ka viņš saņēmis manu vēstuli, - kā citādi viņš būtu dabūjis tālruņa numuru?

- Kad jūs vēlētos parunāt? - viņš jautā.

- Jebkurā laikā. Patlaban esmu Vašingtonā, un šodien mēs te beidzam filmēšanu. Man ir neliela dīkstāve, tāpēc tagad būtu īstais bridis. Kā jums?

- Es nekur nebraucu. Kā jūs mani sameklējāt?

- Internetā. Mūsdienās ir grūti noslēpties.

- Tā jau domāju. Parasti es ilgi guļu, pēc tam no diviem līdz pusnaktij strādāju bārā.

- Kā būtu rīt pusdienlaikā? - es jautāju, ieinteresēts vairāk, nekā pieklātos. - Tikai mēs divi. Bez kamerām, magnetofoniem un līdzīgām lietām. Es izmaksāju.

Iestājas klusums, un es aizturu elpu.

- Labi, lai notiek. Kurā vietā?

- Jūs pazīstat šo apkārtni, mister Kūlij. Nosakiet laiku un vietu. Es tur ieradīšos.

- Labi. Pie 81. automaģistrāles Redfordas nobrauktuves ir tāda vieta kā Spankija restorāns. Rīt gaidīšu jūs tur dienas vidū.

- Es ieradīšos.

- Kā es jūs pazīšu? - viņš jautā, un man gandrīz izkrīt telefons no rokas. Pazīšana ir daudz svarīgāks jautājums, nekā viņš to jebkad sapratīs. Es ļāvu sevi operēt, radikāli mainot seju. Katru otro dienu skuju galvu un reizi nedēļā bārdu. Esmu notievējis par divdesmit mārciņām. Valkāju neīstas raga brilles ar apaļiem, sarkaniem rāmjiem, kā arī melnus T kreklus, neīstas Armani sporta jakas un audekla sandales, kādas var nopirkt tikai Maiami vai Losandželosā. Man ir cits vārds. Man ir citāda balss un runas veids.

Un visa šī šarāde rūpīgi salikta kopā ne tāpēc, lai maldinātu cilvēkus, kas grib mani izsekot vai nogalināt, bet tāpēc, lai noslēptu savu īsto identitāti no tevis, mister Natan Kūlij.

Es saku:

- Esmu sešas pēdas garš, melns, kalsns, ar gludi skūtu galvu, man būs balta Panamas salmu platmale.

-Jūs esat melnais? - viņam izsprūk.

- Jā. Vai tā ir problēma?

- Nē. Tiksimies rit.

Es atgriežos pie galda, kur nervozi gaida Vanesa, un klusu pasaku:

- Zvanīja Kūlijs. Rītdien mēs tiekamies.

Viņa pasmaida:

- Lai tev veicas!

Mēs beidzam vakariņot un negribīgi atvadāmies. Arā pie restorāna saskūpstāmies un izturamies kā padsmitnieki. Visu ceļu līdz Roanokai man jādomā par viņu.

Es atbraucu piecpadsmit minūtes pirms sarunātā laika, lai varētu novērot transportlīdzekļus, kas iebrauc Spankija restorāna stāvlaukumā. Vispirms ieraudzīšu viņa limuzīnu vai pikapu, un tas daudz ko liecinās. Pirms sešiem mēnešiem viņš sēdēja cietumā, kur aizvadīja mazliet vairāk nekā piecus gadus. Tēva viņam nav, māte alkoholiķe, izglītība nepilnas desmit klases, tāpēc interesanti, kādu transportlīdzekli viņš būs izvēlējies. Man pēc plāna runājot jāfiksē prātā viss, ko varēšu saskatīt, - apģērbs, rotaslietas, pulkstenis, mobilais telefons.

Satiksme kļūst dzīvāka, un cilvēki sāk ierasties uz pusdienām. Trīs minūtes pāri divpadsmitiem iebrauc mirdzoši jauns sudrabains Chevrolet Silverado pustonnas pikaps, un man ir aizdomas, ka to vada Natans Kūlijs. Tā arī ir, un viņš novieto automašīnu stāvlaukuma otrā pusē. Ejot uz restorāna ieeju, viņš nervozi skatās apkārt.

Pagājuši četri gadi, kad es viņu redzēju, un šķiet, ka viņš mainījies maz. Tas pats svars, tie paši blondie, pinkainie mati, kaut cietumā viņš vienreiz bija noskuvis galvu. Viņš divreiz paskatās uz manas automašīnas Floridas numuru un iet iekšā. Es dziļi ieelpoju, uzlieku galvā savu panamu un eju uz durvīm. Tikai mieru, idiot, murminot sev atgādinu, kaut iekšā viss griežas. Šoreiz vajadzīga stingra roka un dzelzs nervi.

Mēs satiekamies ieejas foajē un apmaināmies ar laipnībām. Sekojot oficiantei pie galdiņa dziļumā, noņemu platmali. Apsēdušies viens otram pretī, mēs runājam par laikapstākļiem. Uz bridi paša viltība mani pat pārsteidz. Natans runā ar svešinieku, kamēr es runāju ar

- Skelter ir jauna sabiedrība, kas bāzējusies Maiami, tikai es un divi partneri, plus štata darbinieki. Gadiem ilgi strādāju lielā Losandželosas sabiedrībā ar nosaukumu Cove Creek Films, varbūt esi par to dzirdējis. - Viņš nebija dzirdējis. Viņš vienkārši paskatījās uz jaunas, figūrīgas viesmīles pēcpusi. - Lai kā, bet Cove Creek ieguvusi kaudzi balvu, šajā biznesā taisīja pieklājīgu naudu, taču pagājušajā gadā izjuka. Notika liela cīņa par jaunrades kontroli un projektiem, kas būtu īstenojami turpmāk. Mēs vēl esam iesaistīti nepatīkamās tiesu lietās, kas var vilkties gadiem ilgi. Losandželosā federālā tiesa pat aizliegusi runāt par Cove Creek vai tiesas prāvu, traka lieta, vai ne?

Man par atvieglojumu Natanam jau drīz zūd interese par manu filmsabiedrību un tās problēmām.

- Kāpēc jūs esat bāzējušies Maiami?

- Es biju tur pirms pāris gadiem, strādājot pie filmas par fiktīviem līgumslēdzējiem aizsardzības jomā, un iemīlējos tajā vietā. Dzīvoju Dienvidu pludmalē. Vai esi tur bijis?

-Nē.

Ja neskaita Savienoto Valstu tiesu izpildītāju dienesta organizētos ceļojumus, Natans nekad nebija riskējis attālināties no Villovga-pas tālāk par divsimt jūdzēm.

- Tā ir notikumiem bagāta vieta. Skaistas pludmales, krāšņas meitenes, traka naktsdzīve. Pirms četriem gadiem es izšķīros un tagad atkal izbaudu vientuļa vīrieša dzīvi. Maiami es pavadu apmēram pusi gada. Otru pusi atrodos ceļā un filmēju.

- Kā jūs filmējat dokumentālo filmu? - viņš jautā, norīdams alus malku.

- Pavisam citādi nekā mākslas filmu. Parasti esmu tikai es un operators, varbūt viens vai divi tehniķi. Svarīgākais ir stāsts, nevis ainava vai aktiera seja.

- Un jūs gribat filmēt mani?

- Katrā ziņā. Jūs, jūsu māti, varbūt vēl kādus ģimenes locekļus. Es gribu apskatīt vietu, kur nogalināja jūsu brāli. Ja mani kas interesē, tad patiesība. Esmu kaut kam uz pēdām, kam tādam, kas patiešām ir uzmanības vērts. Ja es varu pierādīt, ka Narkotiku apkarošanas administrācija sistemātiski nogalina narkotiku tirgoņus, turklāt dara to vēsā mierā, mums var izdoties panākt, ka tos mai-tasgabalus apcietina. Mans brāļadēls arvien vairāk iesaistījās kreka tirdzniecībā, taču nebija rūdīts tirgonis. Muļķis, jā, taču ne bīstams. Viņš bija septiņpadsmit gadus vecs un neapbruņots, un uz viņu šāva trīs reizes tiešā tēmējumā. Tajā vietā tika atstāta zagta pistole, un administrācijas aģenti apgalvo, ka tā piederējusi viņam. Tā ir viena meļu kompānija.

Natana seja lēnām sašķobās dusmās, un izskatās, ka viņš grib nospļauties.

Es neatlaižoši

- Filma būs stāsts par trim, varbūt četrām šādām slepkavībām. Neesmu pārliecināts, vai mans brāļadēls tajā būs iekļauts, jo filmu taisu es. Varbūt viņa nāve man ir pārāk tuvu pie sirds. Esmu jau uzfilmējis stāstu par Hosē Alvaresu no Amarillo Teksasā, deviņpadsmit gadus vecu nelegālo strādnieku, kuru Narkotiku apkarošanas administrācijas aģenti sašāva četrpadsmit reižu. Problēmu rada apstāklis, ka neviens no viņa ģimenes nerunā angliski, turklāt pret nelegālajiem imigrantiem simpātijas nav lielas. Esmu uzfilmējis stāstu par Taileru Maršaku, zēnu no koledžas, kas Kalifornijā tirgoja marihuānu. Administrācijas aģenti ielauzās zēna guļamistabā kā gestapoviešu bars un nošāva viņu gultā. Varbūt par to esi lasījis. - Viņš nebija lasījis. Es zināju, ka Natans Kūlijs dienām ilgi spēlē videospēles un neieskatīsies avīzēs vai žurnālos. Tāpat viņam nepiemita dabiska ziņkārība, lai sameklētu kaut ko par Skelter Films vai Cove Creek.

- Lai kā, bet man ir safilmēta guļamistaba, autopsija, ģimenes locekļu paziņojumi, bet pagaidām viņi tikai iesnieguši tiesā prasību pret Narkotiku apkarošanas administrāciju. Var gadīties, ka es nevaru to izmantot.

Mums atnes ēdienu, un es pasūtu vēl alu. Natans plēš vistas gaļu no kaula un noslauka muti ar salveti.

- Kāpēc jūs tā interesē mana brāļa lieta?

- Teiksim tā - esmu ziņkārīgs. Es vēl nezinu visus faktus. Labprāt noklausītos tavu versiju par notikušo un iepazītos ar apcietināšanas apstākļiem uz vietas. Mani advokāti ir uzrakstījuši brīvas informācijas pieteikumus, lai dabūtu administrācijas pierakstus, kā arī tiesas lietu. Mēs izskatīsim visus dokumentus, tomēr ļoti iespējams, ka Narkotiku apkarošanas administrācija visu ir piesegusi. Viņi tā parasti rīkojas. Mēs nesteidzīgi saliksim visu kopā un tajā pašā laikā pārbaudīsim, kā tu un tava ģimene izskatās kameras priekšā. Kamerai ne visi patīk, Natan.

Viņš paziņo:

- Šaubos, vai kamerai patiks mana māte.

- Gan redzēsim.

- Neesmu par to pārliecināts. Viņa droši vien negribēs filmēties. Pietiek pieminēt Džīna nāvi, lai viņu satriektu.

Natans nolaiza pirkstus un paņem nākamo spāmiņu.

- Lieliski. Tieši to es gribētu dabūt kadrā.

- Kāds ir laika limits? Kas tur var iznākt?

Nokožu gabalu no sviestmaizes un brīdi domīgo košļāju.

- Varbūt gads. Filmēšanu es gribētu pabeigt nākamo sešu mēnešu laikā, pēc tam tikpat daudz laika vajadzēs lentes griešanai, līmēšanai, rediģēšanai, varbūt kaut ko vajadzēs uzfilmēt no jauna. To var darīt bez gala, un grūti šim procesam pielikt punktu. Kas attiecas uz jums, sākumam es labprāt kaut ko uzfilmētu, varbūt trīs četras stundas, un nosūtītu saviem producentiem un redaktoriem Maiami. Lai viņi redz tevi, dzird, izjūt stāstu un tavas stāstītāja spējas. Ja mēs visi būsim apmierināti, filmēšanu turpināsim.

- Un ko es no tā iegūšu?

- Neko citu kā patiesību un to cilvēku atmaskošanu, kuri nogalināja tavu brāli. Padomā par to, Natan. Vai tev negribētos, ka tos izdzimteņus apsūdz par slepkavību un tiesā?

- Noteikti.

Es paliecos uz priekšu, acis man liesmo.

- Tad dari to, Natan. Izstāsti man savu stāstu. Tu neko nevari zaudēt, bet daudz vari iegūt. Pastāsti par narkotiku tirdzniecību un to, kā tā ģimeni noveda postā, kā Džins tika pieķerts un ka vietās, kur nav cita darba, tas vienkārši ir dzīvesveids. Neviens tev nav jāsauc vārdā - negribu nevienam sagādāt nepatikšanas. - Iedzeru malku alus no otrās glāzes. - Kur Džins bija, kad tu pēdējo reizi viņu redzēji?

- Viņš gulēja zemē ar rokām aiz muguras, lai uz tām var uzlikt roku dzelžus. Neviens neizšāva ne reizi. Daļa bija prom, apcietināšana galā. Man uzlika roku dzelžus un aizveda, pēc tam es izdzirdēju šāvienus. Man teica, ka Džins paklupinājis aģentu un skrējis uz mežu. Tās ir muļķības. Viņu vēsā mierā nogalināja.

- Tas viss tev jāizstāsta, jāaizved mani uz to vietu un jāattēlo, kas notika. Pasaulei jāzina, ko federālā valdība dara, ejot karā pret narkotikām. Tā neņem gūstekņus.

Viņš dziļi ievelk elpu un ļauj šim brīdim paiet. Es runāju pārāk daudz un par ātru, tāpēc veltu dažas minūtes sviestmaizei. Viesmīle jautā, vai vēlamies vēl alu.

-Jā, man, lūdzu, - es saku, un Natans tūlīt piebiedrojas. Beidzis ēst spārniņu, viņš nolaiza pirkstus un saka: - Patlaban man problēmas rada ģimene. Tāpēc es no tās nošķīros un pārcēlos uz Redfordu.

Es paraustu plecus, it kā tā būtu viņa problēma, taču nejūtos pārsteigts, tāpēc jautāju:

-Ja tu sadarbojies, bet pārējā ģimene ne, vai tad nebūtu lielākas problēmas?

Viņš pasmejas un atbild:

- Nepatikšanas Kūlijiem nav nekas jauns. Mēs esam bēdīgi slaveni ar naidošanos.

- Tad darām, kas jādara. Parakstīsim vienošanos uz vienas lapas, ko mani advokāti sagatavojuši tik vienkāršā angļu valodā, ka nav jānolīgst savi advokāti, ja vien nav vēlēšanās izšķiest naudu, un šī vienošanās paredz, ka tu, Natans Kūlijs, pilnā mērā līdzdarbosies filmas uzņemšanā. Tu saņemsi astoņus tūkstošus dolāru lielu honorāru, kas ir minimālais aktiera honorārs šādos projektos. Reizi pa reizei, vai kad vēlēsies, vari paskatīties taisāmo filmu un - un tas ir būtiski -, ja redzētais tev nepatiks, vari aiziet un man nebūs tiesību izmantot kadrus, kuros esi tu. Tas ir godīgs darījums, Natan.

Natans pamāj, meklēdams līgumā viltības, taču viņš nav cilvēks, kas prot ātri analizēt. Turklāt alkohols mudina neapstāties. Man ir aizdomas, ka viņu apbūris vārds “aktieris”.

- Astoņi tūkstoši dolāru? - viņš atkārto.

-Jā, - es saku, tā ir zema budžeta filma. Neviens ar tādu netaisa lielu naudu.

Interesanti, ka es pieminēju naudu ātrāk nekā viņš. Un es saldinu līgumu ar piebildi:

- Tu dabūsi vēl mazliet, kad darbs būs padarīts.

Darba nobeigums. Natans droši vien domā par kaut ko citu.

- Tas nozīmē, ka tu dabūsi vēl dažus dolārus, ja kinoteātri pārdos dažas biļetes, taču īpaši uz to neceri, - es saku. - Tu nedari to naudas dēļ, Natan. Tu dari to brāļa dēļ.

Šķīvis viņa priekšā ir piemētāts ar kauliem. Viesmīle mums abiem atnes alu trešo reizi un aizvāc traukus. Tagad svarīgi turpināt sarunu, jo es negribu, ka viņš sāk domāt.

- Kas par cilvēku bija Džīns? - es jautāju.

Viņš papurina galvu un paskatās kā uz raudāšanu.

- Mans lielais brālis, saproti. Mūsu tēvs pazuda, kad bijām mazi. Biju tikai es un Džīns.

Viņš pavēsta dažus stāstus no savas bērnības, dīvainus stāstus par diviem zēniem, kas cenšas izdzīvot. Mēs izdzeram trešo alus glāzi, pasūtām vēl pa vienai un apzvēram pēc tam mest mieru.

rītā desmitos es tiekos ar Natanu Redfordas kafej-

nīcā. Viņš pārskata līgumu, uzdod dažus jautājumus un paraksta. Es parakstu līgumu kā Skelter Films viceprezidents un pasniedzu čeku par astoņiem tūkstošiem dolāru saņemšanai no sabiedrības bankas konta Maiami.

- Kad mēs sāksim? - viņš jautā.

- Zini, Natan, patlaban esmu te uz vietas un projām nebraucu. Jo ātrāk, jo labāk. Kā būtu rīt no rīta?

- Labi. Kurā vietā?

- Es par to domāju. Mēs atrodamies Virdžlnijas dienvidrietumos, kur liela nozīme ir kalniem. Var teikt, šī ir vēsturiska zeme. Kalni tālumā un tā tālāk. Man labāk patiktu brīvā dabā, vismaz sākums. Mēs varam mainīt vietu, kad vien vēlamies. Vai tu dzīvo pilsētā vai laukos?

- Es īrēju māju tūlīt aiz pilsētas robežas. No pagalma ir jauks skats uz dažiem kalniem.

- Tas jāredz. Es būšu tur desmitos no rīta kopā ar nelielu komandu, un mēs pārbaudīsim apgaismojumu.

- Labi. Es runāju ar māti, bet viņa saka: nekādā ziņā.

- Vai es ar viņu varu parunāt?

- Vari mēģināt, bet saruna nebūs viegla. Doma par filmas uzņemšanu par Džinu un mūsu ģimeni viņai nepatīk. Viņa iedomājusies, ka tu parādīsi mūs kā neizglītotu kalniešu baru.

- Vai paskaidroji, ka tev ir tiesības uzraudzīt filmas tapšanu?

- Es mēģināju. Viņa dzēra.

- Žēl gan.

- Tiksimies no rīta.

TRĪSDESMITĀ NODAĻA

Natans dzīvo mazā sarkanu ķieģeļu mājā šaura ceļa malā dažas jūdzes uz rietumiem no Redfordas robežas. Tuvākais kaimiņš dzīvo dubultplatuma treilerā pusjūdzi uz štata šosejas pusi. Mauriņš mājas priekšā ir glīti nopļauts, un šaurās verandas priekšā aug daži krūmi. Mums ierodoties un novietojot savu automašīnu aiz spīdīgā, jaunā pikapa, Natans ārā rotaļājas ar dzeltenu labradoru.

Manā sapņu komandā ietilpst jaunā asistente Vanesa, kura šajā projektā būs Gvena, un divi brīva līguma žurnālisti no Roanokas -videogrāfs Sleids un viņa asistents Kodijs. Sleids sevi dēvē par filmu taisītāju un taisa tās savā garāžā. Viņam pieder kamera un iekārtas, un viņš arī attiecīgi izskatās - gari, zirgastē sasieti mati, džinsi ar caurumiem ceļgalos, pāris zelta ķēžu ap kaklu. Kodijs ir jaunāks un gana riebeklīgs. Viņu honorārs ir tūkstoš dolāru dienā plus izdevumi. Līgumā noteikts, ka viņi darīs, ko liek, un uzvedīsies tik klusu, cik vien iespējams. Esmu apsolījis viņiem samaksāt skaidrā naudā un neesmu atsaucies uz Skelter Films vai ko citu. Vienkārši jādara, ko lieku, Kūlijam nekas nav jāstāsta.

Vanesa bija ieradusies Redfordā jau vakar, un mēs apmetāmies kopā viesnīcā, kur pierakstījāmies uz viņas vārda un samaksājām ar priekšapmaksas karti. Viņa pateica bosam, ka saslimusi ar gripu un ārsts aizliedzis vairākas dienas iziet no mājas. Par filmu taisīšanu viņa nezina neko, es šajā ziņā neesmu labāks.

Pēc neveiklas iepazīšanās uz piebraucamā ceļa mēs apskatāmies apkārtni. Aiz Natana mājas ir pagalms, kas slīpi iet augšā līdz kalna pakājei. Baltastes briežu bariņš, ieraudzījis mūs, aizlec pāri žogam. Es jautāju Natanam, cik ilgu laiku aizņem zāles pļaušana, un viņš atbild, ka trīs stundas. Viņš norāda uz traktoru nojumi, kur novietots fantastisks John Deer zāles pļāvējs. Tas izskatās jauns. Natans stāsta, ka ir lauku zēns, kam patīk atrasties svaigā gaisā, patīk medīt un makšķerēt, un nolaist ūdeni no sētas puses lieveņa. No prāta nezūd domas par cietumu un tūkstoš vīriem, kas dzīvo šaurībā. Nē, ser, viņam patīk klajas vietas. Kamēr mēs staigājam un sarunājamies, Sleids ar Kodiju bezmērķīgi klīst apkārt, kaut ko murmina, skatās uz sauli un berzē zodu.

- Man šeit patīk, - es saku, uzņemdamies vadību. - Es gribu kadrā tos kalnus.

Šķiet, ka Sleids tā nedomā, tomēr viņš ar Kodiju sāk celt no furgona ārā aparatūru. Uzstādīšana ilgst mūžību, un, lai nodemonstrētu savu mākslinieka temperamentu, es sāku klaigāt par laiku. Gvena paņēmusi līdzi grima komplektu, un Natans negribīgi ļauj sevi mazliet iepūderēt un uzlikt mazliet sārtuma. Varu galvot, viņam to dara pirmo reizi, taču Natanam jājūtas kā aktierim. Gvena ir uzvilkusi īsus svārciņus un blūzi, kas gandrīz nav aizpogāta, un to daļēji nosaka vēlme uzzināt, cik viegli zēns ir iekārdināms. Es izliekos pārskatām savas piezīmes, bet vēroju Natanu, kā viņš novēro Gvenu. Viņam patīk uzmanība un kārdināšana.

Kad kamera, gaismas, monitors un skaņa ir gandrīz kārtībā, pavedu Natanu sānis, lai esam mēs divi vien - direktors un zvaigzne -un varētu pārspriest manu skatījumu.

- Zini, Natan, tev jābūt ļoti nopietnam. Domā pa Džinu un to, kā federālā valdība viņu noslepkavoja. Es gribu, lai tu izskatītos drūms, nesmaidītu un neizrādītu ne mazāko prieku. Labi?

- Sapratu.

- Runā lēni, gandrīz sāpīgi. Es uzdošu jautājumus, tu skaties uz kameru un tikai runā. Uzvedies dabiski. Tu izskaties labi, un es domāju, ka patiksi arī kamerai, taču ir svarīgi būt pašam.

- Es pamēģināšu, - viņš saka, un skaidri redzams, ka Natans patiešām gaida šo brīdi.

- Vēl viens atgādinājums, kuru vajadzēja pateikt jau vakar. Ja filma panāks to, uz ko mēs ceram, un Narkotiku apkarošanas administrācijai tiks norauta maska, iespējama atmaksa. Es neticu viņiem ne mirkli - tas ir neliešu un bandītu bars, kas uz visu ko ir spējīgs.

Šī iemesla dēļ ir no svara, teiksim tā, lai tu nebūtu iejaukts šajā biznesā.

- Es esmu tīrs, - viņš saka.

- Tu nepiedalies nekādā veidā?

- Pie joda, nē. Es negribu atgriezties cietumā, Rīd. Tas ir viens no iemesliem, kāpēc pārcēlos uz šejieni, tālāk no ģimenes. Viņi vēl arvien ražo metamfetamīnu un pārdod, bet es ne.

- Labi. Domā tikai par Džinu.

Kodijs uzstāda virs viņa mikrofonu, un mēs ieņemam vietas. Sēžam salokāmajos krēslos, visapkārt gaismas un kabeļi. Virs mana pleca ir kamera, un vienu bridi sajūtos kā īsts žurnālists izmeklētājs. Paskatos uz Gvenu uz uzsaucu:

- Vai par reklāmas kadriem esi aizmirsusi? Pie darba, Gvena!

Pēc mana uzkliedziena viņa pielec kājās un paķer fotoaparātu.

Es saku:

- Tikai pāris kadrus, Natan, lai skaidri var redzēt, kāds ir apgaismojums.

Vispirms viņš sarauc pieri un tad uzsmaida Gvenai, kas turpina knipsēt. Beidzot, šādi pavadījuši veselu stundu, mēs sākam filmēšanu. Kreisajā rokā turu pildspalvu un rakstu piezīmju kladē.

Malkolms Banisters bija labrocis, ja gadījumā Natanam rastos aizdomas, kas, šķiet, nav radušās.

Lai cilvēku atraisītu, sāku ar parastajiem jautājumiem: vārds, izglītība, cietums, kriminālā pagātne, bērni, vai nav bijis precējies un tā tālāk. Pāris reižu lūdzu viņu relaksēties, kaut ko atkārtot. Mēs vienkārši sarunājamies. Viņa bērnība - dažādas dzīvesvietas, skolas, dzīve kopā ar lielo brāli Džīnu, tēva nav, nenoteiktas attiecības ar māti. Šajā vietā viņš pasaka:

- Zini, Rīd, par māti es neteikšu neko sliktu, norunāts?

- Skaidrs, ka ne, Natan. Kas tāds man nenāk ne prātā.

Un es veikli mainu sarunas tematu. Mēs pievēršamies metamfet-amīnam jaunības dienās. Nedaudz pavilcinājies, viņš beidzot atveras un ataino depresīvos pusaudža gadus, kas pilni ar narkotikām, iedzeršanu, seksu un vardarbību. Piecpadsmit gadu vecumā viņš jau zina, kā var izgatavot metamfetaminu. Mobilajā mājā uzsprāgstot laboratorijai, divi viņa brālēni sadeg dzīvi. Sešpadsmit gadu vecumā viņš pirmo reizi ierauga, kā cietuma kamera izskatās no iekšpuses. Viņu izslēdz no skolas, un dzīve kļūst neprātīga. Vismaz četri brālēni izcietuši sodu par narkotiku piegādi, divi vēl ir aiz atslēgas. Lai cik slikti ir cietumā, tas atradinājis no narkotikām un alkohola. Piecus ieslodzījuma gadus viņš bijis skaidrā un tagad apņēmies turēties tālāk no metamfetamīna. Alus ir cita lieta.

Dienas vidū mēs iztaisām pārtraukumu. Saule atrodas virs galvas, un Sleids ir nobažījies par apgaismojumu. Viņš ar Kodiju staigā apkārt, meklēpjot citu vietu.

- Cik ilgi tu šodien vari kavēties, Natan? - es jautāju.

- Es esmu boss, - viņš pašapzinīgi atbild. - Varu atrast laiku, kad vien gribu.

- Kolosāli. Tātad vēl pāris stundu?

- Kāpēc ne? Kā man izdodas?

- Kolosāli. Vajadzēja vairākas minūtes, lai tu iejustos, bet tagad tu esi ļoti stabils, ļoti sirsnīgs.

Gvena piebilst:

- Tu esi dzimis stāstnieks, Natan.

Viņam uzslava patīk. Gvena atkal ķeras pie grimēšanas, slaukot sviedrus no pieres, sukājot, pieskaroties, flirtējot un atklājot. Viņš alkst pēc uzmanības.

Mēs atnesam sviestmaizes un bezalkoholiskos dzērienus un ēdam ozola ēnā blakus rīku šķūnim. Slaidam patīk šī vieta, un mēs pieņemam lēmumu pārvietot uzņemšanas laukumu uz šejieni. Gvena pačukst Natanam, ka vēlas izmantot labierīcības. Tāpēc viņš sajūtas neērti, taču šobrīd vairs nespēj atraut acis no Gvenas kājām. Es paeju malā un izliekos runājam pa mobilo tālruni ar svarīgiem cilvēkiem no Losandželosas.

Gvena nozūd mājā pa sētas puses durvīm. Vēlāk viņa ziņos, ka mājā ir divas guļamistabas, bet mēbeles tikai vienā, kabinetā ir tikai dīvāns, krēsls un milzīgs HD televizors, viena vannas istaba, ko derētu sakopt, virtuvē ar netīriem traukiem pilna izlietne, ledusskapis pilns ar alu un kūpinājumiem. Vēl ir bēniņi ar salokāmām, uz leju nolaižamām kāpnēm. Grīdas klātas ar lētiem tepiķiem. Mājai ir trīs durvis - priekšējās, aizmugures un uz garāžu - un visas nodrošinātas ar stiprām aizšaujamām bultām, kas acīmredzot uzliktas nesen. Apsardzes sistēmas, šķiet, nav - nav nedz kodu paneļa, nedz sensoru pie logiem un durvīm. Guļamistabas skapi glabājas divas šautenes un divas bises. Rezerves guļamistabas skapi tikai mednieka zābaku pāris.

Kamēr Gvena ir mājā, es turpinu neīsto telefonsarunu un pa lielajām saulesbrillēm vēroju Natanu. Viņš nenolaiž acis no mājas mugurpuses. Gvena viena pati mājā dara viņu nervozu. Sleids un Kodijs savelk kabeļus uz jauno filmēšanas vietu. Kad Gvena atgriežas, Natans nomierinās un atvainojas par nekārtību mājā. Gvena dūdo un sabužina viņam matus. Kad viss ir sakārtots, mēs sākam pēcpusdienas sesiju.

Natans ieminas par negadījumu ar motociklu četrpadsmit gadu vecumā, un mēs tam veltam pusstundu. Pievēršamies viņa neilgajām darba gaitām - bosi, darbabiedri, pienākumi, alga, atlaišanas. Atgriežamies pie narkotiku tirdzniecības, pie metamfetamīna izgatavošanas sīkumiem, viņa apmācīšanas, galvenajām sastāvdaļām un tā tālāk. Mīlestības romāni, draudzenes? Viņš apgalvo, ka divdesmit gadu vecumā padarījis grūtu jauno māsīcu, bet neko nezina, kas noticis ar viņu vai bērnu. Pirms nokļūšanas cietumā viņam bijušas nopietnas attiecības, bet meitene viņu aizmirsusi. Spriežot pēc tā, kā viņš skatās uz Gvenu, skaidri redzams, ka zēns ir uzķēries.

Natanam ir trīsdesmit gadi, un, ja neskaita brāļa nāvi un cietumsodu, nekā ievērojama viņa dzīvē nav bijis. Pēc trīs stundu ilgas bikstīšanas un provocēšanas izvelku no viņa visu, kas interesants. Viņš pasaka, ka jāiet uz darbu.

- Mums jāapskata vieta, kur nogalināja Džinu, - es ierunājos, kad Sleids izslēdz kameru un visi atslābst.

- Tā ir pie Blūfīldas, apmēram stundas brauciena attālumā no šejienes.

- Blūfīlda Rietumvirdžīnijā?

- Tieši tā.

- Un kāpēc jūs tur bijāt?

- Mums vajadzēja piegādāt preci, bet pircējs izrādījās informators.

- Man jāredz tā vieta, Natan, jāiziet tam visam cauri, no jauna jāuzfilmē tā aina, vardarbība, tas bridis, tā vieta, kur Džins tika nošauts. Tas notika naktī, vai ne?

-Jā, ilgi pēc pusnakts.

Ņemdama nost grimu, Gvena plikšķina viņam pa seju ar auduma gabaliņu.

- Kadrā tu patiešām izskaties labi, - viņa maigi nosaka, un Natans smaida.

- Kad mēs varētu uz turieni aizbraukt? - es jautāju.

Viņš parausta plecus.

- Kad vien vēlaties. Kaut vai rīt.

Lieliski. Mēs vienojamies deviņos no rīta satikties pie Natana mājas un cauri kalniem braukt uz Rietumvirdžīniju, uz tālu, pamestu raktuvi, kur brāļi Kūliji iekļuva lamatās.

Kopā ar Natanu pavadām labu dienu. Mēs labi saprotamies kā filmas taisītājs un aktieris, un reizēm šķiet, ka viņš un Gvena gatavi izģērbties un nozust. Vēlā pēcpusdienā mums abiem izdodas atrast ceļu uz Bombay Redfordas Meinstritā blakus koledžas kompleksam un blakus šautriņu mērķim dabūt galdiņu. Koledžas studentiem vēl par agru, kaut ari daži brašuļi pie bāra jau bauda “laimīgās stundas” atlaides. Palūdzu viesmīli pateikt Natanam Kūlijam, ka mēs iedzeram, un jau pēc mirkļa viņš parādās ar platu smaidu sejā. Mēs aicinām viņu piesēst, viņš apsēžas ari, un mēs nododamies alus dzeršanai. Gvena dzer maz, un viņai izdodas iedzert dažus malkus vīna, kamēr mēs ar Natanu izdzeram vairākas pintes alus. Studenti nāk pa grupām, un troksnis bārā palielinās. Apjautājos par firmas ēdieniem, uz ēdienkartes ar kritu rakstīts, ka te ir austeru sviestmaizes. Mēs pasūtām divas, un Natans nozūd, lai uzkliegtu pavāram. Paēdam vakariņas un paliekam, līdz iestājas tumsa. Bārā mēs esam ne tikai vienīgie melnie, bet ari vienīgie apmeklētāji, kas vecāki par divdesmit diviem gadiem. Reizi pa reizei Natans pienāk pie mums, bet citādi viņš ir aizņemts.

trīsdesmit pirmā nodaļa

Nākamajā dienā deviņos no rīta mēs atgriežamies pie Natana mājas, un atkal viņš pagalmā rotaļājas ar suni un gaida. Pieņemu, ka viņš gaida mūs ārpusē tāpēc, ka nevēlas ielaist mājā. Es pastāstu, ka manam mazajam audi vajadzīgs pamatīgs remonts un mums visiem būtu labāk braukt viņa pikapā. Stunda uz katru pusi dotu mums divas stundas kopā ar Natanu bez uzmanības novēršanas. Viņš parausta plecus, pasaka, kāpēc ne, un mēs dodamies ceļā. Sleids ar Kodiju seko mums savā furgonā. Es sēžu priekšējā sēdeklī, Gvena ielocījusies šaurajā pakaļējā. Kājās viņai džinsi, jo Natans vakar nebija spējis atraut skatienu no kājām. Un šodien Gvena izturēsies mazliet vēsāk, lai viņš paliek minējumos.

Braucot uz kalniem rietumos, es apbrīnoju automašīnas aprīkojumu un ieminos, ka šādā transporta līdzeklī sen neesmu braucis. Adas sēdekļi, modernākā GPS sistēma un kas vēl ne. Natans patiešām lepojas ar automašīnu un nebeidz par to runāt.

Lai mainītu sarunas tematu, ierunājos par māti un saku, ka patiešām gribu viņu redzēt. Natans atsaucas:

- Zini, Rīd, tu vari mēģināt, bet nekas no tā, ko mēs darām, viņai nepatīk. Vakarvakarā es runāju ar māti, izskaidroju visu projektu, teicu, cik tas ir svarīgs un cik ļoti viņa tev vajadzīga, bet neko nepanācu.

- Vai mēs varam vismaz parunāties, sasveicināties? - es gandrīz pagriežos un, zinot, ka Natans tagad projektu uzskata par “svarīgu”, uzsmaidu Gvenai.

- Šaubos, vai tur kaut kas iznāks. Viņa ir sarežģīta rakstura cilvēks, Rīd. Daudz dzer, maita pēc dabas. Patlaban mēs īsti labi nesa-protamies.

Kā jau uzstājīgs izmeklējošais žurnālists, es nolemju ķerties pie jūtīgiem jautājumiem.

- Vai tāpēc, ka tu esi aizgājis no ģimenes biznesa un taisi naudu bārā?

- Tā ir personiska lieta, vai tev tā neliekas? - no aizmugures izšauj Gvena.

Natans dziļi ievelk elpu un paskatās pa sānu logu. Satvēris stūri abās rokās, viņš saka:

- Tas ir sens stāsts, mamma vienmēr mani vainojusi Džina nāvē, un tas nav normāli. Viņš bija lielais brālis, bandas vadonis, metam-fetamīna laboratorijas galvenais šefs, turklāt atkarīgais. Es ne. Reizi pa reizei to mantu pamēģināju, taču nekļuvu atkarīgs. Džins bija nekontrolējams. Un to vietu, uz kuru mēs braucām, Džīns apmeklēja reizi nedēļā. Dažreiz es vilkos līdzi. Tonakt, kad viņu saņēma ciet, man tur nevajadzēja būt. Mums bija cilvēks, nesaukšu nevienu vārdā, kas metamfetamīnu no Blūfīldas veda tālāk uz rietumiem. Mēs nezinājām, ka viņš ticis arestēts un kā nesaprātīgs izstāstījis, kad un kur. Mēs iekļuvām lamatās, un zvēru, es nekādi nespēju Džinam palīdzēt. Kā jau tiku teicis, es padevos, un viņi mūs saņēma ciet. Dzirdēju šāvienus, un Džīns bija beigts. Esmu to skaidrojis mātei simtiem reižu, bet viņa neklausās. Džīns bija mātes mīļākais dēls, un es esmu vainojams viņa nāvē.

- Briesmīgi, - es nomurmināju.

- Vai cietumā viņa tevi apmeklēja? - Gvena no aizmugures pajautāja saldā balstiņā.

Iestājās vēl viena ilga pauze.

- Divreiz.

Vismaz trīs jūdzes neviens nerunā. Tagad mēs pa automaģistrāli jau braucam uz dienvidrietumiem un klausāmies Keniju Česniju. Natans nokrekšķinās:

- Taisnību sakot, es cenšos tikt vaļā no savas ģimenes. No mātes, no brālēniem, no brāļadēlu slaistu bara. Jau klīst runas, ka esmu ticis pats pie sava bāra un bizness veicas, tāpēc nebūs ilgi jāgaida, kad šie klauni būs klāt un lūgs naudu. Jāpārceļas no šejienes tālāk.

- Uz kurieni tu domā pārcelties? - es prasu ar dziļām simpātijām.

- Ne pārāk tālu. Man patīk kalni, kāpšana kalnos un makšķerēšana. Esmu kalnietis, Rīd, un tāds vienmēr palikšu. Būna Ziemeļka-rolīnā ir jauka. Uz kādu lidzigu vietu. Uz vietu, kur telefongrāmatā nav Kūliju.

