Hariss Tomass

Hanibals

TOMASS HARISS

HANIBALS

.

.

PIRMĀ DAĻA

Vašingtona, Kolumbijas apgabals

.

Šai dienai būtu jānodreb, pirms sākas tā…

Klarisas Stārlingas mustangs, dobji dūkdams, uzjoņoja augšup pa slīpo piebrauktuvi pie Alkohola, tabakas un ieroču kontroles biroja Masačūsetsas avēnijā, kur telpas taupības nolūkos tika īrētas no viņa godības Suna Mjunga Mūna[1].

Triecienkomandas gaidīja trijās automašīnās - noplukušā maskēšanās furgoniņā, kam bija jābrauc pa priekšu, un divos melnos īpašo vienību autobusiņos, kuri ar visiem pasažieriem un iedarbinātu motoru stāvēja milzīgajā garāžā.

Stārlinga izcēla no mašīnas piederumu somu un skrēja pie pirmā, netīri baltā furgoniņā, kam uz sāniem bija rakstīts: MARSELA KRABJU RESTORĀNS.

Pa vaļējām furgona pakaļdurvīm četri vīri noskatījās, kā

tuvojas Stārlinga. Slaida, ģērbusies lauka formastērpā, viņa kustējās viegli, par spīti somas svaram, mati mirdzēja dienasgaismas lampu rēgainajā blāzmā.

-    Sievietes. Mūžīgi nokavējas, - noteica Kolumbijas apgabala policists.

Grupu vadīja ATIK biroja īpašais aģents Džons Braiems.

-    Viņa nav nokavējusies - ziņu uz viņas peidžeru es nosūtīju tad, kad mēs paši jau bijām saņēmuši signālu, - Braiems sacīja. - Viņa būs braukusi no pašas Kventiko… Ei, Stārlinga, dod man to somu!

Viņa īsi pacēla roku sveicienā.

-    Sveiks, Džon!

Braiems pateica dažus vārdus virsniekam, kas nevīžīgās maskēšanās drānās sēdēja pie stūres, un, pirms pakaļdurvis bija aizvērušās, furgons izbrauca ārā, jaukajā rudens pēcpusdienā.

Klarisa Stārlinga, novērošanas furgonu veterāne, pieliecās, lai tiktu garām periskopa objektīvam, un apsēdās aizmugurē, pēc iespējas tuvāk simt piecdesmit mārciņu smagajam sausā ledus klucim, kas kalpoja par gaisa kondicionētāju, kad viņiem vajadzēja kvernēt paslēptuvē ar izslēgtu motoru.

Vecajā furgoniņā oda kā pērtiķu būrī - pēc bailēm un sviedriem, un šī smaka nav izvēdināma. Savā laikā furgona sānus bija rotājuši daudzi uzraksti. Netīrās un izbalējušās plāksnītes uz durvīm bija pusstundu vecas. Ar plāksteri aizlipinātie ložu caurumi bija vecāki.

Pakaļējos logos bija spoguļstikli, pienācīgi notraipīti ar putekļiem. Stārlinga vēroja, kā seko abi masīvie, melnie īpašo vienību braucamie. Viņa cerēja, ka komandām nebūs jāpavada vairākas stundas, iespundētām furgonos.

Ikreiz, kad viņas seja bija pievērsta logam, vīrieši nopētīja viņu no galvas līdz kājām.

FIB īpašā aģente Klarisa Stārlinga, trīsdesmit divus gadus veca, ārēji vienmēr atbilda savam vecumam un turklāt vienmēr izskatījās labi - pat lauka formastērpā.

Braiems paņēma no priekšējā pasažieru sēdekļa savu rak- stāmpaliktni.

-     Kāpēc tu mūždien iekūlies šitādos mēslos, Stārlinga? - viņš smaidot jautāja.

-    Tāpēc, ka tu mani mūždien izsauc, - viņa atteica.

-     Šoreiz tu man esi vajadzīga. Bet es redzu, ka tu piedalies ari arestos kopā ar patruļniekiem, lai Dievs žēlīgs! Es jau neko nesaku, bet, kā rādās, Bazedspointā kādam uz tevi ir zobs. Tev vajadzētu strādāt pie manis. Šie ir mani puiši - aģenti Markess Bērks un Džons Hērs -, un tas ir policists Boltons no Kolumbijas apgabala Policijas departamenta.

Triecienkomanda, ko veidoja pārstāvji no Alkohola, tabakas un ieroču kontroles biroja, no Narkotiku apkarošanas pārvaldes īpašajām vienībām un no FIB, bija pats labākais, kas dabūjams budžeta ierobežojumu laikā, kad pat FIB Akadēmija bija slēgta līdzekļu trūkuma dēļ.

Bērks un Hērs izskatījās pēc aģentiem. Kolumbijas apgabala policists Boltons izskatījās pēc tiesu izpildītāja. Viņš bija gadus četrdesmit piecus vecs, ar lieko svaru un alusvēderu.

Vašingtonas mērs, par visu vari gribēdams būt bargs narkotiku lietās, pēc tam kad pats bija saukts pie atbildības par narkotiku glabāšanu, pieprasīja, lai Kolumbijas apgabala policija saņemtu savu daļu atzinības par katru lielāku narkotiku reidu Vašingtonā. Tāpēc te sēdēja Boltons.

-    Šodien vāra Dramgo banda, - Braiems sacīja.

-     Ivelda Dramgo, tā jau es domāju, - Stārlinga bez kādas sajūsmas noteica.

Braiems pamāja.

-     Viņa ir atvērusi ledus fabriku blakus Felisiānas zivju tirgum pie upes. Mūsu ziņotājs saka, šodien viņa taisīšot vienu kristāla cepienu. Un šovakar viņai ir rezervēta biļete uz Lielo Kaimanu. Mēs nedrīkstam gaidīt.

Kristāliskais metamfetamīns, ko uz ielas dēvē par "ledu", dod īsu, spēcīgu uzbudinājumu un rada slepkavīgu atkarību.

-    Narkotikas ir NAP ziņā, bet mums Ivelda vajadzīga lietā par trešās kategorijas ieroču pārvadāšanu starp štatiem. Orderi norādītas divas "Beretta" mašīnpistoles un daži MAC 10, un viņa zina, kur ir vēl krietns blāķis. Gribu, lai tu koncentrējies uz Iveldu, Stārlinga. Tev jau ir bijusi ar viņu darīšana. Šie puiši tevi piesegs.

-      Mums tiks vieglais darbiņš, - ar zināmu gandarījumu noteica policists Boltons.

-      Stārlinga, varbūt labāk pastāsti viņiem par Iveldu, - Braiems sacīja.

Stārlinga pagaidīja, līdz furgoniņš dārdēdams šķērsoja dzelzceļa sliedes.

-    Ivelda cīnīsies, - viņa teica. - Tāda viņa nemaz neizskatās - agrāk bijusi modele -, tomēr cīnīsies. Viņa ir Dižona Dramgo atraitne. Es divreiz arestēju viņu pēc iepriekšējās izmeklēšanas tiesas rīkojuma, pirmajā reizē kopā ar Dižonu. Otrajā reizē viņai bija deviņmilimetru šaujamais ar trim aptverēm, somā asaru gāzes baloniņš, bet krūšturi nazis. Nezinu, kas viņai būs šoreiz. Otrā aresta laikā es ļoti pieklājīgi palūdzu, lai viņa padodas, un viņa padevās. Pēc tam, apcietinājumā Vašingtonā, viņa ar karotes kātu nogalināja ieslodzīto, kādu Māršu Velentai- nu. Tāpēc neko nevar zināt… pēc viņas sejas grūti kaut ko spriest. Iepriekšējās izmeklēšanas zvērinātie to klasificēja kā pašaizsardzību. Viņa izvairījās no pirmā apsūdzības punkta un ar advokāta palīdzību tika attaisnota otrajā. Apsūdzība par ieroču glabāšanu tika atcelta, jo viņai bija mazgadīgi bērni un vīrs nupat nogalināts apšaudē no automašīnām Plezantavēnijā; slepkavas, iespējams, bija hašiša banda - splifi. Es lūgšu, lai viņa padodas. Ceru, ka viņa paklausīs, - mēs viņu pabaidīsim. Bet - ieklausieties labi! - ja Ivelda Dramgo mums būs jāsaņem ciet ar varu, tad man vajadzēs reālu palīdzību. Varat nesegt mani, drīzāk būs jālieto spēks pret viņu. Kungi, nedomājiet, ka tikai noskatīsieties, kā mēs ar Iveldu cīkstamies pa dubļiem.

Reiz bija laiks, kad Stārlinga būtu izturējusies pret šiem vīriem ar bijību. Tagad viņiem nepatika Stārlingas teiktais, bet viņa bija redzējusi pārāk daudz, lai par to raizētos.

-    Dižons Iveldu Dramgo saistīja ar marihuānas bandu, kri- piem, - sacīja Braiems. - Mūsu ziņotājs saka, viņai esot kripu apsardze, un kripi tirgojas piekrastē. Tā galvenokārt ir apsardze pret splifiem. Nezinu, ko kripi darīs, kad ieraudzīs mūs. Viņi nešauj, ja var no tā izvairīties.

-     Jums būtu jāzina, ka Ivelda ir HIV pozitīva, - Stārlinga teica. - Dižons viņu aplipināja no adatas. To viņa uzzināja apcietinājumā un satrakojās. Tajā dienā viņa nogalināja Māršu Ve- lentainu un sakāvās ar cietumsargiem. Ja viņa nebūs apbruņota un tomēr pretosies, varat sagaidīt, ka viņa centīsies uzbrukt jums ar jebkuriem savas miesas šķidrumiem. Viņa spļaus un kodīs, čurās un ķēzīs jums virsū, ja mēģināsiet viņu savaldīt, tāpēc vēlami cimdi un maskas. Ja, sēdinot viņu patruļmašīnā, liksiet roku viņai uz galvas, uzmanieties, matos var būt adata, un sargieties no kājām.