To pateicis, viņš paskumji iesmejas.

Pēc dažām minūtēm Natans mūs satriec:

- Vai zini, cietumā man bija čoms, līdzīgs tev. Sauca Malkolms Banisters, puika uz goda, melnais no Vinčesteras Virdžīnijā. Advokāts, arvien atkārtoja, ka federāļi viņu apcietinājuši bez iemesla.

Klausos un māju ar galvu, it kā tas neko nenozīmētu, un gandrīz jūtu, ka Gvena uz aizmugures sēdekļa sastingst.

- Kas ar viņu notika? - man izdodas pajautāt ar tik sausu muti, kāda nekad man nav bijusi.

- Es domāju, ka Mels ir cietumā. Varbūt būs tur vēl pāris gadu. Esmu pazaudējis pēdas. Tāda kā līdzīga balss, varbūt manieres, kaut kas precīzi nenosakāms, bet tu man atgādini Melu.

- Pasaule ir plaša, Natan, - pavisam vienaldzīgi es saku zemākā balsī. - Un tu jau zini, ka baltajiem cilvēkiem mēs visi liekamies līdzīgi.

Viņš iesmejas, un ari Gvenai izdodas izmocīt neveiklu smiekliņu.

Kamēr Fortkārsonā laboju seju, es sadarbojos ar ekspertu, kas ne vienu vien stundu uzņēma mani video un sastādīja to ieradumu un manieru sarakstu, kas būtu maināmi. Es vingrinājos stundām ilgi, taču pēc ierašanās Floridā vingrināšanos pārtraucu. Mainīt dabiskas kustības un paradumus ir grūti. Mans prāts ir sastindzis, es nevaru izdomāt, ko teikt.

Pēkšņi ierunājas Gvena:

- Natan, pirms maza briža tu pieminēji brāļadēlus. Kā tev šķiet, cik ilgi viss tā turpināsies? Ar to gribu teikt, ka metamfetamīna bizness daudzās ģimenēs pāriet no paaudzes paaudzē.

Domādams par to, Natans sarauc pieri.

- Es teiktu, ka situācija ir bezcerīga. Darba nav, ja neskaita ogļu raktuves, un daudzi jaunie cilvēki vairs negrib strādāt raktuvēs. Turklāt viņi sāk kaifot piecpadsmit gadu vecumā un sešpadsmit gados jau ir uz āķa. Meitenes sešpadsmit gadu vecumā ir stāvoklī, bērniem dzimst bērni, nevienam nevajadzīgi mazuļi. Ja reiz esi sācis drāzties, tad vairs nerimsies. Es šeit neredzu nākotni, īpaši tādiem cilvēkiem kā es.

Es klausos, bet neko nedzirdu. Galva griežas, domājot par to, kas Natanam zināms. Cik stipras ir viņa aizdomas? Ko tādu esmu darījis, kas pievērsis viņu uzmanību? Es joprojām dzīvoju slepenībā - esmu par to pārliecināts -, bet kādas domas viņam ir galvā?

Blūfīlda Rietumvirdžīnijā ir pilsēta ar vienpadsmit tūkstošiem iedzīvotāju un atrodas štata galējā dienvidu punktā, netālu no Virdžīnijas robežas. Mēs apbraucam tai apkārt pa 52. automaģistrāli un jau drīz esam uz līkumainiem ceļiem, kas dramatiski iet kalnā augšā un lejā. Natans labi pazīst šo apvidu, kaut arī bijis te pirms gadiem. Mēs nogriežamies uz apgabala ceļa un laižamies dziļāk ielejā. Asfalts beidzas, un mēs līkumojam pa grants un zemes ceļiem, līdz apstājamies strauta malā. Zāle šaja vietā sniedzas līdz ceļgaliem.

- Klāt esam, - viņš saka, izslēgdams aizdedzi.

Mēs izkāpjam, un es lieku Sleidam un Kodijam izkraut aparatūru. Mēs iztiksim bez apgaismojuma, un es gribu, lai viņi izmanto mazo, rokā turamo kameru. Viņi skraida, nesdami aparatūru.

Natans pieiet pie strauta un smaidīdams skatās burbuļojošajā ūdenī.

- Cik bieži tu šeit ierodies? - es jautāju.

- Ne sevišķi. Blūfīldas tuvumā mums bija vairākas slēptuves, bet šī bija galvenā. Džins vadāja preci desmit gadus, es ne. Patiesību sakot, es nepiedalījos biznesā tik lielā mērā, kā viņš gribēja, jo sapratu, ar ko tas draud. Zini, es mēģināju meklēt citus darbus. Gribēju izstāties. Džīns gribēja, lai vairāk iesaistos.

- Kurā vietā jūs bijāt apstājušies?

Natans pagriežas un rāda, un es nolemju aizvākt viņa pikapu un Sleida furgonu ārpus kadra. Man gribas uzņemt kadru, kurā būtu darbība, kur Natans tuvojas nozieguma vietai kājām, bet kamera

- Ne pārāk tālu. Man patīk kalni, kāpšana kalnos un makšķerēšana. Esmu kalnietis, Rīd, un tāds vienmēr palikšu. Būna Ziemeļka-rolīnā ir jauka. Uz kādu līdzīgu vietu. Uz vietu, kur telefongrāmatā nav Kūliju.

To pateicis, viņš paskumji iesmejas.

Pēc dažām minūtēm Natans mūs satriec:

- Vai zini, cietumā man bija čoms, līdzīgs tev. Sauca Malkolms Banisters, puika uz goda, melnais no Vinčesteras Virdžīnijā. Advokāts, arvien atkārtoja, ka federāļi viņu apcietinājuši bez iemesla.

Klausos un māju ar galvu, it kā tas neko nenozīmētu, un gandrīz jūtu, ka Gvena uz aizmugures sēdekļa sastingst.

- Kas ar viņu notika? - man izdodas pajautāt ar tik sausu muti, kāda nekad man nav bijusi.

- Es domāju, ka Mels ir cietumā. Varbūt būs tur vēl pāris gadu. Esmu pazaudējis pēdas. Tāda kā līdzīga balss, varbūt manieres, kaut kas precīzi nenosakāms, bet tu man atgādini Melu.

- Pasaule ir plaša, Natan, - pavisam vienaldzīgi es saku zemākā balsī. - Un tu jau zini, ka baltajiem cilvēkiem mēs visi liekamies līdzīgi.

Viņš iesmejas, un arī Gvenai izdodas izmocīt neveiklu smiekliņu.

Kamēr Fortkārsonā laboju seju, es sadarbojos ar ekspertu, kas ne vienu vien stundu uzņēma mani video un sastādīja to ieradumu un manieru sarakstu, kas būtu maināmi. Es vingrinājos stundām ilgi, taču pēc ierašanās Floridā vingrināšanos pārtraucu. Mainīt dabiskas kustības un paradumus ir grūti. Mans prāts ir sastindzis, es nevaru izdomāt, ko teikt.

Pēkšņi ierunājas Gvena:

- Natan, pirms maza brīža tu pieminēji brāļadēlus. Kā tev šķiet, cik ilgi viss tā turpināsies? Ar to gribu teikt, ka metamfetamīna bizness daudzās ģimenēs pāriet no paaudzes paaudzē.

Domādams par to, Natans sarauc pieri.

- Es teiktu, ka situācija ir bezcerīga. Darba nav, ja neskaita ogļu raktuves, un daudzi jaunie cilvēki vairs negrib strādāt raktuvēs. Turklāt viņi sāk kaifot piecpadsmit gadu vecumā un sešpadsmit gados jau ir uz āķa. Meitenes sešpadsmit gadu vecumā ir stāvoklī, bērniem dzimst bērni, nevienam nevajadzīgi mazuļi. Ja reiz esi sācis drāzties, tad vairs nerimsies. Es šeit neredzu nākotni, īpaši tādiem cilvēkiem kā es.

Es klausos, bet neko nedzirdu. Galva griežas, domājot par to, kas Natanam zināms. Cik stipras ir viņa aizdomas? Ko tādu esmu darījis, kas pievērsis viņu uzmanību? Es joprojām dzīvoju slepenībā - esmu par to pārliecināts -, bet kādas domas viņam ir galvā?

Blūfīlda Rietumvirdžīnijā ir pilsēta ar vienpadsmit tūkstošiem iedzīvotāju un atrodas štata galējā dienvidu punktā, netālu no Virdžīnijas robežas. Mēs apbraucam tai apkārt pa 52. automaģistrāli un jau drīz esam uz līkumainiem ceļiem, kas dramatiski iet kalnā augšā un lejā. Natans labi pazīst šo apvidu, kaut arī bijis te pirms gadiem. Mēs nogriežamies uz apgabala ceļa un laižamies dziļāk ielejā. Asfalts beidzas, un mēs līkumojam pa grants un zemes ceļiem, līdz apstājamies strauta malā. Zāle šaja vietā sniedzas līdz ceļgaliem.

- Klāt esam, - viņš saka, izslēgdams aizdedzi.

Mēs izkāpjam, un es lieku Sleidam un Kodijam izkraut aparatūru. Mēs iztiksim bez apgaismojuma, un es gribu, lai viņi izmanto mazo, rokā turamo kameru. Viņi skraida, nesdami aparatūru.

Natans pieiet pie strauta un smaidīdams skatās burbuļojošajā ūdenī.

- Cik bieži tu šeit ierodies? - es jautāju.

- Ne sevišķi. Blūfīldas tuvumā mums bija vairākas slēptuves, bet šī bija galvenā. Džins vadāja preci desmit gadus, es ne. Patiesību sakot, es nepiedalījos biznesā tik lielā mērā, kā viņš gribēja, jo sapratu, ar ko tas draud. Zini, es mēģināju meklēt citus darbus. Gribēju izstāties. Džīns gribēja, lai vairāk iesaistos.

- Kurā vietā jūs bijāt apstājušies?

Natans pagriežas un rāda, un es nolemju aizvākt viņa pikapu un Sleida furgonu ārpus kadra. Man gribas uzņemt kadru, kurā būtu darbība, kur Natans tuvojas nozieguma vietai kājām, bet kamera iet tūlīt aiz viņa. Pāris minūšu mēs mēģinām, pēc tam sākam filmēt. Natans stāsta savu stāstāmo.

- Skaļāk, Natan. Tev jārunā skaļāk, - es uzkliedzu no malas.

Natans iet uz nozieguma vietas pusi un stāsta:

- Kad mēs te ieradāmies, es un Džins, bija varbūt divi naktī. Braucām ar viņa pikapu, es pie stūres. Apstājušies tieši šeit, mēs ieraudzījām aiz tiem kokiem citu transporta līdzekli, tieši vietā, kur tam vajadzēja stāvēt. - Natans iet un rāda. - Izskatījās, ka viss ir normāli. Mēs apstājāmies netālu no otras automašīnas, un mūsu cilvēks, sauksim viņu par Džo, izkāpj un sasveicinās. Mēs sasveicināmies un ejam uz Džina pikapa aizmuguri. Tur aizslēgtā riku kastē ir apmēram desmit mārciņas metamfetamīna, laba manta, Džina paša ražojums. Pavisam kopā ir kādas divdesmit mārciņas, vairumtirdzniecības cena tuvu pie divsimt tūkstošiem dolāru. Izņemam preci no kravas kastes, ieliekam Džo automašīnas bagāžniekā, un, tiklīdz bagāžnieks aizcēr-tas, elle iet vaļā. Mums uzbruka vismaz ducis Narkotiku apkarošanas administrācijas aģentu. Nezinu, no kurienes viņi uzradās, bet tas notika zibenīgi. Džo nozuda un vairāk nekad nav redzēts. Džīnu aizvilka pie viņa pikapa. Viņš lamāja Džo un izteica visādus draudus. Es biju tā pārbijies, ka tikko spēju paelpot. Viņi bija mūs notvēruši ar visiem vainas pierādījumiem, un es zināju, ka nokļūšu cietumā. Man uzlika roku dzelžus, pārbaudīja kabatas portfeli, kabatas un pēc tam pa taku atveda uz šejieni. Ejot projām, es palūkojos pār plecu un tikai ar pūlēm varēju saskatīt Džīnu, kas gulēja zemē ar abām rokām uz muguras. Viņš bija nikns un nebeidza lamāties. Pēc dažām sekundēm izdzirdēju šāvienus un Džina kliedzienu.

Es skaļi pasaku, lai pārtrauc filmēt, un bridi staigāju, metot apkārt lokus.

- Izdarīsim to visu vēlreiz, - es saku, un mēs atgriežamies sākumpunktā. Pēc trešās reizes esmu apmierināts un ķeros pie nākamās idejas īstenošanas. Palūdzu Natanu nostāties vietā, kur gulošais Džīns redzēts pēdējo reizi. Mēs tur noliekam salokāmo krēslu, un Natans apsēžas. Kad kamera ieslēgta, es jautāju:

- Saki, Natan, kāda bija tava pirmā reakcija, dzirdot šaušanu?

- Es nespēju tam noticēt. Džinu nogrūda zemē, un ap viņu nostājās vismaz četri aģenti. Rokas Džinam jau bija aiz muguras, bet nesa-slēgtas. Viņam nebija ieroča. Pikapā bija bise un divas deviņu milimetru pistoles, bet ārā mēs tās nebijām izņēmuši. Man vienalga, ko vēlāk teica narkotiku apkarošanas aģenti, Džins nebija bruņots.

- Bet kad tu izdzirdēji šāvienus?

- Es apstājos kā iemiets un nokliedzos apmēram tā: “Ko tas nozīmē? Kas notiek?” Es saucu Džinu, bet aģents grūda mani pa taku tālāk. Es neredzēju, kas notiek aiz muguras, bija pārāk tālu. Vienā bridi teicu: “Es gribu redzēt brāli,” - taču viņi tikai smējās un tumsā grūda mani uz priekšu. Galu galā mēs aizgājām līdz furgonam, un mani tajā iegrūda. Mani veda uz Blūflldas cietumu, un es visu laiku jautāju par brāli. “Kas noticis ar manu brāli? Kur ir Džins? Ko jūs izdarījāt ar Džinu?”

- Taisām minūtes pārtraukumu, - es saku Sleidam un skatos uz Natanu. - Tas, ka šajā vietā tu izrādi mazliet emocijas, ir labi, Natan. Domā par filmas skatītājiem. Ko, tavuprāt, viņiem vajadzētu just, klausoties šo šausmu stāstu? Dusmas? Sarūgtinājumu? Skumjas? Kādas jūtas viņos modīsies, atkarīgs no tevis, tāpēc pamēģināsim vēlreiz vēl emocionālāk. Vai tu to spēsi?

- Es pamēģināšu.

- Uzfilmē to, Sleid. Saki, Natan, kā tu pirmo reizi uzzināji, ka brālis ir miris?

- Nākamajā rītā cietumā pie manis atnāca viens palīgs ar dažiem papīriem. Es pajautāju, kas noticis ar Džinu, un viņš atbildēja: “Tavs brālis ir miris. Mēģināja bēgt, un aģentiem nācās viņu nošaut.” Tieši tā. Ne smakas no līdzjūtības vai raizēm, nekā.

Natans apklust un smagi norij siekalas. Lūpas ietrīcas, un acis parādās miklums. Stāvot aiz kameras, es parādu viņam uz augšu paceltus īkšķus. Viņš turpina:

- Es nezināju, ko teikt, jo biju šokā. Džins pat nemēģināja bēgt. Viņu noslepkavoja. - Natans notrauš asaru ar plaukstu. - Atvainojiet, - viņš saka, un ir jūtams, ka sāpes ir patiesas. Nekas nav tēlots, emocijas ir īstas.

iet tūlīt aiz viņa. Pāris minūšu mēs mēģinām, pēc tam sākam filmēt. Natans stāsta savu stāstāmo.

- Skaļāk, Natan. Tev jārunā skaļāk, - es uzkliedzu no malas.

Natans iet uz nozieguma vietas pusi un stāsta:

- Kad mēs te ieradāmies, es un Džins, bija varbūt divi naktī. Braucām ar viņa pikapu, es pie stūres. Apstājušies tieši šeit, mēs ieraudzījām aiz tiem kokiem citu transporta līdzekli, tieši vietā, kur tam vajadzēja stāvēt. - Natans iet un rāda. - Izskatījās, ka viss ir normāli. Mēs apstājāmies netālu no otras automašīnas, un mūsu cilvēks, sauksim viņu par Džo, izkāpj un sasveicinās. Mēs sasveicināmies un ejam uz Džina pikapa aizmuguri. Tur aizslēgtā rīku kastē ir apmēram desmit mārciņas metamfetamīna, laba manta, Džīna paša ražojums. Pavisam kopā ir kādas divdesmit mārciņas, vairumtirdzniecības cena tuvu pie divsimt tūkstošiem dolāru. Izņemam preci no kravas kastes, ieliekam Džo automašīnas bagāžniekā, un, tiklīdz bagāžnieks aizcēr-tas, elle iet vaļā. Mums uzbruka vismaz ducis Narkotiku apkarošanas administrācijas aģentu. Nezinu, no kurienes viņi uzradās, bet tas notika zibenīgi. Džo nozuda un vairāk nekad nav redzēts. Džīnu aizvilka pie viņa pikapa. Viņš lamāja Džo un izteica visādus draudus. Es biju tā pārbijies, ka tikko spēju paelpot. Viņi bija mūs notvēruši ar visiem vainas pierādījumiem, un es zināju, ka nokļūšu cietumā. Man uzlika roku dzelžus, pārbaudīja kabatas portfeli, kabatas un pēc tam pa taku atveda uz šejieni. Ejot projām, es palūkojos pār plecu un tikai ar pūlēm varēju saskatīt Džīnu, kas gulēja zemē ar abām rokām uz muguras. Viņš bija nikns un nebeidza lamāties. Pēc dažām sekundēm izdzirdēju šāvienus un Džīna kliedzienu.

Es skaļi pasaku, lai pārtrauc filmēt, un brīdi staigāju, metot apkārt lokus.

- Izdarīsim to visu vēlreiz, - es saku, un mēs atgriežamies sākumpunktā. Pēc trešās reizes esmu apmierināts un ķeros pie nākamās idejas īstenošanas. Palūdzu Natanu nostāties vietā, kur gulošais Džīns redzēts pēdējo reizi. Mēs tur noliekam salokāmo krēslu, un Natans apsēžas. Kad kamera ieslēgta, es jautāju:

- Saki, Natan, kāda bija tava pirmā reakcija, dzirdot šaušanu?

- Es nespēju tam noticēt. Džinu nogrūda zemē, un ap viņu nostājās vismaz četri aģenti. Rokas Džinam jau bija aiz muguras, bet nesa-slēgtas. Viņam nebija ieroča. Pikapā bija bise un divas deviņu milimetru pistoles, bet ārā mēs tās nebijām izņēmuši. Man vienalga, ko vēlāk teica narkotiku apkarošanas aģenti, Džins nebija bruņots.

- Bet kad tu izdzirdēji šāvienus?

- Es apstājos kā iemiets un nokliedzos apmēram tā: “Ko tas nozimē? Kas notiek?” Es saucu Džinu, bet aģents grūda mani pa taku tālāk. Es neredzēju, kas notiek aiz muguras, bija pārāk tālu. Vienā bridi teicu: “Es gribu redzēt brāli,” - taču viņi tikai smējās un tumsā grūda mani uz priekšu. Galu galā mēs aizgājām līdz furgonam, un mani tajā iegrūda. Mani veda uz Blūfīldas cietumu, un es visu laiku jautāju par brāli. “Kas noticis ar manu brāli? Kur ir Džins? Ko jūs izdarījāt ar Džinu?”

- Taisām minūtes pārtraukumu, - es saku Sleidam un skatos uz Natanu. - Tas, ka šajā vietā tu izrādi mazliet emocijas, ir labi, Natan. Domā par filmas skatītājiem. Ko, tavuprāt, viņiem vajadzētu just, klausoties šo šausmu stāstu? Dusmas? Sarūgtinājumu? Skumjas? Kādas jūtas viņos modīsies, atkarīgs no tevis, tāpēc pamēģināsim vēlreiz vēl emocionālāk. Vai tu to spēsi?

- Es pamēģināšu.

- Uzfilmē to, Sleid. Saki, Natan, kā tu pirmo reizi uzzināji, ka brālis ir miris?

- Nākamajā rītā cietumā pie manis atnāca viens palīgs ar dažiem papīriem. Es pajautāju, kas noticis ar Džinu, un viņš atbildēja: “Tavs brālis ir miris. Mēģināja bēgt, un aģentiem nācās viņu nošaut.” Tieši tā. Ne smakas no līdzjūtības vai raizēm, nekā.

Natans apklust un smagi norij siekalas. Lūpas ietrīcas, un acīs parādās miklums. Stāvot aiz kameras, es parādu viņam uz augšu paceltus īkšķus. Viņš turpina:

- Es nezināju, ko teikt, jo biju šokā. Džins pat nemēģināja bēgt. Viņu noslepkavoja. - Natans notrauš asaru ar plaukstu. - Atvainojiet, - viņš saka, un ir jūtams, ka sāpes ir patiesas. Nekas nav tēlots, emocijas ir īstas.

- Pietiek, - es saku, un mēs taisām pārtraukumu. Piesteidzas Gvena ar suku un salvetēm. - Brīnišķīgi, vienkārši brīnišķīgi, - viņa saka. Natans pieceļas un, iegrimis domās, aizstaigā līdz strautam. Es saku Sleidam, lai atkal ķeras pie filmēšanas.

Mēs pavadām filmēšanas vietā trīs stundas, filmējot un pārfilmējot ainas, kuras es notveru lidojumā, un ap vieniem pēc pusdienas mēs esam izsalkuši un noguruši. Blūfīldā mēs sameklējam ātrās ēdināšanas iestādi un saēdamies burgerus un frī kartupeļus. Braucot atpakaļ uz Redfordu, mēs klusējam, līdz es pasaku Gvenai, lai piezvana Tedam Kārslovam, vienam no maniem Maiami partneriem. Kārslova vārdu bija nosaukusi CRS sekretāre, kad Natans pirms divām dienām zvanīja uz mājas biroju.

Tēlodama īstu sarunu, Gvena saka:

- Sveiks, Ted, te Gvena. Lieliski. Tu? Jā, viss ir labi, kopā ar Natanu mēs braucam atpakaļ uz Redfordu. Rīta cēlienu pavadījām vietā, kur nogalināts viņa brālis. Diezgan iespaidīgs materiāls. Natans fantastiski stāstīja. Scenārijs viņam nav vajadzīgs, viss iznāk dabiski.

Es uzmetu skatienu Natanam pie stūres. Viņš nespēj atturēties no maza pašapmierināta smaida.

Gvena turpina savu vienpusīgo dialogu.

- Viņa māte? - Pauze. - Plānā vēl nav iekļauta. Natans izsakās, ka māte negrib piedalīties filmā un to neatbalsta. Rīds grib rītdien mēģināt vēlreiz. - Pauze. - Rīt viņš grib aizbraukt uz viņas dzimto pilsētu, uzfilmēt kapavietu, parunāt ar vecajiem draugiem, varbūt ar kādu, ar ko Natans kopā strādājis. Tu zini, kā tās lietas notiek. - Pauze, kuras laikā Gvena intensīvi klausās tukšumu. - Jā, labāk nevarēja būt. Rīds par pirmajām divām dienām ir sajūsmā, sadarbība ar Natanu ir vienkārši brīnišķīga. Materiāls patiešām spēcīgs. Rīds teica, ka piezvanīs vēlāk pēcpusdienā. Čau.

Mēs braucam jūdzi vai divas klusēdami, bet Natans tikmēr gozējas uzslavās. Beidzot viņš ierunājas:

- Tātad ritu mēs braucam uz Villovgapu?

-Jā, tikai tev nav jābrauc, ja nevēlies, - es saku. - Man šķiet, ka pēc divām dienām tev visa šī lieta jau ir līdz kaklam.

- Tātad mana darbošanās ir galā? - viņš skumji pajautā.

- Ak nē. Aizparīt es došos mājās uz Maiami un dažas dienas veltīšu uzfilmētā materiāla izskatīšanai. Jāsāk rediģēt un īsināt. Pēc pāris nedēļām, kad varēsi pastrādāt kopā ar mums, mēs atgriezīsimies uz vēl vienu filmēšanu.

- Vai tu pateici Natanam par Teda ideju? - jautā Gvena no aizmugures sēdekļa.

- Nē, vēl ne.

- Manuprāt, tā ir spīdoša.

- Kāda tā ir? - jautā Natans.

- Teds ir kompānijas labākais redaktors, un mēs visādi sadarbojamies ar viņu. Filmā būs redzamas trīs vai četras dažādas ģimenes, dažādas slepkavības, tāpēc viņš ierosina visus sapulcināt vienā vietā, vienā laikā un vienkārši ļaut, lai kameras filmē. Viņš visus jūs grib ielikt vienā telpā ļoti ērtos apstākļos, lai brīvi sāk raisīties saruna. Nekāda scenārija, nekādu norādījumu, tikai fakti, lai cik brutāli. Jau agrāk es tev teicu, ka esam izpētījuši pusduci lietu, un tās ir neparasti līdzīgas. Mēs izvēlēsimies trīs vai četras labākās.

- Tavējā pilnīgi noteikti ir labākā! - iesaucas Gvena.

- Un ļausim jums, upuriem, salīdzināt to, kas noticis. Teds domā, ka rezultāts var būt ļoti iespaidīgs.

- Viņam taisnība, - nočivina Gvena. - Man ļoti gribētos to redzēt.

- Man gribas tev piekrist, - es saku.

- Kur mēs satiksimies? - jautā Natans, būtībā jau iesaistījies.

- Mēs neesam pārāk tālu, varbūt Maiami.

- Vai tu kādreiz esi bijis Dienvidu pludmalē, Natan? - jautā

Gvena.

-Nē.

- Nu vai zini! Vientuļš zēns, trīsdesmit gadus vecs - tu negribēsi iet no turienes projām. Jautrība bez gala, ballītes un meitenes... Kā tu viņas raksturotu, Rīd?

- Neesmu pamanījis, - es runāju pēc scenārija.

- Nūja. Teiksim tā, ka viņas ir skaistas un temperamentīgas.

- Nav runa par ballītēm, - es sadodu savai partnerei. - Sanākt kopā mēs varam ari Kolumbijas apgabalā, un ģimenēm tas būtu daudz ērtāk.

Natans nesaka neko, bet es zinu, ka viņš balso par Dienvidu pludmali.

^fcs ar Vanesu pavadām pēcpusdienu Virdžīnijā viesnīcā Pulaski, pusstundas brauciena attālumā no Redfordas uz dienvidrietumiem. Rūpīgi pārskatām manas Fortkārsonas piezīmes un mēģinām izprast, kas varēja darīt Natanu aizdomīgu. Pietika jau ar to, ka no Malkolma Banistera vārda pāri mugurai noskrēja saltas tirpas, tagad vajadzēja saprast, kāpēc tā noticis. Domājot Malkolms saknieba degunu. Klausoties viņš uzsita knipi. Izbrīnīts viņš viegli nolieca galvu pa labi. Būdams skeptisks, viņš nolieca zodu uz leju. Viņš pielika labās rokas rādītājpirkstu pie deniņiem, kad saruna sāka ' garlaikot.

- Vienkārši turi rokas mierā un tālāk no sejas, - iesaka Vanesa.

- Un runā zemākā balsī.

- Vai balss bija pārāk augsta?

- Kad tu daudz runā, tā sliecas uz normālo pusi. Esi mierīgāks. Pietaupi vārdus.

Mēs strīdamies par to, cik aizdomas ir nopietnas. Vanesa ir pārliecināta, ka Natans jau ir komandā un gaida, kad varēs nokļūt Maiami. Viņa ir pārliecināta, ka neviens no manas pagātnes tagad mani nepazīs. Labprāt viņai piekristu, tomēr fakts, ka Natans izrunāja manu agrāko vārdu, mani ir apstulbinājis. Es gandrīz varu noticēt, ka tajā brīdī viņam nozibsnīja acis, it kā viņš teiktu: “Es zinu, kas tu esi, un zinu, kāpēc esi te.”

TRĪSDESMIT otrā nodaļa

Natans uzstāj, ka kopā ar mums dosies uz savu dzimto pilsētu Villovgapu, un tā mēs jau otro rītu braucam cauri kalniem: Natans ir pie stūres un Gvena nebeidz runāt par atsauksmēm no Maiami. Viņa stāsta Natanam, ka Teds Kārslovs un citi svarīgi vīri birojā noskatījušies visu vakar filmēto un ir stāvā sajūsmā. Viņi vienkārši iemīlējušies Natanā un ir pārliecināti, ka viņš ir mūsu dokumentālās filmas veiksmīgais atradums. Ļoti liela nozīme ir tam, ka viens no mūsu galvenajiem investoriem ieradies Maiami un viņam gadījies redzēt Virdžīnijā nofilmēto materiālu. Natans un filma uz viņu atstājusi tādu iespaidu, ka viņš gatavs dot divtik naudas. Tam vīram naudas netrūkst, un viņš domā, ka filmai jābūt vismaz deviņdesmit minūtes garai. Tā var novest līdz notiesājošiem spriedumiem par Narkotiku apkarošanas administrācijas darbību. Tā var izraisīt tādu skandālu, kādu Vašingtona vēl nav piedzīvojusi.

Klausoties šīs pļāpas, es pa telefonu šķietami runāju ar mājas biroju, kaut otrā galā neviena nav. Pa reizei es norūcos un pasaku kādu dziļu domu, taču galvenokārt klausos, izsaku domas un darbojos tā, it kā radošais process nebūtu no vieglajiem. Reizēm es uzmetu skatienu Natanam. Zēns ir procesā līdz ausīm.

Brokastlaikā Gvena vēlreiz uzsver, ka man jārunā pavisam maz, jārunā lēni un zemā balsī, bet rokas jātur tālāk no sejas. Es ar prieku ļauju viņai runāt, jo šo mākslu viņa pieprot.

Džīns Kūlijs bija apglabāts aiz pamestas lauku baznīcas mazā, zālēm aizaugušā kapsētā ar kādiem simt kapiem. Es pasaku Sleidam un Kodijam, ka vēlos vairākus kapa un tā apkārtnes uzņēmumus un paeju malā vēl vienai svarīgai sarunai pa telefonu. Natans, pašapziņas pilns un juzdamies gandrīz kā aktieris, piedāvājas filmēšanas laikā nomesties blakus kapa kopiņai uz ceļiem, un Gvenai šī doma iepatīkas. Es māju pa gabalu, piespiedis telefonu pie zoda un čukstus sarunājoties ne ar vienu. Natanam pat izdodas izspiest dažas asaras, un Sleids to uzfilmē tuvplānā.

Zināšanai varu teikt, ka Villovgapā ir piecsimt iedzīvotāju, taču tos ieraudzīt neizdosies. Pilsētas centrs ir aleja ar tai pāri pāraugušiem kokiem, četrām drūpošām ēkām un lauku veikalu, kas apvienots ar pastu. Daži cilvēki iet savās gaitās, un Natans kļūst nervozs. Natans pazīst viņus un negrib, ka tiek ieraudzīts kopā ar filmēšanas grupu. Viņš paskaidro, ka vairums iedzīvotāju, ieskaitot paša ģimeni un draugus, dzīvo dziļi ielejās ārpus pilsētas pie šaurajiem lauku ceļiem. Cilvēki pēc dabas ir aizdomīgi, un tagad es saprotu, kāpēc viņš gribēja mūs pavadīt.

Te nav skolas, kuru viņš apmeklējis kopā ar Džinu; Villovgapas bērnus ved uz skolu ar autobusu veselu stundu.

- Pamest šo vietu bija viegli, - Natans nosaka gandrīz pie sevis. Viņš negribīgi izrāda nelielu, tukšu kotedžu ar četrām istabām, kurā kopā ar Džinu kādreiz nodzīvots apmēram gads.

- Manā atmiņā šī ir pēdējā vieta, kur dzīvoju kopā ar tēvu, - viņš saka. - Man bija apmēram seši, bet Džinam kādi desmit gadi.

Pierunāju Natanu apsēsties uz salūzušajiem pakāpieniem pie ieejas un kameras priekšā izstāstīt par visām vietām, kur viņš dzīvojis kopā ar Džinu. Reizēm Natanam aizmirstas aktiera slava un viņš kļūst īgns. Es pajautāju par tēvu, bet par to viņš nevēlas runāt. Viņš noskaišas, uzkliedz man, bet pēkšņi tēlo atkal. Pēc dažām minūtēm Gvena, tagad nostājusies viņa pusē, uzmanīdamās no manis, viņu uzslavē.

Kamēr mēs slaistāmies pa šķūņa priekšu, es staigāju, it kā būtu dziļi iegrimis radošās domās. Beidzot pajautāju, kur māte tagad dzīvo. Viņš parāda ar roku un nosaka:

- Apmēram desmit minūšu brauciens pa šo ceļu, bet mēs taču uz turieni nebrauksim, vai ne?

Es negribīgi piekrītu un atkal paeju nostāk, lai parunātu pa mobilo telefonu.

Pēc divām Villovgapā un tās apkārtnē pavadītām stundām mēs esam redzējuši pietiekami daudz. Paziņoju, ka neesmu īsti apmierināts ar uzfilmēto un kļūstu viegli aizkaitināms. Gvena pačukst Natanam:

- Gan viņam tas pāries.

- Kur ir Džina laboratorija? - es jautāju.

- Tās vairs nav, - viņš atbild. - Uzsprāga drīz pēc viņa nāves.

- Tas ir vienkārši lieliski, - es noņurdu.

Visbeidzot mēs visu iekraujam automašīnā un pametam šo apkārtni. Otro dienu pēc kārtas pie automaģistrāles nobrauktuves pusdienās ēdam burgerus un frī kartupeļus. Kad atkal esam uz ceļa, es pabeidzu vēl vienu šķietamu telefonsarunu un iebāžu tālruni kabatā. Es pagriežos tā, lai redzētu Gvenu, un ir skaidri noprotams, ka man ir svarīga ziņa.

- Tātad stāvoklis ir tāds. Teds visu laiku runā ar Alvaresu ģimeni Teksasā un Maršaku ģimeni Kalifornijā. Natan, ja neesi aizmirsis, es tev ieminējos par šim ģimenēm. Narkotiku apkarošanas administrācijas vīri sašāvuši Alvaresu zēnu četrpadsmit reižu. Maršaku zēns gulējis savā koledžas guļamistabā, kad tajā ielauzušies aģenti un nošāvuši viņu gultā. Neesi aizmirsis?

Natans braucot pamāj ar galvu.

- Alvaresu ģimenē viņiem atradies brālēns, kas labi zina angļu valodu un ir gatavs runāt. Misters Maršaks ir iesūdzējis Narkotiku apkarošanas administrāciju tiesā, advokāti iesaka viņam dzīvot mierīgi, bet viņš ir patiešām noskaities un grib iziet atklātībā. Abi var ierasties Maiami šajā nedēļas nogalē, protams, par mūsu naudu. Gan vienam, gan otram ir jāstrādā, tāpēc ar filmēšanu jātiek galā sestdienā. Ir divi jautājumi, Natan: pirmkārt, vai tu vēlies piedalīties un doties uz turieni? Otrkārt, vai tu tik ātri vari to izdarīt?

- Vai tu pastāstīji viņam par Narkotiku apkarošanas administrācijas lietām? - jautā Gvena, iekams viņš paguvis atbildēt.

- Vēl ne. Es par tām uzzināju tikai no rīta.

- Par ko tās ir? - jautā Natans.

- Manuprāt, es jau teicu, ka mūsu advokāti iesnieguši nepieciešamos dokumentus dažu lietu, to skaitā Džīna lietas saņemšanai. Federālais tiesnesis Vašingtonā it kā lēmis mums par labu. Lietas mēs varēsim apskatīt, bet ne dabūt savā rīcībā. Tāpēc lietas sūta uz Narkotiku apkarošanas administrācijas biroju Maiami, un materiāliem mēs varēsim piekļūt tur.

- Kad? - jautā Gvena.

-Jau pirmdien.

- Vai tu gribi apskatīt Džīna lietu? - Gvena piesardzīgi jautā.

Natans neatbild tūlīt, tāpēc es saku:

- Mums nerādīs visu, taču fotogrāfiju būs daudz - nozieguma vietas materiāli un visu aģentu ziņojumi, varbūt arī tā informatora ziņojums, kura dēļ jūs iekļuvāt lamatās. Tur būs arī ballistikas un autopsijas ziņojumi, fotogrāfijas. Tie var būt interesanti.

Natans sakož zobus un saka:

- Es gribētu to visu redzēt.

- Tātad tu piedalies? - es jautāju.

- Kādas ir šī pasākuma ēnas puses? - viņš jautā, un dažas minūtes par to nākas kārtīgi padomāt. Pēc brīža es atbildu:

- Ēnas puses? Ja tu vēl arvien tirgojies, administrācija centīsies tevi noķert un atriebties. Mēs par to jau runājām.

- Es jau tev teicu, ka netirgojos.

- Tādā gadījumā nekādu ēnas pušu nav. Tu filmējies Džīna un visu administrācijas noslepkavoto upuru vārdā. Tu dari to taisnības vārdā.

- Un Dienvidu pludmalē tu iemīlēsies, - piebilst Gvena.

Es noslēdzu vienošanos, teikdams:

- Rīt pēcpusdienā mēs no Roanokas taisnā ceļā varam lidot uz Maiami, sestdien nodarboties ar filmēšanu, pirmdienas rītā administrācijas birojā varam apskatīt Džīna lietu, un tās pašas dienas vakarā tu būsi mājās.

Gvena saka:

- Manuprāt, Nikijam Vankuverā ir lidmašīna.

- Tur viņam ir, bet šeit tā būs rīt pēcpusdienā, - es atbildu.

- Tev ir lidmašīna? - jautā Natans, un paskatās uz mani ar īstu apbrīnu.

Jautājums uzjautrina Gvenu un mani.

- Ne man personiski. Mūsu sabiedrība vienu īrē. Mums ļoti daudz jāceļo, un reizēm tikai tā var izdarīt visu, kas darāms.

- Rīt es nekur nevaru braukt, - saka Gvena, ieskatījusies savā iPhone grafikā. - Rīt man jābūt Kolumbijas apgabalā, tāpēc aizlidošu tieši sestdien. Negribu palaist garām tās trīs ģimenes vienā istabā vienlaikus. Tas būs kaut kas neticams.

- Bet kā ar tavu bāru? - es jautāju Natanam.

- Bārs pieder man, - viņš pašapzinīgi nosaka. - Un man ir labs menedžeris. Turklāt uz dažām dienām man gribas tikt ārā no pilsētas. Bārs atvērts desmit līdz divpadsmit stundas dienā, sešas dienas nedēļā.

- Un tavas nosacītās atbrīvošanas pārraugs?

- Es drīkstu ceļot, tikai par to man jāpaziņo viņam, tas arī viss.

- Tad jau lieliski, - saka Gvena, sajūsmā gandrīz spiegdama.

Natans smaida kā maija saulīte. Bet es? Esmu lietišķs kā vienmēr.

- Zini, Natan, man tas stingri jāzina jau tagad. Ja lidojam, tad saki. Man jāzvana Nikijam un jāvienojas par lidmašīnu, man jāzvana arī Tedam, lai viņš saorganizē lidojumu citām ģimenēm. Jā vai nē?

Natans bez vilcināšanās pasaka:

-Jā. Tā lieta iet.

- Lieliski.

Gvena jautā:

- Kura viesnīca Natanam patiktu, Rīd?

- Nezinu. Tās visas ir labas. Izvēlies tu.

Es paspaidu sava telefona taustiņus un sāku vēl vienu vienpusēju sarunu.

- Tu gribi tieši pludmalē, Natan, vai vienu kvartālu tālāk?

- Kur ir meitenes? - viņš jautā un smejas par savu nepārspējamo humoru.

- Labi, viesnīca būs pludmalē.

Kad atgriežamies Redfordā, Natans Kūlijs jau domā, ka ir pierakstīts vienā no pasaules kolosālākajiem hoteļiem, vienā no hipīgākajām pludmalēm un mes tur ieradīsimies ar privātu lidmašīnu, jo tā pieklājas tik nopietnam aktierim kā viņš.

\4nesa trakā steigā dodas uz Restonu Virdžinijā, Kolumbijas apgabala priekšpilsētu, varbūt četru stundu brauciena attālumā. Viņas pirmais mērķis ir organizācija bez nosaukuma, kas īrē telpas nolaistā tirdzniecības ielā. Tur ir talantīgu viltotāju darbnīca, kurā uz līdzenas vietas var uztaisīt gandrīz jebkuru dokumentu. Darbnīca specializējusies viltotu pasu izgatavošanā, bet par piemērotu cenu var izgatavot koledžas diplomus, dzimšanas apliecības, laulības apliecības, tiesas orderus, automašīnas īpašuma apliecinājumus, paziņojumus par izlikšanu, autovadītāja apliecības, kreditvēstures - darbības ampluā nav aptverams. Daļa no viņu darba ir likumīga, daļa - ne. Kopā ar neiedomājamu daudzumu konkurentu viņi nekaunīgi reklamējas internētā, bet tiem, kam viņi strādā, iesaka uzmanīties.

Atradu šo vietu pirms vairākām nedēļām pēc nogurdinošiem pētījumiem un, lai pārliecinātos, ka uz tiem cilvēkiem var paļauties, nosūtīju SkelterFilms čeku par piecsimt dolāriem apmaiņā pret viltotu pasi. Pase pienāca Floridā pēc nedēļas, un šķietamā autentiskuma dēļ es biju uz dibena. Virs pie telefona, īsts eksperts, paskaidroja, ka astoņdesmit pret divdesmit pase izies muitas kontroli, mēģinot izbraukt no valsts. Deviņdesmit procentu izredzes, ieceļojot jebkurā Kārību valsti. Problēmas radīsies, no jauna mēģinot iekļūt Savienotajās Valstis. Es paskaidroju, ka to nedarīšu, vismaz ar jauno viltoto pasi. Viņš paskaidroja, ka tagad, terora gadsimtā, Savienoto Valstu Muitas dienests daudz lielāku uzmanību pievērš “ielidošanai neatļauto” sarakstam, nevis tiem, kas blēdās ar viltotiem dokumentiem.

Tā kā darbs ir steidzams, Vanesa samaksā tūkstoti dolāru skaidrā naudā, un vīri ķeras pie darba. Viņas viltotājs ir nervozs tips ar dīvainu vārdu, kuru tas izpauž negribīgi. Tāpat kā kolēģi, viņš strādā šaurā kabīnē, no kuras neviens nav saredzams. Gaisotne ir aizdomu pilna, it kā te katrs pārkāptu kādu likumu un kuru katru mirkli gaidāma īpašo uzdevumu vienības ierašanās. Viņiem nepatīk ienācēji.

Labāk noslēpties aiz internēta vairoga, kur neviens apšaubāmo biznesu neredz.

Vanesa iedod “meistaram” sava fotoaparāta atmiņas karti, un uz divdesmit collu ekrāna parādās smaidīgā Natana Kūlija attēli. Viens no tiem tiek izraudzīts pasei un autovadītāja apliecībai, tiek pārskatīti arī tādi dati kā adrese, dzimšanas datums un tā tālāk. Vanesa pasaka, ka jaunais dokuments vajadzīgs uz Nataniela Koleja, nevis Kūlija vārda. “Kā vēlies,” saka tips. Viņam galīgi vienalga. Drīz viņš nozūd liela ātruma tēlu jūklī. Stundas laikā ir gatava amerikāņu pase un Virdžīnijas autovadītāja apliecība, ar kuru var piemuļķot kuru katru. Pases vinila apvalks ir pietiekami apvalkāts, un mūsu zēns Natans, kas nekad nav devies tālos ceļojumos, tagad ir apceļojis visu Eiropu un lielāko daļu Āzijas.

Vanesa aizsteidzas uz Kolumbijas apgabalu, kur iegādājas divus pirmās palīdzības komplektus, pistoli un dažus medikamentus. Pusdeviņos viņa ir atpakaļceļā uz Roanokas dienvidiem.

TRĪSDESMIT trešā nodaļa

Lidmašīna Challenger 604 ir viena no labākajām privātajām lidma-šinām, ko var nolīgt čārtera lidojumiem. Lidmašīnas salonā ir astoņas ērtas vietas un cilvēkiem, kas nav garāki par sešām pēdām un divām collām, galva griestos neduras. Timekli ir dati, ka jauna lidmašīna maksā pie trīsdesmit miljoniem dolāru, taču man to nevajag. Man lidmašīna jānoligst ātri, un tas maksā piecus tūkstošus dolāru stundā. Čārterserviss darbojas no Reilijas, un lidojums pilnībā tiek apmaksāts ar Skelter Films čeku Maiami bankā. No Roanokas paredzēts izlidot piecos pēcpusdienā, un pasažieri ir tikai divi - Natans un es. Piektdienas rīta lielāko daļu es cenšos pārliecināt čārterser-visu, ka ar e-pastu atsūtīšu mūsu pasu kopijas, tiklīdz būšu atradis savu pasi. Es stāstu, ka esmu nolicis pasi neīstā vietā un tagad griežu apkārt dzīvokli.

Lidojumiem ārpus valsts privātajiem čārterservisiem vairākas stundas pirms izlidošanas jāiesūta pasažieru vārdi un viņu pasu kopijas. Savienoto Valstu Muitas dienests pārbauda šo informāciju savos “nelidojošo” sarakstos. Es zinu, ka nedz Malkolms Banisters, nedz Makss Rids Boldvins sarakstā nav, taču nav zināms, kas var notikt, kad muita saņems Nataniela Koleja viltotās pases kopiju. Tāpēc es nesteidzos, cerot, - jo mazāk laika muita varēs veltīt abām pasēm, jo labāk. Beidzot informēju čārterservisu, ka savu pasi esmu atradis, un notriecu vēl vienu stundu, iekams savas un Nataniela pases kopijas nosūtu uz Reilijas biroju. Man nav ne jausmas, ko muita darīs, saņēmusi pases kopiju. Pilnīgi iespējams, ka mans vārds iedarbinās trauksmes zvanu un informācija nonāks FIB. Ja tas notiks, tad, cik man zināms, tās būs pirmās manis atstātās pēdas pēc aizbraukšanas no Floridas pirms sešpadsmit dienām. Saku sev: ir nu gan liela bēda, neesmu nedz aizdomās turamais, nedz bēglis.

Esmu brīvs cilvēks, kas var ceļot, kur vien tīk, bez jebkādiem ierobežojumiem, vai ne?

Tikai kāpēc šāds scenārijs vieš nemieru? Tāpēc, ka es neticu FIB.

Aizvedu Vanesu uz Roanokas reģionālo lidostu, kur viņa aizlido ar tuvāko reisu uz Maiami caur Atlantu. Viņu pavadījis, es braukāju apkārt, līdz atrodu mazu privāto lidmašīnu termināli. Man jānotriec vairākas stundas, tāpēc sameklēju automašīnu stāvvietu un savu mazo audi noslēpju starp diviem pikapiem ar kravas kasti. Es piezvanu Natanam uz bāru un pavēstu slikto ziņu, ka mūsu lidojums ir aizkavējies. “Mūsu piloti” brīdinājuma ugunīs atraduši “blakti”. Tas nav nekas īpašs, “mūsu tehniķi” centīgi strādā, un lidmašīna varēs izlidot ap septiņiem vakarā.

Čārterserviss ar e-pastu atsūtījis mūsu lidojuma maršrutu, un Challenger pēc plāna jāatgriežas Roanokā trijos pēcpusdienā. Tam jānolaižas un akurāti jāpiebrauc pie termināļa. Gaidāmais piedzīvojums mani satrauc un nervozē. Es kavējos pusstundu, iekams piezvanu uz Reiliju čārterservisam un paskaidroju, ka aizkavēšos apmēram līdz septiņiem vakarā.

Stundas iet, cīnoties ar garlaicību. Sešos pēcpusdienā iesoļoju terminālī, apjautājos visās vietās un satieku vienu no pilotiem, Devainu. Lieku lietā visu savu šarmu un runāju ar Devainu kā ar senu draugu. Es paskaidroju, ka pasažieris un līdzbiedrs Natans ir viens no manas filmas varoņiem un ka mēs uz dažām dienām lidojam baudīt pludmales priekus. Es ne pārāk labi pazīstu šo zēnu. Devains paprasa manu pasi, un es to viņam iedodu. Viņš neuzkrītoši salīdzina manu seju ar fotogrāfiju, un viss ir kārtībā. Palūdzu atļauju apskatīt lidmašīnu. Es paspiežu viņam roku kā politiķis un izsaku komentārus par neparasto ekrānu, slēdžu, mērierīču, skalu, rādītāju izstādi un tā tālāk. Devains visu izrāda. Aiz kabīnes ir maza virtuve ar mikroviļņu krāsni, izlietne ar auksto un karsto ūdeni, pilns bārs, ar traukiem un galda piederumiem pilnas atvilktnes un liels toveris ar ledu un alu. To es speciāli palūdzu - vienu ar grādiem, otru bezalkoholisko. Aiz vienām durvīm ir uzkodas, ja sagribas ēst. Vakariņas netiks pasniegtas, jo es nevēlos lidmašīnā stjuartu. Čārterservisa ļaudis uzstāja, ka stjuarta pakalpojumus pieprasa īpašnieks, taču tādā gadījumā es piedraudēju lidojumu atsaukt. Viņi piekāpjas, un tā uz dienvidiem lidošu tikai es un Natans.

Salonā ir seši lieli ādas klubkrēsli un mazs dīvāns. Interjers maigos zemes toņos un ļoti gaumīgs. Paklājs pūkains un bez neviena traipiņa. Salonā ir vismaz trīs kinoekrāni, un Devains lepni paziņo, ka salonā ir aptverošā audiosistēma. No turienes mēs pārvietojamies uz atpūtas istabu, pēc tam uz kravas nodalījumu. Es ceļoju neapkrāvies, bet Devains paņem manu rokas somu. Es vilcinos, it kā būtu kaut ko aizmirsis.

- Somā ir pāris kompaktdisku, un tie var ievajadzēties, - es paskaidroju. - Vai varu tos paņemt lidojuma laikā?

- Protams. Tā nav problēma. Arī kravas telpā uzturam spiedienu, tāpēc tajā var ieiet, - paskaidro Devains.

- Lieliski.

Pusstundu es veltu lidmašīnas apskatei, bet tad sāku skatīties pulkstenī, it kā Natans un viņa tūļāšanās mani kaitinātu.

- Tas zēns ir no kalniem, - es paskaidroju Devainam, sēžot kabīnē. - Šaubos, vai viņš agrāk lidojis ar lidmašīnu. Viņš ir tāds kā neaptēsts.

- Kas tā būs par filmu? - Devains pajautā.

- Dokumentālā. Par metamfetamīna biznesu Apalačos.

Mēs ar Devainu atgriežamies terminālī un turpinām gaidīt. Esmu kaut ko aizmirsis savā automašīnā un izeju no ēkas. Pēc dažām minūtēm stāvlaukumā iebrauc Natana jaunais pikaps. Viņš ātri noliek automašīnu vietā un strauji no tās izlec. Viņam ir apgriezti džinsa šorti, baltas Nike skrējēju kurpes, zeķu nav, kravas mašīnas vadītāja cepure ar platu nagu un, kas pats labākais, havajiešu krekls ar sārti oranžām puķēm un divām augšējām pogām vaļā. Viņš paķer piebāzto Adidas somu no pikapa aizmugures un iet uz termināli. Es viņu pārtveru, un mēs paspiežam viens otram roku. Man rokā ir daži papīri.

- Atvaino par kavēšanos, - es saku, - bet lidmašīna ir klāt un gatava lidojumam.

- Tā nav problēma. - Acis viņam ir miglainas, un es uztveru nostāvējušos alus dvaku. Vienkārši lieliski!

Es ievedu viņu telpā pie reģistratūras galda, kur Devains flirtē ar reģistratori. Pievedu Natanu pie loga un norādu uz lidmašīnu.

- Tā ir mūsējā, - es lepni nosaku. - Vismaz šajā nedēļas nogalē.

Kamēr viņš aplūko lidmašīnu, pienāk Devains. Ātri pasniedzu

Natana viltoto pasi. Viņš paskatās uz fotogrāfiju un Natanu, kas šajā brīdī novēršas no loga. Iepazīstinu viņu ar Devainu, kas pasniedz man pasi un saka:

- Laipni lūdzam lidmašīnā.

- Vai lidojumam esam gatavi? - es jautāju.

- Sekojiet man, - saka Devains, un, pametot termināli, es nosaku: - Prom uz pludmali.

Salonā Devains paņem Adidas sporta somu un noliek kravas nodalījumā, bet Natans tikmēr iekrīt vienā no ādas krēsliem un apbrīno interjeru. Esmu virtuvē un leju pirmo alu - īsto Natanam, bezalkoholisko sev. Kad alus ieliets ledus aukstos kausos, atšķirība nav redzama. Es pļāpāju ar Devainu, kas iepazīstina ar avārijas situācijām, un uztraucos, ka viņš var pieminēt lidojuma galamērķi. Devains to nepiemin, un, kad viņš aiziet uz pilota kabīni un piesprādzējas, es dziļi ievelku elpu. Viņš ar Viļu paceļ uz augšu īkšķi un iedarbina motorus.

- Priekā! - es saku Natanam, mēs saskandinām kausus un iedzeram pa malkam. Es atloku magoņkoka galdu mums pa vidu.

Kad lidmašīna sāk braukt, es vaicāju:

- Vai tev garšo tekila?

- Pie joda, jā, - viņš atbild, jau mazliet ieskurbis.

Pielecu kājās, aizeju uz virtuvi, atnesu Cuervo Golā pudeli un divas mazās glāzes, ko stingri nolieku uz galda. Ieleju divus mēriņus, un mēs tos iztukšojam, uzdzerdami pa virsu alu. Lidmašīnai paceļoties, iedūcās signāls. Kad uzraksts par piesprādzēšanos nodziest, es atkal ieleju alu un mēs iedzeram vēl pa glāzītei. Glāzīte un alus, glāzīte un alus. Tukšumus sarunā es aizpildu ar nenozīmīgām runām par filmu un to, kādā sajūsmā patlaban ir mūsu finansiālie partneri.

Natanam tas drīz apnīk, tāpēc pasaku, ka mūs gaidīs vēlas vakariņas un viena no jaunajām lēdijām ir draudzene draudzenei, kas varētu būt karstākais cālītis Dienvidu pludmalē. Viņa redzējusi daļu no uzfilmētā materiāla un grib iepazīties ar Natanu.

- Vai tu esi paņēmis līdzi arī kādas garās bikses? - es jautāju.

Pieņemu, ka Adidas soma ir pilna ar tikpat bezgaumīgu apģērbu

kā redzamais.

- Ak jā, drēbes man ir visvisādas, - viņš saka, mēlei jau pinoties.

Kad puse no Cuervo Gold ir iztukšota, es ieskatos navigācijas kartē uz displeja un saku:

- Līdz Maiami palikusi tikai stunda. Dzeram tukšu.

Mēs saskandinām, un es iztukšoju savu bezalkoholisko alu. Esmu vismaz trīsdesmit mārciņas smagāks par Natanu, puse no tā, ko dzeru, nesatur alkoholu, taču, lidojot trīsdesmit astoņu tūkstošu pēdu augstumā virs Savannas, man acis sāk migloties. Viņš jau ir noreibis.

Es turpinu pildīt glāzes, bet nekas neliecina, ka viņš kļūtu ļengans. Lielā augstumā lidojot pāri manām vecajām pastaigu vietām Neptūna pludmalē, es piepildu kausus pēdējo reizi un Natana kausā iemetu divas piecsimt miligramu hlorālhidrāta tabletes.

- Dzeram kausus sausus, - es saku, smagi tos liekot uz galda, un mēs tukšojam kausus līdz dibenam. Pēc trīsdesmit minūtēm viņš šai pasaulei ir miris.

Es vēroju lidojuma gaitu ekrānā blakus virtuvei. Tagad mēs esam četrdesmit tūkstošu pēdu augstumā. Var saskatīt Maiami, taču mēs nenolaižamies. Izvelku Natanu no krēsla un aizstiepju uz dīvānu, kur nolieku visā augumā un pārbaudu pulsu. Pēc tam ieleju sev krūzītē kafiju un noskatos, kā apakšā izgaist Maiami.

Nepaiet ilgs laiks, kad aiz muguras paliek arī Kuba un ekrāna apakšā parādās Jamaika. Motoru rūkoņa kļūst klusāka, un lidmašīna sāk lēnu nolaišanos. Es dzeru kafiju, izmisīgi cenzdamies panākt, lai galva noskaidrojas. Nākamās divdesmit minūtes būs izšķirīgas un arī haotiskas. Man ir savs plāns, bet ne visu es varu kontrolēt.

Natans elpo smagi un lēni. Purinu^iņu, bet viņš ir bezsamaņā. No pārāk ciešo apgraizīto džinsu labās kabatas izvelku atslēgu riņķi. Kopā ar pikapa atslēgu uz tā ir vēl sešas dažāda lieluma un veida atslēgas. Esmu pārliecināts, ka pāris no tām der viņa mājas durvīm un bultām. Ar pāris atslēgām droši vien var aizslēgt un atslēgt bāru. Kreisajā kabatā atrodu glīti salocītu naudu, kādus piecsimt dolārus, un košļājamās gumijas paciņu. No kreisās dibenkabatas izvelku lētu vinila kabatas portfeli ar trim nodalījumiem, un tas ir itin biezs. To pārbaudījis, es redzu, kāpēc. Zēns tajā salicis astoņus Trojan prezervatīvus, lai tie būtu kaujas gatavībā. Te ir arī desmit jaunas simt dolāru naudas zīmes, derīga Virdžīnijas autovadītāja apliecība, divas Bombay biedra kartes, uzraudzības dienesta darbinieka un alus piegādātāja vizītkartes. Natanam nav kredītkartes, varbūt nesen cietumā pavadīto piecu gadu un īsta darba trūkuma dēļ. Naudu es atstāju, kur bijusi, prezervatīvus neaiztieku, visu citu aizvācu. Derīgās autovadītāja apliecības vietā es ielieku viltoto un atdodu Natanielam Kolejam viņa kabatas portfeli. Pēc tam labās puses dibenkabatā maigi ieslīd viltotā pase. Viņš nedz pakustas, nedz noraustās, nejūt pilnīgi neko.

Aizeju uz atpūtas istabu, aizveru un aizslēdzu durvis. Pēc tam atveru kravas nodalījumu, attaisu savu rokas somu, izņemu divas neilona paketes, uz kurām ar lieliem burtiem uzspiesti vārdi “Pirmā palīdzība”. Paketes nonāk Natana sporta somas pašā apakšā, un rāvējslēdzēji atkal tiek aizvilkti ciet. Es aizeju uz pilotu kabīni, pavelku malā melnos aizkarus un paliecos uz priekšu, lai piesaistītu Devaina uzmanību. Viņš ātri noņem austiņas, un es saku:

- Zini, tas zēns dzēra un dzēra, līdz izslēdzās. Nevaru viņu pamodināt, un pulss arī ir vājš. Tiklīdz nolaidīsimies, var rasties vajadzība pēc mediķa palīdzības.

Vils to dzird savās austiņās un apmainās ar Devainu ātriem skatieniem. Ja lidmašīna šajā brīdī nelaistos lejā, viens no viņiem droši vien ieietu salonā apskatīt Natanu.

- Labi, - beidzot nosaka Devains, un es atgriežos salonā, kur Natans guļ nāves miegā, bet ar darbojošos pulsu. Pēc piecām minūtēm atgriežos kabīnē un ziņoju, ka viņš patiešām elpo, taču man nav spēka viņu pacelt.

- Tas idiots nepilnās divās stundās izdzēra tekilas pudeli, - es saku, un piloti nogroza galvu.

Mēs nolaižamies Montegobejā un pabraucam garām komerclid-mašīnu rindai pie galvenās zāles vārtiem. Dienvidu pusē privātā terminālī ir novietotas vēl trīs privātās lidmašīnas. Tepat ātrā palīdzība ar mirgojošu gaismu gaida Natanu. Man vajadzīgs haoss, lai varētu nemanīti nozust. Es nebūt neesmu skaidrā, taču darbojas adrenalīns, un es domāju skaidri.

Kad motori ir izslēgti, Devains pielec kājās un atver durvis. Mans portfelis un soma ir gatavībā uz krēsla, bet es vēl pieskatu Natanu.

- Pagaidi imigrācijas dienestu, - saka Devains.

- Labi, - es atbildu.

Salonā parādās divi Jamaikas imigrācijas dienesta virsnieki ar drūmām sejām un velta man niknu skatienu.

- Lūdzu, pasi, - saka viens, un es iedodu viņam savu pasi. To apskatījis, viņš palūdz mani atstāt lidmašīnu. Es steidzīgi noeju lejā pa kāpnēm, kur cits virsnieks liek pagaidīt. Lidmašīnā iekāpj divi mediķi, un es secinu, ka viņi nodarbojas ar Natanu. Ātrā palīdzība atpakaļgaitā piebrauc pie kāpnēm. Piebrauc ari policijas automašīna ar ieslēgtām bākugunīm, bet bez sirēnas. Speru soli atpakaļ, pēc tam vēl vienu. Sākas ķīvēšanās par to, kā izcelt pacientu no lidmašīnas, un šķiet, ka visiem - mediķiem, imigrācijas dienestam, policijai -katram ir savas domas. Galu galā tiek pieņemts lēmums nestuves neizmantot, un Natans vienkārši tiek izvilkts ārā un padots lejā pa kāpnēm. Viņš ir ļengans un nedzīvs, it kā būtu vairāk nekā simt četrdesmit mārciņas smags, un glābšanas operācija nevedas. Kad Natans ir iekrauts ātrās palīdzības mašīnā, durvīs parādās sporta soma, un imigrācijas dienesta pārstāvis par to izjautā Devainu. Devains apliecina varas iestādēm, ka Adidas soma pieder pasažierim bez samaņas, un galu galā to ieliek ātrajā palīdzībā kopā ar Natanu.

- Man tagad jāiet, - es saku tuvākajam virsniekam, un viņš norāda uz privātā termināļa durvīm. Es pa tām ieeju brīdī, kad

Natanu ved projām. Pasē man iespiež zīmogu, portfeli un rokas somu noskenē. Muitas darbinieks liek pagaidīt vestibilā, un, to darot, es redzu Devainu un Viļu karsti diskutējam ar Jamaikas varas iestādēm. Pa vārtiem iegriežas taksometrs un apstājas zem terases pie ieejas durvīm. Aizmugures logs nolaižas lejā, un es ieraugu savu dārgo Vanesu, kas sparīgi māj, lai kāpju iekšā. Kad tuvumā neviena nav, es izeju no termināļa, ielecu taksometrā, un mēs steidzīgi braucam projām.

Vanesa noīrējusi istabu lētā viesnīcā piecu minūšu brauciena attālumā. No ceturtā stāva balkona redzama lidosta un lidmašīnas -gan prom lidojošās, gan tās, kas nolaižas. Tās dzirdamas, guļot gultā. Mēs esam pārguruši, bet satraukums dzen mūs uz priekšu un par gulēšanu nevar būt ne runas.

TRĪSDESMIT CETURTĀ NODAĻA

Sestdienas rītā Viktors Vestleiks labprāt būtu pagulējis ilgāk, taču pēc otrā zvana piecēlās, uztaisīja kafiju un apsvēra iespēju vēl mazliet nosnausties uz dīvāna, bet telefons iezvanījās trešo reizi un aiztrieca snaudīgumu pavisam. Zvanīja palīgs, vārdā Fokss, kura pārziņā patlaban bija Banistera/Boldvina lieta un kurš gaidīja jel ko, ko varētu novērot. Vairāk nekā divas nedēļas neviena signāla.

- Tas ienāca no muitas, - sacīja Fokss. - Vakar pēcpusdienā Bold-vins no Roanokas privātā lidmašīnā izlidojis uz Jamaiku.

- Privātā lidmašīnā? - Vestleiks pārjautāja, domādams par simt piecdesmit tūkstošus dolāru lielo prēmijas naudu un to, cik ilgi tās pietiks, ja Boldvins dedzina naudu šādā veidā.

-Jā, ser, Reilijas čārterfirmas Challenger 604.

Vestleiks uz brīdi iegrima domās.

- Nesaprotu, ko viņš darījis Roanokā. Dīvaini.

-Jā, ser.

- Vai viņš nelidoja uz Jamaiku pirms dažām nedēļām? Savā pirmajā ceļojumā ārpus valsts?

-Jā, ser. Viņš izlidoja no Maiami uz Montagobeju, pavadīja tur dažas dienas un pēc tam devās uz Antigvu.

- Izskatās, ka viņam patīk salas, - noteica Vestleiks, sniegdamies pēc svaigas kafijas. - Vai viņš ir viens pats?

- Nē, ser. Viņš ceļo kopā ar tādu Natanielu Koleju, vismaz tā rakstīts šī cilvēka pasē. Tomēr izrādās, ka Kolejs ceļo ar viltotu pasi.

Vestleiks nolika neaiztikto kafiju uz letes un sāka staigāt pa virtuvi.

- Tas vīrs ticis cauri muitai ar viltotu pasi?

- Jā, ser. Tikai ņemiet vērā, ka tā bija privāta lidmašīna un muita faktiski nepārbaudīja pasi. Tai bija tikai čārterservisa atsūtīta kopija, ko pārbaudīja “lidošanai aizliegto” sarakstā. Parastā rutīna.

- Atgādini man, ka šī rutīna jāuzlabo.

- Jā, ser.

- Foks, gribas jautāt, kas Boldvinam padomā, vai ne? Kāpēc viņš lido ar čārterreisu privātā lidmašīnā un kāpēc kopā ar viņu ir cilvēks ar viltotu pasi? Vai varat atbildēt uz šiem jautājumiem, turklāt labi drīz?

- Ja tāda ir pavēle, tad jā, ser. Tikai nez vai jāatgādina, ka tie jamaikieši ir spuraini.

- Nē, nav.

Narkotiku karā ne visas kaujas tiek izcīnītas starp policiju un narkotiku tirgotājiem. Jamaikiešu un arī daudzas citas Kārību valstu policijas aģentūras jau sen apvainojušās par Savienoto Valstu varas iestāžu augstprātīgo attieksmi.

- Es ķeršos pie darba, - sacīja Fokss, - tikai ir sestdiena, gan šeit, gan tur.

- Pirmdienas rītā agri ierodies pie manis kabinetā un ne ar tukšām rokām, labi?

-Jā, ser.

Natans Kūlijs pamodās mazā, tumšā telpā bez logiem, ja neskaita digitālā monitora sarkano kvēlošanu uz galdiņa blakus. Spriežot pēc tā, ko varēja redzēt, viņš gulēja slimnīcas gultā - šaurā un ar margām. Viņš paskatījās uz augšu un ieraudzīja maisiņu ar šķīdumu, tad ar acīm sekoja caurulei līdz kreisajai rokai, kur tā nozuda zem balta apsēja. Nu ko, esmu slimnīcā.

Mute bija izkaltusi sausa, un, tiklīdz viņš sāka domāt, iesāpējās galva. Paskatījies uz leju, viņš ieraudzīja kājās baltās Nike skrējēja kurpes. Neviens, lai kas tas būtu, nebija papūlējies viņu apsegt vai pārģērbt slimnieka halātā. Natans vēlreiz aizvēra acis, un migla pamazām sāka izklīst. Atmiņā atausa tekilas glāzes, neskaitāmi alus kausi, neprātīgais Rids Boldvins, ar kuru kopā viņš pietempās. Viņš atcerējās, ka dažus kausus izdzēris piektdienas pēcpusdienā, savā bārā gaidot izbraukšanu uz lidostu un tālāk uz Maiami. Viņš droši vien izdzēris desmit alus un desmit glāzītes. Gatavais idiots! Viņš izslēdzies un tagad pievienots sistēmai. Viņš gribēja piecelties un pakustēties, taču galva plīsa pušu un acis asaroja. Nekusties, viņš sacīja pats sev.

Pie durvīm atskanēja troksnis un iedegās gaisma. Istabā ienāca gara auguma ļoti tumša medmāsa nevainojami baltā tērpā.

- Nu tā, mister Kolej, pietiek gulēt. Ar jums vēlas parunāt kāds džentlmenis.

Medmāsa runāja angliski, tikai ar dīvainu akcentu.

Natans jau gribēja noprasīt: “Kur es esmu?”, kad ienāca trīs vīri formas tērpos un izskatījās tā, it kā gribētu viņu piekaut. Visi trīs bija melnie ar ļoti tumšu ādu.

- Kas noticis? - Natanam izdevās pateikt, pieceļoties sēdus.

Medmāsa aizvāca sistēmu un nozuda, stingri aizvērdama durvis.

Vecākais virsnieks pagāja uz priekšu un izvilka žetonu.

- Kapteinis Fremonts, Jamaikas policija, - viņš pateica.

- Kur es esmu? - Natans uzdeva jautājumu.

Fremonts pasmaidīja un tūlīt arī divi viņam aizmugurē stāvošie virsnieki.

- Jūs nezināt, kur esat?

- Kur es esmu?

- Tu esi Jamaikā. Montegobejā. Pagaidām slimnīcā, bet drīz tu nonāksi pilsētas cietumā.

- Kā es nokļuvu Jamaikā? - Natans jautāja.

- Ar privāto lidmašīnu, turklāt itin glaunu.

- Man vajadzēja nokļūt Maiami, Dienvidu pludmalē. Saprotiet, notikusi kļūda. Ko tas nozīmē - tas ir joks vai kas?

- Vai mēs izskatāmies pēc jokdariem, mister Kolej?

Veids, kā šie cilvēki izrunāja viņa vārdu, Natanam šķita dīvains.

- Kāpēc jūs mēģinājāt ieceļot Jamaikā ar viltotu pasi, mister Kolej?

Natans pastiepa roku pie aizmugures kabatas un atskārta, ka kabatas portfelis ir pazudis.

- Kur ir mans kabatas portfelis? - viņš noprasīja.

- Mūsu pārziņā, tāpat kā viss cits.

Cenzdamies apspiest vēlmi izvemties, Natans masēja deniņus.

-Jamaikā? Kas, pie joda, man darāms Jamaikā?

- Mums ir viens otrs tāds pats jautājums, mister Kolej.

- Pase? Kāda pase? Man nekad tādas pases nav bijis.

- Es to parādīšu vēlāk. Mēģinājums iekļūt valstī ar viltotu pasi ir Jamaikas likumu pārkāpums, mister Kolej. Tikai situācija patlaban ir tāda, ka jums ir daudz nopietnākas problēmas.

- Kur ir Rīds?

- Atvainojiet?

- Rīds Boldvins? Cilvēks, kas mani te atveda. Sameklējiet Rīdu, un viņš visu izskaidros.

- Nekādu Rīdu neesmu redzējis.

- Jums viņš jāsameklē, labi? Rīds ir melnais tāpat kā jūs, un viņš visu var izskaidrot. Es gribu teikt, ka mēs izlidojām no Roanokas vakar ap septiņiem. Šķiet, ka iedzērām pār mēru. Mēs lidojām uz Maiami, uz Dienvidu pludmali, tur bija paredzēta filmēšanās dokumentālai filmai. Filmai par manu brāli Džinu, ja gribat zināt. Lai nu kā, bet notikusi liela kļūda. Mums vajag atrasties Maiami.

Fremonts lēni pagriezās un paskatījās uz saviem kolēģiem. Skatieni, ar kādiem viņi apmainījās, neatstāja vietu šaubām, ka viņiem darīšana ar apstulbušu idiotu, kas pats nezina, ko muld.

- Cietums? Jūs teicāt cietums?

-Jūsu nākamā pieturvieta, mans draugs.

Natanam roka piespiedās pie vēdera un mutē saskrēja vēmekļi. Fremonts veikli padeva viņam atkritumu tvertni un spēra soli atpakaļ, lai netiktu notraipīts. Natans vēma, elsoja un lamājās piecas minūtes, bet trīs virsnieki skatījās sev uz kājām vai apbrīnoja griestus. Kad šī epizode beidzot bija galā, Natans piecēlās un nolika atkritumu tvertni uz grīdas. Viņš paņēma no galda salveti, noslaucīja lūpas un padzērās ūdeni.

- Lūdzu, izstāstiet, kas notiek, - viņš ierunājās, balsij ķeroties.

- Jūs esat apcietināts, mister Kolej, - sacīja Fremonts. - Muitas noteikumu pārkāpumi, aizliegtu vielu imports un ierocis. Kāpēc jūs domājat, ka varat ierasties Jamaikā ar četriem kilogramiem tīra kokaīna un ieroci?

Natanam atkārās žoklis. Pavērās mute, bet no tās nāca tikai silts gaiss. Viņš pašķielēja, sarauca pieri, lūdzās ar acīm un mēģināja vēlreiz ierunāties. Bez panākumiem. Beidzot viņam izdevās vārgs jautājums:

- Par ko?

- Netēlojiet muļķi, mister Kolej, - sacīja Fremonts. Uz kurieni jūs devāties? Uz vienu no mūsu slavenajiem kūrortiem, lai pavadītu nedēļu ar narkotikām un seksu? Vai tas viss bija domāts personiskam patēriņam vai arī vienu daļu gribējāt pārdot citiem bagātiem amerikāņiem?

- Tas ir joks, vai ne? Kur ir Rīds? Diezgan jokots. Ha-ha. Tagad laidiet mani no šejienes ārā.

Fremonts noņēma no jostas roku dzelžu komplektu.

- Pagriezieties uz otru pusi, ser, un aizlieciet rokas aiz muguras.

Natans piepeši nokliedzās:

- Rīd! Es zinu, ka tu esi tepat! Beidz smieties, maitasgabals, un pasaki tiem klauniem, lai rimstas!

- Pagriezieties uz otru pusi, ser, - Fremonts atkārtoja vēlreiz, bet Natans nepaklausīja. Tā vietā viņš nokliedzās vēl skaļāk: - Rīd! Es tev to atmaksāšu! Varens joks! Es dzirdu, ka tu kaut kur tepat smejies!

Abi pārējie virsnieki spēra soli uz priekšu un katrs saņēma vienu roku. Natans bija tik gudrs, ka apjēdza - pretoties nav jēgas. Kad roku dzelži bija uzlikti, Natanu no istabas izveda gaitenī. Viņš grozījās kā negudrs, gribēdams ieraudzīt Rīdu vai kādu citu, kas varētu iejaukties un notiekošo izbeigt. Viņi gāja garām telpām ar atvērtām durvīm, mazām telpām, kurās divas vai trīs gultas gandrīz saskārās. Viņi gāja garām pacientiem komā, kas gulēja uz nestuvēm ar rite-nīšiem, medmāsām, kas aizpildīja diagrammas, un sanitāriem, kas skatījās televīziju. Natans ievēroja, ka visi ir melni. Es patiešām esmu Jamaikā. Viņi nokāpa lejā pa kāpnēm un izgāja pa durvīm. Nokļuvis tveicīgajā gaisā un žilbinošajā saulē, Natans saprata, ka viņš ir uz svešas zemes un nedraudzīgā teritorijā.

Taksometrs aizveda Vanesu atpakaļ uz lidostu, no kurienes 9.40 viņa paguva izlidot uz Atlantu. Pēc plāna viņai tās pašas dienas vakarā 18.50 vajadzēja atgriezties Roanokā. Pēc tam bija jābrauc uz Redfordu un jāapmetas motelī. Es piebiedrošos viņai pēc dažām dienām.

Paņēmu citu taksometru braucienam uz Montegobejas centru. Atšķirībā no galvaspilsētas Kingstonas, kurai ir jau trīssimt gadu, Montegobeja ir jauna pilsēta, kas izaugusi no kūrortiem, viesnīcām, dzīvokļu sabiedrībām un iepirkšanās centriem, kuri plešas uz zemes iekšpusi, prom no okeāna. Te nav galvenās avēnijas, centrālā laukuma vai stalta tiesas nama pilsētas centrā. Valdības ēkas, tāpat kā vairums profesionālu iestāžu, ir izmētātas plašā teritorijā. Mans šoferis sameklē mistera Rešforda Votlija juridisko biroju. Samaksāju par braucienu un steidzos augšā pa kāpnēm, kur vesels pulks advokātu īrē mazus, atsevišķus kabinetus. Misters Votlijs pa telefonu bija teicis, ka reti strādā sestdienās, bet manis dēļ viņš izdarīs izņēmumu. Sludinājumā “Dzeltenajā lapās” viņš lielās ar trīsdesmit gadu pieredzi dažādās krimināllietās. Apmainoties ar rokasspiedienu, pamanu: viņš ir apmierināts, ka arī es esmu melnais. Viņš droši vien bija iedomājies, ka esmu tāds pats amerikāņu tūrists kā pārējie.