Bērkam un Hēram izstiepās seja. Policists Boltons izskatījās nelaimīgs. Ar savu trekno zodu viņš norādīja uz Stārlingas vidusjostu, kur slīdošā cilpā pie labā gurna karājās krietni ap- deldēts 45. kalibra kolts, policijas modelis ar llmlenti notītu spalu.

-     Un jūs staigājat apkārt ar šitādu uzvilktu stroķi? - viņš gribēja zināt.

-    Tas paliek uzvilkts no rīta līdz vakaram, - Stārlinga atbildēja.

-    Bīstami, - Boltons teica.

-    Atnāciet uz šautuvi, un es jums paskaidrošu.

Braiems pielika tam punktu.

-     Bolton, es biju Stārlingas instruktors, kad viņa trīs gadus pēc kārtas uzvarēja starpdienestu šaušanas sacīkstēs. Neraizējieties par viņas ieroci. Tie zēni no gūstekņu glābšanas komandas, tie velkro1 kovboji, kā viņi tevi iesauca, Stārlinga, kad tu viņus sakāvi lupatlēveros? Par Anniju Oukliju[2]?

-     Par Indīgo Oukliju, - viņa atteica, lūkodamās laukā pa logu.

Šajā novērošanas furgonā, kas smirdēja pēc āža un bija pieblīvēts ar vīriešiem, Stārlinga jutās skatienu caururbta un vientuļa. Te oda pēc paģirām, "Old Spice", sviedriem un ādas. Viņa juta zināmas bailes, tās garšoja kā monēta zem mēles. Iztēles aina: viņas tēvs, kas smaržo pēc tabakas un stiprām ziepēm, mizo apelsīnu ar kabatas nazi, asmens gals ir nolauzts taisnā Ieriķi, viņi abi kopā virtuvē ēd apelsīnu. Tēva pikapa gabarītugunis nozūd, kad viņš dodas uz nakts dežūru, kur tiks nogalināts. Viņa drēbes skapī. Viņa rūtainais krekls. Dažas skaistas drānas viņas skapī tagad, bet viņai nekad nav bijis izdevības tās valkāt. Skumīgas balles kleitas uz pakaramiem gluži kā rotaļlietas bēniņos.

-    Vēl minūtes desmit! - no savas vietas uzsauca šoferis.

Braiems paskatījās ārā caur vējstiklu un iemeta aci rokaspulkstenī.

-    Te būs plāns, - viņš teica. Ar marķieri "Magic" viņš bija steigā uzzīmējis aptuvenu shēmu; tai līdzās bija neskaidrs nama stāva plāns, kas pa faksu atsūtīts no Apbūves nodaļas. - Zivju tirgus ēka atrodas veikalu un noliktavu rindā upes krastā. Pār- selstrīta izbeidzas Riversaidavēnijā šajā mazajā laukumiņā zivju tirgus priekšā. Redziet, tirgus ēka ir pašā ūdens malā. Aiz ēkas ir piestātne, kas stiepjas gar visu māju, lūk, šeit. Blakus zivju tirgum, pirmajā stāvā, atrodas Iveldas laboratorija. Ieeja šeit, no priekšpuses, uzreiz blakus zivju tirgus markīzei. Kamēr Ivelda vārīs mantu, ārā būs nolikti sargi - vismaz pa trim kvartāliem. Tie jau iepriekšējās reizēs ir brīdinājuši viņu pietiekami agri, lai viņa pagūtu mantu aizvākt. Tātad - tieši pulksten piecpadsmitos piestātnes pusē no zvejnieku laivas iekšā ies parastā NAP uzbrukuma komanda, kas brauc trešajā autobusiņā. Pāris minūšu pirms uzbrukuma mēs ar šo furgonu varam tikt klāt vistuvāk, līdz pašām ielaspuses durvīm. Ja Ivelda iznāks pa tām, mēs saņemsim viņu ciet. Ja viņa paliks iekšā, mēs ieiesim pa Šīm ielaspuses durvīm tūdaļ pēc tam, kad viņi iebruks no otras puses. Otrais busiņš mūs segs, septiņi vīri, viņi nāks piecpadsmitos nulle nulle, ja nesauksim agrāk.

-    Ko darīsim ar durvīm? - Stārlinga jautāja.

Ierunājās Bērks.

-    Ja viss būs klusu, tad taranēsim. Ja dzirdēsim sprādzienu vai šāvienus, izmantosim "reklāmas aģentu". - Bērks papliķēja pa savu ieroci.

Stārlinga jau agrāk bija redzējusi, kā tas notiek, - "reklāmas aģents" ir lielkalibra bises patrona ar lielu sākuma ātrumu, tā pielādēta ar smalku svina pulveri un izsit laukā slēdzeni, neievainojot cilvēkus, kuri atrodas telpā.

-    Un Iveldas bērni? Kur ir tie? - Stārlinga vaicāja.

-    Mūsu ziņotājs redzējis, ka Ivelda atstāj viņus dienas bērnudārzā, - Braiems atbildēja. - Mūsu ziņotājam ir ļoti tuva pieeja ģimenes situācijai, ārkārtīgi tuva, cik vien tuvu var tikt ar drošu seksu.

Iečirkstējās Braiema radiotelefona austiņas, un viņš sāka pētīt to debesu gabaliņu, kas bija ieraugāms pa pakaļējo logu.

-    Varbūt viņš tikai vēro satiksmi, - Braiems teica mikrofonā. Tad uzsauca šoferim: - Otrais pirms brJža manījis preses helikopteru. Tu kaut ko redzēji?

-Nē.

-     Dod Dievs, lai viņš vērotu satiksmi. Tā, tagad vestes mugurā - un gatavi!

Simt piecdesmit mārciņu sausā ledus nevar nodrošināt vēsumu pieciem cilvēkiem metāla furgonā siltā dienā, sevišķi, ja viņi velk mugurā bruņuvestes. Paceldams rokas, Boltons pierādīja, ka apšļakstīties ar odekolonu "Canoe" nav tas pats, kas ieiet dušā.

Klarisa Stārlinga bija iešuvusi formastērpa plecos polste- rus, lai mazāk spiestu "Kevlar" veste, cerams, ložu necaurlaidīga. Vesti vēl smagāku darīja keramikas plāksne aizmugurē un priekšā.

Muguras plāksnes vērtību bija apliecinājusi traģiska pieredze. Uzbrukums kopā ar nepazīstamu komandu, kuras sastāvā ir cilvēki ar dažādu trenētības pakāpi, ir bīstams pasākums. Savējo uguns var sašķaidīt tev mugurkaulu, ja esi nepieredzējušas komandas priekšgalā, kura turklāt ir pārbijusies.

Divas jūdzes no upes trešais autobusiņš nogriezās sāņus, lai vestu NAP uzbrukuma komandu uz tikšanos ar zvejnieku laivu, un atbalsta autobuss palika diskrētā attālumā aiz baltā maskēšanās furgona.

Apkaime kļuva arvien drūmāka. Trešdaļai ēku logi bija aiznagloti ar dēļiem, ietves malā uz redeļu kastēm stāvēja izdegušas automašīnas. Ielu stūros pie bāriem un mazām bodītēm slaistījās jauni vīrieši. Ap degošu matraci uz ietves draiskojās bērni.

Ja Iveldas sargi bija savos posteņos, tad tie veikli slēpās starp parastajiem ietves ļaudīm. Ap dzērienu tirgotavām un pārtikas veikalu stāvvietās vīrieši sēdēja mašīnās un sarunājās.

Zems, spīdīgs kabriolets "Impala" ar četriem jauniem af- roamerikāņiem ieslīdēja nedaudzo automašīnu straumē un sāka braukt nopakaļ furgoniņam. Par godu meitenēm, kurām tas brauca garām, šoferis lāgiem parāva gaisā kabrioleta priekšējos riteņus; stereo dunoņa drebināja pat furgoniņā metāla plātnes.

Skatīdamās caur aizmugurējā loga spoguļstiklu, Stārlinga redzēja, ka jaunekļi kabrioletā nav bīstami, - apbruņoti kripi gandrīz vienmēr brauc ar jaudīgu, lielu sedanu vai pikapu, pietiekami vecu, lai tas saplūstu ar apkārtni, un aizmugurējie logi ir nolaižami. Tādā mašīnā sēž trīs, dažreiz četri. Arī basketbola komanda buikā var izskatīties draudīga, ja tu nepadomā, kā nākas.

Kamēr viņi gaidīja pie luksofora, Braiems noņēma pārvalku no periskopa objektīva un piebikstīja Boltonam pie ceļgala.

- Paskatieties apkārt, vai uz ietves nestāv kādas vietējās slavenības, - Braiems teica.

Periskopa galva ir paslēpta griestu ventilatorā. Ar to var skatīties tikai sānis.

Boltons pagrieza periskopu par pilnu apli un atkāpās nostāk, berzēdams acis.

-    Tas draņķis pārāk kratās, ja darbojas motors, - viņš sacīja.

Braiems pa radio sazinājās ar laivas komandu.

-     Četrsimt metru lejup pa straumi un tad krastā, - viņš atkārtoja savai komandai furgonā.

Vienu kvartālu pirms Pārselstrītas furgoniņš apstājās pie sarkanās gaismas un stāvēja iepretim tirgum, kā šķita, ilgu laiku. Šoferis paliecās sāņus, kā pārbaudīdams labās puses spoguli, un, pavēris tikai mutes kaktiņu, teica Braiemam:

-    Rādās, zivīm maz pircēju. Klāt esam.

Gaismas pārslēdzās, un pulksten četrpadsmitos piecdesmit septiņās, tieši trīs minūtes pirms nulles stundas, noplukušais maskēšanās furgoniņš apstājās pie Felisiānas zivju tirgus, labā vietā līdzās ietvei.

Furgoniņā pasažieri dzirdēja nokrakšķam sprūdratu, kad šoferis parāva rokas bremzi.

Braiems palaida pie periskopa Stārlingu.

-    Pārbaudi!

Stārlinga virzīja periskopu pār ēkas fasādi. Uz ietves, zem audekla markīzes, uz galdiem un letēm ledū vizuļoja zivis. Uz ledus skaidām, rūpīgi izkārtoti bariņos, gulēja snaperi no Karo- līnas krastiem, vaļējos kurvjos spīles kustināja krabji, lielā tvertnē cits citam pāri rāpās omāri. Apķērīgais zivju pārdevējs bija uzlicis savām lielākajām zivīm uz acīm mitras drānas, lai acis paliktu spožas līdz pat vakaram, kad lietpratīgas Kārību mājasmātes pulkiem vien nāks ostīt un pētīt.

Saulstari veidoja varavīksni ūdens migliņā ap zivju tīrīšanas galdu, kur latīņamerikāniska izskata vīrs ar muskuļotiem delmiem, veikli rīkodamies ar izliektu dunci, uzšķērda lielu ma- ko haizivi un tad noskaloja to ar spēcīgu ūdensstrūklu no šļūtenes. Asiņainais ūdens aizplūda notekā, un Stārlinga dzirdēja, kā tas urdz zem furgona.

Stārlinga vēroja, kā šoferis runā ar zivju pārdevēju, kaut ko jautā viņam. Pārdevējs ieskatījās pulkstenī, paraustīja plecus, norādīja uz kādu uzkostuvi turpat tuvumā. Šoferis brīdi pagrozījās pa tirgu, aizsmēķēja cigareti un aizgāja uz kafejnīcas pusi.

Skaļruņi tirgū tik spalgi dārdināja "La Macarena", ka Stārlinga furgonā to skaidri dzirdēja; nekad savā mūžā viņa vairs nespēs paciest šo dziesmu.

Vajadzīgās durvis atradās pa labi - dubultas metāla durvis metāla aplodā, ar vienu betona pakāpienu priekšā.

Kad Stārlinga jau grasījās atiet no periskopa, durvis atvērās. Iznāca liela auguma baltais vīrietis havajiešu kreklā un sandalēs. Vīrietim pār krūtīm karājās mugursoma. Viena roka bija iebāzta aiz somas. Viņam nopakaļ pa durvīm izslīdēja stiegrains melnādainais, rokā nesdams lietusmēteli.

-    Uzmanību! - Stārlinga noteica.

Aiz abiem vīriešiem nāca sieviete ar garu Nofretetes kaklu un skaistu seju. Tā bija Ivelda Dramgo.

-    Ivelda nāk ārā nopakaļ diviem vīriem, abi izskatās apbruņoti, - Stārlinga sacīja.

Viņa nepaguva pietiekami ātri atkāpties no periskopa, un Braiems uzgrūdās viņai virsū. Stārlinga uzlika ķiveri.

Braiems runāja pa rāciju.

-     Visas vienības - gatavībā! Sākam! Sākam! Viņa ir iznākusi šajā pusē, mēs ejam. Noguldiet viņus, cik mierīgi iespējams. - Viņš noņēma savu ieroci no drošinātāja. - Laiva būs klāt pēc trīsdesmit sekundēm, sākam!

Stārlinga izlēca no mašīnas pirmā, Iveldas bizes noplīvoja gaisā, kad viņas galva strauji pagriezās šurp. Stārlinga juta, ka pārējie ir turpat blakus, ieroči bija pacelti, skanēja saucieni:

-    Gulties zemē, gulties zemē!

Ivelda izgāja soli uz priekšu, atstādama abus vīriešus aizmugurē.

Ap kaklu apmestā platā saitē Ivelda nesa zīdaini.

-     Pagaidiet, pagaidiet, es negribu nepatikšanas, - viņa sacīja vīriešiem sev līdzās. - Pagaidiet, pagaidiet! - Karaliska un stalta, viņa devās uz priekšu, turēdama bērnu tik augstu, cik ļāva nesamsaite, sega nokarājās lejup.

Dod viņai iespēju. Stārlinga neskatīdamās ielika ieroci atpakaļ makstī un izstiepa rokas ar atvērtām plaukstām.

-    Ivelda! Padodies! Nāc pie manis! - Stārlingai aiz muguras ierēcās astoņcilindru motors un iekaucās riepas. Viņa nevarēja atskatīties. Sedziet!

Ivelda nelikās par viņu zinis un tuvojās Braiemam, bērna sega noplīvoja, kad aiz tās izšāva MAC 10. Braiems pakrita, un viņa sejsegs bija pilns ar asinīm.

Druknais baltais vīrietis nometa mugursomu. Bērks ieraudzīja viņa mašīnpistoli un no sava ieroča izšāva nekaitīgu svina putekļu mākonīti - "reklāmas aģentu". Viņš pārlādēja, taču par vēlu. Druknais vīrs raidīja veselu kārtu, pāršķeldams Bērku krustām pār cirkšņiem zem vestes malas, un pacirtās pret Stār- lingu, bet viņa izrāva revolveri un divreiz iešāva viņam pašā raibā krekla vidū, pirms viņš paguva nospiest gaili.

Stārlingai aiz muguras atskanēja šāvieni. Stiegrainais meln- ādainis nometa lietusmēteli no ieroča un atkāpās mājā, kad pēkšņi trieciens gluži kā smaga dunka mugurā pagrūda Stārlingu uz priekšu un izsita elpu viņai no plaušām. Apsviedusies riņķī, viņa ieraudzīja, ka šķērsām uz ielas stāv kripu bruņotā mašīna, kadilaka sedans, logi vaļā, divi šāvēji indiāņu stilā sēž tālākās malas logos un šauj pār mašīnas jumtu, bet trešais - no pakaļējā sēdekļa. No trim stobriem šķīda uguns un dūmi, ap viņu gaisā spindza lodes.

Stārlinga nometās zemē starp divām stāvošām mašīnām un ieraudzīja Bērku raustāmies uz asfalta. Braiems gulēja nekustīgi, no ķiveres apakšas izplūda asiņu peļķe. Hērs un Boltons šāva, paslēpušies starp mašīnām kaut kur ielas otrā pusē, tur putekļos sašķīda stikli, šķindēdami nobira uz ielas, un eksplodēja kāda riepa, kad automātisko ieroču uguns no kadilaka lika viņiem pieplakt pie zemes. Stārlinga, ar vienu kāju notekas ūdens straumītē, pabāza galvu ārā no paslēptuves, lai paskatītos.

Divi kripi sēdēja logos un šāva pār mašīnas jumtu, arī šoferim brīvajā rokā bija pistole. Ceturtais vīrietis, kas sēdēja aizmugurē, bija atvēris durtiņas un vilka iekšā Iveldu ar bērnu. Ivelda bija paķērusi arī nomesto mugursomu. Viņi izšāva pāri ielai uz Boltonu un Hēru, kadilaka pakaļējās riepas kūpot iekaucās, un automobilis sāka ripot. Stārlinga piecēlās kājās, pagriezās reizē ar mašīnu un iešāva šoferim deniņos. Divreiz izšāva uz vīrieti, kas sēdēja priekšējā logā, un viņš atmuguriski nokrita zemē. Nenovērsdama skatienu no mašīnas, Stārlinga izmeta no revolvera aptveri un ietrieca iekšā jaunu, pirms tukšā bija atsitusies pret zemi.

Kadilaks ar sānu nobrauca gar mašīnu rindu ielas otrajā pusē un, dzelžiem šņirkstot, apstājās.

Tagad Stārlinga tuvojās kadilakam. Viens šāvējs vēl bija izslējies pakaļējā logā, acis mežonīgas, plaukstas atbalstītas pret mašīnas jumtu, krūtis saspiestas starp kadilaku un blakus stāvošu automobili. Viņa ierocis noslīdēja no jumta. Pakaļējā logā parādījās tukšas plaukstas. Paceltām rokām izkāpa vīrietis, kam ap galvu bija apsiets zils lakats, un metās skriet. Stārlinga viņu ignorēja.

Uguns no labās puses, un bēdzējs, salīcis uz priekšu, ar seju triecās pret asfaltu. Viņš pūlējās palīst zem mašīnas. Augšā tarkšķēja helikoptera propelleris.

Zivju tirgū kāds iekliedzās:

-    Necelties! Necelties! - Cilvēki bija palīduši zem letēm, ūdens no pamestā tīrīšanas galda sprakstēja gaisā.

Stārlinga gāja pie kadilaka. Kustība uz pakaļējā sēdekļa. Mašīna sašūpojās. Iekšā raudāja bērns. Uguns; pakaļējais logs sašķīda, stikli iekrita iekšā.

Stārlinga pacēla roku un neatskatījusies uzsauca:

-    NEŠAUT! Nešaujiet! Uzmaniet durvis! Aiz manis! Uzmaniet zivju būdas durvis! Ivelda!

Kustība uz pakaļējā sēdekļa. Iekšā raudāja bērns.

-    Ivelda, izbāz rokas pa logu!

Tagad no mašīnas ārā kāpa Ivelda Dramgo. Bērns raudāja. No zivju tirgus skaļruņiem dārdēja "La Macarena". Ivelda bija izkāpusi un tuvojās Stārlingai, skaisti veidoto galvu noliekusi, rokas ap bērnu apvijusi.

Uz asfalta starp viņām konvulsīvi noraustījās Bērks. Tagad viņš raustījās vājāk, jo bija gandrīz pilnīgi noasiņojis. "La Macarena" raustījās kopā ar Bērku. Kāds, lēni kustēdamies, pievirzījās viņam klāt un, nogūlies blakus, aizspieda ciet brūci.

Stārlinga bija notēmējusi savu ieroci uz leju, Iveldai pie kājām.