Mēs apsēžamies advokāta pieticīgajā kabinetā, un pēc laipnību apmaiņas ķeros pie lietas. Viņš ierosina atmest formalitātes un uzrunāt vienam otru vārdā. Tie ir Rīds un Rašfords. Es ātri pastāstu par savu pieredzi filmu taisīšanā, to, ka pašreizējā projektā iesaistīts tāds Natans Kolejs un ka uz dažām dienām esmu ieradies Jamaikā izklaidēties. Lidmašīnā kompanjons piedzēries un izslēdzies, un ierodoties bija vajadzība pēc mediķu palīdzības. Neesmu par to drošs, bet šķiet, ka viņš mēģinājis ievest mazliet narkotiku un somā iepakojis pistoli. Pēc nolaišanās izcēlās juceklis, un man pa to laiku izdevās aiziet. Ir divi iemesli, kāpēc man vajadzīgs Rašfords. Pirmais un svarīgākais - viņam jāpārstāv mani un jāpasargā no ķezām, kādās es varētu būt iejaukts, otrkārt, jāpiezvana uz dažām vietām un caur saviem kontaktiem jāuzzina, kas noticis ar Natanu un kādas apsūdzības pret viņu ir celtas. Vēlos, lai Rašfords apmeklē Natanu cietumā un pasaka, ka es daru visu iespējamo, lai panāktu atbrīvošanu.

lā nav problēma, Rašfords apgalvo. Mēs vienojamies par honorāru, un es samaksāju to skaidrā naudā. Viņš tūlīt sēžas pie telefona un zvana saviem kontaktiem muitā un policijā. Es nezinu, vai tā nav uzspēle, bet pazīstamu cilvēku viņam ir daudz. Pēc stundas es atvainojos un izeju uz ielas iedzert kādu bezalkoholisko dzērienu. Man atgriežoties kabinetā, Rašfords vēl runā pa telefonu un raksta piezīmju blokā.

Vestibilā zem trokšņaina griestu ventilatora lasu žurnālu, kad parādās Rašfords un apsēžas uz sekretāres galda. Situācija ir drūma, un viņš groza galvu.

- Tavam draugam ir lielas nepatikšanas, - viņš pavēsta. - Pirmām kārtām, viņš mēģinājis iekļūt valstī ar viltotu pasi.

- Tie nav joki, Raš. Es uzmanīgi klausos.

- Vai tu to zināji? - viņš jautā.

- Protams, ne, - es atbildu. Es pieņemu, ka Rašfords nekad nav nolīdzis privātu lidmašīnu un tāpēc nezina, kāda ir kārtība.

- Daudz sliktāk ir tas, - viņš turpina, - ka viņš slepus mēģinājis ievest pistoli un četrus kilogramus kokaīna.

- Četrus kilogramus kokaīna, - es atkārtoju, izlikdamies tik šokēts, cik iespējams.

- Viņa sporta somā atrastas divas pirmās palīdzības paketes ar pulveri un maza pistole. Ir gan muļķis.

Es neticīgi grozu galvu.

- Viņš ieminējās, ka, nokļuvis šeit, nopirks narkotikas, bet neteica, ka vedīs tās kontrabandā uz šejieni.

- Cik labi tu pazīsti to džentlmeni? - jautā Rašfords.

- Es iepazinos ar viņu pirms nedēļas. Mēs neesam cieši draugi. Es zinu, ka narkotiku dēļ Savienotajās Valstīs viņam bijušas nepatikšanas, taču nevarēju iedomāties, ka viņš ir idiots.

- Tāds nu viņš ir. Un nākamos divdesmit gadus droši vien pavadīs vienā no mūsu jaukajiem cietumiem.

- Divdesmit?!

- Piecus par kokaīnu, piecpadsmit par ieroci.

- Tas ir vājprāts. Kaut kas jādara, Rašford!

- Iespējas ir ierobežotas, bet ļauj man izmantot tās, kuras man ir.

- Un kā ar mani? Vai ar mani viss kārtībā? Jāteic, ka muita manas somas pārbaudīja, un viss bija vislabākajā kārtībā. Es neesmu vainīgs kā līdzdalībnieks vai paziņa?

- Uz šo bridi nekā tamlīdzīga. Tomēr iesaku doties projām, tiklīdz tas iespējams.

- Es nevaru doties projām, neredzējis Natanu. Ziniet, palīdzēt šim cilvēkam ir mans pienākums.

- Neko lielu šajā gadījumā viņam nevar līdzēt, Rīd. Viņa somā atrastas narkotikas un ierocis.

Dziļi iegrimis domās, es nervozi sāku staigāt pa mazo kabinetu. Brīdi vērojis mani, Rašfords saka:

- Varbūt es dabūšu atļauju tikties ar misteru Koleju. Pazīstu zēnus no cietuma, man pastāvīgi iznāk ar viņiem tikties. Tu esi nolīdzis īsto advokātu, Rīd, tomēr saku vēlreiz, ka nezinu, ko šajā gadījumā var darīt.

- Cik bieži tu esi piedzīvojis, ka narkotiku dēļ apcietina amerikāņu tūristus?

Viņš brīdi domā un atbild:

- Tas notiek visu laiku, bet ne tā kā šoreiz. Amerikāņus pieķer, izvedot narkotikas, nevis tās ievedot. Gadījums diezgan neparasts, taču būtiskākā nav apsūdzība par narkotikām. Mēs esam iecietīgi pret narkotikām, bet neiecietīgi pret ieročiem. Mums ir ļoti stingri likumi, īpaši attiecībā uz vieglajiem ieročiem. Ko tas zēns domājis?

- To es nezinu.

- Atļauj tikties ar viņu.

- Man ari viņš jāsatiek, Rašford. Pacenties noorganizēt tikšanos. Cietumā tev strādā draugi, pierunā viņus.

- Tas var maksāt naudu.

-Cik?

Rašfords parausta plecus un saka:

- Nedaudz. Divdesmit zaļos.

- Sapratu.

- Tagad ļauj padomāt, ko es varu izdarīt.

TRĪSDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Piloti zvana uz manu mobilo tālruni, bet es neatsaucos. Devains atstājis četrus niknus balss pastus, visus apmēram vienādus: policija sagrābusi lidmašīnu, un piloti nedrīkst atstāt salu. Viņi apmetušies Hilton viesnīcā, bet prieka no tā nekāda. No biroja Reilijā uz viņiem brēc nelabā balsī, un visi uzdod jautājumus. Piloti dabū sutu par to, ka nosūtījuši viltotas pases kopiju, un varbūt zaudēs darbu. Lidmašīnas īpašnieks neskopojas ar draudiem un tā tālāk.

Raizēties par šiem cilvēkiem nav laika. Katrā ziņā cilvēks, kam pieder trīsdesmit miljonus dolāru vērta lidmašīna, izdomās, kā dabūt to atpakaļ.

Divos pēcpusdienā kopā ar Rašfordu pametam viņa kabinetu, un desmit minūtes pavadām ceļā uz policijas departamentu. Pilsētas cietums ar to ir savienots. Viņš novieto automašīnu piepildītajā stāvlaukumā un pamāj uz zemo, ar dzeloņdrātīm dekorēto ēku ar plakanu jumtu un šaurām spraugām logu vietā. Mēs ejam pa gājēju ietvi, un Rašfords laipni sasveicinās ar sargiem un die-niniekiem.

Pie durvīm viņš sačukstas ar sargu, kuru acīmredzot pazīst. Cenzdamies nekrist acīs, es vēroju, kas notiek, un neredzu naudu pārejam no rokas rokā. Pie galda mēs parakstāmies uz lapas, kas turas mapē.

- Es pateicu, ka tu esi advokāts un strādā kopā ar mani, - viņš pačukst, kamēr es uzrakstu vienu no saviem vārdiem. - Uzvedies kā advokāts.

Ja vien viņš zinātu...

Rašfords gaida garā, šaurā telpā, kurā advokāti tiekas ar klientu, ja vien policija to neizmanto citiem nolūkiem. Telpai nav gaisa kondicionētāja, un sajūta tāda kā saunā. Pēc dažām minūtēm durvis atveras, un pa tām tiek iegrūsts Natans. Viņš neprātīgām acīm paskatās uz Rašfordu, pēc tam pagriežas pret sargu, kas aiziet un aizver durvis. Natans lēnām apsēžas uz metāla sola un blenž uz Rašfordu. Advokāts pabīda uz viņa pusi vizītkarti un saka:

- Es esmu Rašfords Votlijs, advokāts. Jūsu draugs Rīds Banisters nolīga mani, lai es iepazīstos ar situāciju.

Natans paņem vizītkarti un piebīda solu tuvāk. Viņa kreisā acs ir pa pusei ciet un žoklis labā pusē uzpampis. Lūpu kaktiņos redzamas asinis.

- Kur ir Rīds? - viņš jautā.

- Rīds ir tepat. Viņš ir ļoti noraizējies un grib jūs redzēt. Vai ar jums viss kārtībā, mister Kolej? Jums uztūcis žoklis.

Natans skatās lielajā, apaļajā, melnajā sejā un mēģina izprast, ko viņam saka. Par angļu valodu nekas nebūtu sakāms, taču tai ir dīvains akcents. Viņš vēlas šo cilvēku palabot un teikt, ka ir Kūlijs, nevis Kolejs, taču pilnīgi iespējams, ka šis cilvēks mēģina teikt Kūlijs, bet Jamaikā šis vārds skan pavisam citādi.

- Vai ar jums viss kārtībā, mister Kolej? - advokāts atkārto.

- Pēdējās divās stundās divas reizes esmu kāvies. Un abas reizes zaudējis. Jums jādabū mani no šejienes ārā, mister... - Viņš skatās vizītkartē, bet nevar saskatīt vārdus.

- Votlijs. Misters Votlijs.

- Ļoti labi, mister Votlij. Noticis liels pārpratums. Nezinu, kas noticis un kas sagājis grīstē, bet es neesmu vainīgs. Es neizmantoju viltotu pasi un nemēģināju slepus ievest narkotikas un ieroci. Kāds ielicis šīs mantas manā somā, vai to jūs saprotat? Tā patiešām ir, un varu to apzvērēt uz bībeļu kaudzes. Es nelietoju narkotikas, tās nepārdodu, un man ne prātā nenāk šo mantu vest kontrabandā. Gribu parunāt ar Rīdu.

Varēja domāt, ka vārdus viņš izspļauj caur sakostiem zobiem. Runājot viņš berzē zodu.

-Jums ir salauzts žoklis? - jautā Rašfords.

- Nezinu, neesmu ārsts.

- Es mēģināšu dabūt ārstu un panākt, lai jūs pārvieto uz citu kameru.

- Tās visas ir vienādas - karstas, pārblīvētas un netīras. Kaut ko dariet, mister Votlij. Turklāt labi ātri. Es šeit neizdzīvošu.

- Manuprāt, jūs jau esat pabijis cietumā.

- Vienkārši man gadījās pavadīt dažus gadus federālā ieslodzījuma vietā, kuru nevar salīdzināt ar šejieni. Es domāju, ka tur ir slikti. Te ir īsta elle. Kamerā piecpadsmit vīri, visi melni, izņemot mani, divas gultas un kaktā caurums čurāšanai. Nedz gaisa kondicionēšanas, nedz ēdiena. Lūdzu, mister Votlij, dariet kaut ko.

- Jums izvirzītas ļoti nopietnas apsūdzības, mister Kolej. Tiesa par šīm apsūdzībām var piespriest divdesmit gadus cietumā.

Natans noliec galvu un dziļi ievelk elpu.

- Es neizturēšu pat nedēļu.

- Esmu drošs, ka varu panākt soda samazināšanu, tomēr mazs tas nebūs. Un izciešams ne tādā pilsētas cietumā kā šis. Jūs nosūtīs uz kādu no mūsu reģionālajiem cietumiem, kur apstākļi ne vienmēr ir tik patīkami.

- Tādā gadījumā sakiet, uz ko es varu cerēt. Jums jāieskaidro tiesnesim vai vienalga kam, ka notikusi kļūda. Es esmu nevainīgs. Jums jāpanāk, lai kāds tam notic.

- Es mēģināšu, mister Kolej. Taču sistēma iet savu gaitu, un Jamaikā par nelaimi lietas virzās uz priekšu lēni. Tiesa ieplānos jūsu pirmo parādīšanos tiesā pēc dažām dienām un tad izvirzīs oficiālo apsūdzību.

- Bet kā ar drošības naudu? Vai es nevaru samaksāt drošības naudu un tikt no šejienes ārā?

- Es patlaban risinu šo jautājumu ar drošības naudas galvotāju, taču neesmu optimists. Tiesa uzskatīs, ka tā ir riskanta lieta un jūs aizbēgsiet. Cik liela nauda ir jūsu rīcībā?

Natans nosprauslojas un papurina galvu.

- Nezinu. Kabatas portfelī man bija tūkstotis dolāru, ja tas kaut kur ir atrodams. Nauda pilnīgi droši ir nozudusi. Arī kabatā man bija pieci simti, un tie ir nozuduši. Esmu aptīrīts pilnība. Mājās man ir daži īpašumi, bet nav nekā viegli realizējama. Neesmu bagāts cilvēks, mister Votlij. Esmu trīsdesmit divus gadus vecs bijušais cietumnieks, kas iznācis no cietuma pirms sešiem mēnešiem. Manai ģimenei nepieder nekas.

- Var jau būt, bet tiesa novērtēs kokaīnu, tā redzēs privāto lidmašīnu un domās citādi.

- Kokaīns nav mans. Neesmu to nedz redzējis, nedz tam pieskāries. Tas man slepeni piespēlēts, vai jūs to saprotat, mister Votlij? Tāpat kā pistole.

- Es ticu jums, mister Kolej, bet tiesa, visticamāk, būs skeptiska. Tiesa šādus apgalvojumus dzird katru dienu.

Natans lēni atvēra muti un paknibināja lūpu kaktiņā sakaltušās asinis. Viņš acīmredzami bija šokā un juta sāpes.

Rašfords piecēlās un sacīja:

- Palieciet sēžot. Rīds ir tepat. Ja kāds kaut ko jautā, sakiet, ka viņš ir viens no jūsu advokātiem.

^N/lan ienākot, Natana sadauzītā seja kļūst mazliet gaišāka. Apsēžos uz sola nepilnu trīs pēdu attālumā. Viņam gribas kliegt, taču viņš zina, ka kāds klausās.

- Velns un elle, kas te notiek, Rīd? Vai vari to paskaidrot?

Šajā brīdī es uzvedos kā nobijies cilvēks, kas nezina, kas gaidāms

rit.

- Es nezinu, Natan, - es nervozi atbildu. - Neesmu arestēts, taču nedrīkstu pamest salu. Šorīt pirmām kārtām sameklēju Rašfordu Votliju, un mēs mēģinām saprast, kas par lietu. Atceros tikai to, ka mēs ātri pamatīgi piedzērāmies. Muļķīgi. Tā nu tas ir. Tu izslēdzies uz dīvāna, bet es tikko turējos kājās. Vienā brīdī viens no pilotiem pasauca uz kabīni un paskaidroja, ka laika apstākļu dēļ Maiami nevar mūs pieņemt. Viesuļvētras brīdinājumi, tropiskā vētra, situācija pagalam draņķīga. Maiami starptautiskā lidosta slēgta. Sistēma virzījās uz ziemeļiem, tāpēc mēs metām loku uz dienvidiem Kārību virzienā. Mēs riņķojām un riņķojām, un es patiešām nevaru atcerēties visu, kas notika. Mēģināju tevi modināt, bet tu krāci.

- Es neatceros, kā izslēdzos, - saka Natans, plikšķinādams sāpošo zodu.

- Vai piedzērušais kādreiz atceras, kā izslēdzies? Nekad tas nenotiek. Tu biji piesūcies, vai ne? Tu jau biji dzēris ari pirms mūsu pacelšanās gaisā. Lai nu kā, bet vienā brīdī degviela tuvojās beigām, un mums vajadzēja nolaisties. Piloti saka, ka mūs nosūtīja uz Mon-tagobeju uzpildīties. Pēc tam vajadzēja lidot uz Maiami, kur laiks bija uzlabojies. Es dzēru kafiju galoniem un atceros lielāko daļu no visa, kas notika. Pēc nolaišanās kapteinis teica, lai paliekam lidmašīnā, ka mēs šajā vietā uzkavēsimies tikai divdesmit minūtes. Pēc tam viņš pateica, ka lidmašīnā grib ieskatīties imigrācijas dienests un muita. Mums lika atstāt lidmašīnu, bet tu esi komā un nevari pakustēties. Pulss tikko jūtams. Viņi izsauc ātro palīdzību, un viss saiet šķērsām.

- Kas tas par joku ar viltoto pasi?

- Tā ir mana kļūda. Mēs parasti lidojam uz Maiami starptautisko lidostu, un bieži tur prasa uzrādīt pasi, pat iekšzemes lidojumiem, īpaši privātajās lidmašīnās. Es domāju, ka tam ir sakars ar narkotiku kariem astoņdesmitajos gados, kad daudzas privātās lidmašīnas izmantoja narkotiku karaļu un viņu svītu pārvadāšanai. Tagad, kad notiek karš ar terorismu, grib redzēt pasi. Pasei nav jābūt obligāti, bet tā var izrādīties noderīga. Kolumbijas apgabalā es atradu vīru, kas par simt dolāriem uztaisa pasi vienā dienā, un palūdzu uztaisīt tādu tev, ja rastos vajadzība. Es nevarēju iedomāties, ka radīsies problēma.

Nabaga Natans nezina, kam ticēt. Man bija tā priekšrocība, ka mēnesi varēju sagatavoties. Viņu trieciens ķēra ātri un pamatīgi, un viņš ir galīgā neizpratnē.

- Tici, Natan, viltotā pase ir pēdējais, par ko tev vajadzētu uztraukties.

- No kurienes uzradās kokaīns un pistole? - viņš jautā.

- Policija, - es saku nevērīgi, bet ar pārliecību. - Tas nebiji tu un nebiju es, tāpēc aizdomās turamo saraksts saīsinās. Rašfords izsakās, ka uz salas šādi gadījumi nav nekas nedzirdēts. No Amerikas ierodas privāta lidmašīna ar pāris bagātniekiem - patiešām bagātiem cilvēkiem, jo citādi viņi nelidinātos apkārt skaistā lidmašīnā. Viens no bagātajiem švaukstiem ir tā piedzēries, ka nezina ne rīta, ne vakara. Piedzēries un izslēdzies. Tam, kas skaidrā, viņi liek izkāpt no lidmašīnas, pilotu uzmanību novērš ar dažādu papīru aizpildīšanu un piemērotā brīdī somā slepus ieliek narkotikas. Nekā sarežģīta. Pēc dažām stundām Jamaikas valdība oficiāli sagrābj lidmašīnu un narkotiku tirgoni arestē. Šādā reizē runa ir tikai par naudu, skaidru naudu.

Natans stāstīto cenšas apjēgt, skatīdamies uz savām kailajām kājām. Uz sārti oranžā havajiešu krekla redzami asins traipi. Rokas saskrāpētas.

- Vai tu vari dabūt kaut ko ēdamu, Rīd? Es mirstu badā. Pusdienas bija pirms stundas, tik draņķīgas, ka grūti iedomāties, un, iekams paguvu apēst kumosu, viens no kameras biedriem nosprieda, ka viņam to vairāk vajag nekā man.

Es saku:

-Jūtu līdzi, Natan. Es noskaidrošu, vai Rašfords var uzpirkt kādu no sargiem.

Viņš nomurmina:

- Lūdzu.

- Vai tu gribi, lai piezvanu kādam uz mājām? - es jautāju.

Viņš papurina galvu.

- Kam? Vienīgais cilvēks, kam es puslīdz ticu, ir mana bāra vadītājs, turklāt man šķiet, ka viņš zog. Esmu atšķelts no savas ģimenes, kas tik un tā man nepalīdzētu. Kā viņi to var izdarīt? Neviens no viņiem pat nezina, kur Jamaika atrodas. Nezinu, vai es pats to atrastu kartē.

- Rašfords domā, ka mani var apsūdzēt kā līdzzinātāju, tāpēc nav izslēgts, ka es tev šeit piebiedrojos.

Natans papurina galvu.

- Tu varētu izdzīvot, jo esi melns un labā formā. Kaulainam baltajam zēnam te nav izredžu. Tiklīdz ieeju kamerā, liela auguma stulbenis pasaka, ka viņam patīk manas Nike kurpes. Darīts.

Nākamais grib aizņemties mazliet naudas, un, tā kā naudas man nav, viņš grib, lai apsolu to sagādāt labi drīz. Tāpēc izceļas pirmais kautiņš, kurā piedalās vismaz trīs bandīti, kas klapē mani kā boksa maisu. Atceros, es dzirdēju sargu smejamies un kaut ko sakām par balto zēnu, kas neprot kauties. Mana vieta uz betona grīdas ir tieši blakus tualetei, kas nav nekas vairāk kā vaļējs caurums, tāds kā pagalma atejā. Smaka tāda, ka no tās jārīstās un nāk virsū vēmiens. Ja pavirzos par collu vai divām, esmu jau cita teritorijā, un sākas kautiņš. Gaisa kondicionēšanas nav, un karstums kā krāsnī. Piecpadsmit vīri mazā telpā, visi svīst, visi izsalkuši, neviens nespēj gulēt. Nevaru iedomāties nākamo nakti. Lūdzu, Rīd, dabū mani no šejienes ārā.

- Es pamēģināšu, Natan, bet ir liela varbūtība, ka tie zeļļi var piesiet lietu arī man.

- Vienkārši dari kaut ko. Lūdzu!

- Saproti, Natan, pie visa es esmu vainīgs. Šobrīd tam vairs nav nozīmes, bet es nevarēju zināt, ka ielidosim vētrā. Tiem stulbajiem pilotiem vajadzēja mūs brīdināt par laika apstākļiem, kamēr vēl nebijām izlidojuši, vai arī viņiem vajadzēja nolaisties kaut kur Savienoto Valstu teritorijā, vai arī viņiem vajadzēja iepildīt lidmašīnā vairāk degvielas. Atgriezušies mājās, mēs iesūdzēsim tos nejēgas tiesā, labi?

- Kā vēlies.

- Natan, es darīšu visu, kas manos spēkos, lai dabūtu tevi no šejienes ārā, taču arī es esmu uz strīpas. Jautājums ir par naudu. Notikušais nav nekas vairāk kā izspiešana. Bariņš policistu, kas zina, kā šī spēlīte spēlējama, grib sagrābties naudu. Lai velns viņus rauj, bet spēles noteikumus nosaka viņi. Rašfords izsakās, ka viņi noslauks lidmašīnas īpašnieku un iebāzīs kabatā smuku kukuli. Viņi pametīs kaulu uz mūsu pusi un paskatīsies, cik naudas pa abiem varam sagrabināt. Tagad šiem zināms, ka mums ir advokāts, un viņš domā, ka jau drīz ar mums varēs sazināties. Policisti cenšas īstenot savas mazās kukuļošanas shēmas, kamēr lieta nav nonākusi tiesā. Tiesā izvirza oficiālu apsūdzību, un tad viss jau ir tiesnešu rokās. Vai tu to saproti, Natan?

- Domāju gan. Vienkārši nespēju tam noticēt, Rīd. Vakar šajā laikā es biju savā bārā, kopā ar šiku meiteni iedzēru alu, lielījos, ka lidoju uz Maiami pavadīt nedēļas nogali. Paskaties uz mani tagad -esmu iemests netīrā cietuma kamerā kopā ar jamaikiešu bandu, kas stāv rindā, lai mani izdrāztu. Tev taisnība, Rīd, tu esi pie visa vainīgs. Tu un tava smieklīgā filma. Nevajadzēja tevi uzklausīt.

- Man ļoti žēl, ka tā noticis, Natan. Tici, patiešām žēl.

- Tā tam vajadzētu būt. Dari kaut ko, Rīd, un labi ātri. Ilgāk es te nevaru izturēt.

TRĪSDESMIT SESTĀ NODAĻA

rvašfords aizved mani uz viesnīcu un pēdējā brīdī laipni uzaicina vakariņās. Rašfords izsakās, ka viņa sieva ir lieliska pavāre un tik pieredzējuša kinocilvēka uzņemšana savā mājā viņiem sagādās prieku. Kaut arī piedāvājums ir vilinošs, galvenokārt tāpēc, ka nākamās astoņpadsmit stundas nav nekā darāma, es atsakos, neveikli aizbildinoties ar sliktu pašsajūtu un nepieciešamību izgulēties. Es dzīvoju melos, un vismazāk ilgojos pēc garām runām pie vakariņu galda par savu dzīvi, darbu un pagātni. Man ir aizdomas, ka pa pēdām man sekos nopietni vīri, meklēdami pavedienus, un nejauši izmests vārds var būt liktenīgs.

Ir jūlijs, tūristu sezona beigusies, viesnīcā rosība nav jūtama. Tepat ir neliels baseins un zem nojumes bārs, un es pavadu pēcpusdienu, lasīdams Voltera Moslija romānu un dzerdams Red Stripe alu.

Sestdienas vakarā septiņos Vanesa nolaižas Roanokā. Viņa ir pārgurusi, taču šoreiz jāiztiek bez atpūtas. Pēdējo četrdesmit astoņu stundu laikā viņa braukusi no Redfordas uz Kolumbijas apgabalu, tad uz Roanoku, no Roanokas lidojusi uz Jamaiku un atpakaļ caur Šar-lotu, Atlantu un Maiami. Ja neskaita trīs stundas gultā Montegobejā un nosnaušanos lidmašīnās, viņa nav gulējusi.

Viņa iziet no termināļa ar mazu rokas somu un kādu brīdi meklē savu automašīnu. Viņa kā vienmēr pamana ap sevi visu un visus. Mēs neesam pārliecināti, vai viņai kāds seko, tomēr šajā mūsu projekta fazē ne uz ko pilnībā nepaļaujamies. No lidostas viņa pārbrauc pāri šosejai un noīrē istabu Holiday Inn viesnīcā.

Vakariņas viņa pasūta numurā un paēd pie loga, raudzīdamās saulrietā. Desmitos vakarā viņa piezvana man, un mums ir īsa,

šifrēta saruna. Mēs izmantojam trešo vai ceturto priekšapmaksas telefonu, ticamība, ka kāds noklausās, ir pavisam maza, tomēr mēs neriskējam. Es beidzu sarunu ar vienkāršu “Turpini kā plānots”.

Viņa atgriežas lidostā uz galveno termināli un novieto savu automašīnu blakus Natana pikapam. Ir vēls sestdienas vakars, privātās gaisa satiksmes nav, tukšajā stāvlaukumā kustība nenotiek. Viņa uzvelk plānus ādas cimdus un ar Natana atslēgām atslēdz viņa automašīnas durvis un aizbrauc. Vanesai šis ir pirmais brauciens ar tādu transportlīdzekli, bet viņa daudz par to nebēdā. Mazliet tālāk pa ceļu viņa piestāj ātrās ēdināšanas stāvlaukumā, lai noregulētu sēdekli un spoguļus. Pēdējos piecus gadus viņa braukusi ar mazu japāņu modeli, tāpēc uzlabojumi pārsteidz un šķiet nepierasti. Nekādā ziņā mēs nevaram atļauties sīku sadursmi un mirgojošas zilās bākugunis. Beidzot viņa nokļūst uz 51. automaģistrāles un brauc uz dienvidiem, uz Redfordu Virdžīnijā.

Ir gandrīz pusnakts, kad Vanesa pamet valsts šoseju un nogriežas pa lauku ceļu uz Natana māju. Ar ātrumu piecpadsmit jūdžu stundā un praktiski bez trokšņa viņa pabrauc garām dubultplatuma treileram, kurā dzīvo Natana tuvākais kaimiņš. Savā mašīnā viņa braukusi pa šo ceļu desmitiem reižu un apkārtni pazīst. Ceļš izlokās garām Natana mājai un cauri ganībām, iekams paiet garām citai mājai gandrīz divas jūdzes dziļāk laukos. Tālāk asfaltu nomaina grants, pēc tam zemesceļš. Šeit nav satiksmes, jo iedzīvotāju ir pavisam maz. Šķiet dīvaini, ka trīsdesmit gadus vecs vecpuisis dzīvošanai izvēlējies tik nomaļu vietu.

Vanesa apstādina automašīnu uz piebraucamā ceļa un ieklausās. Natana dzeltenais labradors rej sētas puses pagalmā lielā iežogojumā ar glītu, mazu būdu, kur noslēpties no lietus. Ja neskaita suņa rejas, citu skaņu nav. Tumsu mazliet kliedē vājš, dzeltens apgaismojums virs lieveņa. Vanesai kabatā ir deviņu milimetru Glock pistole, un viņa domā, ka prot to izmantot. Viņa iet apkārt mājai, uzmanīgi sperot soļus, un ieklausās. Suns rej skaļāk, bet neviens, izņemot Vanesu, suni nedzird. Pie sētas puses durvīm viņa sāk mēģināt atslēgas. Pirmās trīs neslēdz nedz slēdzeni, nedz aizbīdni, taču ceturtā un piektā ir īsti vietā. Viņa ievelk elpu un atgrūž durvis vaļā. Nedz sirēnu, nedz traki pikstošu signālu. Pirms piecām dienām pirmās filmēšanas laikā viņa bija izgājusi pa šim pašām durvīm un redzējusi aizbīdņus, taču apsardzes sistēmu nebija manījusi.

Tikusi iekštelpās, Vanesa novelk ādas cimdus un uzvelk vienreizējas lietošanas lateksa cimdus. Viņa grib pārbaudīt māju collu pa collai, tāpēc nedrīkst atstāt nevienu nospiedumu. Ātri pārvietodamās, viņa ieslēdz gaismas, novelk uz leju žalūzijas un ieslēdz gaisa kondicionētāju. ŠI ir lēta īres māja, kuru noīrējis neprecējies pāķis, kas pēdējos piecus gadus pavadījis cietumā, tāpēc ar mēbelēm un interjera rotājumu ir trūcīgi. Te ir dažas mēbeles un obligātais liel-izmēra televizors, dažiem logiem priekšā palagi. Virtuves izlietnē sakrauti netīrie trauki, bet uz vannas istabas grīdas - netīrās drēbes. Viesu guļamistabā glabājas krāmi. Lamatās nekustīgi guļ divas peles ar divās daļās sašķeltu kaklu.

Viņa sāk ar Natana guļamistabu, pārbaudīdama visas kumodes atvilktnes. Nekā. Viņa paskatās zem gultas, arī zem matrača. Viņa pārbauda katru nekārtīgi piebāztā skapja collu. Mājas pamatā ir parastais koka rāmis, nevis betona plāksne, un dēļu grīda zem katra soļa viegli ieliecas. Viņa izklauvē grīdu, meklēdama tukšu skaņu, kas liecinātu par slēptuvi.

Man ir aizdomas, ka Natans ir noslēpis savu laupījumu kaut kur mājā, bet ne galvenajās istabās. Neraugoties uz to, mums jāpārbauda viss. Ja viņš ir gudrs, kas būtu pārspīlējums, viņš laupījumu būs sadalījis un izmanto vairāk nekā vienu slēptuvi.

Pēc guļamistabas Vanesa pārbauda visas istabas, ejot ar likumu beigtajām pelēm. Pusvienos viņa sāk izslēgt gaismas, it kā Natans pēc darba ietu atpūsties. Viņa izstaigā istabu pēc istabas, pārbaudīdama katru kaktu, katru dēli, katru iedobumu. Nekas nepaslīd garām neapgriezts un nepārbaudīts. Tās var būt sienas, grīdas, griesti, meklētais var būt aprakts pagalmā vai nobēdzināts Bombay seifā.

Piebāztajam pagrabstāvam ir septiņas pēdas augsti griesti, nekrāsotas izdedžu bloku sienas, gaisa kondicionētāja nav. Pavadījusi tajā stundu, Vanesa ir nosvīdusi slapja un pārāk nogurusi, lai turpinātu. Divos nakti viņa atlaižas kabinetā uz dīvāna un aizmieg ar roku uz pistoles maksts.

J3. sestdienā Rašfords nejuta lielu vēlēšanos strādāt, tad svētdienā viņš uzvedās gandrīz kareivīgi, taču es nedevu izvēles iespēju. Lūdzos, līdz viņš piekrita pavadīt mani uz cietumu paraustīt tās pašas aukliņas, kas bija raustītas iepriekšējā dienā. Lai viss ietu raitāk, es iedevu viņam simts dolāru banknoti.

Mēs ierodamies pie cietuma tieši pirms deviņiem, un pēc piecpadsmit minūtēm es un Natans esam divatā tajā pašā istabā, kur bijām iepriekšējā dienā. Skaidri redzams, ka viņš ir smagi savainots, un es nevaru saprast, cik ilgi sargi pieļaus tādu vardarbību. Uz sejas visur sasitumi, vaļējas rētas un sakaltušas asinis. Uztūkusī augšlūpa padegunē groteski izspiedušies uz priekšu. Kreisā acs pavisam ciet, bet labā sarkana un uztūkusi. Viens priekšzobs pazudis. Nav vairs apgraizīto džinsu un stilīgā havajiešu krekla, to vietā ir netīrs un sakaltušām asinīm notriepts balts kombinezons.

Mēs abi paliecamies uz priekšu tā, ka starp mums ir tikai dažas collas.

- Palīdzi man, - viņš izmoka caur asarām.

-Jaunākās ziņas ir tādas, - es ierunājos, - ka tie afēristi pieprasa miljonu no lidmašīnas īpašnieka, un viņš ir gatavs maksāt. Tātad tie nelieši dabūs viņa naudu. Par tevi viņi grib pusmiljonu zaļo. Man nekāda apsūdzība netiek izvirzīta, tā tas ir šorīt. No tevis grib pusmiljonu zaļo. Caur Rašfordu paskaidroju, ka nevienam no mums nav tādas naudas. Es skaidroju, ka mēs esam tikai lidmašīnas pasažieri, neesam bagāti un tā tālāk. Jamaikieši tam netic. Šā vai tā, tāda ir šī brīža situācija.

Natans saviebjas, it kā elpošana sagādātu grūtības. Seja izskatās tik slikti, ka es negribētu redzēt visu augumu. Iedomājos to ļaunāko, tāpēc nejautāju, kas noticis.

Viņš novaidas un saka:

- Vai tu vari nokļūt atpakaļ Savienotajās Valstīs, Rīd?

Balss viņam ir vāja un sēcoša, pat tā ir ievainota.

- Es domāju, ka jā. Rašfords ari tā domā. Tikai naudas man nav daudz, Natan.

Viņš sarauc pieri, ievaidas vēlreiz un sāk izskatīties kā uz raudāšanu vai ģībšanu.

- Rīd, uzklausi mani. Nauda man ir, daudz naudas.

Es cieši skatos viņam acīs, vismaz labajā, jo kreisā ir ciet. Šis ir liktenīgais bridis, kura dēļ tika radīts viss cits. Bez tā viss projekts būtu gigantisks fiasko, draņķīga spēle, kas iedveš šausmas.

- Cik? - es jautāju, kad viņš apklust. Neko vairāk viņš negrib teikt, taču nav izvēles.

- Pietiekami daudz, lai mani dabūtu no šejienes ārā.

- Pusmiljons dolāru, Natan?

- Pusmiljons un vairāk. Mums jābūt partneriem, Rīd. Tikai es un tu. Es pateikšu, kur nauda atrodas, tu to paņemsi, izdabūsi mani no šejienes ārā, un mēs būsim partneri. Tikai tev jādod man godavārds, Rīd. Man tev jāuzticas.

- Pagaidi, Natan, - es saku, atraudamies nostāk un paceldams uz augšu abas plaukstas. - Tu ceri, ka es došos no šejienes projām uz mājām un atgriezīšos ar maisu naudas, lai uzpirktu Jamaikas policiju? Vai tu nejoko?

- Lūdzu, Rīd. Man nav neviena cita. Nevienam uz mājām es nevaru zvanīt. Neviens cits nesapratīs, kas šeit notiek. Tev tas jāizdara, Rīd. Lūdzu. No tā atkarīga mana dzīvība. Te es nevaru izdzīvot. Paskaties uz mani. Lūdzu, Rīd. Izdari, ko lūdzu, dabū mani no šejienes ārā, un tu būsi bagāts cilvēks.

Es atvirzos vēl tālāk, it kā viņš būtu slims ar lipīgu slimību. Viņš lūdzas:

- Padomā, Rīd. Tu ievilki mani šajā ķezā, tagad dabū no tās ārā.

- Būtu labi, ja tu varētu pateikt, kā uztaisīji tādu naudu.

- Es neuztaisīju naudu. Es to nozagu.

Tas mani nepārsteidz.

- Narkotiku nauda? - es jautāju, kaut zinu atbildi.

- Nē, nē, nē. Vai mēs esam partneri, Rīd?

- Es nezinu, Natan. Šaubos, vai gribu nodarboties ar Jamaikas policijas uzpirkšanu. Kas notiks, ja mani arestēs? Man tas var beigties tāpat kā tev.

- Tādā gadījumā neatgriezies šeit. Atsūti naudu Rašfordam, un lai viņš to nodod. Tu vari izdomāt, kā tas izdarāms, Rīd. Tu esi gudrs cilvēks.

Es paloku galvu, it kā man patiktu viņa domu gājiens.

- Kur ir nauda, Natan?

- Vai mēs esam partneri, Rīd? Pusi uz pusi, tikai es un tu?

- Labi jau labi, tikai es negribu riskēt ar cietumu, vai to tu saproti?

- Saprotu.

Iestājas klusuma brīdis, kura laikā mēs pētām viens otru. Viņš smagi elpo, un katrs vārds skan sāpīgi. Lēnām viņš pastiepj labo roku; tā ir uzpampusi un saskrāpēta.

- Partneri, Rīd? - viņš lūdzas. Es lēni paspiežu roku, un viņš saviebjas. Varbūt roka ir lauzta.

- Kur ir nauda? - es jautāju.

- Tā ir manā mājā, - viņš saka lēni un negribīgi, it kā izpaustu mūža lielāko noslēpumu. - Tu esi tur bijis. Pagalmā ir šķūnis mantu glabāšanai, pilns ar krāmiem. Tam ir koka grīda, un tajā pa labi zem veca, salūzuša Sears zāles pļāvēja ir lūka. Tā nav ieraugāma, kamēr nepārvieto zāles pļāvēju un dažus krāmus turpat blakus. Uzmanies no čūskām - tur dzīvo pāris karalisko kobru. Atver lūku, un tur būs bronzas zārciņš. - Viņš elpo smagi un ir stipri nosvīdis. Fiziskās sāpes ir acīmredzamas, mokošas sāpes sagādā arī tas, ka jāatklāj ārkārtīgi svarīgs noslēpums.