-    Ivelda, parādi man rokas, lūdzu, parādi man rokas!

Nasta segā. Ivelda - ar bizēm un tumšām ēģiptietes acīm -

pacēla galvu un paskatījās uz Stārlingu.

-Ak tā esi tu, Stārlinga, - viņa noteica.

- Ivelda, nedari tā! Padomā par bērnu.

-Apmainīsimies ar asinīm, maita!

Noplīvoja sega, nodārdēja gaiss. Stārlinga iešāva Iveldai Dramgo augšlūpā, un viņas pakausis sašķīda.

Stārlinga sēdēja zemē, deniņos drausmīgi smeldza, no plaušām bija izsista visa elpa. Arī Ivelda sēdēja uz ielas, sabrukusi uz priekšu sev pār kājām, asinis gāzās pa muti, virsū bērnam, tā brēcienus apslāpēja viņas ķermenis. Stārlinga pierāpās viņai klāt un paraustīja zīdaiņa nesamsaites glumās sprādzes. Vina izvilka no Iveldas krūštura nazi, neskatīdamās atvēra as- meni un pārgrieza nesamsaiti. Zīdainis bija glums un sarkans, Stārlingai bija grūti viņu noturēt.

Satvērusi bērnu, Stārlinga izmisusi pacēla acis. Ieraudzījusi, ka zivju tirgū augšup šļācas ūdens, viņa skrēja turp, nesdama asiņaino bērnu. Notraukusi no griežamā dēļa nažus un zivju iekšas, viņa uzlika uz tā zīdaini un apšļāca to ar spēcīgu strūklu no rokas šļūtenes. Melnīgsnējais bērns gulēja uz balta griežamā dēļa starp nažiem un zivju iekšām, ar haizivs galvu blakus, no viņa skalojās nost HIV pozitīvas asinis, Stārlingas asinis pilēja viņam virsū un kopā ar Iveldas asinīm aizplūda vienā straumē, tikpat sāļā kā okeāns.

Lidoja ūdens šļakatas, tajās kā Dieva solījums mēdījās varavīksne, mirdzošs karogs pār Viņa aklā vesera pastrādāto. Cik Stārlinga redzēja, mazais zēns nebija ievainots. No skaļruņiem dārdēja "La Macarena", žilbinošs gaismas zibsnis plaiksnīja, plaiksnīja, plaiksnīja, līdz Hērs aizvilka fotogrāfu prom.

2

Aklā ieliņa strādnieku rajonā Ārlingtonā, Virdžīnijā, mazliet pēc pusnakts. Ir silta rudens nakts pēc lietus. Gaisa slāņi nemierīgi virzās pa priekšu aukstajai frontei. Miklās zemes un lapu smaržā savu meldiņu čirkstina sienāzis. Tas apklust, kad to sasniedz smaga vibrācija, apslāpēta duna, jo aklajā ieliņā iebrauc mustangs, kam motora tilpums ir pieci litri un dzesinātāju veido tērauda caurules; mustangam seko federālās policijas automašīna. Abas mašīnas apstājas piebraucamajā ceļā pie glītas divdzīvokļu mājas. Mustangs īsu brīdi viegli dreb, darbodamies tukšgaitā. Kad motors apklust, sienāzis mirkli nogaida un atsāk savu meldiņu, pēdējo pirms sala, pēdējo savā mūžā.

No mustanga izkāpj federālais policists formastērpā, viņš ir sēdējis pie stūres. Apgājis ap mašīnu, viņš atver pasažieru durtiņas Klarisai Stārlingai. Viņa izkāpj. Ap galvu viņai ir balta saite, tā notur uz auss pārsēju. Sarkanīgi oranži betadīna traipi noķēpājuši kaklu virs slimnīcas zaļās blūzes, kas viņai ir mugurā krekla vietā.

Plastmasas maisiņā viņa nes savas mantas - piparmētru ledeņu stobriņu, atslēgas, savu Federālā izmeklēšanas biroja īpašās aģentes apliecību, ātrlādētāju ar piecām aptverēm, asaru gāzes baloniņu. Vienā rokā ar maisiņu viņa nes arī vidusjostu un tukšu revolvera maksti.

Policists sniedz viņai mašīnas atslēgas.

-    Paldies, Bobij!

-    Vai gribi, lai mēs ar Fāronu ieejam iekšā un drusku pasēžam pie tevis? Vai man labāk pasaukt Sandru? Viņa neguļ, gaida mani. Atvedīšu viņu uz kādu brītiņu, ja tev vajag kādu…

-    Nē. Iešu vien iekšā. Drīz būs mājās Ardēlija. Paldies tev, Bobij.

Policists iesēžas mašīnā, kur gaida viņa pārinieks, abi noskatās, kā Stārlinga ieiet mājā, un federālās policijas mašīna aizbrauc.

Veļas mazgātavā Stārlingas mājā ir silti un smaržo pēc veļas mīkstinātāja. Veļas mazgājamās mašīnas un žāvētāja šļūtenes ir nostiprinātas ar plastmasas rokudzelžiem. Stārlinga noliek savas mantas uz veļasmašīnas. Automobiļa atslēgas skaļi nošķind uz metāla virsmas. Izņēmusi no mašīnas izmazgātās veļas klēpi, viņa sabāž to žāvētājā. Novelk lauka formastērpa bikses, iemet tās veļasmašīnā kopā ar zaļo blūzi un asinīm notraipīto krūšturi un pagriež slēdzi. Viņa ir palikusi tikai īszeķēs un biksītēs, virs potītes pie apakšstilba piesprādzēta rezerves maksts ar 38. kalibra revolveri, kam bloķēts sprūds. Uz muguras un sāniem viņai vīd zilumi, elkonis ir nobrāzts. Labā acs un vaigs pietūkuši.

Veļasmašīna iesilst, tajā sāk šalkt ūdens. Stārlinga ietinas lielā peldpalagā un ieiet dzīvojamā istabā. Viņa atgriežas ar glāzi, kurā ielietas divas collas neatšķaidīta "Jack Daniel's". Viņa apsēžas uz gumijas paklājiņa pie veļasmašīnas un tumsā atbalstās pret to ar muguru, siltā mašīna dun, kuldama ūdeni. Viņa sēž uz grīdas, seju pavērsusi augšup, un pāris reižu aizžņaugti ieelsojas, pirms sāk plūst asaras. Karstas asaras uz vaigiem, karstas asaras plūst pār seju.

Ardēlijas Mapas draugs atveda viņu mājās kādu ceturksni pirms vieniem pēc gara brauciena no Keipmejas, un pie durvīm Mapa novēlēja viņam labunakti. Stāvēdama savā vannasistabā, Mapa izdzirdēja, ka iešalcas ūdens un nodun caurules, darbojoties veļasmašīnai.

Viņa aizgāja uz mājas pretējo galu un ieslēdza gaismu virtuvē, kas viņām ar Stārlingu bija kopīga. No turienes varēja ieskatīties mazgātavā. Viņa ieraudzīja Stārlingu uz grīdas - ar apsaitētu galvu.

-    Stārlinga! Ak tu nabags! - Mapa steigšus notupās ceļos pie viņas. - Kas noticis?

-    Man sašāva ausi, Ardēlija. Voltera Rīda slimnīcā salāpīja. Neieslēdz gaismu, labi?

-    Labi. Atnesīšu tev kaut ko. Es neko neesmu dzirdējusi - mēs mašīnā klausījāmies magnetofonu. Izstāsti!

-    Džons ir pagalam, Ardēlija.

-    Ne jau Džonijs Braiems! - Gan Mapa, gan Stārlinga bija samīlējušās Braiemā toreiz, kad viņš bija ieroču mācības instruktors FIB Akadēmijā. Abas bija centušās izlasīt viņa tetovējumu caur krekla piedurkni.

Stārlinga pamāja un noslaucīja acis ar plaukstas virspusi gluži kā bērns.

-   Ivelda Dramgo un kripi. Džonu nošāva Ivelda. Viņi nošāva ari Bērku, Markesu Bērku no ATIK biroja. Mēs visi bijām kopā. Iveldu kāds bija brīdinājis iepriekš, un reizē ar mums tur ieradās televīzijas reportieri. Ivelda bija mana. Viņa atteicās padoties, Ardēlija. Viņa atteicās padoties un rokās turēja bērnu. Mēs izšāvām viena uz otru. Viņa ir mirusi.

Vēl nekad Mapa nebija redzējusi Stārlingu raudam.

-   Ardēlija, es šodien nogalināju piecus cilvēkus.

Mapa apsēdās uz grīdas blakus Stārlingai un aplika roku viņai ap pleciem. Abas atbalstījās pret dūcošo veļasmašīnu.

-    Un Iveldas bērns?

-    Es nomazgāju no viņa asinis; cik redzēju, āda nekur nebija pušu. Slimnīcā teica, ka fiziski viņam nekas nekaišot. Pēc pāris dienām viņu atdos Iveldas mātei. Ardēlija, vai zini, kādi bija pēdējie vārdi, ko man pateica Ivelda? Viņa teica: "Apmainīsimies ar asinīm, maita!"

-    Es tev kaut ko atnesīšu, labi? - Mapa sacīja.

-    Ko? - Stārlinga jautāja.

3

Līdz ar pelēko ausmu klāt bija avīzes un televīzijas rīta ziņas.

Dzirdot, ka Stārlinga jau augšā, Mapa atnesa dažas maizītes, un abas kopā skatījās ziņas.

Gan CNN, gan pārējie kanāli rādīja videomateriālu, kura autortiesības piederēja WFUL-TV helikoptera operatoriem. Tā bija gaužām neparasta videofilma, kas uzņemta tieši no augšas.

Stārlinga to noskatījās vienu reizi. Viņai bija jāredz, ka Ivelda izšauj pirmā. Stārlinga palūkojās uz Mapu un ieraudzīja dusmas viņas brūnajā sejā.

Tad Stārlinga metās uz vannasistabu vemt.

- To ir grūti skatīties, - viņa atgriezusies teica - bāla, ar drebošām kājām.

Mapa, kā parasti, runāja bez aplinkiem.

-    Tu gribi jautāt, kā es jūtos, zinādama, ka tu esi nogalinājusi to afroamerikānieti ar bērnu uz rokām. Te būs atbilde. Viņa pirmā izšāva uz tevi. Es gribu, lai tu esi dzīva. Bet, Stārlinga, padomā, kas taisa šo vājprātīgo politiku. Kādam idiotam jābūt, lai liktu jūs ar Iveldu Dramgo aci pret aci tajā baigajā vietā, kur jums divatā jāatrisina narkotiku problēma ar ieročiem, velns parāvis! Vai tas ir prātīgi? Ceru, tu apdomāsi, pirms turpmāk pieļausi, ka viņi rauš kvēlošas ogles ar tavām rokām. - Lai ieturētu pienācīgu pauzi, Mapa ielēja tēju. - Gribi, lai palieku pie tevis? Paņemšu brīvdienu.

-    Paldies! Tas tev nav jādara. Piezvani man!

"The National Tattler", avīze, kura pati pirmā bija nosmēlusi krējumu deviņdesmito gadu dzeltenās preses ziedu laikos, nāca klajā ar speciālizlaidumu, kas bija neparasts pat pēc bulvāru preses standartiem. Priekšpusdienā kāds iemeta to mājas pastkastē. Stārlinga to atrada, izgājusi paskatīties, kas tas par būkšķi. Viņa gaidīja visļaunāko un to ari atrada.

"NĀVES EŅĢELIS: KLARISA STĀRLINGA, FIB SLEPKAVĪGĀ MAŠĪNA," kliedza "The National Tattler" pirmās lappuses virsraksts, kas bija iespiests ar septiņdesmit divus punktus augstiem Railroad Gothic burtiem. Pirmajā lappusē bija trīs fotogrāfijas: Klarisa Stārlinga, ģērbusies lauka formastērpā, sacensībās šauj ar 45. kalibra pistoli; Ivelda Dramgo uz ielas saļimusi pār bērnu, galva noliekta kā Čimabues madonnai, smadzenes izšķaidītas; un atkal Stārlinga, nolikusi brūnu, kailu zīdaini uz balta griežamā dēļa starp nažiem un zivju iekšām, līdzās haizivs galvai.

Zem fotogrāfijām bija rakstīts: "FIB īpašā aģente Klarisa Stārlinga, kas reiz nošāva sērijslepkavu Džeimu Gambu, tagad var ieskaitīt savā kontā vēl vismaz piecus precīzus trāpījumus.

Pēc nemākulīga uzbrukuma narkotiku tirgotājiem bojāgājušo vidū ir māte ar zīdaini uz rokām un divi policisti."

Notikumam veltītais raksts vēstīja par Iveldas un Dižona Dramgo darbību narkotiku tirgū un par to, kā bandu savstarpējā kara plosītajā Vašingtonā, Kolumbijas apgabalā, parādījušies kripi. Tika īsi pieminēts kritušā virsnieka Džona Braiema militārais dienests un nosaukti viņa apbalvojumi.

Stārlingai bija veltīta vesela sānu sleja zem fotogrāfijas, kas uzņemta ar slēpto kameru: Stārlinga restorānā, ģērbusies kleitā ar dziļu kakla izgriezumu, sejā moža izteiksme.

Klarisa Stārlinga, FIB īpašā aģente, piedzīvoja savu zvaigžņu stundu pirms septiņiem gadiem, kad nošāva sērijslepkavu Džeimu Gambu jeb Bufalo Billu viņa mājas pagrabā. Tagad pret viņu, iespējams, tiks izvirzīta disciplinārā apsūdzība un pieprasīta civilā atbildība lietā par ceturtdien Vašingtonā bojāgājušo māti, kas bija apsūdzēta par nelegālu amfetamīnu ražošanu. (Sk. rakstu I. Ipp.)

"Tas, iespējams, ir viņas karjeras gals," izteicās kāds ziņu avots Alkohola, tabakas un ieroču kontroles birojā - FIB filiālē. "Mēs nezinām visas šīs akcijas detaļas, taču Džonam Brai- emam nebija jāiet bojā. Pēc notikuma ar Rūbiju Ridžu tas ir smags trieciens FIB," sacīja ziņu avots, kas nevēlējās, lai tiek minēts viņa vārds.

Klarisas Stārlingas kolorītā karjera sākās drīz pēc tam, kad viņa iestājās FIB Akadēmijā. Stārlingai, kas bija ar izcilību beigusi psiholoģijas un kriminoloģijas kursu Virdžīnijas universitātē, tika uzdots runāt ar ārprātīgo slepkavu Dr. Hanibalu Lekteru, kuru mūsu laikraksts iedēvēja par "Hanibalu Kanibālu "; Stārlinga saņēma no viņa informāciju, kas palīdzēja atrast

Džeimu Gambu un izglābt viņa gūstekni Ketrīnu Mārtiņu, kuras māte ir bijusī ASV senatore no Tenesī štata.

Trīs gadus pēc kārtas aģente Stārlinga bija starpdienestu šaušanas sacensību čempione, pirms pārtrauca tajās piedalīties. Ironiski ir tas, ka virsnieks Braiems, kurš krita apšaudē turpat netālu no Stārlingas, bija ieroču mācības instruktors Kventiko, kad tur studēja Stārlinga, kā arī viņas treneris sacensībās.

Kāds FIB pārstāvis izteicās, ka aģente Stārlinga tiks atstādināta no piedalīšanās jebkādās akcijās, pirms nebūs zināms FIB iekšējās izmeklēšanas rezultāts. Jau šonedēļ viņa tiks aicināta uz lietas izskatīšanu Profesionālās atbildības birojā - FIB bargajā inkvizīcijas tiesā.

Bojāgājušās Iveldas Dramgo tuvinieki ir solījušies iesniegt civilprasību pret ASV valdību un pret Stārlingu personiski, lai saņemtu kompensāciju par šo nelikumību.

Dramgo trīs mēnešus vecais dēlēns, kas dramatiskās apšaudes laikā redzēts savas mātes rokās, nav ievainots.

Advokāts Telfords Higinss, kurš aizstāvējis Dramgo ģimeni daudzās kriminālprāvās, atzina, ka īpašās aģentes Stārlingas kolts, modificēta 45. kalibra automātiskā pistole, ir ierocis, kuru varas iestāžu pārstāvjiem Vašingtonā nav atļauts lietot. "Tas ir nāvējošs un bīstams ierocis, kas nav piemērots likumsargu darbam," Higinss teica. "To lietojot, tiek pārsteidzīgi apdraudēta cilvēka dzīvība," sacīja ievērojamais aizstāvības advokāts.

No kāda informētāja "The Tattler" bija nopirkusi Klarisas Stārlingas mājas telefona numuru un nerimās zvanīt, līdz Stārlinga atstāja klausuli noņemtu, bet uz darbu zvanīja pa savu FIB mobilo telefonu.

Auss un piepampušais vaigs nesāpēja sevišķi stipri, ja vien viņa nepieskārās pārsējam. Sāpes vismaz nebija pulsējošas. Par to gādāja divas tailenola tabletes. Stārlingai nemaz nevajadzēja lietot ārsta izrakstīto perkosetu. Viņa iesnaudās, atzvilusi pret gultas galvgali, "The Washington Post" lēnām noslīdēja no segas uz grīdas, plaukstās vīdēja šaujampulvera melnumi, uz vaigiem - nožuvušas asaru pēdas.

4

Tu iemīlies Birojā, bet Birojs neiemīlas tevī.

FIB KONSULTATĪVĀS NODAĻAS AFORISMS

Sajā agrajā stundā FIB sporta zāle Dž. Edgara Hūvera ēkā bija gandrīz tukša. Divi pusmūža viri gausi mēroja apļus pa lielās zāles skrejceļu. Plašajā telpā atbalsojās trenažiera klaudzieni tālajā stūrī, tenisa spēlētāju saucieni un bumbiņas atsitieni.

Skrējēju balsis nebija dzirdamas tālu. Džeks Krofords skrēja kopā ar FIB direktoru Tanberiju - pēc direktora lūguma. Viņi bija pieveikuši jau divas jūdzes un sāka elst.

- Bleiloks ATIK birojā dabūs ciest par Veiko. Varbūt tas nenotiks tūdaļ, bet viņš zina, ka ar viņu ir cauri, - direktors teica. - Tikpat labi viņš varētu pavēstīt priesterim Mūnam, ka atbrīvos telpas. - Fakts, ka Alkohola, tabakas un ieroču kontroles birojs Vašingtonā īrē telpas no priestera Suna Mjunga Mūna, pastāvīgi uzjautrina FIB. - Un Faridejs ir izmests Rūbija Ridža dēļ, - direktors piebilda.

-    To es nesaprotu, - Krofords sacīja. Kopā ar Farideju viņš bija strādājis Ņujorkā septiņdesmitajos gados, kad mafija patrulēja pie FIB nama Trešās avēnijas un Sešdesmit devītās ielas stūrī. - Faridejs ir krietns vīrs. Viņš jau nav izdomājis uzbrukuma noteikumus.

-    Es viņam pateicu vakar no rīta.

-    Viņš aiziet mierīgi? - Krofords jautāja.

-     Teiksim - viņam tiek saglabāts pabalsts. Bīstami laiki, Džek.

Abi skrēja, atmetuši galvu. Solis mazliet paātrinājās. Krofords ar acs kaktiņu manīja, ka direktors uzmet viņam vērtējošu skatienu.

-    Cik jums gadu, Džek, piecdesmit seši?

-Jā.