- Zārciņš? - es neticīgi jautāju.

- Jā, bērna zārciņš. Aizvērts un noslēgts, gaisa un ūdens drošs. Šaurajā galā ir noslēpta atslēga. To paceļot, atbrīvojas bultas, un zārku var atvērt.

- Kas tur ir iekšā?

- Ar līmlenti aptītas cigāru kastes. Manuprāt, astoņpadsmit.

- Tu esi noslēpis naudu cigāru kastēs?

- Tā nav nauda, Rīd, - viņš saka un pieliecas tuvāk. - Tas ir zelts.

Esmu tik apstulbis, ka nespēju parunāt, tāpēc viņš turpina gandrīz čukstus.

- Ministienīši, katrs desmit unces smags, tik tīri, kādi jebkad pasaulē izrakti. Apmēram domino kauliņa lielumā. Tie ir skaisti, Rīd, vienkārši skaisti.

Es ilgi neticīgi raugos viņā un saku:

- Labi, lai cik tas grūti, es atsakos no vēlēšanās uzdot virkni acīmredzamu jautājumu. Tātad paredzēts, ka es steidzos uz mājām, izņemu zeltu no zārciņa, padzenu dažas čūskas, kaut kādā veidā sameklēju dīleri, kas apmaina zeltu pret naudu, pēc tam izdomāju, kā slepus ievest Jamaikā pusmiljonu dolāru, kur tie jāizdala dažiem blēdīgiem muitas aģentiem un policijai, kas pēc tam tevi atbrīvos. Tā ir visai prāva summa, Natan.

- Tā ir. Un pasteidzies, norunāts?

- Man liekas, tu neesi pie pilna prāta.

- Mēs apmainījāmies ar rokas spiedienu. Mēs esam partneri, Rīd. Izdomā, kā to visu izdarīt, un tu būsi bagāts cilvēks.

- Par cik domino kauliņiem ir runa?

- Pieci līdz seši simti.

- Kāda patlaban ir zelta vērtība?

- Pirms divām dienām unci zelta pārdeva par pusotru tūkstoti dolāru.

Es parēķinu un saku:

- Tas ir septiņarpus līdz astoņi miljoni dolāru.

Natans pamāj ar galvu. Nav nevienas mūža dienas, kad, skatoties cenu svārstības, viņš nebūtu izdarījis šos aprēķinus.

A4!an aiz muguras pie durvīm atskan skaļš klauvējiens, un parādās viens no cietumsargiem.

- Laiks beidzies, - viņš nosaka un nozūd.

- Tas varbūt būs viens no muļķīgākajiem pasākumiem, kādā jebkad savā mūžā esmu piedalījies, - es saku.

- Bet varbūt viens no gudrākajiem, - Natans atbild. - Tikai, lūdzu, pasteidzies, Rīd. Es neizturēšu ilgi.

Mēs paspiežam viens otram roku un atvadāmies. Mans pēdējais vizuālais Natana tēls ir mazs, salauzts cilvēks, kas, pārvarot sāpes, mēģina piecelties. Mēs ar Rašfordu steidzamies projām. Viņš izlaiž mani pie viesnīcas, un es skrienu uz savu istabu zvanīt Vanesai.

Viņa ir bēniņos, kur gandrīz piecdesmit grādu karstumā pārskata vecas kartona kastes un salauztas mēbeles.

- īstā vieta nav tur, - es paziņoju. - Tā ir ārā, mantu glabājamā šķūnī.

- Pagaidi, - Vanesa saka, rāpdamās lejā pa salokāmajām kāpnēm. - Vai viņš tev pateica? - viņa jautā starp elpas vilcieniem.

-Jā-

- Te kāds ir, - viņa saka, un telefonā es dzirdu skaļu durvju zvanu. Gaitenī Vanesa pieliecas un paņem rokā pistoli. - Es tūlīt tev atzvanīšu, - viņa nočukst telefonā un sarunu pārtrauc.

Ir vēls svētdienas rīts. Natana pikaps stāv uz piebraucamā ceļa. Pieņemot, ka draugi zina, ka nedēļas nogalē viņš aizbraucis, pikaps var radīt jautājumus. Durvju zvans ieskanas vēlreiz, kāds sāk dauzīt ieejas durvis un pēc brītiņa nokliedzas:

- Natan, tu esi mājās? Atver!

Vanesa saraujas, bet nekustas. Durvju dauzīšana turpinās. Drīz pie aizmugures durvīm klauvē kāds cits un sauc Natanu. Viņi ir vismaz divi, balsis pieder jauniem vīriešiem, katrā ziņā Natana draugiem, kas kaut kāda iemesls dēļ te piestājuši. Nekas neliecina, ka viņi varētu braukt projām. Viens no viņiem pieklauvē pie guļamistabas loga, bet iekšā nevar ieskatīties. Vanesa iesprūk vannas istabā un noslauka seju. Elpa smaga, viņa no bailēm trīc.

Vīri ārā klaudzina, kliedz un drīz izdomās, ka ar Natanu kaut kas ir noticis. Viņi izspers durvis. Vanesa instinktīvi izģērbjas līdz bikini biksītēm, noslauka no auguma sviedrus, pistoli noliek blakus vannas istabas izlietnei un dodas pie ieejas durvīm. Viņa atver durvis līdz galam, un jaunais cilvēks piedzīvo visnegaidītāko sagaidīšanu.

Vanesas brūnās krūtis ir lielas un stingras; augums vingrs un veselīgs. Vīrieša acis noslīd no krūtīm uz biksītēm, kas atklāj skatienam tik daudz miesas, cik iespējams, bet tad viņš attopas. Vanesa uzsmaida un saka:

- Varbūt Natans šobrīd ir aizņemts.

- Ak, - vīrietis nosaka. - Atvainojiet.

Viņi stāv katrs savā priekškara durvju pusē, un nedz viens, nedz otrs nesteidzas aiziet. Vīrietis pāri plecam uzsauc:

- Ei, Tomij, panāc šurp.

Tomijs atsteidzas pie ieejas durvīm un netic savām acīm.

Vanesa saka:

- Paklausieties, zēni, vai tiešām mēs nevaram šeit pabūt vieni? Natans ir dušā, un mums vēl viss nav galā. Ko lai viņam saku, kas bija iegriezies?

Šajā brīdī Vanesa attopas, ka aizmirsusi novilkt no rokām lateksa cimdus. Sarkanas biksītes, zilgani cimdi.

Nedz viens, nedz otrs nespēj atraut acis no viņas krūtīm. Viens saka:

- Gregs un Tomijs. Mēs tā kā braucām šeit garām.

Abus apbūris viņas kailums un samulsinājuši cimdi rokās. Ko gan šī meiča dara ar viņu čomu?

- Es labprāt to viņam pateikšu, - Vanesa veltī puišiem burvīgu smaidu un aizver durvis. Viņa noskatās pa logu, kā ar atkārušos žokli abi apjukuši atkāpjas. Tikuši līdz savam pikapam, viņi iekāpj, sāk smieties un nozūd no piebraucamā ceļa.

Kad pikaps ir aizbraucis, Vanesa sataisa ūdeni ar ledu un brīdi sēž virtuvē pie galda. Viņa ir izsista no sliedēm un gatava sabrukt, taču nevar to atļauties. Šī māja ir noriebusies, radušās nopietnas šaubas par visu projektu, taču apstāties nevar.

Braucot taksometrā aizmugures sēdeklī uz lidostu, es pamanu, ka man zvana. Esmu pavadījis pēdējās piecpadsmit minūtes, iztēlodamies visdažādākos skatus un konfliktus Natana mājā, no kuriem neviens nebeidzas labi.

- Vai ar tevi viss kārtībā? - es jautāju.

- Jā. Tikai pāris nejēgu te meklēja Natanu. Es atbrīvojos no viņiem.

-Kā?

- Pastāstīšu vēlāk.

- Vai viņi tevi redzēja?

- Ak jā. Tas bija kolosāli. Ar mani viss kārtībā. Kur jāmeklē?

- Šķūnītī aiz mājas, kur glabā mantas. Es palikšu pie telefona.

- Labi.

Vanesa pārbauda piebraucamo ceļu vēlreiz, vai neieraudzīs uz tā vēl kādus ciemiņus, un pa sētas puses durvīm steidzas uz mantu glabājamo šķūni. Suns rūc un rej kā traks, un Jamaikā tas ir labi dzirdams.

Nevaru saņemties, lai brīdinātu viņu par čūskām, tāpēc klusībā lūdzos, kaut viņa tās nesastaptu. Jau rakāšanās pa nekārtīgu šķūni nav diez cik patīkama; iemet tajā vēl čūskas, un Vanesa var zaudēt savaldību un nozust. Ieejot šķūnī, viņa raksturo tā iekšpusi. Tur ir kā krāsnī. Es nododu Natana instrukcijas, un mēs beidzam sarunu. Viņai vajadzēs abas rokas.

Viņa pārvieto divas tukšas krāsas šķīdinātāja kannas, pasper malā džutas maisu, aizgrūž Sears zāles pļāvēju tik tālu, cik iespējams, paceļ finiera plāksni un atrod virves rokturi. Tas ir iesprūdis, tāpēc viņa velk stiprāk un stiprāk, līdz lūka atveras. Lūkai nav eņģu, tāpēc tā atraujas no grīdas un atkrīt pret sienu. Zem tās, kā bija teikts, ir ar zemi apbiris bronzas zārks, ne vairāk kā četras pēdas garš. Vanesa skatās uz to ar šausmām, it kā būtu atradusi nelaimīga bērna līķi. Tikai nav laika bailēm un pārdomām, nav laika pajautāt, pie joda, ko es šajā vietā daru!

Viņa mēģina zārku pacelt, bet tas ir pārāk smags. Viņa atrod atslēgu, pagriež, un vāka virsējā puse lēnām atveras. Par laimi, zārkā nav miruša mazuļa. Ne uz to pusi. Vanesa uz brīdi apstājas, lai nopētītu nelielu koka cigāru kastu kolekciju, kuras visas aptītas ar sudrabainu līmlenti un kuru lielākā daļa salikta rindās. No pieres pil sviedri, un Vanesa mēģina tos noslaucīt ar delmu. Viņa uzmanīgi izņem vienu kastīti un iziet ārā ozola paēnā. Viņa paskatās visapkārt, bet neredz nevienu, ja neskaita suni, kas noguris no riešanas un rūkšanas. Vanesa notin līmlenti, atver kasti un lēnām noņem salocītu avīžu kārtu.

Ministienīši. Mazi ķieģelīši. Domino kauliņi. Viss zārks ir pilns ar tiem. Miljoni un miljoni.

Viņa paņem vienu un pārbauda. Nevainojams taisnstūris, nepilnu puscollu biezs ar maliņu, kas uzglabājot ļauj tos sakraut kaudzītē. Priekšpusē iespiests: “10 unces”. Zem tā: “99,9 %”. Un tas ir viss - nav nedz bankas nosaukuma, nedz kādu norāžu, no kurienes vai no kuras raktuves tas nācis. Nav arī reģistrācijas numura.

Izmantodams priekšapmaksas kredītkarti, samaksāju trīssimt dolāru par lidojumu ar Air Jamaica uz Sanhuānu Puertoriko. Lidmašīna izlido pēc stundas, tāpēc es sameklēju solu netālu no sava reisa vārtiem un kavēju laiku, blenzdams uz mobilo tālruni. Nav ilgi jāgaida, līdz tas izgaismojas un novibrē.

Vanesa saka:

- Viņš nemelo.

- Pastāsti.

- Labprāt, mazulīt. Mums tagad pieder astoņpadsmit cigāru kastes, pilnas ar lieliskiem zelta ministieņiem, neesmu vēl izskaitījusi, bet tur jābūt vismaz pieciem simtiem.

Es dziļi ieelpoju, un man gribas raudāt. Šis projekts bija uz rasējamā dēļa vairāk nekā divus gadus, un laika lielāko daļu veiksmīgs iznākums bija paredzams ne vairāk kā viens pret tūkstoti. Virknei vāji saistītu notikumu vajadzēja perfekti ieņemt savu vietu. Mēs vēl neesam finiša taisnē, bet tuvojamies mājām. Es saožu kūts smaku.

- Pieci līdz seši simti, - es saku. - Tā saka mūsu zēns.

- Viņš ir pelnījis tiesības uz uzticēšanos. Kur tu esi?

- Lidostā. Esmu nopircis biļeti, izgājis cauri muitai un stundas laikā iekāpšu lidmašīnā. Pagaidām problēmu nav. Kur esi tu?

- Es dodos projām no tās izgāztuves. Esmu labi uzkrāvusies un visu nolikusi atpakaļ vietā. Māja ir aizslēgta.

- Nebēdā par māju. Viņš to nekad vairs neredzēs.

- Es zinu, tāpēc noliku sunim veselu maisu ar barību. Varbūt kāds par viņu painteresēsies.

- Taisies prom no tās vietas.

- Es jau to daru.

- Rīkojies pēc plāna, un es tev piezvanīšu, kad varēšu.

TRĪSDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

Ir svētdienas, divdesmit ceturtā jūlija rīts, un pulkstenis drīz būs vienpadsmit. Diena karsta, debesis skaidras un satiksme Red-fordas tuvumā viegla. Vanesa grib izvairīties no vēl kāda, kas var pazīt Natana pikapu un kļūt aizdomīgs. Viņa brauc uz ziemeļiem, uz automaģistrāli, garām Roanokai uz Šenando ielejas sirdi, brauc tik uzmanīgi, cik vien iespējams, spidometra bultiņa apstājusies pie septiņdesmit jūdzēm stundā, un joslas maina, iepriekš brīdinot ar pagrieziena rādītājā signālu. Skatīšanās atpakaļskata spogulī jau kļuvusi par ieradumu, un viņa neizlaiž no skatiena citus transportlīdzekļus, lai izvairītos no jebkuras sadursmes iespējas. Pasažiera pusē uz grīdas un uz blakussēdekļa vārda tiešā nozīmē atrodas bagātība zeltā - bagātība neiezīmētos un neizsekojamos zelta lietņos, kas tikko nozagti no zagļa, kurš tos nozadzis no blēža, kas savukārt tos dabūjis no bandītu bandas. Kā lai izskaidro šādu dārgā metāla daudzumu ziņkārīgam policistam? Viņa to nevar, tāpēc brauc tik nevainojami, cik spēj, bet smagie astoņpadsmit riteņu vilcēji drāžas garām pa kreiso joslu.

Vanesa nogriežas no maģistrāles pie mazas pilsētiņas un braukā pa to, līdz atrod lētu veikalu, kur visu pārdod par dolāru. Transparents pāri priekšējiem logiem reklamē pirmsskolas īpašās atlaides. Viņa novieto automašīnu netālu no ieejas un cigāru kastēm uzklāj no Natana paņemto netīro segu. Glock pistoli viņa paliek zem segas stūra sev blakus un nopēta stāvlaukumu. Svētdienas rītā tas ir gandrīz tukšs. Vanesa dziļi ieelpo, izkāpj, aizslēdz pikapu un iesteidzas veikalā. Nepaiet ne desmit minūtes, kad viņa ir nopirkusi desmit bērnu mugursomas, visas ar Tuksneša Vētras maskēšanās motīvu. Viņa samaksā skaidrā naudā un neatbild uz kasieres dzēlību par daudzajiem bērniem, kas atkal jāsūta uz skolu.

Salikusi pirkumu pikapa kabīnē, viņa atgriežas uz automaģistrāles. Pēc stundas netālu no Stentonas Virdžinijā viņa atrod smago automašīnu stāvvietu un apstājas blakus lielajām kravas automašīnām. Pārliecinājusies, ka neviens neskatās, cigāru kastes ātri pārceļo uz mugursomām, divas atstājot brīvas.

Viņa uzpilda degvielu, ātrās ēdināšanas restorānā papusdieno un novelk laiku, braukājot šurpu turpu pa 81. automaģistrāli no Merilendas ziemeļos līdz Roanokai dienvidos. Stundas velkas lēni. Nolikt automašīnu stāvlaukumā un pamest lielo laimestu nevar. Tas jāsargā pastāvīgi, un tā, gaidīdama tumsu, viņa vada laiku transporta plūsmā.

Es staigāju pa cilvēku pilno un mitro Sanhuanas lidostu un gaidu lidsabiedrības Delta reisu uz Atlantu. Biļete nopirkta uz Mal-kolma Banistera vārda, un viņa vecā pase lieti noderēja. Tās termiņš beigsies pēc četriem mēnešiem. Pēdējo reizi tā tika izmantota, kad mēs ar Daionu lētā kruīza braucienā aizbēgām uz Bahamu salām. Tas notika citā dzīvē.

Es divas reizes piezvanu Vanesai, un mēs runājam šifrētā valodā. Prece ir dabūta. Iesaiņojums labs. Viņa braukā apkārt, kā ieplānots. Ja špiks kaut kur klausās, tad kasa pakausi.

Pusčetros mēs beidzot esam lidmašīnā un stundu sēžam tveicīgajā salonā, vētra pa šo laiku gaudodama uzbrūk lidostai, un piloti nesaka ne vārda. Man aiz muguras brēkā vismaz divi mazuļi. Pasažieriem iekaistot, es aizveru acis un mēģinu nosnausties, taču esmu liedzis sev miegu tik ilgi, ka man aizmirsies, ko nozīmē snaust. Tā vietā es domāju par Natanu Kūliju un viņa bezcerīgo situāciju, kaut arī nejūtu pret viņu simpātijas. Domāju par Vanesu un viņas izturību stresa apstākļos. Mēs esam pavisam tuvu finiša līnijai, bet vēl arvien ir liela iespēja piedzīvot neveiksmi. Esam dabūjuši zeltu, bet vai varam to paturēt?

Pamostos, kad lidmašīna sasveras uz priekšu un norīb pa skrejceļu. Pēc divu stundu lidojuma mēs nolaižamies Atlantā. Pasu kontrolē man izdodas izvairīties no letēm, pie kurām strādā melnie muitas aģenti. Viņu vietā es izvēlos apvēlušos jaunu balto zēnu, kas izskatās garlaikots un vienaldzīgs. Viņš paņem pasi, uzmet skatienu deviņus gadus vecajai Malkolma Banistera fotogrāfijai, ātri salīdzina ar Maksa Rīda Boldvina pārveidoto seju un nekā neparasta nesaskata. Mēs visi izskatāmies vienādi.

Es pieņemu, ka muita jau būs informējusi FIB, ka esmu atstājis valsti pirms divām dienām ar privātu lidmašīnu un ieradies Jamaikā. Ja es ko nezinu, tad to, vai FIB joprojām uzmana Malkolma Banistera iespējamo pārvietošanos. Varu derēt, ka tas nenotiek, un man gribas, lai FIB turpina domāt, ka vēl arvien esmu kaut kur salās un lieliski pavadu laiku. Katrā ziņā es pārvietojos ātri. Tā kā Malkolmam vairs nav derīgas autovadītāja apliecības, Makss pie Avis galda noīrē automašīnu un četrdesmit piecas minūtes pēc nolaišanās Atlantā steidzīgi pamet pilsētu. Džordžijā netālu no Rosvelas apstājos pie Walmart veikala un skaidrā naudā samaksāju par diviem priekšapmaksas telefoniem. Ejot ārā no veikala, divi vecie ielido atkritumu tvertnē.

Pēc tumsas iestāšanās Vanesa noliek pikapu stāvvietā. Viņa ir braukusi divpadsmit stundas un nevar sagaidīt, kad atbrīvosies no automašīnas. Brīdi viņa sēž pie stūres blakus savai Accord hondai un noskatās, kā vietējās aviolīnijas lidmašīna piebrauc pie Roanokas termināļa. Ir svētdienas vakars, pulkstenis rāda mazliet pāri deviņiem, un izskatās, ka nav nekādas satiksmes. Automašīnu stāvlaukums ir gandrīz tukšs. Viņa vēlreiz dziļi ieelpo un izkāpj. Darbodamās ātri un vērodama visu, kas notiek apkārt, mugursomas no Natana automašīnas priekšējā sēdekļa viņa pārliek sava auto bagāžniekā. Astoņas mugursomas, katra šķietami smagāka nekā iepriekšējā, taču viņa neiebilst.

Viņa aizslēdz pikapu, atslēgas patur pie sevis un pamet stāvlaukumu. Ja viss notiks, kā plānots, Natana automašīnu neievēros vairākas dienas. Kad draugi konstatēs, ka viņš pazudis, tie ziņos policijai, kas atradīs pikapu un pa gabaliņam sāks likt kopā visu, kas noticis. Nevar būt šaubu, ka Natans kādam palielījies, ka ar privātu lidmašīnu dodas uz Maiami, un policisti kādu laiku ies pa tukšām pēdām.

Es nevaru zināt, varbūt varas iestādes spēj sasaistīt meklējamo pikapa īpašnieku ar Natanielu Koleju, klaunu, kas nesen pametis pilsētu ar viltotu pasi, četriem kilogramiem kokaīna un pistoli, bet par to šaubos. Viņu neatradīs, līdz Jamaikā kāds viņam beidzot dos iespēju piezvanīt. Kam viņš zvanīs un ko šim cilvēkam teiks, var tikai minēt. Visticamāk, viņš skaita stundas un dienas, kad atgriezīšos ar naudas maisu un sākšu uzpirkt visus pēc kārtas. Pēc nedēļām, varbūt mēneša viņš sapratīs, ka vecais draugs Rīds viņu piešņācis, paņēmis naudu un aizlaidies.

Man viņa gandrīz žēl.

Apmēram vienos naktī tuvojos Ešvilai Ziemeļkarolīnā un rosīgā krustojumā ieraugu moteļa zīmi. Mana dārgā Vanesa aiz tā neredzami novietojusi savu mazo, zilo hondu un sēž pie stūres ar pistoli blakus. Nolieku savu automašīnu blakus, un mēs ejam uz viņas noīrēto otrā stāva istabu. Saskūpstāmies un apskaujamies, taču esam pārāk noguruši, lai domātu par mīlēšanos. Klusu izkraujam bagāžnieku, un es nometu mugursomas uz vienas no gultām. Aizslēdzu durvis, aizlieku priekšā ķēdi un palieku krēslu zem durvju roktura. Cieši aizvelku aizkarus un uz aizkaru stangām uzkaru dvieļus, lai būtu drošs, ka neviens nevar ieskatīties mūsu mazajā bagātību glabātavā. Kamēr es to daru, Vanesa ieiet dušā, un, iznākot no vannas istabas, nekas cits viņai nav mugurā kā tikai frotē peldmētelis, kas atklāj skaistākās kājas, kādas jebkad esmu redzējis. “Pat nedomā par to,” viņa saka, jo spēki ir izsīkuši. “Varbūt rīt.”

Uzvelkam vienreizējās lietošanas lateksa cimdus, iztukšojam mugursomas un glītā rindā saliekam astoņpadsmit cigāru kastes, no kurām katra noslēgta ar divām sudraba līmlentes kārtām. Pamanām, ka divas kastes droši vien taisītas vaļā, un noliekam tās sānis. Ar mazu kabatas nazīti pārgriežu lenti pirmajai kastītei un to atveru. Izņemam ministienīšus no kastītes, saskaitām trīsdesmit, atliekam atpakaļ un no jauna aizlīmējam vāku. Vanesa pieraksta skaitu, un mēs atveram otru kastīti. Tajā ir trīsdesmit divi ministnienīši, nevainojami pēc lieluma un šķietami cilvēka roku neskarti.

- Brīnišķīgi, vienkārši brīnišķīgi, - viņa saka vēl un vēlreiz. - To pietiks gadsimtiem.

- Mūžīgi, - es saku, berzēdams ministieni. - Vai tu gribētu zināt, no kuras pasaules daļas tie nākuši?

Viņa smejas, jo mēs nekad to neuzzināsim.

Atveram visas sešpadsmit aizlīmētās kastītes un pārbaudām divas agrāk atvērtās kastītes. Tajās ir apmēram uz pusi mazāk stienīšu nekā pārējās. Pavisam kopā ir piecsimt septiņdesmit stienīšu. Zelta cenai svārstoties pie pusotra tūkstoša par unci, mūsu bagātība ir rēķināma apmēram astoņarpus miljonos dolāru.

Mēs guļam gultā, pa vidu sakrauts zelts, un atturēties no smaida nav iespējams. Mums vajadzīgs šampanietis, bet svētdien divos naktī lētā Ziemeļkarolīnas motelī šampanietis neeksistē. Ir ļoti daudz, par ko šajā brīdī domāt, taču viens no varenākajiem mūsu projekta aspektiem ir tas, ka neviens šo bagātību nemeklē. Par to zina tikai Natans Kūlijs un neviens cits. Mēs paņēmām to no zagļa, kas nav atstājis pēdas.

Skatīšanās uz bagātību, pieskaršanās tai un skaitīšana devusi mums enerģiju. Es norauju Vanesai no pleciem peldmēteli, un mēs palienam zem segām otrajā gultā. Lai kā tu centies, ir grūti mīlēties, ar vienu aci skatoties uz zeltu. Beiguši sabrūkam no spēku zuduma un guļam kā miroņi.

TRĪSDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

Pirmdienas ritē pusseptiņos aģents Fokss iegāja Viktora Vestleika lielajā kabinetā un paziņoja:

-Jamaikieši kā vienmēr nesteidzas. īpašu jaunumu nav. Boldvins ieradies vēlu piektdienas vakarā ar Reilijas čārtersabiedrībā nolīgtu lidmašīnu. Jauko lidmašīnu patlaban aizturējusi Jamaikas muita, un tā nevar atgriezties mājās. No Boldvina ne ziņas, ne miņas. Viņa draugs Nataniels Kolejs mēģinājis ieceļot ar viltotu pasi un tagad ir zem atslēgas tāpat kā aeroplāns.

- Viņš ir cietumā? - jautā Vestleiks, kodīdams īkšķa nagu.

- Jā, ser. Tas ir viss, ko man izdevās uzzināt. Nevar paredzēt, kad viņš tiks ārā. Es mēģinu sazināties ar policiju, lai tā pārbaudītu viesnīcu reģistrus un sameklētu Boldvinu, bet viņi nesteidzas. Viņš nav bēglis, policija negrib kaitināt viesnīcas, ir taču nedēļas nogale utt.

- Atrodi Boldvinu.

- Mēģinu to darīt, ser.

- Kas viņam padomā?

Fokss nogrozīja galvu.

- Nekas nav saprotams. Kāpēc jāsadedzina tik daudz naudas, lai lidotu ar privātu lidmašīnu? Kāpēc jāceļo kopā ar cilvēku, kam viltota pase? Kas, pie joda, ir Nataniels Kolejs? Mēs izmeklējāmies pa Virdžīniju un Rietumvirdžīniju, bet neko atbilstošu neatradām. Varbūt Kolejs ir labs draugs, kas nevar dabūt pasi, un viņi mēģināja izsprukt cauri muitai, lai dažas dienas pagozētos saulē?

- Var jau būt, var jau būt.

- Nu jūs to zināsiet, ser.

- Turpini rakt un ziņo ar e-pastu.

- Labi, ser.

- Pieņemu, ka viņš atstājis savu automašīnu aiz Roanokas lidostas.

- Tā nolikta vispārējās aviācijas stāvlaukumā. Ar veco Floridas numuru. Mēs atradām automašīnu sestdienas rītā, un tagad tā tiek novērota.

- Labi. Tikai atrodiet viņu, norunāts?

- Un ja atradīsim?

- Vienkārši sekojiet un noskaidrojiet, ar ko īsti viņš nodarbojas.

Pie kafijas un zelta mēs plānojam dienu, taču nevelkam to garumā. Deviņos Vanesa reģistratūrā nodod atslēgas un izrakstās. Pametam gaisa bučas, un es sekoju viņai uz stāvlaukumu, uzmanīdamies, lai nepiespiestos hondas pakaļējam buferim. Tā otrā pusē dziļi bagāžniekā ir noglabāta puse zelta. Otra puse ir mana nomātā ševroleta Impala bagāžniekā. Krustojumā mēs šķiramies - viņa aizbrauc uz ziemeļiem, es - uz dienvidiem. Vanesa pamāj atpakaļskata spogulī, un man rodas jautājums, kad viņu atkal ieraudzīšu.

Ar augsto kafijas glāzi rokā iekārtojies ilgam braucienam, es sev atgādinu, ka laiks jāizmanto ar prātu. Nekādas sapņošanas vaļējām acīm, nekāda garīga atslābuma, nekādas fantāzijas par to, ko darīt ar naudu. Daudz jo daudz jautājumu. Kad policija atradīs Natana pikapu? Kad zvanīt Rašfordam Votlijam un teikt, lai nodod ziņu Nata-nam, ka viss iet pēc plāna? Cik cigāru kastīšu saies pirms mēneša iznomātajos banku privātajos seifos. Cik zelta pārdot ar atlaidi, lai tiktu pie naudas? Kā panākt, lai Viktors Vestleiks un Stenlijs Mamfrijs, Savienoto Valstu prokurors Roanokā, velta man uzmanību? Un, kas vissvarīgākais, kā mēs izdabūsim zeltu ārā no valsts un cik ilgu laiku tas aizņems?

Drīz to visu nomaina domas par tēvu, veco Henriju, kas nav varējis satikt jaunāko dēlu vairāk nekā četrus mēnešus. Esmu pārliecināts - viņš ir noskaities, ka esmu aizvests no Frostburgas uz Fortveinu. Pavisam droši viņu mulsina korespondences trūkums. Viņš droši vien zvana brālim Markusam uz Kolumbijas apgabalu un māsai Rūbijai uz Kaliforniju, lai noskaidrotu, vai viņiem kaut kas nav zināms. Es nezinu, vai Henrijs kļuvis par vecvectēvu, par ko parūpējušies Markusa noziedzīgais dēls un viņa četrpadsmitgadīgā draudzene, ja vien nav iztaisījusi abortu.

Ja padomā, varbūt man ģimenes nemaz tik ļoti netrūkst kā reizēm šķiet. Protams, būtu jauki satikt tēvu, kaut arī man ir aizdomas, ka viņam nepatiks izmaiņas manā izskatā. Patiesībā ir ļoti iespējams, ka nekad viņu vairs neredzēšu. Atkarībā no federālās valdības kaprīzēm un mahinācijām es varu palikt brīvs cilvēks vai arī mūža atlikušo daļu aizvadīt bēguļojot. Taču, lai kā viss iegrozītos, man ir zelts.

Jūdzes skrien, un es ievēroju ātruma ierobežojumus, vienlaikus cenzdamies izvairīties no lielajiem treileriem, lai tie neaizķer. Nevaru nedomāt par Bo. Esmu ārā no cietuma jau četrus mēnešus un katru dienu apspiežu vēlēšanos domāt par dēlu. Doma, ka pastāv iespēja viņu nekad vairs neredzēt, ir pārlieku sāpīga, bet, nedēļām ritot uz priekšu, esmu nonācis pie atziņas, ka tāda ir realitāte un tā ir jāpieņem. Atkalapvienošanās ar viņu būtu pirmais lielais solis pa normālas dzīves ceļu, taču mana dzīve turpmāk būs visāda, tikai ne normāla. Mēs nekad nevarēsim dzīvot kopā zem viena jumta kā tēvs ar dēlu, un es nesaskatu neko labu apstāklī, ka Bo zinās, ka esmu tuvumā, un divreiz mēnesī vēlēsies pamieloties ar saldējumu. Nešaubos, ka viņš vēl atceras mani, taču atmiņas katrā ziņā gaist. Daiona ir gudra, patīkama sieviete, tāpēc esmu drošs, ka viņa un viņas otrais vīrs nodrošinās Bo laimīgu dzīvi. Kāpēc man, gandrīz svešiniekam un cilvēkam, kas noteikti pēc tāda izskatās, jāielaužas viņu dzīvē un tā jāsagriež kājām gaisā? Ja man izdodas pārliecināt Bo, ka patiešām esmu viņa tēvs, kā lai atdzīvina attiecības, kas mirušas vairāk nekā piecus gadus?

Lai izbeigtu šīs mocības, mēģinu koncentrēties uz nākamajām divām stundām, pēc tam uz dažām nākamajām dienām. Priekšā ir svarīgi pasākumi, un, ja kaut kas nojūk, tas man var maksāt bagātību un pat novest atpakaļ cietumā.

Apstājos netālu no Savannas, uzpildu degvielu, tirdzniecības automātā nopērku svietmaizes un pēc pusstundas jau esmu Neptūna pludmalē, savos pagaidu ganību laukos. Biroja preču veikalā nopērku smagu, biezu portfeli un nolieku automašīnu pludmales publiskajā autostāvvietā. Tur nav novērošanas kameru un kājāmgājēju, ātri atveru bagāžnieku, izņemu divas cigāru kastes un ielieku portfelī. Tas tagad sver kādas četrdesmit mārciņas, un, ejot apkārt mašīnai, jūtu, ka portfelis ir par smagu. Vienu cigāru kasti izņemu un ielieku atpakaļ bagāžniekā.

Četrus kvartālus tālāk atstāju automašīnu First Coast Trust bankas stāvlaukumā un vienaldzīgā gaitā dodos uz ieejas durvīm. Digitā-lais termometrs uz bankas rotējošā ziņojumu dēļa rāda deviņdesmit sešus grādus. Portfelis ar katru soli kļūst smagāks, bet es cenšos izlikties, ka tajā nav nekas vairāk kā svarīgi dokumenti. Divdesmit mārciņas nav liels svars, tomēr par lielu jebkura lieluma portfelim. Katrs solis tagad tiek uzņemts video, un vismazāk es gribu izskatīties pēc cilvēka, kas smagiem soļiem dodas uz banku ar smagu somu. Man jāraizējas par Vanesu un to, kā viņa iekļūs Ričmondas banku privāto seifu nodalījumā ar tādu smagumu uz pleca.

Lai cik smags ir nesamais, es nevaru nepasmaidīt, iedomājoties par tīra zelta brīnumaino svaru.

Bankā es pacietīgi gaidu, kad privāto seifu darbiniece beigs darbu ar iepriekšējo klientu. Kad pienāk mana kārta, pasniedzu viņai savu Floridas autovadītāja apliecību un parakstos. Viņa pārbauda seju un rokrakstu, atzīst tos un pavada mani uz velvi bankas aizmugurē. Viņa ieliek bankas atslēgu seifa nodalījumā, es ielieku savējo. Atskan smuks klikšķis, nodalījums atslēdzas, un es to aiznesu uz šauru, privātu skapi un aizveru durvis. Darbiniece gaida ārpusē velves vidū.

Seifa atvilktne ir sešas collas plata, sešas collas dziļa un astoņpadsmit collas gara, lielākā, kādu pirms mēneša uz gadu par trīssimt dolāriem varēja noīrēt. Ielieku tajā cigāru kasti. Mēs ar Vanesu uz katras esam uzrakstījuši stienīšu skaitu. Šajā kastē ir trīsdesmit trīs stienīši jeb trīssimt trīsdesmit unces apmēram pusmiljona dolāru vērtībā. Aiztaisu nodalījumu, pāris minūšu to apbrīnoju, atveru durvis un piesakos darbiniecei. Daļa no viņas darba ir neizrādīt ne mazākās aizdomas, un viņai tas izdodas. Pieļauju, ka viņa ir pieredzējusi daudz ko.

Pēc divdesmit minūtēm esmu Džeksonvilas Savings Bank velvē. Velve ir lielāka, seifa nodalījumi mazāki, klerks aizdomīgāks, bet citādi viss tas pats. Aiz slēgtām durvīm ielieku kastē vēl vienu mini-stienīšu krājumu. Trīsdesmit divi mazi, krāšņi lietnīši vēl pusmiljona vērtībā.

Trešajā un pēdējā bankā nepilnu pusjūdzi no pirmās veicu dienas pēdējo noguldījumu, bet pēc tam stundu meklēju moteli, kur automašīnu var novietot pretī istabai.

Ričmondas rietumu gala tirdzniecības ielā Vanesa iet cauri universālveikala dārgajam galam, līdz atrod dāmu galantēriju. Arēji mierīga, viņa tomēr nervozē, jo honda stāvlaukumā palikusi bez uzraudzības un tikai gaida vandaļus vai kādu autozagli. Viņa izvēlas šiku sarkanas ādas plecu somu, pietiekami lielu, lai to sauktu par ceļasomu. Dizainers ir labi pazīstams, un to droši vien ievēros bankā  strādājošās sievietes. Viņa samaksā skaidrā naudā un steidzas atpakaļ pie automašīnas.

Pirms divām nedēļām Makss - viņa to vienmēr bija pazinusi kā Malkolmu, tomēr jaunais vārds šķita labāks - bija devis norādījumu trīs bankās noīrēt privātos seifus. Viņa bija rūpīgi izvēlējusies Ričmondas bankas, rakstījusi pieprasījumus, izgājusi skrīningu un samaksājusi nodevas. Tad, kā Makss mācīja, katru banku apmeklējusi divas trīs reizes, lai atstātu nevajadzīgus papīrus vai ko tamlīdzīgu. Velvju darbinieces tagad viņu pazina, uzticējās un nebūt nekļuva aizdomīgas, kad mis Vanesa Janga uzradās ar satriecošu jaunu somu un gribēja iekļūt velvē.

Nepilnās deviņdesmit minūtēs Vanesa droši noslēpj zelta lietņus gandrīz par pusotru miljonu.

Vairāk nekā pēc nedēļas viņa atkal piebrauc pie sava dzīvokļa un noliek automašīnu vietā, no kuras redzami pašas dzīvokļa trešā stāva logi. Dzīvojamais komplekss atrodas skaistā pilsētas daļā netālu no Ričmondas Universitātes, apkārtne visumā ir droša. Viņa te dzīvo divus gadus un nevar atcerēties nevienu gadījumu, kad būtu nozagta automašīna vai uzlauzts dzīvoklis. Tomēr riskēt nav

vērts. Viņa pārbauda durvis un logus, vai tie nav taisīti vaļā, bet neredz neko, kas par to liecinātu. Nomazgājas dušā, pārģērbjas un dodas projām.

Pēc četrām stundām atgriežas un tumsā lēni un metodiski pārnes dārgumus uz dzīvokli un paslēpj zem gultas. Viņa guļ virs tiem ar pistoli uz naktsgaldiņa, aizslēgusi un aizbultējusi visas durvis.