-     Vēl gads līdz obligātajai pensijai. Daudzi aiziet četrdesmit astoņu, piecdesmit gadu vecumā, kad vēl var dabūt darbu. Jūs to nekad neesat vēlējies. Jūs gribējāt veltīt sevi darbam, pēc tam kad nomira Bella.

Kad Krofords klusēja veselu pusapli, direktors aptvēra, ka ir izrunājies aplam.

-     Es negribēju būt nevērīgs, Džek. Dorīna nesen vēl teica, cik ļoti…

-    Kventiko joprojām palicis šis tas nepadarīts. Mēs gribam ievadīt internetā visu noziedznieku datus, lai tos varētu izmantot jebkurš policists, jūs to redzējāt budžetā.

-    Vai jūs kādreiz esat vēlējies būt direktors, Džek?

-    Nekad neesmu domājis, ka tas ir man piemērots darbs.

-     Un nav jau ari, Džek. Jūs neesat iesaistīts politikā. Jūs nekad nebūtu varējis kļūt par direktoru. Jūs nekad nebūtu varējis kļūt par Eizenhaueru', Džek, vai par Omāru Bredliju2 . - Viņš pamāja, lai Krofords apstājas, un abi, smagi sēkdami, stāvēja skrejceļa malā. - Toties jūs, Džek, būtu varējis kļūt par Patonu3 . Jūs spējat vest viņus caur gatavo elli un vēl panākt, lai viņi jūs mīl. Man tādu dotību nav. Man nākas viņus dzīt ar dzīšanu. - Tanberijs aši paskatījās apkārt, paņēma no soliņa dvieli un aplika to sev ap pleciem kā barga tiesneša amata tērpu. Acis viņam mirdzēja.

Dažiem cilvēkiem ir jāļauj vaļa savām dusmām, lai nezaudētu izturību, Krofords nodomāja, vērodams, kā kustas Tanberi- ja lūpas.

-    Jautājumā par nelaiķi misis Dramgo ar visu viņas MAC 10 un metamfetamīna laboratoriju, par misis Dramgo, kas nošauta ar bērnu rokās: Juridiskās uzraudzības padome grib cilvēka upuri. Svaigu, asiņojošu upuri. To pašu grib masu mediji. NAP ir spiesta pasviest viņiem kādu gaļas gabalu. ATIK birojs ir spiests pasviest viņiem kādu gaļas gabalu. Un arī mums kāds jāpasviež. Taču no mums viņi varbūt samierināsies tikai ar nieka cāli. Krendlers domā, ka mēs varam atdot viņiem Klarisu Stārlingu un viņi liks mūs mierā. Es viņam piekrītu. ATIK birojs un NAP dabūs pa kaklu par uzbrukuma plānu. Bet izšāva tieši Stārlinga.

-    Viņa izšāva uz policista slepkavu, kura šāva pirmā.

-      Āķis ir fotogrāfijās, Džek. Jūs laikam vēl nesaprotat. Publika neredzēja, kā Ivelda Dramgo nošauj Džonu Braiemu.

Tā neredzēja, ka Ivelda pirmā izšauj uz Stārlingu. To nevar ieraudzīt, ja nezina, uz ko jāskatās. Divi simti miljonu cilvēku, no kuriem desmitā daļa ir vēlētāji, redzēja, kā Ivelda Dramgo sēž uz ielas, sargājošā pozā noliekusies pār savu bērnu, ar izšķaidītām smadzenēm. Varat neteikt neko, Džek, - es saprotu, vien- brīd jūs domājāt, ka Stārlinga būs jūsu aizbilstamā. Taču viņai ir liela mute, Džek, un ar zināmiem cilvēkiem viņa visu salaida dēlī jau pašā sākumā…

-    Krendlers ir sīks nelietis.

-     Klausieties un klusējiet, līdz būšu beidzis runāt. Stārlingas karjera tik un tā stāvēja uz vietas. Viņu administratīvi atlaidīs, bet citādi viņai netiks kaitēts, dokumentos tas neizskatīsies ļaunāk par parastu atstādināšanu; viņa varēs dabūt citu darbu. Džek, FIB Uzvedības analīzes nodaļā jūs esat strādājis lieliski. Daudzi domā - ja jūs vairāk būtu gādājis par savām personiskajām interesēm, tad būtu ticis daudz tālāk par nodaļas vadītāja vietu, jo esat pelnījis ko krietni labāku. Es būšu pirmais, kas to pateiks. Džek, pensijā jūs aiziesiet kā direktora vietnieks. To es jums apsolu.

-    Jūs gribat sacīt - ja neiejaukšos?

-    Viss ritēs, kā nākas, Džek. Visā karaļvalstī valdīs miers, lūk, kas notiks. Džek, paskatieties man acīs!

-    Jā, direktor Tanberij?

-    Es jūs nelūdzu, es dodu jums tiešu pavēli. Neiejaucieties! Nelaidiet garām tādu izdevību, Džek! Dažreiz ir vienkārši jāno- vēršas. Es to esmu darījis. Paklausieties, es zinu, tas ir grūti, ticiet man, es zinu, ko jūs jūtat.

-     Ko es jūtu? Es jūtu, ka man steidzami derētu duša, - Krofords noteica.

5

Stārlinga prata turēt māju kārtībā, taču nebija sīkumaina. Tajā mājas pusē, kur mitinājās viņa, valdīja tīrība un viņa varēja visu atrast, tomēr mantas nez kā sakrājās kaudzēs - tīra, nesašķirota veļa, pārlieku daudz žurnālu, lai visiem atrastos vieta. Stārlinga bija pasaules klases gludinātāja pēdējā mirklī pirms promiešanas, un īpaši posties viņai nebija vajadzības, tāpēc viņa tika galā tāpat.

Ja gribējās kārtības, viņa caur kopīgo virtuvi iegāja Ardēli- jas Mapas daļā. Ja Ardēlija bija tur, Stārlinga varēja tikt pie labiem padomiem, kas vienmēr bija noderīgi, lai gan reizēm ķērās pie sirds vairāk, nekā viņa vēlētos. Ja Ardēlijas nebija mājās, tad pats par sevi saprotams bija tas, ka Stārlinga drīkst pasēdēt Mapas dzīvokļa absolūtajā kārtībā un padomāt, ja vien pati tur neko neatstāj. Tur viņa sēdēja arī šodien. Tas bija viens no mājokļiem, kurā allaž jūtama iemītnieces klātbūtne neatkarīgi no tā, vai viņa pati tiešām tur atrodas.

Stārlinga sēdēja, skatīdamās uz Mapas vecmāmiņas dzīvības apdrošināšanas polisi, kura karājās pie sienas paštaisītā ietvarā, tāpat kā bija karājusies vecmāmiņas rentētajā fermas mājā un Mapu dzīvoklī īresnamā Ardēlijas bērnībā. Viņas vecmāmiņa bija pārdevusi dārzeņus un puķes un krājusi grasi pie graša, lai nomaksātu apdrošināšanas maksas, un, pamatojoties uz nomaksāto polisi, viņa bija spējusi pat dabūt aizņēmumu, lai palīdzētu Ardēlijai tikt pāri pēdējiem šķēršļiem pirms koledžas beigšanas. Tur bija arī fotogrāfija - sīciņa večiņa cietinātā, baltā apkaklītē pat necentās smaidīt, melnajās acīs zem salmu cepures malas vizēja mūžveca gudrība.

Ardēlija izjuta savu pagātni un katru dienu smēlās no tās spēkus. Tagad Stārlinga ieskatījās savējā, cenzdamās sakopot domas. Bozmenas Luterāņu namā viņa bija pabarota un apģērbta un apguvusi pieklājīgas uzvedības paraugus, tomēr, lai rastu atbildi, kas nepieciešama tagad, viņai bija jāprasa padoms savām asinīm.

Ir daudz goda un vēl vairāk jēgas faktā, ka cilvēks ticis uz priekšu ar to mazumiņu, kas viņam atlicis, ka viņš ir kaut ko panācis ar saviem nolādētajiem četrdesmit akriem un dubļainu kleperi, tomēr tas jāsaprot pašai. Neviens tev to nepateiks.

Mācoties FIB Akadēmijā, Stārlinga bija guvusi panākumus tāpēc, ka viņai nebija kur atgriezties neveiksmes gadījumā. Lielāko daļu mūža viņa bija pavadījusi iestādēs, izturoties pret tām ar cieņu un spēlējot pēc noteikumiem - cītīgi un labi. Viņa vienmēr bija tikusi uz priekšu, ieguvusi stipendiju, iekļuvusi komandā. Tas, ka pēc spoža starta viņai neizdevās tikt uz priekšu FIB, viņai bija jauna un briesmīga pieredze. Viņa sitās pret stikla griestiem gluži kā pudelē iesprostota bite.

Stārlingai bija četras dienas, lai sērotu par Džonu Brai- emu, kas bija nošauts viņas acu priekšā. Pirms ilga laika Džons Braiems bija viņai kaut ko jautājis, un viņa bija pateikusi "nē". Un pēc tam viņš bija jautājis, vai viņi varētu būt draugi, runādams no sirds, un viņa bija sacījusi "jā", runādama no sirds.

Stārlingai bija jāsarod ar faktu, ka pie Felisiānas zivju tirgus viņa pati nogalinājusi piecus cilvēkus. Iztēlē viņa vēl un vēlreiz redzēja kripu, kam krūtis saspiestas starp mašīnām, rokas krampjaini turas pie automobiļa jumta, ierocis slīd prom.

Kādu dienu, lai gūtu atvieglojumu, viņa aizbrauca uz slimnīcu paskatīties uz Iveldas bērnu. Tur bija Iveldas māte, viņa turēja mazbērnu rokās, gatavodamās vest viņu mājās. Pazinusi Stārlingu no avīžu fotogrāfijām, viņa pasniedza bērnu medicīnas māsai un, pirms Stārlinga bija apjēguši, kas notiek, no visa spēka iesita viņai pa apsaitēto vaigu.