Viņa te iemieg, te atmostas un rītausmā, skatīdamās vietējā kanālā laika ziņas, dzer kafiju. Pulkstenis šķiet apstājies. Viņa gribētu pagulēt ilgāk, taču prāts neļauj ķermenim padoties. Arī ēstgribas nav, tomēr viņa mēģina apēst mazu drusciņu biezpiena. Ik pēc desmit minūtēm viņa iet pie loga un pārbauda stāvlaukumu. Agrie braucēji uz darbu izbrauc maiņās - pusastoņos, septiņos un četrdesmit piecās minūtēs, astoņos. Bankas veras vaļā deviņos. Viņa ilgi mazgājas dušā, saģērbjas, it kā dotos uz tiesu, piekrauj somu un aiznes uz automašīnu. Nākamajās divdesmit minūtēs viņa no gultas apakšas izvelk trīs cigāru kastītes un aiznes uz automašīnu. Tās viņa drīz deponēs trīs privātajos seifos, kurus bija apmeklējusi iepriekšējā dienā.

Liels strīds prātā risinās par to, vai palikušās trīs kastītes lielākā drošībā būs automašīnas bagāžniekā vai dzīvoklī zem gultas. Viņa nolemj izmantot abus variantus. Divas kastītes paliek mājās, bet vienu viņa paņem līdzi.

\^nesa piezvana un paziņo, ka trešo un pēdējo deponējumu izdarījusi no rīta un tagad brauc uz Roanoku tikties ar advokātu. Soli vai divus esmu viņai priekšā. Esmu apmeklējis savas trīs bankas mazliet agrāk, nolicis, kas noliekams, un tagad braucu uz Maiami. Esam noglabājuši trīssimt astoņdesmit no piecsimt septiņdesmit ministienīšiem. Sajūta ir laba, taču stress nekur neizzūd. Kļūmīgā situācijā federāļi var sagrābt un sagrābs visas vērtības, tāpēc mums nekas var arī nespīdēt. Zelts jādabū ārpus valsts.

Pieņemu, ka FIB nezina, ka mēs ar Vanesu darbojamies kopā. Tāpat pieņemu, ka viņiem vēl jāatrod Natana Kūlija saistība ar mani. Man ir daudz pieņēmumu, taču nevaru zināt, vai tie ir pareizi.

TRĪSDESMIT DEVĪTĀ NODALA

Celtniecības transporta aizkavēts, kaut kur pie Fortloderdeilas piezvanu misteram Rašfordam Votlijam Montego. Viņš atbild ar siltu iesmiešanos, it kā mēs būtu draugi jau gadu desmitiem. Es pastāstu, ka esmu droši atgriezies mājās Savienotajās Valstīs un dzīve ir lieliska. Pirms četrdesmit astoņām stundām atvadījos no Natana un Rašforda un lavījos ārā no Jamaikas, baidīdamies, ka pirms iekāpšanas lidojumam uz Puertoriko mani apstādinās vīri formas tērpos. Tas, cik ātri viss notiek, mani satriec. Atgādinu sev, ka nedrīkst atslābināties un jādomā par nākamo gājienu.

Rašfords nav bijis cietumā kopš svētdienas. Es paskaidroju, ka Nataniela prātu nodarbina doma par cilvēku uzpirkšanu uz vietas un viņš dzīvo maldīgās ilūzijās, ka es atgriezīšos ar lādi, kas pilna ar naudu. Piezvanīju uz dažām vietām, un šķiet, ka zēns jau sen nodarbojas ar kokaīnu, tomēr man grūti noticēt, ka tas idiots mēģinājis slepus ievest četrus kilogramus, ierocim vispār nav nekāda skaidrojuma. Galīgs idiots.

Rašfords ir tādās pašās domās un pasaka, ka vakar, tas ir, pirmdien, viņš runājis ar prokuroru. Ja Rašfords spēj darīt brīnumus, tad zēnam Jamaikas cietumu sistēmā nāksies pavadīt “apmēram” divdesmit gadus. Ja ņem vērā piekaušanas divās pirmajās naktīs cietumā, zēns varēs justies laimīgs, ja spēs izturēt nedēļu.

Mēs vienojamies, ka Rašfords apmeklēs cietumu pēcpusdienā un pārbaudīs, kā Natanielam iet. Lūdzu pateikt viņam, ka nopietni strādāju pie viņa atbrīvošanas, ka viņa mājas apmeklējums noticis, kā plānots, un viss iet uz priekšu, kā runāts. “Kā vēlies,” pasaka Rašfords. Es maksāju viņam honorāru, tāpēc tehniski viņš turpina strādāt manā labā.

Jācer, ka šī ir mūsu pēdējā saruna.

Vanesa vēlreiz dodas trīsarpus stundas garā braucienā no Rič-mondas uz Roanoku un ierodas tur divos pēcpusdienā uz tikšanos ar Dastiju Šiveru, Kvinna Rakera advokātu. Piezvanījusi, lai sarunātu tikšanos, viņa solījusi paņemt līdzi būtisku pierādījumu Kvinna lietā. Dastiju tas ieintriģē, un viņš mēģina kaut ko uzzināt pa telefonu, taču Vanesa uzstāj, ka nepieciešams tikties, turklāt, jo ātrāk, jo labāk.

Viņa ir ģērbusies pēc modes tik īsos svārciņos, lai tiktu ievērota, un rokā nes elegantu ādas diplomātu. Redzot viņu ienākam savā kabinetā, Dastijs pielec kājās un piedāvā apsēsties. Sekretāre ienes kafiju, un, iekams durvis aizveras pavisam, viņiem izdodas apmainīties ar laipnībām.

- Es ķeršos taisni pie lietas, mister Šiver, - viņa saka. - Kvinns Rakers ir mans brālis, un es varu pierādīt, ka viņš ir nevainīgs.

Dastijs to uzklausa un teiktajam brīdi ļauj atskanēt telpā. Viņš zina, ka Kvinnam ir divi brāļi - Dī Rejs un Garais - un māsa Lusinda. Visi aktīvi darbojušies ģimenes biznesā. Tagad viņš atceras, ka ir vēl viena māsa, kas šajā biznesā nepiedalās un ne reizi nav pieminēta.

- Kvinns ir jūsu brālis, - viņš atkārto, gandrīz murminādams.

-Jā. Es aizbraucu no Kolumbijas apgabala pirms dažiem gadiem

un esmu turējusies no tā visa pa gabalu.

- Labi. Es klausos. Sakiet, kas jums sakāms.

Vanesa no jauna sakrusto kājas, un Dastijs turpina skatīties viņai acīs. Viņa ierunājas:

- Apmēram nedēļu pēc aiziešanas no Frostburgas nometnes Kvinns Kolumbijas apgabalā gandrīz pārdozēja kokaīnu. Mēs, tas ir, ģimene, zinājām, ka viņš ar to sevi nogalinās - Kvinns vienmēr bija smagā atkarībā -, tāpēc iejaucāmies. Kopā ar brāli Dī Reju aizvedu viņu uz rehabilitācijas iestādi Akronas tuvumā Ohaio, īsto vietu cilvēkiem ar nopietnu atkarību. Tiesas ordera nebija, tāpēc viņu nevarēja ieslēgt, bet pamatā šajā iestādē tieši tā rīkojas. Kvinns tur sabija divdesmit vienu dienu, līdz septītajā februārī tika atrasti tiesneša

Foseta un viņa sekretāres līķi. - Viņa izņem no diplomāta lietu un noliek Dastijam uz galda. - Te ir visi dokumenti. Tā kā brālis tikko bija izbēdzis no cietuma, viņu uzņēma ar pieņemtu vārdu kā misteru Džeimsu Viljamsu. Mēs iemaksājām divdesmit tūkstošus dolāru skaidrā naudā, tāpēc rehabilitācijas iestāde ar prieku viņu uzņēma un neuzdeva liekus jautājumus. Viņš tika izmeklēts fizioloģiski, tika veiktas visas asins analīzes, un tur ir DNS, kas noder kā pierādījums, ka slepkavības laikā Kvinns atradies šajā iestādē.

- Cik sen jūs to zināt?

- Nevaru atbildēt uz visiem jūsu jautājumiem, mister Šiver. Mūsu ģimenē ir daudz noslēpumu, bet maz atbilžu.

Dastijs skatās uz Vanesu, un viņa mierīgi iztur skatienu. Viņš saprot, ka neuzzinās visu, bet šobrīd tas nav svarīgākais. Nupat viņš guvis svarīgu uzvaru pār valdību un par to jau smejas.

- Kāpēc viņš atzinās?

- Kāpēc cilvēks atzīstas noziegumā, kuru nav izdarījis? Es to nezinu. Kvinns savā iekšējā būtībā ir pretrunu pilns, viņam ir arī citas problēmas. FIB ņēma viņu priekšā desmit stundas no vietas un izmantoja visus netīros paņēmienus, kādi ir viņu rīcībā. Pazīstot Kvinnu, varu teikt, ka viņš spēlēja pēc noteikumiem. Varbūt Kvinns iedeva, ko viņi gribēja, lai būtu miers. Varbūt viņš safantazēja dažādus brīnumus, lai šie skraida apkārt, mēģinādami visu pārbaudīt. Es to nezinu. Vai atceraties Lindbergu bērna nolaupīšanu, slavenāko bērna nolaupīšanas gadījumu?

- Protams, esmu par to lasījis.

- Šajā noziegumā toreiz atzinās simt piecdesmit cilvēki. Tas nav īsti saprotams, taču Kvinns reizēm nav pie pilna prāta.

Dastijs atver lietu. Tajā ir ziņas par Kvinna katru rehabilitācijas iestādē pavadīto dienu, sākot ar septiņpadsmito janvāri un beidzot ar septīto februāri, tas ir, pirmdienu, kad atrada tiesneša Foseta un Naomi Klērijas līķus.

- Te teikts, ka viņš atstājis iestādi septītā februāra pēcpusdienā, -lasīdams nosaka Dastijs.

- Pilnīgi pareizi. Viņš aizgāja jeb aizbēga un devās uz Roanoku.

- Un kāpēc, ja drīkst jautāt, viņš devās uz Roanoku?

- Atkal, mister Šiver, man jāsaka, ka nevaru atbildēt uz daudziem jautājumiem.

- Un tā viņš uzrodas Roanokā nākamajā dienā pēc līķu atrašanas, aiziet uz bāru, piedzeras, iesaistās kautiņā, tiek arestēts, un viņam ir pilna kabata ar naudu. Te ir daudz tukšu vietu, mis...

- Jā, ir, un ar laiku tukšās vietas tiks aizpildītas. Tikai patlaban tas nav svarīgākais, vai ne? No svara ir tas, ka jums tagad ir nepārprotami viņa nevainības pierādījumi. Ja neņem vērā neīstu atzīšanos, valdībai nav nekādu pierādījumu pret manu brāli, vai ne?

- Tā nu tas ir. Nav lietisku pierādījumu, toties ir ļoti daudz aizdomīgas rīcības. Piemēram, ko viņš meklēja Roanokā? Kā tur nokļuva? Kur dabūja tik daudz naudas? Kur pirkti zagtie ieroči? Mis, jautājumu ir daudz, taču šķiet, ka ari uz tiem jums nebūs atbildes, vai ne?

- Pilnīgi pareizi.

Dastijs aizliek rokas aiz galvas un skatās griestos. Pēc ilga un klusa pārtraukuma viņš saka:

- Ziniet, man vajadzēs to visu pārbaudīt. Būs jābrauc uz rehabilitācijas centru, jāizjautā turienes cilvēki, jādabū ar zvērestu apstiprinātas rakstiskas liecības, un tas nav viss. Federāļi nepadosies, līdz mūsu mapes būs daudz biezākas un mēs varēsim ar tām šiem sadot pa galvu. Man vajag vēl divdesmit piecus tūkstošus dolāru.

Vanesa nevilcinās ar atbildi:

- Es par to parunāšu ar Dī Reju.

- Pirmstiesas konference ir pēc divām nedēļām, tāpēc jārīkojas ātri. Vēlētos iesniegt lūgumu par apsūdzības atsaukšanu pirms konferences.

- Jūs esat mans advokāts.

Seko jauna pauze, kuras laikā Dastijs uz elkoņiem paliecas uz priekšu un nolūkojas uz Vanesu.

- Tiesnesi Fosetu es labi pazinu. Mēs nebijām draugi, bet draudzīgi paziņas. Ja viņu nav nogalinājis Kvinns, jājautā: kas tad?

Vanesa jau purina galvu. - Nezinu.

Natana pikapu policija atrada otrdienas rītā Roanokas reģionālās lidostas stāvlaukumā. Kā jau varēja paredzēt, kad pirmdienas rītā viņš neieradās bārā, darbinieki kļuva nemierīgi un vēlā pēcpusdienā sāka zvanīties. Beigās viņi sazvanījās ar policiju, kas pārbaudīja lidostu. Natans bija lielījies, ka lidos uz Maiami ar privātu lidmašīnu, tāpēc ilgi nebija jāmeklē, jo īpaši tādu pikapu kā viņam. Tā atrašana automātiski nenozīmēja, ka noticis kaut kas ļauns, tāpēc neviens nesteidzās ar cilvēku medībām. Izdarot ātru biogrāfijas pārbaudi, atklājās krimināla pagātne, un tā neviesa simpātijas. Nebija arī ģimenes, kas pazuduša mīļa cilvēka dēļ saceltu brēku.

Datorizētā pārbaude un daži telefona zvani atklāja, ka Natans pirms diviem mēnešiem stundas brauciena attālumā uz ziemeļiem pa 81. automaģistrāli Virdžīnijā no Leksingtonas tirgotāja nopircis pilnīgi jaunu Silverado ševroletu. Tas pārdots par četrdesmit vienu tūkstoti dolāru, un Natans maksājis skaidrā naudā. Tādu naudu neviens neizdod, kad var izrakstīt čeku. Viņš samaksājis ar iespaidīgu simt dolāru banknošu kaudzīti.

Automašīnu tirgotājam, policijai vai kādam citam nezinot, Natans bija atradis zelta uzpircēju.

Galu galā tādu atradu arī es.

Pēc diviem ceļojumiem uz Palmetto Trust banku Maiami centrā manas nomātās automašīnas bagāžniekā vēl arvien atradās četrdesmit viens zelta ministienītis kādu sešsimt tūkstošu dolāru vērtībā. Daļu zelta vajadzēja pārvērst skaidrā naudā, un, lai to izdarītu, es esmu spiests ieiet ēnainajā zelta tirdzniecības pasaulē, kuras noteikumi ir elastīgi un pielāgojami uz vietas, kur visiem varoņiem šaudīgas acis un sarunām divēja nozīme.

Diviem pirmajiem tirgotājiem, kurus izvēlos “Dzeltenajās lapās”, rodas aizdomas, ka esmu kaut kāds aģents, un viņi ātri noliek klausuli. Trešais, džentlmenis ar akcentu, kas, kā izrādās, šajā tirdzniecības jomā nav nekas neparasts, grib zināt, kā manā īpašumā nonācis desmit mārciņu stienītis no šķietami tīra zelta.

- Tas ir garš stāsts, - es pasaku un pārtraucu sarunu.

Ceturtais numurs ir sīka zivtiņa, kas no priekšpuses pieņem ķīlā

sadzīves elektroierīces, bet aizmuguriski uzpērk rotaslietas. Piektais izrāda zināmu potenciālu un, pats par sevi saprotams, grib redzēt, kas man ir. Paskaidroju, ka negribu iet veikalā, jo nevēlos, lai mani fiksē video. Viņš apklust, un man ir aizdomas, ka viņš domā, ka var tikt aplaupīts, liekot lietā ieroci. Galu galā mēs vienojamies tikties jaukā saldējuma kafejnīcā tirdzniecības centrā pilsētas labajā daļā divas mājas tālāk no veikala. Viņam galvā būs melna Marlins cepure.

Pēc pusstundas sēžu pie divkāršas pistacio gelato porcijas. Hasans, liela auguma sīrietis ar sirmu bārdu, man pretī mielojas ar trejādas šokolādes saldējumu. Divdesmit pēdas tālāk cits tumsnējs džentlmenis lasa avīzi, ēd saldētu jogurtu un droši vien ir gatavs mani nošaut, ja izrādīšu mazākās nemiera cēlāja pazīmes.

Pēc neveiksmīga mēģinājuma uzsākt saviesīgu sarunu es pabīdu uz viņa pusi saņurcītu aploksni. Tajā ir viens zelta stienītis. Hasans paskatās visapkārt, bet vienīgie klienti ir jaunas māmiņas ar saviem piecgadīgajiem bērneļiem un otrs sīrietis. Viņš paņem ministie-nīti savā lielajā plaukstā, saspiež, pasmaida, viegli uzsit ar to pa galda stūri un noņurd: “Vau!” To viņam izdodas pateikt bez mazākā akcenta.

Gluži vai brīnums, cik nomierinošs ir šis vienkāršais izteikums. Es nekad nebiju domājis par zeltu kā viltotu, taču, kad to par īstu atzīst profesionālis, piepeši uzlabojas oma.

-Jums tas patīk, ko? - es uzdodu muļķīgu jautājumu tikai tāpēc, lai kaut ko teiktu.

- Ļoti jauks, - viņš saka, likdams stienīti atpakaļ aploksnē. Es pastiepju pēc tā roku.

Viņš jautā:

-Cik?

- Teiksim tā - pieci stienīši, piecdesmit unces. Zelts vakar noslēdzās ar tūkstoš piecsimt divdesmit dolāriem par unci, tātad...

- Es zinu, cik maksā zelts, - viņš pārtrauc.

- Protams. Vai vēlaties nopirkt piecus stienīšus?

Tādi cilvēki kā viņš nekad neteiks jā vai nē. Tā vietā viņš kaut ko noņurdēs, runās aplinkiem, izlocīsies un blefos. Viņš saka:

- Tas ir iespējams, un katrā ziņā viss atkarīgs no cenas.

- Ko jūs varat piedāvāt? - es jautāju, bet ne pārlieku dedzīgi. “Dzeltenajās lapās” ir vēl citi zelta tirgotāji, kaut arī laika man nav daudz un apnicis zvanīt pa tukšo.

- Mister Boldvin, tas atkarīgs no vairākiem aspektiem. Tādā situācijā kā patlaban jāpieņem, ka zelts ir, ja tā var teikt, melnā tirgus prece. Nezinu un nevēlos zināt, kur esat to dabūjis, taču pastāv zināma iespēja, ka tas, teiksim tā, ir paņemts no iepriekšējā īpašnieka.

- Vai tas tik svarīgi, no kā...

- Vai jūs esat reģistrēts kā šī zelta īpašnieks, mister Boldvin? -viņš asi noprasa.

Es paskatos apkārt.

-Nē.

- Skaidrs, ka ne. Tātad melnā tirgus atlaide ir divdesmit procenti. - Šim cilvēkam kalkulators nav vajadzīgs. - Es maksāju tūkstoti divsimt divdesmit par unci, - viņš pasaka mierīgi, bet stingri, un paliecas uz priekšu. Bārda daļēji nosedz lūpas, taču uzsvērtie vārdi skan skaidri.

- Par pieciem stienīšiem? - es jautāju. - Par piecdesmit uncēm?

- Pieņemot, ka pārējie četri ir tikpat kvalitatīvi.

- Tie ir identiski.

- Un tie nav reģistrēti, ir bez dokumentiem, bez nekā? Tā ir, mister Boldvin?

- Tā patiešām ir, un arī tagad nevēlos kaut ko reģistrēt. Parasts darījums, zelts pret naudu, nekādas kvītis, dokumenti, video, nekā. Es aizeju kā atnācis un nozūdu naktī.

Hasans pasmaida un padod labo roku. Mēs apmaināmies ar rokasspiedienu, darījums ir noslēgts, un norunājam tikties nākamajā rītā deviņos restorāniņā ielas otrā pusē, kur ir kabīnes un kur savus rēķinus varam nokārtot privāti. Pametu saldējuma kafejnīcu ar sajūtu, ka esmu izdarījis noziegumu, un atkārtoju sev to, kam jābūt acīmredzamam, proti, pirkt vai pārdot zeltu ar atlaidi vai par uzpūstu cenu nav nelikumīgi. Tas nav kreks, ko tirgo uz ielas, un nav slepena informācija no firmas valdes sēdes. Transakcija ir pilnīgi likumīga, vai ne?

Ikviens, kas vērotu Hasanu un mani, apzvērētu, ka redzējis divus blēžus, kas kārto blēdīgu darījumu. Vai viņi par to būtu vainojami? Šobrīd tas man rūp vismazāk.

Tas ir riskanti, bet nav izvēles. Hasans ir risks, un man vajadzīga nauda. Zelta izvešana no valsts nozīmē risku, bet, atstājot to uz vietas, zeltu var arī pazaudēt.

Nākamās divas stundas iepērkos nocenoto preču veikalos. Pērku gadījuma preces, tādas kā nardi galdaspēles komplektus, mazas instrumentu kastes, grāmatas cietos vākos, trīs lētus klēpjdatorus. Aiznesu pirkumus uz moteļa istabu dienvidos no Koralgeiblas un pavadu nakti, meistarodams, pakodams un sūkdams aukstu alu.

No klēpjdatoriem izņemu cietos diskus un akumulatorus un pamanos tos aizvietot ar trim mazajiem ķieģelīšiem. Grāmatā ar cietajiem vākiem ievietoju vienu avīzē un alumīnija folijā ietītu mini-stienīti, ko pēc tam stingri aptinu ar līmlenti. Instrumentu kastēs es atstāju āmuru un skrūvgriežus, visu pārējo aizvācu. Katrā kastē vietas pietiek četriem ministienīšiem. Nardi komplektos, neradot aizdomas, ieiet divi stienīši. Izmantojot FedEx, UPS un DHL pakalpojumus, ar domām citā pasaulē stundām ilgi rūpīgi saiņoju savas mantas.

Es piezvanu Vanesai, un mēs pārspēlējam aizgājušās dienas. Viņa ir atgriezusies Ričmondā un nodarbojas ar to pašu ko es. Abi esam izsīkuši gan fiziski, gan garīgi, taču uzmundrinām viens otru un vēlam neapstāties. Tagad nav īstais brīdis samazināt apgriezienus un kļūt bezrūpīgam.

Pusnaktī apbrīnoju savu roku darbu. Uz altārgaldiņa stāv ducis nakts laikā sagatavotu sūtījumu, visi nolīmēti un attiecīgi apmaksāti, izskatīgi un ne mazākā mērā aizdomīgi, ar tajos noslēptiem trīsdesmit diviem ministienīšiem apmēram pusmiljona dolāru vērtībā. Starptautiskiem sūtījumiem dokumentu aizpildīšana ir apnicīga, un es esmu spiests izdomāt melus attiecībā uz saturu. Sūtītājs ir misters

M. Rīds Boldvins no Skelter Films Maiami, un saņēmējs tas pats, tikai Šugerkova, villa Nr. 26, Viloubijas licis, Antigva. Esmu ieplānojis tur ierasties un saņemt sūtījumus. Ja tie nonāks galā bez starpgadījumiem, mēs ar Vanesu tuvākajā nākotnē atkārtosim šādus sūtījumus. Ja kaut kas noies greizi, būs jāizstrādā cits plāns. Šāda sūtīšana ir vēl viens risks; paciņas var pārbaudīt un konfiscēt; zeltu pa ceļam var izzagt. Tomēr saprātīgi ticu, ka tas nonāks jaunajās mājās. Es sev atgādinu, ka mēs nesūtām aizliegtas vielas.

Esmu pārāk uzvilkts, lai gulētu, tāpēc divos naktī ieslēdzu gaismu un klēpjdatoru un ķeros pie e-pasta rakstīšanas. Tas sūtams misteram Stenlijam Mamfrijam, Savienoto Valstu Virdžlnijas dienvidu apgabala prokuroram un misteram Viktoram Vestleikam, FIB, Vašingtonā. Uzmetums ir šāds:

Godājamie mister Mamfrij un mister Vestleik.

Šķiet, ka esmu pieļāvis nopietnu kļūdu. Kvinns Rakers nenogalināja tiesnesi Reimondu Fosetu un mis Naomi Klēriju. Tagad, kad vairākus mēnešus atrodos ārpus cietuma, esmu to sapratis un varu identificēt īsto slepkavu. Kvinna atzīšanās nav īsta, ko tagad jūs varbūt zināt, un jums nav nekādu lietisko pierādījumu pret viņu. Viņa advokāta Dastija Šivera rīcībā patlaban ir neapgāžams alibi, kas noņems vainu no Kvinna, tāpēc gatavojieties atteikties no jebkādām apsūdzībām pret viņu. Atvainojiet par sagādātajām neērtībām.

Mums ir absolūti nepieciešams aprunāties labi drīz. Man ir sīks plāns, kā virzīties tālāk, un tikai pilnīga sadarbība var novest pie slepkavas apcietināšanas un notiesāšanas. Mans plāns sākas ar pilnīgas imunitātes solījumu man un citiem un beidzas ar tieši tādu rezultātu, kādu vēlaties. Kopīgi darbojoties, beidzot mēs šo lietu varam atrisināt un īstenot taisnu tiesu.

Esmu ārpus valsts un domāju tajā nekad neatgriezties.

Jūsu Malkolms Banisters

ČETRDESMITĀ NODAĻA

Neliegs, kā parasti, bēg. Tas ir tik izvairīgs un saraustīts, ka man jāšaubās, vai vispār esmu gulējis. Ir tik daudz darāmā, ka pieķeru sevi dzeram draņķīgu kafiju un skatāmies televīziju ilgi pirms saules uzlēkšanas. Visbeidzot nomazgājos dušā, apģērbjos, iekrauju naktī sagatavotās paciņas automašīnā un braucu pa tukšajām Maiami ielām, meklēdams brokastis. Deviņos restorāniņā ienāk Hasans ar brūna papīra maisu, it kā būtu nācis uz gastronomu iepirkties. Mēs iekārtojamies kabīnē, pasūtām kafiju un, izvairījušies no viesmīles, nodarbojamies ar skaitīšanu. Viņam to izdarīt vieglāk nekā man; pirms piecu ministienīšu iemešanas krunkainā bleizera iekškabatā viņš tos noglāsta. Skatos brūnajā maisā un mēģinu saskaitīt simt divdesmit divas paciņas ar simt dolāru naudaszīmēm, pa desmit katrā.

- Tur ir visa nauda pilnībā, - viņš saka, uzmanīdams viesmīli. - Simt divdesmit divi tūkstoši dolāru.

Kad esmu apmierinājies, aiztaisu maisu un mēģinu nobaudīt kafiju. Divdesmit minūtes pēc ierašanās viņš aiziet. Es brīdi nogaidu, izeju no restorāna un, steidzoties uz automašīnu, nervozi gaidu, vai man uzbruks sevišķo uzdevumu vienība. Divdesmit divus tūkstošus paturu ceļojumam un divos palikušajos nardi galda spēļu komplektos salieku pa piecdesmit tūkstošiem. Pie FedEx sūtījumu biroja stāvu rindā ar savām piecām vakarnakt sagatavotajām paciņām un uzmanīgi vēroju, kā priekšā stāvošie klienti kārto savas darīšanas. Kad pienāk mana kārta, klerks pārbauda aviopārvadājumu pavadzīmi un vienaldzīgi pajautā:

- Kas tur ir iekšā?

- Mājturības priekšmeti, dažas grāmatas, nekā vērtīga, nekā tāda, ko vajadzētu apdrošināt, - es atbildu, rūpīgi sagatavojis atbildi.

- Antigvā man ir mājoklis. Tas mazliet jāapgādā. - Klerks pamāj ar galvu, it kā mani plāni viņu patiešām interesētu.

Par standarta piegādi trīs garantēto dienu laikā jāmaksā trīssimt desmit dolāri, un es norēķinos ar priekšapmaksas kredītkarti. Ejot ārā no vestibila un atstājis zeltu aiz muguras, es dziļi ieelpoju un ceru uz to labāko. Ar nomātās automašīnas GPS palīdzību atrodu UPS biroju un atkārtoju to pašu procedūru. Tad atgriežos Palmetto Trust bankā, un tur paiet stunda, līdz piekļūstu pie sava privātā seifa. Bankā atstāju naudas pārpalikumu un četrus vēl palikušos zelta stienīšus.

Lai plašajā Maiami starptautiskajā lidostā atrastu DHL sūtījumu pieņemšanas punktu, vajadzīgs laiks, taču beidzot es to atrodu un atbrīvojos no vairākām paciņām. Visbeidzot Avis nomas punktā atbrīvojos no sava Impala ševroleta un paņemu taksi, lai aizbrauktu uz lidostas vispārējās aviācijas sekciju, kas no galvenā termināļa ir tālu. Te ir kvartāli ar privāto lidmašīnu angāriem, čārtersabiedrībām, lidotāju skolām, un, meklējot tādu uzņēmumu kā Maritime Aviation, taksometra šoferis apmaldās. Firmai vajadzīga lielāka izkārtne, jo pašreizējo no tuvākās ielas tik tikko var ieraudzīt, un, ieejot pa durvīm, mani mostas vēlēšanās šajā sakarā uzriet klerkam. Man izdodas iekost mēlē un atslābināties. Te nav skenera, kas pārbaudītu mani vai bagāžu, un es pieņemu, ka privāto lidostu termināļi nav apgādāti ar šādām ierīcēm. Es paredzu, ka mani var noskenēt pēc ierašanās Antigvā, tāpēc neriskēju. Man ir apmēram trīsdesmit tūkstoši skaidrā naudā, lielākā daļa noslēpta bagāžā, un, ja pa to sāk rakāties un kaut ko atrod, es tēloju dumiķi un maksāju sodu. Jūtu vilinājumu slepus ievest vienu vai divus zelta stienīšus, lai pārliecinātos, vai tas izdarāms, taču risks ir lielāks nekā ieguvums.

Pusdivos piloti paziņo, ka laiks kāpt lidmašīnā, un mēs rāpjamies iekšā Learjer 35, kas ir uz pusi mazāka nekā Challenger, kuru ar Natanu izbaudījām nesenajā lidojumā uz Jamaiku. Learjet vietas pietiek varbūt sešiem cilvēkiem, taču raženākiem vīriem vajadzētu sēdēt plecu pie pleca. Tualetes vietā zem sēdekļa ir pods neatliekamai vajadzībai. Lidmašīnā ir pašauri, bet vai par to jāraizējas. Tā ir daudz lētāka nekā liela lidmašīna, bet tikpat ātra. Esmu vienīgais pasažieris, turklāt steidzos.

Lidmašīnā lido Makss Boldvins ar pienācīgajiem dokumentiem. Malkolms Banisters tiek atvaļināts pēdējo reizi. Esmu pārliecināts, ka muita paziņos par lidojumu kādam FIB špikam un, mazliet apmulsis, tas par to informēs bosu. Viņi berzēs deniņus un domās, kas īsti Boldvinam zem ādas, ko nozīmē privātās lidmašīnas un kāpēc viņš tērē visu savu naudu. Jautājumu daudz, tomēr viens liels joprojām neizgaist: “Ko, pie joda, viņš dara?”

Viņiem par to nav ne mazākās nojausmas, ja vien es nepateikšu.

Lidmašīnai ripojot projām no termināļa, ātri pārskatu Mamfrijam un Vestleikam paredzēto e-pastu un nospiežu “sūtīt”.

Ir divdesmit astotais jūlijs. Pirms četriem mēnešiem es atstāju Frostburgu un pirms diviem mēnešiem ar jaunu seju un vārdu atstāju Fortkārsonu. Mēģinot atcerēties pēdējās pāris nedēļas un tās sasaistīt ar nākotni, ielaižos snaudā. Lidmašīnai sasniedzot paredzēto četrdesmit tūkstošu pēdu augstumu, iegrimstu miegā.

Pēc divām stundām mani pamodina turbulence un es paskatos pa logu. Mēs traucamies cauri vasaras pērkona negaisam, un mazo lidmašīnu mētā. Viens no pilotiem pagriežas un parāda uz augšu paceltu īkšķi - viss kārtībā. Kā teiksi, draugs. Pēc dažām minūtēm debesis atkal ir mierīgas, negaiss palicis aiz muguras un es raugos uz brīnišķīgajiem Kārību jūras ūdeņiem apakšā. NavScreen uz starpsienas man priekšā rāda, ka mēs grasāmies lidot pāri Senkrū Savienoto Valstu Virdžīnu salās.

Apakšā ir daudz skaistu salu un brīnišķīga daudzveidība. Atrazdamies cietumā, es bibliotēkā turēju noslēptu Fodora ceļvedi pa Kārību jūru, biezu rokasgrāmatu ar diviem dučiem krāsainu fotogrāfiju, kartēm, sarakstiem, kas jādara, un īsu visu salu vēsturi. Es sapņoju, ka reiz būšu Kārību jūrā savā vaļā, tikai kopā ar Vanesu. Mēs divi mazā buru laivā dreifējam no salas uz salu un baudām pilnīgu un neierobežotu brīvību. Par burāšanu es nezinu neko, man nekad nav piederējusi laiva, bet tas bija Malkolms. Šodien - četrdesmit trīs gadu vecumā - Makss sāk jaunu dzīvi, un, ja viņš grib nopirkt laivu, iemācīties burāt, pavadīt mūža atlikušo daļu, dreifējot no vienas pludmales uz citu, kas to var liegt?

Motoriem mazliet samazinot apgriezienus, lidmašīna viegli notrīc. Redzu, ka kapteinis samazina ārtumu, un mēs sākam garu nolaišanos. Pie durvīm ir mazs ledusskapis, un es sameklēju alu. Mēs palidojam garām Nevisai un Senkitai tālumā. Arī šajās salās ir pievilcīgi banku likumi, un brīdi es par tiem domāju, atrazdamies Frostburgā, kad domāt par saviem pētījumiem laiks bija atliku likām. Manu uzmanību piesaistīja Kaimanu salas, taču noskaidrojās, ka tagad tās ir pārmēru apbūvētas. Bahamu salas ir pārāk tuvu Floridai un pilnas ar Savienoto Valstu aģentiem. Puertoriko ir ASV kontrolēta teritorija, tāpēc tā neiekļuva nevienā no maniem sarakstiem. Sentbārtā ir satiksmes sastrēgumi. Savienoto Valstu Virdžīnu salās ir pārāk daudz noziegumu. Jamaikā patlaban mitinās Natans. Kā pirmo operācijas bāzi izvēlējos Antigvu, jo tur dzīvo septiņdesmit pieci tūkstoši cilvēku, gandrīz visi melni tāpat kā es, nav nedz pārapdzīvota, nedz reti apdzīvota. Tā ir kalnaina sala ar trīssimt sešdesmit piecām pludmalēm, vienu katrai dienai, kā rakstīts brošūrās un tīmeklī. Izvēlējos Antigvu, jo tās bankas ir slavenas ar savu elastīgo attieksmi un zina, kad jāskatās uz citu pusi. Turklāt, ja kāda iemesla dēļ sala man nepatiks, varu doties tālāk. Ir pietiekami daudz citu vēl neredzētu vietu.

Lidmašīna atsitas pret skrejceļu un kaukdama apstājas. Kapteinis apgriežas un ar lūpām vien pasaka vārdus: “Atvainojiet, ka tā iznāca.” Piloti ļoti lepojas ar gludu nolaišanos, un viņš ir acīmredzami apmulsis. It kā tam būtu kāda nozīme. Šobrīd svarīga ir tikai droša iziešana no lidmašīnas un gluda iekļūšana valstī. Privātajā terminālī ir vēl divas lidmašīnas, un lielākā, par laimi, tikko nolaidusies. Mazākais desmit pieauguši amerikāņi šortos un sandalēs iet uz ēku apstrādei. Es kavējos pietiekami ilgi, lai iekārtotos aiz viņiem. Kamēr imigrācijas un muitas dienesta aģenti dara savu ikdienas darbu, es fiksēju, ka te nav skeneru privātajiem pasažieriem un viņu somām. Lieliski! Atvados no pilotiem. Izgājis no mazās ēkas, noskatos uz citiem amerikāņiem, kuri sakāpj furgonā, kas jau gaida, un nozūd. Es sēžu uz sola, līdz piebrauc mans taksometrs.

Villa ir Vilovbijas līci, divdesmit minūšu brauciena attālumā no lidostas. Sēžu taksometra aizmugures sēdekli, logi ir nolaisti, un, lēnām braucot apkārt kalnam pa vienu pusi, bet pa otru pusi lēni uz leju, seju apvējo silts un sāļš jūras gaiss. Tālumā līča zilajā ūdenī, kas šķiet pavisam gluds, noenkurots desmitiem mazu laivu.

Dzīvoklis ir mēbelēts un ar divām guļamistabām, kas nav ar skatu uz pludmali, taču ir tai pietiekami tuvu, lai varētu dzirdēt viļņus. Dzīvoklis ir noīrēts uz mana tagadējā vārda, un īre par trim mēnešiem samaksāta ar Skelter Films čeku. Norēķinos ar taksistu un ieeju pa Šugerkovas galvenajiem vārtiem. Patīkama dāma birojā iedod man atslēgu un bukletu ar visu, kas jāzina par šo vietu. Eju iekšā, ieslēdzu ventilatorus, gaisa kondicionēšanu, pārbaudu istabas. Pēc piecpadsmit minūtēm esmu jau okeānā.

Tieši pussešos pēcpusdienā Stenlijs Mamfrijs un divi viņa palīgi sanāk ap skaļruni, kas nolikts uz galda konferenču zāles centrā. Pēc dažām sekundēm ieskanas Viktora Vestleika balss, un pēc ātras sasveicināšanās Vestleiks saka:

- Tā, Sten, ko tu par to visu domā?

Stenlijs, kas pēc e-pasta saņemšanas pirms četrām stundām ne par ko citu nebija domājis, atbild:

- Zini, Vik, man šķiet, ka vispirms mums jānolemj, vai ticēsim šim vīram vēlreiz. Vai tev tā nešķiet? Ar to es domāju, ja viņš atzīst, ka pēdējā reizē nav bijis godīgs. Viņš neatzīst, ka būtu mums melojis, bet tā vietā pasaka, ka kļūdījies. Viņš spēlē spēlītes.

- Noticēt viņam vēlreiz būs grūti, - saka Vestleiks.

- Vai tu zini, kur viņš ir patlaban? - Mamfrijs jautā.

- Patlaban viņš ar privātu lidmašīnu lido no Maiami uz Antigvu. Pagājušajā piektdienā viņš ar privātu lidmašīnu lidoja no Roanokas uz Jamaiku, bet svētdien atgriezās valstī kā Malkolms Banisters.

- Vai ir kāda nojausma, kāpēc, kāds ir visu šo dīvaino lidojumu mērķis?

- Ne mazākais, Sten. Mēs esam neizpratnē. Viņš pierādījis, ka prot veikli nozust un pārvietot naudu.