Stārlinga nesita pretī, bet piespieda vecāko sievieti pie bērnu nodaļas loga, līdz tā beidza pretoties ar ķēmīgi saplacinātu seju pret putām un siekalām notraipīto stiklu. Stārlingai gar kaklu tecēja asinis, no sāpēm reiba galva. Ātrās palīdzības telpā viņas ausij uzlika jaunas šuves, un viņa atteicās iesniegt sūdzību. Kāda ātrās palīdzības sanitāre padeva ziņu "The Tattler" un nopelnīja trīssimt dolāru.

Stārlingai bija jāatstāj māja vēl divas reizes - lai paveiktu pēdējos darbus Džona Braiema labā un lai piedalītos viņa bērēs Ārlingtonas Nacionālajā kapsētā. Braiemam bija tikai daži radinieki, turklāt attāli, un savos pēdējos rakstiskajos rīkojumos viņš bija lūdzis, lai par viņa apbedīšanu rūpējas Stārlinga.

Seja Braiemam bija tik ļoti savainota, ka zārku vajadzēja atstāt slēgtu, tomēr Stārlinga, cik spēdama, bija gādājusi par viņa izskatu. Viņš bija jūras kājnieku zilajā formastērpā ar Sudraba zvaigzni un pārējo apbalvojumu lentītēm pie krūtīm.

Pēc ceremonijas Braiema priekšnieks atdeva Stārlingai kārbu, kurā atradās Džona Braiema personiskie ieroči, žetoni un dažas mantas no viņa mūždien pārblīvētā rakstāmgalda, arī jocīgais putniņš laika pareģonis, kas dzēra ūdeni no glāzes.

Pēc piecām dienām Stārlingai bija jāierodas uz savas personiskās lietas izskatīšanu, kas varēja viņu iznīcināt. Viņas darba telefons klusēja, tajā bija tikai viens ziņojums no Džeka Kroforda, un vairs nebija Braiema, ar ko parunāt.

Viņa piezvanīja savam pārstāvim uz FIB Aģentu asociāciju. Viņš deva padomu neierasties lietas izskatīšanā ar gariem auskariem vai kurpēs ar vaļēju purngalu.

Televīzija un avīzes katru dienu ķērās pie stāsta par Iveldas Dramgo nāvi un purināja šo sensāciju kā žurku.

Šeit, Mapas dzīvokļa absolūtajā kārtībā, Stārlinga centās domāt.

Tārps, kas tevi iznicina, ir kārdinājums piekrist taviem kritiķiem, saņemt viņu atzinību.

Iejaucās kāds troksnis.

Stārlinga pūlējās vārdu pa vārdam atcerēties, ko teikusi maskēšanās autobusiņā. Vai viņa bija pateikusi vairāk, nekā nepieciešams? Iejaucās kāds troksnis.

Braiems bija licis viņai instruēt pārējos par Iveldu. Vai viņa bija runājusi naidīgi, nomelnojusi…

Iejaucās kāds troksnis.

Stārlinga attapās un aptvēra, ka dzird pati savu durvju zvanu. Droši vien kāds reportieris. Viņa gaidīja arī tiesas pavēsti. Pabīdījusi sānis Mapas aizkaru, viņa palūkojās laukā un ieraudzīja, ka pastnieks atgriežas pie sava furgona. Stārlinga atvēra Mapas ārdurvis, paguva noķert pastnieku un parakstījās par steidzama sūtījuma saņemšanu, uzgriezusi muguru preses automašīnai, kas ielas pretējā pusē zibināja kameras teleskopisko objektīvu. Aploksne bija gaiši violeta, ar zīdainiem pavedieniem smalkajā, viegli rievotajā papīrā. Lai gan domas klīda citur, aploksne viņai tomēr kaut ko atgādināja. Iegājusi iekšā, prom no žilbinošās gaismas, Stārlinga paskatījās uz adresi. Smalks, kaligrāfisks rokraksts.

Nerimtīgo, dūcošo baiļu noti Stārlingas galvā pārskanēja trauksmes zvans. Viņa juta, ka vēdera āda notrīs tā, it kā viņa būtu aplējusies ar kaut ko aukstu.

Turēdama aploksni aiz pašiem stūrīšiem, Stārlinga ienesa to virtuvē un izņēma no somiņas allaž klātesošos baltos cimdus, paredzētus darbam ar lietiskajiem pierādījumiem. Piespiedusi aploksni pie virtuves galda cietās virsmas, viņa to rūpīgi aptaustīja. Lai gan papīrs bija biezs, viņa spētu atrast pulksteņa bateriju, kas gatava uzspert gaisā vēstuļbumbu. Viņa zināja, ka aploksne būtu jāpārbauda ar fluoroskopu. Ja viņa to atvērs, var izcelties nepatikšanas. Nepatikšana^. Ko tu neteiksi! Pie velna!

Ar virtuves nazi atgriezusi aploksni vaļā, Stārlinga izņēma vienu vienīgu zīdaina papīra lapu. Vēl nepaskatījusies uz parakstu, viņa jau zināja, kas ir rakstītājs.

Mīļā Klarisa!

Ar aizrautību esmu sekojis tam, kā Jūs tiekat grūsta negodā un publiski kaunināta. Mani nekad nav uztraucis tas, ka negodā grūž un kaunina mani, ja vien neņem vērā neērtības, ko sagādā ieslodzījums; bet Jums var pietrūkt objektivitātes.

No mūsu diskusijām tur, kazemātos, man kļuva skaidrs, ka Jūsu tēvs, mirušais naktssargs, ieņem svarīgu vietu Jūsu vērtību sistēmā. Manuprāt, par to, ka Jums izdevās pielikt punktu Džei- ma Gamba modes dizainera karjerai, Jūs visvairāk priecājāties tāpēc, ka savā vietā varējāt iztēloties tēvu.

Un tagad Jūs esat kritusi FIB nežēlastībā. Vai Jūs vienmēr esat iztēlojusies, ka tur kādā augstākā postenī ir Jūsu tēvs, vai esat iztēlojusies viņu par nodaļas vadītāju vai par DIREKTORA VIETNIEKU - vēl labāku nekā Džeks Krofords -, kurš ar lepnumu vēro Jūsu augšupeju? Un vai tagad Jūs iztēlojaties, ka viņu ir apkaunojis un satriecis Jūsu negods? Jūsu izgāšanās? Daudzsološas karjeras bēdīgais, maziskais gals? Vai Jūs iztēlojaties, kā darāt tos verdziskos darbus, kuriem bija lemta Jūsu māte, pēc tam kad narkomāni noknieba Jūsu TĒTI? Hmmmm? Vai Jūsu izgāšanās atspoguļosies arī viņos, vai ļaudis tagad vienmēr maldīgi domās, ka Jūsu vecāki bijuši treileru klaidoņi, viesuļu barība, baltie salašņas? Pasakiet man godīgi, īpašā aģente Stārlinga.

Mirkli pagaidiet, pirms turpināsim.

Tagad es Jums nosaukšu kādu Jums piemītošu īpašību, kura Jums palīdzēs: asaras Jūs nepadara aklu, Jums pietiek dūšas un prāta lasīt tālāk.

Te būs kāds vingrinājums, kas var Jums noderēt. Gribu, lai Jūs reizē ar mani fiziski izdarāt, lūk, ko.

Vai Jums ir melna dzelzs panna? Jūs esat dienvidu kalnu meitene, nespēju iedomāties, ka Jums tādas nebūtu. Nolieciet to uz virtuves galda. Ieslēdziet griestu lampu.

Mapa bija mantojusi savas vecmāmiņas pannu un bieži to lietoja. Tai bija stiklaina, melna virsma, kam nekad nepieskārās ziepes. Stārlinga nolika to sev priekšā uz galda.

Ieskatieties pannā, Klarisa! Noliecieties pār to un skatieties iekšā. Ja šī būtu Jūsu mātes panna, un kāpēc lai tā nebūtu, tad starp tās molekulām glabātos vibrācijas no visām sarunām, kuras jebkad notikušas tās tuvumā. Visas vārdu pārmaiņas, sīkie aizkaitinājumi, nāvīgie atklājumi, strupie paziņojumi par nelaimi, mīlestības vaidi un dzeja.

Apsēdieties pie galda, Klarisa! Skatieties pannā! Ja tā ir bieži lietota, tad izskatās pēc melna dīķa, vai ne? Šķiet, ka Jūs skatītos lejup akā. Pašā'dziļumā nav skaidri saredzams Jūsu atspulgs, tomēr Jūs tur vīdat, vai ne? Gaisma ir Jums aiz muguras, un tur Jūs esat - ar melnu seju, ar staru vainagu, it kā degtu mati.

Mēs esam oglekļa pārstrādes produkti, Klarisa. Gan Jūs, gan panna, gan tētis - miris, zem zemes, auksts kā šī panna. Viss joprojām ir tepat. Ieklausieties! Kā viņi īstenībā skanēja un dzīvoja - Jūsu strādīgie vecāki. Konkrētās atmiņas, nevis imago, kas pilda Jūsu sirdi.

Kāpēc Jūsu tēvs nebija šerifa vietnieks, tuvos draugos ar tiesasnama vīriem? Kāpēc Jūsu māte uzkopa moteļu istabas, lai Jūs izvilktu, kaut arī viņai neizdevās noturēt ģimeni kopā, līdz Jūs bijāt izaugusi?

Kādas ir Jūsu spilgtākās atmiņas par virtuvi? Nevis par slimnīcu, bet par virtuvi.

Mana māte, kas mazgā asinis no tēva cepures.

Kādas ir Jūsu jaukākās atmiņas par virtuvi?

Mans tēvs mizo apelsīnus ar savu veco kabatas nazi, kam nolauzts gals, un sniedz daiviņas mums.