- Pareizi. Man ir savs scenārijs, Vik. Iedomājies, ka par Kvinnu Rakeru viņš mums melojis. Varbūt Rakers ir plāna daļa un viņš piedalās spēlē, lai Banisters tiktu laukā no cietuma. Tagad viņi cenšas glābt Rakeru. Man tas viss atgādina sazvērestību. Meli, konspirācija. Kā būtu, ja mēs negaidot uzrastos ar aizzīmogotu apsūdzības aktu, savāktu Banisteru, iebāztu viņu atkal cietumā un paskatītos, kas viņam zināms par īsto slepkavu? Var gadīties, ka restu otrā pusē viņš kļūst runīgāks.

- Tātad nu tu viņam tici? - Vestleiks pajautāja.

- Es tā neteicu, Vik, nebūt ne. Taču, ja viņa e-pasts ir patiess un ja Dastijam Šiveram ir Rakera alibi, tad mūsu apsūdzība ir kaķim zem astes.

- Vai būtu jārunā ar Dastiju?

- Mums tas nav jādara. Ja viņam ir pierādījums, mēs redzēsim to visai drīz. Viena lieta no daudzām, ko nespēju izdomāt, ir tā, kāpēc viņš pieturējis šo pierādījumu tik ilgi.

- Tas pats arī šeit, - sacīja Vestleiks. - Saskaņā ar vienu mūsu teoriju Banisteram bija vajadzīgs laiks, lai atrastu slepkavu, protams, ja mēs viņam ticam. Atklāti runājot, šobrīd nezinu, kam ticēt. Ko tad, ja Banisters zina patiesību? Mums nav nekā. No lietiskajiem pierādījumiem nav ne diega gals. Atzīšanās ir nedroša. Un, ja Dastijam ir kūpošs ierocis, mēs visi dabūsim trūkties.

Mamfrijs nosaka:

- Izvirzīsim apsūdzību un piežmiegsim. Rīt iešu uz lielo žūriju, un divdesmit četru stundu laikā mums būs gatavs apsūdzības akts. Cik lielas nepatikšanas var radīt Banistera notveršana Antigvā?

- Ķēpa būs liela. Jāpanāk viņa izdošana. Tam vajadzēs ne vienu vien mēnesi. Turklāt viņš var nozust no jauna. Šis zellis nav ar pliku roku ņemams. Pirms vēršanās pie lielās žūrijas ļauj man parunāt ar bosu.

- Labi. Taču, ja Banisters grib imunitāti, rodas iespaids, ka viņš izdarījis noziegumu un grib noslēgt vienošanos, vai ne?

Vestleiks mirkli paklusēja un noteica:

- Tas ir rets gadījums, kad nevainīgs cilvēks prasa imunitāti. Tā gadās, taču ne bieži. Kādu noziegumu tu iedomājies?

- Nevienu konkrētu, bet gan tādu atradīsim. Prātā nāk izspiešana. Esmu pārliecināts, ka esošajiem faktiem mēs varam piemērot R1CO. Sazvērestība ar domu kavēt juridisko procesu. Melošana tiesai un FIB. Ja padomā, apsūdzības akts kļūst garāks, jo vairāk par to runājam. Esmu noskaities, Vik. Banisters ar Rakeru Frostburgā bijuši draugi un tur izkaldinājuši šo plānu. Rakers aizgāja decembrī. Tiesnesis Fosets nogalināts februārī. Rodas iespaids, ka Banisters par Rakeru un viņa motīviem sastāstījis kaudzi muļķību. Nezinu, kā tev, Vik, bet man rodas izjūta, ka esam piemuļķoti.

- Šoreiz nevajag pārcensties. Vispirms jātiek skaidrībā, vai Banisters saka patiesību.

- Labi. Un kā mēs to varam noskaidrot?

- Pagaidīsim, ko darīs Dastijs, un paskatīsimies, kas viņam ir. Tikmēr es aprunāšos ar savu bosu. Rīt tiksimies atkal.

- Lai tā būtu.

ČETRDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Tabakas veikalā Sentdžonsas centrā ieraugu ko tādu, kas liek man sastingt un pēc tam pasmaidīt. Tā ir Lavo kaste ar Hondurasā ar roku tītiem tumšiem cigāriem, kas Savienotajās Valstīs maksā divreiz dārgāk. Četru collu torpedoes modeli Antigvā pārdod par pieciem dolāriem, bet Vandy’s Smokes tabakas veikalā Roanokas centrā - par desmit. Tieši tur tiesnesis Fosets pircis savu iecienīto mārku. Četrām no četrpadsmit bankās noglabātajām Lavo kastītēm apakšā ir balta uzlīme ar telefona numuru un adresi, kas reklamē Vandy’s Smokes veikalu.

Nopērku divdesmit Lavo torpedoes un apbrīnoju kastīti. Tā ir no koka, nevis kartona, un izrādās, nosaukums virspusē iegriezts ar roku. Bija zināms, ka tiesnesis Fosets, makšķerēdams un baudīdams vienatni, savā kanoe dreifējis pa Higinsa ezeru un kūpinājis Lavo cigāru. Acīmredzot viņš tukšās kastītes saglabājis.

Kruīza kuģi vēl nav ieradušies, tāpēc pilsētas centrs ir kluss. Tirgotāji sēž zem savu veikalu nojumēm, smejas un pļāpā savā pavedinošajā, ritmiskajā angļu valodas versijā. Es klīstu no veikala uz veikalu, aizmirsis par laiku. Man aiz muguras palikusi cietuma dzīves apstulbinošā garlaicība, trauksmainais neprāts, ejot pa pēdām slepkavam un viņa laupījumam, un tagad esmu nonācis līdz salinieka dzīves laiskajam ritmam. Skaidri redzamu iemeslu dēļ es dodu priekšroku pēdējam. Arī tāpēc, ka tā ir tagadne un nākotne. Makss ir cita persona ar jaunu dzīvi, un pagātnes bagāža drīz atstājama ceļmalā.

Nopērku kaut ko no drēbēm, šortus un T kreklus, pludmales inventāru, tad ieklīstu savā East Caribbean Royal Bank nodaļā un paflirtēju ar jauku meiteni, kas strādā pie pirmā galda. Viņa sūta mani tālāk, tad stādos priekšā velves darbiniecei. Viņa nopēta manu pasi un ieved bankas dzīlēs. Pirmās vizītes laikā pirms deviņām nedēļām es noīrēju divus lielākos privātos seifus, kādus varēja dabūt. Tagad, palicis ar tiem vienatnē, nolieku tajos mazliet skaidras naudas un nevērtīgus papīrus un gudroju, cik ilgs laiks paies, līdz tos piepildīs mazie zelta stienīši. Ejot ārā, paflirtēju un apsolu drīz iegriezties atkal.

Sacensībā uzvar FedEx. Pirmās paciņas pienāk pirmdien ap pusdienlaiku, un, tā kā es, nemiera dzīts, klaiņoju pa Šugerkovas apkārtni, tad redzu piebraucam mašinu. Mis Robinsone, patīkama dāma, kas vada biroju, nu jau ir noklausījusies fikcijas pilno versiju. Esmu rakstnieks, kas uzņem filmas, nākamos trīs mēnešus būšu nolīdis šejienes villās un drudžaini strādāšu, lai pabeigtu romānu un uz tā balstītu scenāriju. Mani partneri jau filmē pirmos skatus. Blā-blā-blā. Šī iemesla dēļ es gaidu no Maiami kādas divdesmit paciņas: manuskriptus, pētījumu piezīmes, videomateriālus, pat šo to no iekārtām. Tas atstāj uz mis Robinsoni skaidri redzamu iespaidu. Es patiešām ar nepacietību gaidu dienu, kad varēšu beigt melot. Savā villā atveru kastītes. Nardi komplekts dod divus stienīšus, instrumentu kaste - četrus, romāns cietos vākos - vienu, otrs spēles komplekts - divus. Pavisam kopā deviņi, skaidri redzams, ka pa ceļam no Maiami uz Antigvu tie nav aiztikti. Man bieži jādomā par stienīšu izcelsmi. Kas zeltu racis? No kura kontinenta tas nācis? Kas to kalis? Kā tas nokļuvis šajā zemē? Un tā tālāk. Tikai es zinu, ka atbildes uz šiem jautājumiem nekad nebūs.

Steidzos uz East Caribbean Royal Bank un nolieku dārgos stienīšus.

A/Ianā otrajā e-pasta vēstulē misteriem Vestleikam un Mamfri-jam rakstīts:

Sveiki, zēni!

Tas atkal esmu es. Žēl, ka jūs neatbildat uz manu pirms divām dienām sūtīto vēstuli. Ja gribat atrast tiesneša Foseta slepkavu, jums jāpiestrādā, lai uzlabotu savu komunikāciju prasmi.

Es nekur nedēšos. Varu derēt, ka jūsu sākotnējā reakcija ir vēlme safabricēt neīstu apsūdzības aktu un piešūt lietu man un Kvinnam Rakeram. Jūs nevarat to nedarīt, jo esat taču federāļi un šāda rīcība ir jūsu dabā. Ko lai saka par mūsu tiesu sistēmu, kas tādiem vīriem kā jūs liek vēlēties ikvienu likt cietumā? Tā patiešām ir nožēlojama. Cietumā esmu saticis desmitiem labu cilvēku - cilvēkus, kas fiziski nevienam nenodarīs pāri, un cilvēkus, kuri nekad vairs neizkritīs no eņģēm, tomēr, pateicoties jums, viņi izcieš ilgu sodu un viņu dzīves ir sagandētas.

Taču es novirzījos no tēmas. Aizmirstiet par apsūdzību. Jūs nevarat panākt, ka apsūdzību piemēro. Ne tāpēc, ka tas būtu ilgs process, bet tāpēc, ka jūsu visaptverošajā federālajā kodeksā nav sadaļas, ko varētu vērst pret mani.

Vēl svarīgāk ir tas, ka jūs nevarat mani noķert. Izdariet kādu muļķību, un es atkal pazudīšu. Es neatgriezīšos cietumā -nekad.

Esmu pievienojis šai vēstulei četras krāsainas fotogrāfijas. Pirmās trīs ir no vienas un tās pašas cigāru kastītes - tumši brūnas koka kastes, kas izgatavota kaut kur Hondurasā. Šādā kastē strādnieks rūpīgi ievieto divdesmit Lavos cigārus, stiprus, melnus, bagātīgus, gandrīz letālus cigārus ar konisku galu. Kaste nogādāta importētājam Maiami, bet no turienes sūtīta uz Vandy's Smokes tabakas veikalu Roanokas centrā, kur to nopirka godājamais Reimonds Fosets. Tiesnesis Reimonds Fosets acīmredzot smēķējis Lavos cigārus daudzus gadus un saglabājis tukšās kastes. Pēc slepkavībām pārmeklējāt namiņu, varbūt kādu atradāt. Man ir nojauta - ja jūs painteresēsieties pie tabakas veikala īpašnieka, izrādīsies, ka tiesnesis Fosets viņam ar savu visai reto gaumi uz cigāriem ir labi zināms.

Pirmajā fotogrāfijā redzama kastīte tādā izskatā kā veikalā.

Tā ir gandrīz nevainojams piecu collu kvadrāts ar cigāru kastēm neierastu piecu collu augstumu. Otra fotogrāfija ir no sāniem. Trešajā redzama kastītes apakša ar skaidri redzamu baltu Vandy's Smokes uzlīmi.

Kastīte izņemta no tiesneša Foseta seifa brīdi pirms viņa nogalināšanas. Tagad tā ir manā īpašumā. Es jums to iedotu, uz tās pilnīgi droši ir slepkavas pirkstu nospiedumi, tikai negribētu atņemt jums pārsteigumu.

Ceturtajā fotogrāfijā redzams iemesls, kāpēc mēs visi esam pie galda. Tajā ir trīs gabali desmit unču zelta lietņi, mazi, nevainojami ministienīši bez mazākajām reģistrācijas vai identifikācijas pazīmēm (sīkāk par to vēlāk). Cigāru kastē bija salikti trīsdesmit šie mazie stienīši un kaste noslēpta tiesneša Foseta seifā.

Tātad viens noslēpums tagad ir atrisināts. Kāpēc viņu nogalināja?

Kāds zināja, ka viņam ir pods ar zeltu.

Tomēr jūs vēl arvien vajā lielais noslēpums. Slepkava joprojām kaut kur staigā, un pēc sešus mēnešus ilgas bumbulēšanas, kūņošanās, veltīgiem meklējumiem, elšanas, zīmēšanās un melošanas jums nav neviena pavediena!

Attopieties, zēni, pielieciet punktu. Noslēgsim vienošanos un slēgsim šo lietu.

Jūsu draugs - Malkolms

Viktors Vestleiks atlika vēl vienas vakariņas kopā ar sievu un piektdienas vakarā septiņos iegāja sava bosa, FIB direktora mistera Džordža Maktaveja, kabinetā. Kabinetā palika divi Maktaveja palīgi, kas veica piezīmes un pienesa lietas. Viņi sanāca kopā pie gara konferenču galda, pārguruši pēc vēl vienas bezgalīgi garas nedēļas.

Maktavejs bija par visu informēts, tāpēc nevajadzēja atgriezties pie agrāk notikušā. Viņš iesāka ar savu tradicionālo jautājumu:

- Vai ir kaut kas tāds, ko nezinu?

Šis jautājums bija gaidāms vienmēr, un atbildei uz to vajadzēja būt patiesai.

-Jā, - Vestleiks atbildēja.

- Paklausīsimies, kas.

- Zelta cenas kāpums ir radījis milzu pieprasījumu pēc tā, tāpēc iznāk saskarties ar visādām blēdībām. Katrs lombarda īpašnieks valstī tagad tirgo arī zeltu, tāpēc nav grūti iedomāties, kādus krāmus šobrīd pērk un pārdod. Pagājušajā gadā mēs Ņujorkā veicām izmeklēšanu par dažiem visai atzītiem tirgotājiem, kas kausēja zeltu, to atšķaidot, un pēc tam uzdeva par tīru mantu. Apsūdzības vēl nav, bet lieta nav slēgta. Izmeklēšanas gaitā pie viena tirgotāja strādājoša informatora rokās nonācis desmit unču stienītis bez identifikācijas spiedoga. Tīrība deviņdesmit deviņi, komats, deviņi procenti, patiešām laba manta, turklāt cena neparasta. Viņš painteresējies par to un noskaidrojis, ka reizi pa reizei iegriežas tāds Rojs Fosets un ar nelielu atlaidi pārdod dažus stienīšus, protams, par skaidru naudu. Mums ir decembra video no Četrdesmit septītās ielas divus mēnešus pirms viņa nogalināšanas. Acīmredzot viņš pāris reižu gadā braucis uz Ņujorku, pārdevis, ko gribējis, un atgriezies Roanokā ar naudas kuli. Šķiet, ka pieraksti nav pilnīgi, bet, vadoties pēc tiem, kas ir, izskatās, ka pēdējo četru gadu laikā viņš Ņujorkā pārdevis zeltu vismaz sešsimt tūkstoš dolāru vērtībā. Te nav nekā nelikumīga, protams, ja pieņem, ka zelts Fosetam pieder likumīgi.

- Interesanti, vai ne?

- Es parādīju Banistera nofotografēto zeltu mūsu informatoram. Viņš izsakās, ka stienīši ir identiski. Banisteram ir zelts, cik daudz, mēs nevaram zināt. Cigāru kaste apstiprinās. Zelts apstiprinās. Ja pieņem, ka zeltu viņš dabūjis no slepkavas, nevar būt šaubu, ka viņš zina patiesību.

- Un kāda ir jūsu teorija?

- Malkolms Banisters un Kvinns Rakers abi izcieta sodu Frost-burgā un bija tuvāki draugi, nekā mēs varējām iedomāties. Viens no viņiem zināja par Fosetu un nobēdzināto zeltu, un par abiem viņi izplānoja savu reketu. Rakers aiziet no nometnes un iestājas rehabilitācijā, lai būtu alibi, un abi gaida slepkavas uznācienu. Tas uznāk, un viņu plāns piepeši kļūst īstenojams. Banisters pienes ziņu par Rakeru, tas nepatiesi atzīstas, viņam nekavējoties izvirza apsūdzību, un Banisters tiek ārā. Ticis ārā, viņš iziet caur liecinieku aizsardzības programmu, to pamet un kaut kādā veidā atrod slepkavu un zeltu.

- Vai viņam nevajadzēja nogalināt slepkavu, lai dabūtu zeltu?

Vestleiks paraustīja plecus, jo nezināja, ko teikt.

- Varbūt. Un varbūt ari ne. Banisteram vajadzīga imunitāte, un mēs varam derēt, ka viņš pieprasīs arī 35. panta piemērošanu, lai atbrīvotu Rakeru. Kvinnam pēc sākotnējā sprieduma jāsēž vēl pieci gadi, plus daži gadi papildus par bēgšanu. Ja tu būtu Banisters, kāpēc nemēģināt dabūt draugu ārā no cietuma? Ja slepkava ir miris, tad 35. pants Kvinnam neko nevar dot. Es nezinu. Juristi lejā kasa pakausi.

- Tas vienmēr nomierina, - noteica Maktavejs. - Ko tie, tur lejā, domā par vienošanos ar Banisteru?

- Mēs vienojāmies ar viņu pagājušajā reizē, un viņš mums sameloja.

- Labi. Tikai ko viņš iegūst, melodams tagad?

- Neko. Viņam ir zelts.

Maktaveja nogurusi un raižpilnā seja piepeši savilkās jautrā grimasē. Viņš iesmējās, pacēla rokas uz augšu un noteica:

- Brīnišķīgi, spīdoši! Man patīk. Šo cilvēku vajadzētu pieņemt darbā, jo viņš ir daudz gudrāks par mums. Viņš panāk, ka draugu apsūdz par federālā tiesneša noslepkavošanu, turklāt visu laiku zina: apsūdzību var sagraut un panākt, ka draugu atbrīvo. Par ko jūs mani uzskatāt? Mēs izskatāmies kā idiotu bars.

Vestleiks nevarēja nepievienoties jautrībai. Viņš smaidīja un neticīgi grozīja galvu.

Maktavejs sacīja:

- Viņš nemelo, Vik, jo nav vajadzīgs. Melot bija svarīgi agrāk, projekta pirmajā fāzē, nevis tagad. Tagad laiks patiesībai, un Banisters to zina.

Vestleiks piekrītoši pamāja ar galvu.

- Tātad kāds ir mūsu plāns?

- Kas ir Savienoto Valstu prokurors šajā lietā? Kā viņu sauc?

- Mamfrijs. Viņš runā par jaunu apsūdzību, taču nekas no tās neiznāks.

- Vai viņam viss ir zināms?

- Protams, ne. Viņš nezina, ka mēs zinām par Foseta Ņujorkā pārdoto zeltu.

- Šorīt man paredzētas vēlas brokastis kopā ar ģenerālprokuroru. Es paskaidrošu, ko mēs darām, un viņš ievadīs Mamfriju lietas kursā. Tev un Mamfrijam iesaku tikties ar Banisteru, cik drīz vien iespējams, un nokārtot visu līdz galam. Tiesnesis Fosets man patiešām ir apnicis, Vik, ja zini, ko ar to domāju.

-Jā, ser.

ČETRDESMIT OTRĀ NODAĻA

Bērda starptautiskās lidostas svelmainajā terminālī

gaidu vēl vienu aizkavējušos lidmašīnu. Šobrīd, jau ceturtajā dienā Antigvā, rokas pulkstenis ir nolikts atvilktnē, un es dzīvoju pēc salas laika. Pārvērtības ir tikko jūtamas, tomēr es lēnām attīru savu organismu no modernās, drudžainās dzīves paradumiem. Manas kustības ir lēnākas, domas skaidrākas, mērķi neeksistē. Dzīvoju šai dienai, reizēm iemetu laisku skatienu rītdienā, bet neko vairāk no manis neprasiet, kungi.

Kāpjot lejā pa vietējās līnijas lidmašīnas kāpnēm, kas tikko atlidojusi no Sanhuanas, Vanesa izskatās pēc modeles. Salmu platmale ar platām malām, dizaina saulesbrilles, brīnišķīgi īsa vasaras kleitiņa. Viņa izskatās kā sieviete, kas apzinās, ka ir satriecoša, gracioza. Pēc desmit minūtēm esam vabolītē, un mana roka ir viņai uz liela. Viņa pastāsta, ka padzīta no darba, jo pārlieku ilgi nav rādījusies. Arī subordinācijas neievērošana. Mēs smejamies. Liela muiža!

Mēs taisnā ceļā braucam pusdienot uz Lielā Rifa klubu virs kraujas, no kuras paveras hipnotizējošs skats uz okeānu. Publika ir labi nodrošināta un galvenokārt briti. Esam vienīgie melnie pusdienotāji, kaut arī viss personāls mūsējie. Ēdiens ir vienkārši lielisks, un mēs apņemamies iepazīt vietējos restorānus, lai varam ēst kopā ar īstiem cilvēkiem. Pēc maniem ieskatiem, mēs tehniski esam bagāti, taču domāt šādās kategorijās man šķiet neiespējami. Nauda mums nav tik svarīga kā brīvība un drošība. Man šķiet, ka mēs pieradīsim pie labākas dzīves.

Pēc nopeldēšanās okeānā Vanesa vēlas izpētīt Antigvu. Mēs nolaižam jumtu uz leju, radio sameklējam regeja raidstaciju un lidojam pa šaurajiem ceļiem kā jauni, beidzot brīvībā izbēguši mīlētāji. Glaužot viņas kājas un vērojot viņas smaidu, grūti aptvert, ka esam tikuši tik tālu. Taisni brīnums, kā mums laimējies.

Tikšanās augstākajā līmeni paredzēta Blue Waters viesnīcā salas ziemeļrietumu smailē. Es ieeju koloniālā stila galvenajā ēkā, tās vējainajā vestibilā esmu viens pats. Pamanu pāris aģentu sliktā tūristu ietērpā dzeram limonādi un cenšamies nepievērst uzmanību, īsts tūrists izskatās atraisīts un nevērīgs, savukārt FIB aģents, kas tēlo tūristu, te šķiet nevietā. Es nezinu, cik aģentiem, prokurora palīgiem, direktoru vietniekiem u. tml. ar tēvoča Sema svētību, laulātos draugus ieskaitot, izdevies pievienoties šim pēkšņajam, mazajam ceļojumam uz salām. Eju cauri arkām, garām zeltītiem kokgriezumiem, garām mietiņu žogiem uz spārnu, kur norunāta tikšanās.

Mēs tiekamies nelielā otrā līmeņa luksusa numurā, no kura paveras skats uz pludmali. Mani apsveic Viktors Vestleiks, Stenlijs Mamfrijs un vēl četri viri, kuru vārdus necenšos iegaumēt. Tumšie uzvalki un kaklasaites nozuduši, to vietā golfa krekli un šorti. Kaut ari augusta sākums, vairums istabā redzamo balto stilbu nav jutuši sauli. Noskaņojums ir gaišs; nekad neesmu redzējis tik daudz smaidu tik nopietnā saietā. Šie cilvēki ir noziedzības apkarotāju elite, raduši pie smaga darba, kur jokiem nav vietas, un šī nelielā izklaide viņiem ir kā sapnis.

Mani nelaiž vaļā vienas, pēdējās šaubas, ka te var būt lamatas. Var gadīties, ka ieeju lamatās, un šie zēni ir gatavi izraut apsūdzības aktu, apcietināšanas orderi, rīkojumu par izraidīšanu un vēl sazin ko, lai dabūtu mani atkal cietumā. Šādā gadījumā Vanesai ir plāns, kas nodrošinās mūsu vērtību aizsardzību. Viņa ir divsimt jardu attālumā un gaida.

Pārsteigumu nav. Mēs esam runājuši pa telefonu pietiekami daudz, lai zinātu parametrus, un ķeramies pie darba. No telefona ar skaļruni Stenlijs zvana uz Roanoku, uz Dastija Šivera biroju. Das-tijs tagad pārstāv ne tikai Kvinnu Rakeru, bet ari viņa māsu Vanesu un mani. Pacēlis klausuli, Dastijs neveikli pajoko, ka Antigvas prieki viņam iet secen. Federāļi rēc no smiekliem.

Vispirms mēs pārskatām vienošanos par imunitāti, kas principā paredz, ka valdība nesauks pie atbildības mani, Kvinnu, Vanesu Jangu vai Dentonu Rakeru (kas pazīstams arī kā Dī Rejs) par iespējamo kaitējumu tiesneša Reimonda Foseta un Naomi Klērijas slepkavības izmeklēšanā. Lai to pateiktu, vajadzīgas četrpadsmit lappuses, un es ar teikto esmu apmierināts. Arī Dastijs to pārskatījis un vēlas dažas sīkas izmaiņas no Mamfrija puses. Kā juristiem pieklājas, viņiem ir mazliet jāpastrīdas, taču beigās viņi vienojas. Dokuments tepat istabā tiek pārveidots, parakstīts un ar e-pastu nosūtīts uz Roanoku dežurējošajam miertiesnesim. Pēc pusstundas kopija ar miertiesneša apstiprinājumu un parakstu pienāk pa e-pastu. Juridiskā nozīmē tagad mēs esam aizsegs.

Situācija ar Kvinna atbrīvošanu ir mazliet sarežģītāka. Pirmkārt, vajadzīgs rīkojums par atbrīvošanu no apsūdzībām sakarā ar slepkavībām un tajā no Mamfrija un viņa zēnu puses ir mīkstināti izteikumi, kas mazina viņu vainu par maldīgo apsūdzību. Mēs ar Dastiju iebilstam, un izteikumu izslēdz. Rīkojums pa e-pastu tiek nosūtīts miertiesnesim Roanokā, un viņš to nekavējoties paraksta.

Otrkārt, ir lūgums saskaņā ar 35. pantu mazināt sodu un viņu atbrīvot. Tas tiek iesniegts Kolumbijas apgabala federālajā tiesā, kas notiesājusi Kvinnu par kokaīna tirgošanu, taču viņš vēl arvien ir Roanokā. Atkārtoju vairākas reizes iepriekš teikto: es nepildīšu savu vienošanās pusi, kamēr Kvinns nav atbrīvots. Punkts. Viss jau ir saskaņots, bet, lai to izpildītu, nepieciešama vairāku cilvēku koordinēta darbība, izpildot norādījumus, kuri tagad nāk no salu valsts, kas pazīstama kā Antigva. Tiesnesis, kas Kolumbijas apgabalā notiesāja Kvinnu, joprojām ir amatā, taču patlaban spriež tiesu. Savienoto Valstu tiesu izpildītāju dienests vēlas iejaukties un pieprasa pārvietot Kvinnu, kad pienāks laiks. Kādu brīdi pieci seši juristi, kas piedalās sanāksmē, runā pa mobilo tālruni, kamēr divi tikšķina savu klēpjda-toru tastatūru.

Mēs sarīkojam pārtraukumu, un Viks Vestleiks aicina mani piebiedroties un iedzert kaut ko aukstu. Zem terases līdzās baseinam labi tālu no pārējiem mēs atrodam galdu un pasūtām ledus tēju. Viņš tēlo neizpratni par izšķiesto laiku un tā tālāk. Nospriežu, ka viņš ir apgādājies ar kaut kādu ieraksta ierīci un droši vien vēlas parunāt par zeltu. Es smaidu un izturos brīvi kā īsts Antigvas iemītnieks, taču esmu trauksmes stāvoklī.

- Kā būs, ja mums radīsies vajadzība pēc tavas liecības tiesā? -viņš nopietni jautā. - Šis jautājums ir sīki izdiskutēts, un es domāju, ka viss ir skaidrs. - Zinu, zinu, bet kā būs, ja mums vajadzēs papildu pierādījumus?

Tā kā viņš vēl nezina nedz slepkavas vārdu, nedz nozieguma detaļas, jautājums ir priekšlaicīgs un droši vien kalpo kā iesildīšanās kaut kam citam.

- Mana atbilde ir nē, un esmu to skaidri pateicis. Manos plānos nav paredzēta atgriešanās Savienotajās Valstīs. Es nopietni domāju par atteikšanos no pilsonības, lai kļūtu par pilntiesīgu Antigvas iemītnieku, un, ja nekad vairs nesperšu kāju uz Savienoto Valstu zemes, tad nomiršu kā laimīgs cilvēks.

- Vai tev nešķiet, ka tu mazliet pārspīlē, Maks? - viņš ierunājas tonī, kādu nevaru ciest. - Tev tagad ir pilna imunitāte.

- Tev viegli runāt, Vik, tikai tu neesi pavadījis cietumā piecus gadus par noziegumu, kuru neesi darījis. FIB vienu reizi mani iesēdināja un gandrīz izpostīja manu dzīvi; tas nekad vairs nenotiks. Esmu laimīgs, ka man radusies vēl viena izdevība, un kaut kāda dīvaina iemesla dēļ nejūtu vēlēšanos vēlreiz pakļaut sevi jūsu jurisdikcijai.

Viņš malko tēju un noslauka muti ar audekla salveti.

- Vēl viena izdevība. Ar zelta podu aizpeldēt saulrietā.

Es skatos uz viņu. Pēc dažām sekundēm viņš mazliet neveikli ierunājas:

- Mēs neesam runājuši par zeltu, vai ne, Maks?

- Neesam.

- Tādā gadījumā parunāsim par to. Kādas tev tiesības to paturēt?

Es pievēršu skatienu viņa krekla pogai un skaidri pasaku:

- Es nezinu, par ko tu runā. Man nav nekāda zelta. Punkts.

- Bet kā paliek ar trim ministienīšiem, kuru fotogrāfijas pagājušajā nedēļā tu atsūtīji pa e-pastu?

- Tie ir pierādījums, un es jums tos atdošu kopā ar otrajā fotogrāfijā redzamo cigāru kasti. Man ir aizdomas, ka šie mazie lietiskie pierādījumi ir noklāti gan ar Foseta, gan slepkavas pirkstu nospiedumiem.

- Lieliski. Vēl paliek viens liels jautājums - kur ir pārējais zelts?

- Nezinu.

- Labi. Tev jāpiekrīt, Maks, ka, veicot tiesas izmeklēšanu slepkavības lietā, svarīgi ir zināt, kas bijis tiesneša Foseta seifa. Kā dēļ viņš nogalināts. Vienā brīdī mums vajadzēs zināt visu.

- Visu jūs varbūt nezināsiet un neuzzināsiet nekad. Būs plašs lietisko pierādījumu klāsts, lai slepkavu notiesātu. Ja valdība salaidīs grīstē tiesas izmeklēšanu, man par to galva nesāpēs.

Vēl viens tējas malks, tad izmisīgs skatiens.

- Tev nav tiesību to paturēt, Maks.

- Ko paturēt?

- Zeltu.

- Man nav zelta. Hipotētiski runājot, izskatās, ka šajā situācijā laupījums nepieder nevienam. Katrā ziņā tas nav valdības īpašums, tas nav atņemts nodokļu maksātājiem. Tas nekad nav jums piederējis, un jūs neesat to pieprasījuši. Jūs nekad neesat to redzējuši un šobrīd neesat droši, vai tas maz pastāv. Tas nepieder slepkavam, viņš tāpat ir zaglis. Viņš nozadzis to valsts amatpersonai, kas varbūt bijusi korumpēta. Un, ja jums izdotos noteikt laupījuma pirmavotu un jūs mēģinātu to atdot, tie zēni vai nu palīstu zem galda, vai laistos, ko kājas nes. Tas vienkārši kaut kur ir, varbūt mākoņos kā internēts, un nepieder nevienam.

Es pamāju ar rokām uz debesīm, pabeidzot labi izmēģināto atbildi.

Vestleiks smaida, jo abi mēs zinām patiesību. Viņa acis iemirdzas, it kā viņš gribētu padoties ar smaidu un teikt: “Sasodīti labi nostrādāts.” Tas, protams, nenotiek.

Mēs dodamies atpakaļ uz luksusa numuru un uzzinām, ka Kolum-bijas apgabalā tiesnesis vēl arvien ir aizņemts ar daudz svarīgākām lietām. Neesmu noskaņots slaistīties pie galda kopā ar federālo zēnu baru, tāpēc dodos pastaigā pa pludmali. No turienes piezvanu

Vanesai, pastāstu, ka lietas virzās uz priekšu lēni un, nē, neesmu redzējis nedz roku dzelžus, nedz pistoles. Līdz šim viss ir godīgi. Kvinnam drīz jābūt brīvam. Viņa pastāsta, ka Dī Rejs Dastija birojā gaida brāli.

Pusdienu pārtraukuma laikā tiesnesis, kas Kvinnu par narkotiku tirgošanu notiesājis uz septiņiem gadiem, negribīgi paraksta 35. pantā paredzēto rīkojumu par soda mīkstināšanu. Iepriekšējā dienā viņš runājis ar Stenliju Mamfriju, Viktoru Vestleiku un viņa bosu Džordžu Maktaveju un uzsvēris, cik svarīgs ir viņa, Savienoto Valstu ģenerālprokurora lēmums.

Kvinnu nekavējoties no Roanokas cietuma aizved uz Dastija Šivera advokātu biroju, kur viņš apskauj Dī Reju un pārģērbjas džinsos un polo kreklā. Simt četrdesmit dienas pēc apcietināšanas Norfolkā par bēgšanu no nometnes Kvinns ir brīvs cilvēks. Gandrīz pustrijos visi rīkojumi un dokumenti ir pienācīgā veidā parakstīti, pārbaudīti un apstiprināti un es izeju no istabas un zvanu Dastijam. Viņš apliecina, ka “esam paņēmuši viņus pie dziesmas”, visi dokumenti ir kārtībā, visu tiesības aizsargātas, visi solījumi izpildīti.

- Sāc dziedāt, - viņš pasaka un iesmejas.

Sešus mēnešus pēc ierašanās Luisvilas federālajā labošanas darbu iestādē piekritu pārbaudīt narkotiku tirgotāja no Sinsinati lietu. Tiesa bija pavisam nepareizi aprēķinājusi soda ilgumu, kļūda bija acīmredzama, un es uzrakstīju lūgumu, lai cilvēku nekavējoties atbrīvo, nosakot jau izciesto sodu. Šis bija viens no retajiem gadījumiem, kad viss tika izdarīts nevainojami un ātri, un pēc divām nedēļām laimīgais klients gāja mājās. Nekāds brīnums, ka ziņa izplatījās pa visu cietumu un mani tūlīt apsveica kā spīdošu cietuma advokātu, kas spēj darīt brīnumus. Mani applūdināja ar lūgumiem pārbaudīt lietas un likt lietā savas burvestības, un bija jāpaiet laikam, lai saceltais troksnis norimtu.

Ap šo laiku manā dzīvē ienāca puisis, vārdā Natijs, un aizņēma vairāk laika, nekā gribēju viņam veltīt. Natijs bija kaulains baltais zēns, apcietināts par metamfetamīna tirgošanu Rietumvirdžīnijā, un uzstāja, ka man jāpārbauda viņa lieta, jāuzsit knipis un jādabū viņš no cietuma ārā. Natijs man patika, tāpēc izskatīju dokumentus un mēģināju iestāstīt, ka šajā reizē neko nevaru līdzēt. Viņš sāka runāt par samaksu, sākumā tās bija neskaidras atsauksmes uz kaut kur nobēdzinātu naudu, no kuras daļa varētu piederēt man, ja vien dabūtu Natiju ārā no cietuma. Viņš nespēja noticēt, ka nevaru palīdzēt. Tā vietā, lai samierinātos ar realitāti, viņš ieslīga vēl lielākās ilūzijās, pārliecināts, ka varu atrast kādu spraugu likumos, iesniegt lūgumu un dabūt viņu laukā. Vienā brīdī viņš pieminēja kaudzi zelta stieņu, un es iedomājos, ka zēns zaudējis prātu. Es viņu strikti noraidīju, taču, lai pierādītu savu taisnību, viņš man visu izstāstīja. Viņš lika zvērēt, ka saglabāšu noslēpumu, un apsolīja pusi no bagātības, ja vien viņam palīdzēšu.

Bērnībā Natijs bija nelabojams sīks zaglēns, kuru pusaudža gadi ieveda metamfetamīna pasaulē. Viņš daudz klaiņoja apkārt, izvairīdamies no narkotiku apkarošanas aģentiem, nodokļu iekasētājiem, šerifa palīgiem ar sankcijām, no tēviem ar grūtām meitām un saniknotiem konkurentiem no citām metamfetamīna bandām. Vairākas reizes viņš mēģināja nostāties uz taisna ceļa, taču viegli atkrita atpakaļ noziedzībā. Viņš redzēja, kā brālēni un draugi samaitā savu dzīvi ar narkotikām, kļūst atkarīgi, kā noziedznieki nonāk tiesas priekšā, un viņš patiešām gribēja kaut ko labāku. Strādājot par kasieri veikaliņā dziļi kalnos netālu no Riplmīdas mazpilsētas, viņu uzrunāja svešinieks un piedāvāja desmit dolārus stundā par roku darbu. Veikalā svešinieku neviens nebija redzējis un vairs neredzēs. Natijs pelnīja piecus dolārus stundā skaidrā naudā, neoficiāli, un palēcās no prieka, ka var nopelnīt vairāk. Pēc darba Natijs satika svešinieku iepriekš norunātā vietā un gāja viņam līdzi pa šauru taku līdz A veida namiņam, kas bija uzbūvēts stāvā pakalnā tieši blakus mazam ezeriņam. Svešinieks stādījās priekšā tikai kā Rejs. Rejs piebrauca skaistu pikapu ar koka kasti kravas kastē. Izrādījās, ka kastē ir piecsimt mārciņu seifs, pārāk smags, lai Rejs tiktu ar to galā viens. Viņi pie koka zara piestiprināja trīsi ar trosi, izcēla seifu no kravas kastes, nolaida zemē un ievilka namiņa apakšstāvā. Darbs bija apnicīgs, grūts, un pagāja gandrīz trīs stundas, līdz seifu iedabūja namiņā. Rejs samaksāja skaidrā naudā un pateica paldies un sveiki.

Natijs par to izstāstīja brālim Džinam, kas šajā apvidū slēpās no šerifa divus apgabalus tālāk. Brāļiem radās interese par seifu un tā saturu, un viņi nolēma to izpētīt. Pārliecinājušies, ka Rejs aizbraucis no namiņa, brāļi mēģināja tajā ielauzties, taču viņus apstādināja smagas ozolkoka durvis, nesasitams stikls un lielas durvju bultas. Un tā viņi vienkārši izcēla no savas vietas apakšstāva logu. Pēc iekļūšanas namiņā atrast seifu neizdevās, toties izdevās identificēt Reju. Pārskatot dažus papīrus uz darba galda, brāļi saprata, ka viņu kaimiņš ir tik svarīgs vīrs kā Roanokas federālais tiesnesis. Uz galda bija pat avīzes raksts par svarīgu tiesas procesu saistībā ar urāna ieguvi Virdžīnijā un godību Reimondu Fosetu kā tiesas priekšsēdētāju.

Brāļi aizbrauca uz Roanoku, sameklēja federālo tiesu un divas stundas vēroja lieciniekus nododam liecības. Natijs bija uzlicis brilles un beisbola cepuri, ja tiesnesim kļūtu garlaicīgi un viņš sāktu vērot tiesas zāli. Skatītāju bija daudz, un Rejs ne reizi nepacēla skatienu uz augšu. Pārliecināti, ka nokļuvuši kaut kam uz pēdām, brāļi atgriezās pie namiņa, pa apakšstāva logu atkal iekļuva tajā un vēlreiz mēģināja atrast seifu. Tam vajadzēja atrasties apakšstāvā, kur Natijs ar tiesnesi bija to atstājuši. Viena siena bija nosegta ar biezām juridiska satura grāmatām pilniem plauktiem, un brāļi nosprieda, ka aiz sienas jābūt slepenai telpai. Viņi uzmanīgi ņēma no plaukta visas grāmatas pēc kārtas un lika atpakaļ. Tas prasīja laiku, bet visbeidzot izdevās atrast slēdzi, ar kuru atvēra slepenās durvis. Kad tās atvērās, turpat grīdas līmenī atradās seifs un gaidīja atvēršanu. Tikai izrādījās, ka seifu atvērt nav iespējams, jo tam bija digitālais spiedpogu panelis un bija jāzina pieejas kods. Viņi niekojās ar to dienu vai divas, taču bez panākumiem. Brāļi pavadīja namiņā daudz laika, bet vienmēr uzmanījās neatstāt pēdas. Kādu piektdienu Džīns aizbrauca uz Roanoku, līdz kurai bija stundas brauciens, iegāja tiesas zālē, pārbaudīja, vai tiesnesis tur ir, un slaistījās apkārt, līdz tika izziņots pārtraukums līdz deviņiem pirmdienas rītā. Džīns sekoja tiesnesim līdz dzīvoklim un noskatījās, kā tas iekrauj pikapā brūna papīra maisu ar produktiem, aukstumsomu, vairākas vīna pudeles, sporta somu, divus smagnējus portfeļus un grāmatu kaudzi. Rejs atstāja dzīvokli un aizbrauca rietumu virzienā. Džins piezvanīja Natijam un pateica, ka Rejs ir ceļā. Natijs satīrīja namiņu, ielika vietā apakšstāva logu, noslaucīja jebkādus pēdu nospiedumus un uzrāpās piecdesmit jardus attālā kokā. Tiesnesis Fosets pēc stundas bija klāt, izkrāva pikapu un tūlīt iekārtojās verandā guļamtīklā, lai nosnaustos, kamēr Natijs ar Džīnu viņu vēroja no biezā meža, kas auga ap namiņu. Nākamajā dienā, sestdienā, tiesnesis Fosets aizvilka savu kanoe pie ezera, ielika tajā divas makšķeres un dažas pudeles ar ūdeni, aizsmēķēja īsu, tumšu cigāru un aizbrauca pāri Higinsa ezeram. Natijs vēroja viņu ar binokli, bet Džīns pa to laiku izcēla logu un ielīda namiņā. Slepenās durvis bija vaļā, seifs redzams, taču aizvērts un aizslēgts. Laime atkal nebija uzsmaidījusi, tāpēc Džīns veikli pameta namiņu, ielika vietā logu un nozuda mežā.

Zēni bija apņēmības pilni noskaidrot, kas ir seifā, taču viņi bija ārkārtīgi pacietīgi. Rejam nebija ne jausmas, ka viņš tiek novērots, un, ja viņš papildināja savas bagātības katru nedēļu, tad nebija vajadzība steigties. Nākamās divas piektdienas Džīns Roanokā vēroja tiesas namu no ārpuses, bet tiesnesis strādāja ilgi. Tuvojās federālie atvaļinājumi, un viņi domāja, ka tiesnesis var aizbraukt uz ilgākām brīvdienām. Avīzēs rakstīja, ka tiesas process ir smags un ļoti strīdīgs un uz tiesnesi Fosetu tiek izdarīts liels spiediens. Viņi bija domājuši pareizi. Piektdien divos pēc pusdienas tika izziņots tiesas darbu pārtraukums līdz deviņiem rītā nākamajā otrdienā. Džīns noskatījās, kā Rejs piekrauj automašīnu un viens pats aizbrauc uz ezeru.

Namiņš bija pārāk dziļi kalnos, lai tajā būtu elektrība vai gāze, līdz ar to tajā nebija nedz gaisa kondicionēšanas, nedz apsildes, ja neskaita lielu kamīnu. Pārtika un dzērieni tika glabāti uz ledus auks-tumsomā, kuru Rejs vadāja šurpu turpu. Kad naktī radās vajadzība pēc gaismas, viņš iedarbināja nelielu benzīna ģeneratoru ārpus namiņa, un tā zemā, klusinātā rūkoņa atbalsojās ielejā. Parasti gan tiesnesis deviņos vakarā jau gulēja. Apakšstāvā bija viena istaba un skapis, šaura telpa ar mazām dubultdurvīm. Skapi Rejs glabāja mantas, kas šķita aizmirstas, - medību apģērbu, zābakus, vecu segu un vatēto segu kaudzi. Džins ieplānoja tur uz ilgām stundām noslēpt Natiju, cerot, ka pa mazu spraudziņu vienā no durvīm viņš varēs ieraudzīt, kā tiesnesis atver seifu un noliek to, kas slēpjams. Natijam, piecas pēdas un septiņas collas garam un simt trīsdesmit mārciņas smagam, bija liela slēpšanās pieredze visādās spraugās un šķirbās, tomēr pavadīt nakti skapī no sākuma viņš negribēja. Plāns tika vēlreiz pārskatīts.

Piektdienā pirms Kolumba dienas svētkiem tiesnesis Fosets ieradās pie sava namiņa ap sešiem pēcpusdienā un mierīgā garā izkrāva pikapu. Natijs bija saritinājies apakšstāva skapi un pa vidu medību apģērbam un vatētām segām bija gandrīz neredzams. Ja kaut kas izietu greizi, kabatā viņam bija pistole. Džins vēroja visu no meža, ari bruņojies ar pistoli. Viņi bija ļoti nervozi un pagalam satraukti. Kad Rejs grasījās nest visu namiņā, viņš aizsmēķēja cigāru, un drīz namiņu piepildīja tabakas dūmi. Viņš nesteidzās, sarunājās pats ar sevi, vēl un vēlreiz dungoja vienu un to pašu dziesmu un beigās apakšstāvā ienesa smago portfeli. Skatoties, kā tiesnesis izņem no plaukta juridisku grāmatu, nospiež slepeno slēdzi un atver slepenās durvis, Natijs tikko spēja paelpot. Tiesnesis uzspieda kodu un atvēra seifu. Tas bija pilns ar cigāru kastēm. Viņš pakāpās atpakaļ un izņēma no portfeļa vēl vienu cigāru kasti. Bridi padomājis, viņš pacēla vāku un izņēma no kastes brīnišķīgu, mazu zelta stienīti. Viņš to apbrīnoja, noglāstīja un ielika atpakaļ kastē, kuru rūpīgi ievietoja seifā. Pirmajai cigāru kastei sekoja vēl viena, pēc tam viņš ātri aizvēra seifu, ieprogrammēja kodu un aizvēra slepenās durvis.

Natijam sirds pukstēja tik nevaldāmi, ka vajadzēja baidīties, vai netrīc viss skapis, taču viņš mudināja sevi saglabāt mieru. Ejot projām, tiesnesis pamanīja spraugu skapja durvis un pievēra tās ciet.

Ap septiņiem vakarā viņš aizsmēķēja vēl vienu cigāru, ielēja sev glāzi baltvīna un apsēdās šūpuļkrēslā uz verandas, lai vērotu, kā aiz kalniem noriet saule. Pēc tumsas iestāšanās viņš iedarbināja ģeneratoru, līdz desmitiem rosijās pa namiņu, pēc tam ģeneratoru izslēdza un gāja gulēt. Kad namiņā iestājās miers, no meža iznāca Džins un pieklauvēja pie durvīm.

- Kas tur ir? - nikni no iekšpuses noprasīja Rejs.

Džins paskaidroja, ka meklē savu suni. Rejs atvēra durvis, un viņi runāja caur priekškaru. Džins stāstīja, ka apmēram jūdzi no šejienes, ezera otrā krastā, viņam ir namiņš un pazudis viņa mīļotais suns Janks. Rejs nebūt nebija draudzīgs un pateica, ka tuvumā nevienu suni nav redzējis. Džins pateicās un aizgāja. Izdzirdējis augšā klauvēšanu un sarunu, Natijs klusītēm izlīda no skapja un aizgāja pa apakšstāva durvīm. Aizbultēt durvis viņš nevarēja, un zēni sprieda, ka tiesnesis kasīs pakausi un nesapratīs, kā tas gadījies, ka durvis nav pienācīgi aizslēgtas. Tikmēr viņi jau būs mežā. Tiesnesis meklēs un meklēs, bet neatradīs nekādas pēdas, nekas nebūs pazudis, un viņš šo gadījumu aizmirsīs.

Skaidrs, ka redzētais zēnus apstulbināja un viņi sāka kalt plānus par seifa izlaupīšanu. Neiztiks bez asas vārdu apmaiņas ar tiesnesi, varbūt pat vardarbības, taču viņi bija apņēmušies šo lietu novest līdz galam. Pagāja divas nedēļas nogales, bet tiesnesis palika Roanokā. Tad vēl trīs nedēļas.

Vērodami namiņu un tiesnesi, Džīns un Natijs bija atriezušies pie sava metamfetamīna biznesa, piedzīvoja bankrotu. Iekams viņi paguva tikt pie zelta, abus apcietināja Narkotiku apkarošanas administrācijas aģenti. Džinu nogalināja, Natijs nokļuva cietumā.

Viņš gaidīja piecus gadus, iekams pielietoja spēku pret tiesnesi Fosetu, mocīja Naomi Klēriju, izlaupīja seifu un abus nogalināja.

-Un kas īsti ir Natijs? - jautā Vestleiks. Seši vīri noraugās uz mani.

- Natijs ir Natans Edvards Kūlijs, un viņš atrodams Jamaikā, Mon-tegobejas pilsētas cietumā. Varat nesteigties, viņš nekur no turienes projām netiks.

- Varbūt viņš zināms kā Nataniels Kolejs, tavs draugs ar viltotu pasi?

- Tas pats. Viņu gaida divdesmit gadi Jamaikas cietumā, tāpēc grūtības ar viņu nez vai jums radīsies. Nojaušu, ka Natijs ar prieku atzīs savu vainu, lai dabūtu mūža ieslodzījumu Savienoto Valstu cietumā, protams, bez nosacītas atbrīvošanas. Vienalga ko, lai tikai tiktu prom no Jamaikas. Piedāvājiet vienošanos, un par tiesu jums nevajadzēs raizēties.

Iestājās ilgs klusuma brīdis, kura laikā visi kolektīvi ieelpoja. Beidzot Viks pajautāja:

- Vai ir kas tāds, par ko tu neesi padomājis?

- Protams. Bet labāk lai tas paliek pie manis.

ČETRDESMIT TREŠĀ NODAĻA

fVl ans stāstnieka talants visus apbūra, un veselu stundu tiku ap-bērts ar jautājumiem. Es neatlaidīgi devu uz tiem atbildes un, kad sāku atkārtoties, dusmojos. Pietiek iedot juristu baram bagātīgas detaļas no noslēpuma, kas laupījis miegu, un viņi nespēj neuzdot vienu un to pašu jautājumu piecos dažādos veidos. Manas sliktās domas par Viktoru Vestleiku mazliet uzlabojas, kad viņš pasaka:

- Tas ir viss. Tikšanās beigusies. Es eju uz bāru.

Izsaku priekšlikumu iedzert divatā, un mēs atgriežamies pie jau zināmā galdiņa blakus baseinam. Pasūtām alu un malkojam, kad ierodas citi.

- Vai ir vēl kaut kas? - Vestleiks jautā.

-Jā, pavisam noteikti ir vēl kaut kas. Kaut kas tikpat nozīmīgs kā federālā tiesneša noslepkavošana.

- Vai vienai dienai nebūs par daudz?

- Ak jā, bet man uz atvadām ir vēl viens šāviens.

- Es klausos.

Iedzeru vēl vienu malku un izbaudu tā garšu.

- Ja nekļūdos ar laikiem, tiesnesis Fosets pieņēma un slēpa tīru zeltu urāna tiesas procesa vidū. Apsūdzība bija pret Armanna Minēs, konsorciju ar interesēm visā pasaulē. Tomēr lielākais partneris tur ir Kanādas kompānija, kas bāzējas Kalgari, un šai kompānijai pieder divas no piecām lielākajām zelta raktuvēm Ziemeļamerikā. Urāna iegulas Virdžīnijā vien pēc aprēķiniem ir divdesmit miljardus vērtas, bet droši neviens to nezina teikt. Ja korumpēts federālais tiesnesis pret divdesmit miljardus lielu guvumu grib dažus zelta stieņus, kāpēc tos neiedot? Kompānija iedeva Fosetam naudas podu, savukārt viņš iedeva kompānijai visu, ko tā gribēja.

- Cik daudz zelta? - Vestleiks jautā tik klusu, it kā negribētu, lai to dzird noslēptais mikrofons.

- Mēs nekad to neuzzināsim, taču man ir aizdomas, ka Fosets saņēma apmēram desmit miljonus tīrā zeltā. Viņš iekasēja naudu gan te, gan tur. Tev Ņujorkā ir informators, taču mēs nekad neuzzināsim, vai zelts neaizgāja ari citur un netika tirgots melnajā tirgū. Tāpēc mēs nekad neuzzināsim, cik naudas bija seifā, kad Natans beidzot tika tam klāt.

- Natans var to izstāstīt.

- Tik tiešām, bet uz to neceri. Lai kā, bet kopējā summa nav zināma. Tajā ietilpst liels daudzums naudas vai zelta, un, lai no Armanna Minēs tas viss nonāktu Viņa Godības Reimonda Foseta tumšajā kabinetā, kādam to vajadzēja pienest. Kāds noorganizēja darījumu un nodarbojās ar piegādi.

- Kāds no advokātiem?

- Iespējams. Katrā ziņā Armanna Minēs viņi ir dučiem.

- Ir kāds pavediens?

- Nekāds. Taču esmu pārliecināts, ka noticis smags noziegums ar nopietnām sekām. Savienoto Valstu Augstākā tiesa skatīs lietu oktobrī, un, ja ņem vērā vairākuma nostāju par labu biznesam, iespējams, ka Foseta dāvana urāna ieguvējiem netiks atņemta. Tā būtu kauna lieta, vai ne, Vik? Korumpēta nostāja pārtop likumā. Milzīga raktuvju sabiedrība likumā noteiktam aizliegumam nopērk apvedceļu un saņem carte blanche Virdžīnijas dienvidu vides maitāšanai.

- Kāpēc tu par to raizējies? Tu taču nevēlies tur atgriezties, vismaz tā tu izsakies.

- Tam, ko domāju es, nav nozīmes, taču par to pieklātos domāt FIB. Ja jūs uzsāktu izmeklēšanu, lieta var saņemt nopietnu triecienu.

- Tātad tagad tu teiksi, kā FIB jādara savs darbs.

- Nebūt ne. Tikai negaidiet, ka stāvēšu klusu. Vai jūs esat dzirdējuši par reportieri Kārsonu Bellu, žurnālistu izmeklētāju?

Pleci viņam noslīgst, un viņš novērš skatienu.

-Nē.

- New York Times. Viņš rakstīja par urāna tiesas procesu un seko apelācijas procesam. Es varētu kļūst par neticamu anonīmu informācijas avotu.

- Nedari to, Maks.

- Jūs nevarat mani atturēt. Ja neizmeklēsiet jūs, tad droši varu teikt, ka labprāt izmeklēs misters Bells. Pirmā lapa un tādā garā. FIB aizsegs.

- Nedari to. Lūdzu. Dod mums mazliet laika.

-Jūsu rīcībā ir trīsdesmit dienas. Ja neko nedzirdēšu par izmeklēšanu, aicināšu misteru Bellu nedēļu paciemoties manā mazajā salā. -Iztukšoju savu alus glāzi, uzsitu ar to pa galdu un pieceļos kājās.

- Paldies par alu.

- Tu tikai gribi atriebties, vai ne, Maks? Vēl viens, pēdējais šāviens uz valdību.

- Kas teica, ka pēdējais? - es nosaku pār plecu.

Atstāju viesnīcu un dejodams dodos lejā pa garo piebraucamo ceļu. Tā galā parādās Vanesa ar vabolīti, un mēs traucamies projām. Pēc desmit minūtēm noliekam automašīnu pie privātā termināļa, paķeram savas vieglās somas un vestibilā tiekamies ar Maritime Aviation ekipāžu. Viņi pārbauda pases, un mēs steidzamies uz to pašu Learjet 35 lidmašīnu, kas pirms nedēļas atveda mani Antigvā.

- Taisāmies no šejienes projām, - saku kapteinim, iekāpjot lidmašīnā.

Pēc divarpus stundām nolaižamies Maiami starptautiskajā lidostā brīdī, kad saule nolaižas aiz apvāršņa. Learjet pieripo pie muitas, lai dotos atpakaļceļā, pēc tam mēs pusstundu gaidām taksometru. Galvenajā terminālī Vanesa nopērk vienvirziena biļeti uz Ričmondu caur Atlantu, mēs apskaujamies un uz atvadām sabučojamies. Novēlu viņai veiksmi, un viņa man novēl to pašu. Noīrēju automašīnu un sameklēju moteli.

Deviņos no rīta gaidu pie Palmetto Trust bankas, kad tā vērs durvis. Mana ceļasoma ir uz ritentiņiem, un es to ieripinu velvē. Pāris minūtēs izņemu no seifa piecdesmit tūkstošus dolāru skaidrā naudā un tris Lavo cigāru kastes ar astoņdesmit vienu zelta stienīti. Ejot ārā, es nesaku velves klerkam, ka te vairs neatgriezīšos. Personiskā seifa īres līgums beigsies pēc gada, banka tad nomainīs atslēgu un izīrēs nākamajam klientam. Pārvaru agro satiksmi un, braucot ātri, bet uzmanīgi, lai netiktu apstādināts, nokļūstu uz 95. automaģistrāles. Līdz Džeksonvilai ir sešu stundu brauciens. Degvielas tvertne ir pilna, un es plānoju braukt bez apstāšanās.

Kad esmu ziemeļos no Fortloderdeilas, piezvana Vanesa un paziņo, ka viņa savu misiju ir beigusi. Viņa paņēmusi dzīvoklī noslēpto lietni, Ričmondas bankās iztukšojusi trīs seifa nodalījumus un ar zelta pilnu bagāžnieku jau ir ceļā uz Kolumbijas apgabalu.

Rlmbičas tuvumā mani aizkavē sastrēgums uz šosejas, un tas izjauc pēcpusdienas plānus. Ierodoties Džeksonvilas pludmalēs, bankas būs slēgtas. Man nekas cits neatliek kā iekļauties transporta plūsmā un braukt lēnāk. Kad tieku līdz Neptūna pludmalei, ir jau pāri sešiem, un, atceroties agrākos laikus, apmetos motelī, kuru esmu izmantojis iepriekš. Tajā pieņem skaidru naudu, un automašīnu novietoju pie savas pirmā stāva istabas. Ieripinu ceļasomu istabā un aizmiegu ar to gultā sev blakus. Vanesa mani pamodina desmitos. Viņa droši iekārtojusies Dī Reja dzīvoklī pie Jūnjenas stacijas. Tur ir arī Kvinns, un viņi atzīmē priecīgu atkalapvienošanos. Šai operācijas fāzei Dī Rejs pārtraucis attiecības ar draudzeni, kas pie viņa dzīvojusi, izlikdams viņu aiz durvīm. Pēc Dī Reja domām, viņai nevar uzticēties. Viņa nav ģimene un katrā ziņā ne pirmā meitene, kuru viņš pamet. Palūdzu pataupīt šampanieti vēl divdesmit četras stundas.

Es, Vanesa, Dī Rejs izsakām lielas bažas par Kvinna aizgājušās sievas iesaistīšanu mūsu pasākumā. Iespējama šķiršanās, un būs labāk, ja šobrīd viņa neko nezinās.

Kārtējo reizi pāris minūšu uzkavējos First Coast Trust bankas autostāvvietā. Kad deviņos durvis atveras, ieeju bankā ar tik vienaldzīgu sejas izteiksmi, cik iespējams, velkot ceļasomu un flirtējot ar darbiniecēm. Palicis velvē viens, es privātā kabīnē izņemu divas

Lavos cigāru kastes un maigi ielieku ceļasomā. Pēc dažām minūtēm esmu jau dažus kvartālus tālāk pie Jacksonville Savings bankas nodaļas. Kad privātā seifa kaste ir tukša, pēdējo reizi piestāju pie Wels Fargo bankas nodaļas Atlantikbīčā. Ap desmitiem esmu atgriezies uz 95. automaģistrāles un braucu uz Kolumbijas apgabalu ar divsimt sešdesmit vienu zelta ķieģelīti bagāžniekā. Pazuduši ir tikai pieci, kas pārdoti Hasanam par skaidru naudu.

Iebraucot Kolumbijas apgabala centrālajā daļā, ir gandrīz pusnakts. Izmetu mazu līkumu pa Pirmo ielu, braucu garām Augstākās tiesas ēkai un prātoju, kāds būs iznākums ārkārtīgi svarīgajai lietai Armanna Minēs pret Virdžīnijas pavalsti. Viens, bet varbūt divi vai trīs no lietā iesaistītajiem advokātiem reiz apgānījuši federālā tiesneša kabinetu ar netīriem kukuļiem. Minētie kukuļi patlaban ir manas automašīnas bagāžniekā. Tas tik ir ceļojums. Man gandrīz rodas kārdinājums apstāties ietves malā, paņemt ministienīti un iemest pa vienu no lielajiem logiem.

Tomēr uzvar veselais saprāts. Sekojot GPS norādēm, apbraucu apkārt Jūnjenas stacijai uz Pirmo ielu un pēc tam līdz Piektās ielas stūrim. Kamēr novietoju automašīnu nama priekšā, pa kāpnēm noskrien misters Kvinns Rakers ar tik platu smaidu sejā, kādu nekad neesmu redzējis. Mūsu apskāviens ir ilgs un emocionāls.

- Kur tu tik ilgi kavējies? - viņš jautā.

- Braucu šurp, cik ātri vien varēju, - atbildu.

- Es zināju, ka tu ieradīsies, brāl. Nekad nebiju par to šaubījies.

- Bez šaubām neiztikt. To netrūka.

Mūs abus apstulbinājis fakts, ka viss izdevies, un šobrīd mūsu panākums nomāc visu citu. Mēs vēlreiz apskaujamies, apbrīnojam viens otru un arī to, cik otrs kļuvis tievs. Mans komentārs par to ir tāds, ka es gaidu brīdi, kad atkal ēdīšu. Kvinns saka, ka viņam apnicis tēlot mēnessērdzīgo.

- Esmu pārliecināts, ka tēlot tev nevajag, - es saku.

Viņš sagrābj mani aiz pleciem, skatās jaunajā sejā un saka:

- Tagad tu esi gandrīz vai glīts.

- Es tev pateikšu, kā sauc ārstus. Tev ari nekaitētu izmantot viņu pakalpojumus.

Man nekad nav bijis tuvāka drauga kā Kvinns Rakers, un Frost-burgā pavadītās stundas, perinot plānu, tagad šķiet sens sapnis. Toreiz mēs tam ticējām, jo nebija, uz ko cerēt, taču sirds dziļumos mēs nopietni nedomājām, ka plāns var izdoties. Roku rokā kāpjam augšā un ieejam dzīvoklī. Apskauju un noskūpstu Vanesu, pēc tam no jauna iepazīstos ar Dī Reju. Mēs bijām uz bridi tikušies, kad Frost-burgas apmeklētāju istabā viņš apciemoja brāli, un neesmu drošs, vai tagad pazītu, saticis uz ielas. Tam nav nozīmes, tagad mēs esam asinsradinieki, mūsu kopību nostiprina uzticība un zelts.

Pirmā šampanieša pudele tiek salieta augstajās Waterford glāzēs - Dī Rejam ir dārga gaume -, un mēs tās iztukšojam vienā malkā. Dī Rejs un Kvinns iebāž kabatās pistoles, un mēs ātri izkraujam automašīnu. Seko svinības, kas liktos neticamas pat fantastiskā žanra filmā.

Šampanietim plūstot, zelta stienīši tiek sakrauti kaudzītēs pa desmit uz kabineta grīdas, visi piecsimt divdesmit četri, un mēs sasēžamies uz spilveniem apkārt bagātībai. Ir neiespējami uz to neskatīties, neviens necenšas apspiest smieklus. Tā kā esmu advokāts un neoficiāls līderis, tad sāku tikšanās biznesa daļu ar vienkāršu matemātiku. Mūsu priekšā ir piecsimt divdesmit četri mazi ķieģelīši, pieci pārdoti sīriešu zelta tirgotājam Maiami, četrdesmit viens patlaban ir drošībā Antigvas bankas velvē. Pavisam no mūsu dārgā drauga Natana paņemti piecsimt septiņdesmit stienīši apmēram astoņarpus miljonu dolāru vērtībā. Saskaņā ar mūsu vienošanos Dī Rejs dabū piecdesmit septiņus no spožajiem mazajiem ķieģelīšiem. Savus desmit procentus viņš nopelnījis, nodrošinot Kvinnu ar naudu, kas bija pie viņa aresta brīdī, samaksājot honorāru par Dastija pakalpojumiem, apmaksājot četru kilogramu kokaīna un pistoles iegādi Natijam, kā ari par hlorālhidrātu, ar ko es viņu izslēdzu. Dī Rejs aizveda Kvinnu pēc aiziešanas no Frostburgas un uzmanīja Natana atbrīvošanu no cietuma, lai mēs precīzi zinātu, kad projektu var sākt īstenot. Viņš iemaksāja arī divdesmit tūkstošus lielo depozītu Akronas rehabilitācijas centram par Kvinna viltoto kokaina problēmu.

Dī Rejs maksājis arī par jahtu. Iedzēris vairāk, viņš iesniedz izdevumu sarakstu, arī par jahtu, un visu kopā noapaļo uz trīssimt tūkstošiem. Pieņemot, ka zelts maksā pusotru tūkstoti dolāru uncē, mēs vienbalsīgi nolemjam piešķirt viņam vēl divdesmit stienīšus. Neviens nav strīdīgā noskaņojumā, un, skatoties uz tādu bagātību, ir viegli būt cēlsirdīgam.

Kādā zināmā vai nezināmā nākotnes brīdī palikušos četrsimt astoņdesmit astoņus stienīšus līdzīgi sadalīs Kvinns, Vanesa un es. Šobrīd tas nav svarīgi - steidzami jāizved šī manta ārā no valsts. Būs vajadzīgs ilgs laiks, lai lēnām pārvērstu zeltu naudā, bet par to varēsim raizēties daudz vēlāk. Šobrīd esam apmierināti, ka varam vadīt stundas, iedzerot, smejoties un rindas kārtībā stāstot katrs savu notikumu versiju. Kad Vanesa stāsta, kā Natana mājā pie durvīm kaila sagaidījusi viņa draugus, mēs smejamies, līdz sāk durt sānos. Kvinns atstāsta tikšanos ar Stenliju Mamfriju, kuras laikā viņam pasprūk, ka viņš zina, ka Makss Boldvins aizgājis no liecinieku aizsardzības un pametis Floridu, un imitē Mamfrija reakciju, plati ieplešot acis. Kad stāstu par otro tikšanos ar Hasanu un mēģinājumu kafejnīcā saskaitīt simt divdesmit divas paciņas ar simt dolāru naudas zīmēm, viņi domā, ka meloju.

Stāsti turpinās līdz trijiem naktī, kad jau esam pārlieku noreibuši, lai turpinātu. Dī Rejs apsedz zeltu ar stepēto segu, un es piesakos gulēšanai uz dīvāna.

ČETRDESMIT CETURTĀ NODAĻA

Paiet vairākas stundas, un mēs lēnām atkopjamies. Satraukums par tagad veicamo uzdevumu padzen paģiras un nogurumu. Jaunam cilvēkam, kas dzīvojis kā nelegālu vielu ievešanas eksperts, zelta izvešana no valsts kontrabandas ceļā ir nieka lieta. Dī Rejs paskaidro, ka tagad mēs esam aizrautīgi akvalangisti un viņš nopircis apbrīnas vērtu aprīkojumu, kas viss salikts smagos oficiālos U.S. Divers markas neilona maisos ar solīdu rāvējslēdzēju un mazu atslēdziņu. Mēs rosāmies pa dzīvokli, vilkdami ārā maskas, elpošanas caurulītes, pleznas, regulatorus, balonus, smagumjostas, peldspējas kompensatorus, manometrus, sauso ietērpu, pat agrāk nekad nelietotus zemūdens lokus un bultas. Mēneša laikā tas viss būs pārdošanā eBay. Visas nirēju elpošanas mugursomas un sausās somas pildītas ar zelta stienīšiem. Katras somas svars ir pārbaudīts vēl un vēlreiz, lai cilvēks zinātu, cik daudz var panest. Somas ir smagnējas un neveiklas, kādas tās būtu, piepildītas ar akvalangistu piederumiem. Turklāt Dī Rejs ir sagādājis dažādu bagāžu, maksimāli stipras somas, visas uz riteņiem. Mēs saliekam zeltu kurpēs, skūšanās piederumos, kosmētikas somiņās un pat divās mazās makšķerēšanas piederumu kastītēs dziļjūras zvejai. Kad pieliekam klāt dažus apģērba gabalus, somas un aprīkojums šķiet pietiekami smags, lai nogremdētu labu laivu. Svars ir nozīmīgs, ja negribam radīt aizdomas. Tomēr daudz svarīgāks ir fakts, ka visi piecsimt divdesmit četri stienīši ir iesaiņoti un atrodas drošībā aiz atslēgas, vismaz tā mēs ceram.

Pirms aiziešanas es pārlaižu skatienu dzīvoklim. Tas ir piemētāts ar nirēju aprīkojumu un iesaiņojuma drazām. Uz virtuves galda ieraugu tukšas Lavo cigāru kastes un sajūtu nostalģijas dūrienu. Kastes mums labi noderēja.

Desmitos piebrauc liels furgons, un tajā mēs iekraujam akvalangistu maisus un bagāžu. Mums četriem furgonā tik tikko pietiek

vietas. Vanesa sēž man klēpi. Pēc piecpadsmit minūtēm furgons piestāj pie Vašingtonas laivu ostas. Pie piestātnēm rindojas simtiem dažādu laivu un laiviņu, kas viegli šūpojas ūdenī. Lielākās laivas ir tālākajā galā. Dī Rejs norāda uz to pusi un saka šoferim, uz kurieni jābrauc.

Jahta ir labi kopta, skaista laiva, vairāk nekā simts pēdas gara, ar trim klājiem, mirdzoši balta un saucas Rumrunner. Jahtā ērti var gulēt astoņi cilvēki, un tai ir desmit cilvēku apkalpe. Pirms mēneša Dī Rejs nolīdzis jahtu ātram čārterbraucienam uz Bermudu salām, tāpēc kapteini un apkalpi pazīst. Mums izbirstot no furgona un grābjot somas, viņš sauc visus vārdā. Divi nesēji palīdz aiznest smagos maisus ar akvalangiem, un viņiem jau agrāk bijušas darīšanas ar nopietniem nirējiem. Stjuarts savāc pases un aiznes uz tiltiņu. Kvinna pase ir viltota, un mēs aizturam elpu.

Vajadzīga stunda, lai mēs pārbaudītu savas kajītes, iekārtotos un sagatavotos braucienam. Dī Rejs paskaidro matrožiem, ka vēlamies, lai akvalangistu piederumi paliek mūsu kajītēs, jo fanātiski rūpējamies par tiem. Viņi tos atvelk no kravas telpas uz mūsu kajītēm. Kad ierūcas motori, mēs pārģērbjamies šortos un sapulcējamies apakšējā klājā. Stjuarts atnes pirmo šampanieša pudeli un paplāti ar garnelēm. Cauri ostai jahta lēni iebrauc Potomakā. Viens otrs no garāmpel-došām laivām noskatās uz mums. Varbūt ar afroamerikāņiem pilna jahta ir kaut kas neparasts. Tās domātas baltajiem, vai ne?

Stjuarts atgriežas ar visām četrām pasēm un grib papļāpāt. Es pastāstu, ka nupat esmu nopircis mājokli Antigvā un mēs dodamies turp uz svinībām. Tad viņš pajautā, ar ko pelnu maizi (citiem vārdiem sakot - no kurienes man tāda nauda), un es pasaku, ka uzņemu filmas. Kad viņš aiziet, mēs uzsaucam tostu mūsu iemīļotajam aktierim - Natanam Kūlijam. Drīz mēs esam Atlantijas okeānā, un krasts izgaist.

Mūsu kajīte ir liela, salīdzinot ar laivu, kas nemaz nav liela. Ar četrām bagāžām un diviem akvalangu maisiem kajītē pārvietošanās ir sarežģīta. Gulta tomēr kalpo labi. Mēs ar Vanesu uz ātro pamīlējāmies un pēc tam divas stundas noguļam.

Pēc trim dienām mēs iegriežamies Džollijas ostā Antigvas rietumu galā. Burāšana uz salas ir nopietns bizness, un līcis ir pilns ar tajā noenkurotām visāda lieluma laivām. Mēs knapi pabraucam tām garām, gandrīz neatstādami ķīļūdeni, un baudām kalnu skatus uz visām pusēm. Lielās jahtas pie vienas no piestātnēm ir noenkurotas vienkopus, un mūsu kapteinis ar lēnu manevru ievada Rumrunner spraugā starp diviem skaistiem kuģiem, vienu apmēram tikpat lielu kā mūsējais, otru daudz lielāku. Skatāmies uz lielāko un domājam, kam tas pieder. Ar ko šis cilvēks nodarbojas? No kurienes viņš ir? Un tādā garā. Mūsu komanda aizsteidzas nostiprināt laivu, un, kad motori apklusuši, kapteinis vēlreiz savāc pases un nokāpj uz piestātnes. Viņš aiziet līdz apmēram simt jardus tālam, mazam muitas namiņam, ieiet iekšā un nokārto papīrus.

Pirms nedēļas, gaidot Vanesas ierašanos Antigvā, es kavēju laiku, slaistīdamies ap Džolijas ostu, vērojot, kā piebrauca jahta. Es noskatījos, kā kapteinis aiziet uz muitas namiņu tieši tāpat kā tagad. Un, kas ir pats svarīgākais, es redzēju, ka neviens no muitas darbiniekiem nepārbauda laivu.

Kapteinis atgriežas. Viss ir kārtībā. Mēs esam ieradušies Antigvā ar zeltu, turklāt neradot aizdomas. Paskaidroju stjuartam, ka gribu pārvest akvalangus uz savu māju, jo tur tie būs vieglāk pieejami. Reizē ar akvalangiem mēs paņemsim arī bagāžu. Varbūt jahta mums noderēs, nirstot salas tuvumā, reizi vai divas, bet pirmo dienu mēs pavadīsim pie manis mājā. Stjuartam nav iebildumu, dariet, ko vēlaties, un viņš izsauc taksometrus. Kamēr tie ierodas, mēs palīdzam klāja matrožiem nokraut somas un maisus uz piestātnes. Iznāk itin prāva kaudze, un neviens nevar iedomāties, ka bagāžā un niršanas aprīkojumā noslēpti astoņi miljoni dolāru zeltā.

Visu var aizvest tikai trijos taksometros, un iekrāvušies mēs pamājam atvadu sveicienu stjuartam un kapteinim. Pēc divdesmit minūtēm mēs piebraucam pie Šugerkovas villas. Kad viss sanests iekšā, mēs paspiežam cits citam roku un lecam okeānā.

AUTORA PIEZĪME

Sis darbs ir visīstākais izdomas auglis, turklāt lielākā mērā nekā parasti. Gandrīz nekam romānā nav reāla pamata. Pētniecība nez vai ir prioritāte, un tā reti ņemta palīgā. Precizitātei nav būtiska loma. Izdomāti gari paragrāfi, lai nebūtu jārēķinās ar faktiem. Frost-burgā nav federālās nometnes, nav urāna tiesas prāvas (līdz šim), nav miruša tiesneša, kas kalpotu par iedvesmas avotu, un cietumā nav paziņu, kas plānotu no tā izkļūt. Vismaz nekas par to man nav zināms.

Tomēr pat slinkākā rakstnieka darbam vajadzīgs reāls pamats, un reizēm nonācu neapskaužamā situācijā. Kā vienmēr paļāvos uz citiem. Paldies Rikām Midltonam un Kaļam Džafem no Dienvidu Vides juridiskā centra. Montegobejā man palīdzēja godājamais Džordžs C. Tomass un viņa jaunie un jaukie juristi.

Paldies ari Deividam Zenkam, Džonam Zankam, Benam Aikenam, Heivordam Evansam, Geinam Talbotam, Geilai Robinsonei, Tajai Gri-šamai un Džekam Gērnertam.

1

Richard Pryor (1940-2005) - amerikāņu komiķis, aktieris, sociālais kritiķis, rakstnieks. (Red. piez.)

2

RICO - Racketeer Influenced and Corrupt Organizations Act (Reketa un korup-tīvu organizāciju akts). ASV federālais likums. (Tulk. piez.)

Content

Grišams Džons Reketieris

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODALA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAL

septītā nodaļa

ASTOTĀ NODAĻA

DEVITA NODAĻA

DESMITĀ NODALA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODAĻA

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

ČETRPADSMITĀ NODALA

PIECPADSMITĀ NODAĻA

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

DIVDESMITĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

DIVDESMIT DEVITA NODAĻA

TRĪSDESMITĀ NODAĻA

trīsdesmit pirmā nodaļa

TRĪSDESMIT otrā nodaļa

TRĪSDESMIT trešā nodaļa

TRĪSDESMIT CETURTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT SESTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT DEVĪTĀ NODALA

ČETRDESMITĀ NODAĻA

ČETRDESMIT PIRMĀ NODAĻA

ČETRDESMIT OTRĀ NODAĻA

ČETRDESMIT TREŠĀ NODAĻA

ČETRDESMIT CETURTĀ NODAĻA

AUTORA PIEZĪME

1