Jūsu tēvs, Klarisa, bija naktssargs. Jūsu māte bija apkopēja.

Vai spoža federālā karjera bija Jūsu vai viņu cerība ? Cik zemu klanītos Jūsu tēvs, lai sadzīvotu ar iesīkstējušu birokrātiju? Cik daudzas pakaļas viņš bučotu? Vai Jūs kaut reizi dzīvē redzējāt viņu lišķējam vai pieglaimojamies?

Vai Jūsu priekšnieki ir apliecinājuši kādas vērtības, Klarisa? Un Jūsu vecāki, vai viņi kādas apliecināja? Ja tā, tad vai tās ir vienas un tās pašas vērtības?

Ieskatieties godīgajā dzelzī un pasakiet man. Vai Jūs esat pievīlusi savus mirušos tuviniekus? Vai viņi gribētu, lai Jūs kļūstat par pielīdēju? Ko viņi domāja par izturību? Jūs spējat būt tik stipra, cik vēlaties.

Jūs esat karotāja, Klarisa. Ienaidnieks ir kritis, bērns drošībā. Jūs esat karotāja.

Paši stabilākie elementi, Klarisa, atrodas periodiskās tabulas vidū, apmēram starp dzelzi un sudrabu.

Starp dzelzi un sudrabu. Manuprāt, tas atbilst Jums.

Hanibals Lekters

P.S. Ziniet, Jūs man joprojām esat parādā kādu informāciju. Pastāstiet, vai Jūs joprojām mostaties, izdzirdējusi jērus. Jebkurā svētdienā ievietojiet sludinājumu lasītāju vēstuļu slejā "Times", "International Herald Tribune" un "China Mail" nacionālajos izdevumos. Adresējiet to A. A. Āronam, lai tas būtu pirmais, un parakstieties kā Hanna.

Lasot Stārlinga dzirdēja, kā šos vārdus izrunā tā pati balss, kas bija viņu izzobojusi un caururbusi, ietiekusies viņas dzīvē un devusi viņai apskaidrību trakonama maksimālās drošības režīma nodaļā, kad viņai bija vajadzējis izpaust Hanibalam Lekte- ram savas slēptākās jūtas apmaiņā pret viņa būtiski svarīgajām zināšanām par Bufalo Billu. Viņas sapņos joprojām skanēja šīs reti lietotās balss metāliskā čerkstoņa.

Kaktā pie virtuves griestiem stiepās jauns zirnekļtīkls. Stārlinga stingi skatījās uz to, kamēr viņas domas joņoja. Prieks un nožēla, nožēla un prieks. Prieks par palīdzību, prieks, ka viņa uzzinājusi veidu, kā dziedēt brūces. Prieks un nožēla, ka doktora Lektera vēstuļu pārsūtīšanas dienests Losandželosā acīmredzot izmanto lētus palīgspēkus, jo šoreiz markas vietā bija tikai apmaksas zīmogs. Vēstule iepriecinās Džeku Krofordu un arī pasta priekšniecību, un laboratoriju.

6

Istaba, kur savu dzīvi aizvada Meisons, ir klusa, taču tai ir pašai savs apslāpēts pulss - šņācieni un nopūtas, ko izdveš respirators, kas viņu elpina. Ir tumšs, spīd tikai lielais akvārijs, kur eksotisks zutis griežas un griežas bezgalīgā astotniekā, tā mestā ēna kustas telpā kā lente.

Meisona matu pīne biezā ritulī guļ uz respiratora korpusa, kas klāj viņa krūtis augstajā gultā. Viņam priekšā ir pakarināta cauruļu ierīce, kas atgādina pānflautu.

Starp zobiem ārā izslīd Meisona garā mēle. Viņš apvij mēli ap pašu pēdējo caurulīti un reizē ar nākamo respiratora pulsu iepūš tajā.

No skaļruņa pie sienas acumirklī atskan balss.

-    Jā, ser.

-    Avīzi "Tattler". - Visi "t" ir izdzisuši, taču balss ir dobja un skanīga, īsta radiobalss.

-    Pirmajā lappusē ir…

-     Nelasi man priekšā. Liec uz monitora. - Meisona runā nav neviena "m" un "p".

Iesprakšķas lielais monitora ekrāns. Tā zilganzaļā gaisma kļūst sārta, kad parādās "The Tattler" sarkanais nosaukums.

"NĀVES EŅĢELIS: KLARISĀ STĀRLINGA, FIB SLEPKAVĪGĀ MAŠĪNA," Meisons izlasa, kamēr respirators veic trīs lēnas elpas. Nu viņš var pārslēgties uz attēliem.

No segu apakšas ir izvilkta tikai viena roka. Šo roku viņš spēj mazliet pakustināt. Roka kustas kā bāls krabis, vairāk ar pirkstu palīdzību nekā ar sakropļotās plaukstas locītavas spēku. Tā kā Meisons tikpat kā nevar pagriezt galvu, lai paskatītos, tad rādītājpirksts un vidējais pirksts taustās uz priekšu kā antenas, bet īkšķis, zeltnesis un mazais pirkstiņš velk uz priekšu plaukstu. Tā atrod pulti, ar kuru var pārslēgt attēlus un šķirstīt lapas.

Meisons lasa lēnām. Aizsargierīce uz viņa vienīgās acs divreiz minūtē klusu iešņācās, izsmidzinādama valgmi uz acs ābola, kam nav plaksta, un bieži aizmiglo lēcu. Viņam vajag divdesmit minūtes, lai tiktu galā ar lielo avīžrakstu un sānu sleju.

-    Uzliec rentgenu, - viņš saka, beidzis lasīt.

Tam vajag kādu brītiņu. Rentgenattēla lielā lapa ir jānovieto uz gaismas galda, lai tā skaidri parādītos uz monitora. Tur ir cilvēka plauksta, acīm redzami sakropļota. Otrā attēlā redzama gan plauksta, gan viss delms. Uz rentgenattēla uzlīmēta bultiņa norāda uz vecu lūzumu augšdelmā apmēram pa vidu starp elkoni un plecu.

Meisons to vēro vairāku elpu ilgumā.

-    Uzliec vēstuli, - viņš pēdīgi saka.

Uz ekrāna parādās smalks, kaligrāfisks rokraksts, palielinājumā absurdi milzīgiem burtiem.

Mīļā Klarisa, Meisons lasa, ar aizrautību esmu sekojis tam, kā Jūs tiekat grūsta negodā un publiski kaunināta… Jau pats vārdu ritms pamodina viņā senas domas, kuras sagriež virpulī viņu, sagriež virpulī viņa gultu, sagriež virpulī visu telpu, noplēš kreveli no viņa neizsakāmajiem sapņiem, liek sirdij traukties pa priekšu elpai. Mašīna jūt šo satraukumu un pilda viņa plaušas vēl ātrāk.

Sāpīgi gausi viņš izlasa visu, skatīdamies pār mašīnas kustīgo korpusu, it kā lasītu, sēžot zirga mugurā. Meisons nespēj aizvērt aci, bet, kad ir beidzis lasīt, viņa prāts brīdi aizklīst tālumā, lai padomātu. Elpošanas mašīna sāk strādāt lēnāk. Tad viņš iepūš caurulītē.

-    Jā, ser.

-     Piezvani kongresmenim Velmoram. Atnes man austiņas. Izslēdz parasto telefonu.

-    Klarisa Stārlinga, - viņš nosaka reizē ar nākamo elpu, ko ļauj ievilkt mašīna. Šajā vārdā nav eksplozīvu līdzskaņu, un tas viņam padodas ļoti labi. Nepazūd neviena skaņa. Gaidīdams telefonu, viņš mirkli iesnaužas, zuša ēna rāpo pa palagu, pa viņa seju un saritināto matu pīni.

7

Bazedspointa[5], Vašingtonas un Kolumbijas apgabala FIB filiāle, ieguvusi savu nosaukumu par godu maitasputniem, kas šajā apvidū pilsoņu kara laikā pulcējušies ap slimnīcu. Šodien te bija sapulcējušies Narkotiku apkarošanas pārvaldes, Alkohola, tabakas un ieroču kontroles biroja un FIB vidējā vadības līmeņa darbinieki, lai lemtu Klarisas Stārlingas likteni.

Stārlinga viena pati stāvēja uz biezā paklāja sava priekšnieka kabinetā. Viņa juta, kā zem galvas apsēja dun pulss. Cauri pulsam viņa dzirdēja vīriešu balsis, ko apslāpēja matstikla durvis uz sanāksmju telpu blakus.

Uz durvju stikla glītā lapiņu zeltījumā bija attēlots FIB lielais ģerbonis ar moto: "Uzticība, drosme, godīgums."

Balsis aiz ģerboņa visai kaislīgi ieskanējās skaļāk, tad atkal pieklusa; kaut ari nekas cits nebija skaidri saprotams, Stārlinga saklausīja savu uzvārdu.

No kabineta pavērās skaists skats pār jahtu piestātni uz Makneiras fortu, kur tika pakārti notiesātie sazvērnieki, kas bija nogalinājuši Linkolnu.

Stārlingas iztēle pārslēdzās uz fotogrāfijām, kurās viņa bija redzējusi Mēriju Saretu, kas paiet garām pati savam zārkam un uzkāpj pie Makneiras forta karātavām uz lūkas, ar kapuci pār seju, svārki aptīti ap kājām, lai nebūtu nekādu nepiedienīgu skatu, kad atskanēs skaļš krakšķis un viņa kritīs tumsā.

Aiz durvīm Stārlinga dzirdēja atbīdām krēslus, kad vīrieši piecēlās kājās. Tagad viņi nāca uz šo kabinetu. Dažas sejas viņa pazina. Jēziņ, tur bija Nūnans, visas izmeklēšanas nodaļas administrators un atbildīgais direktors!

Un tur bija viņas atriebes dievs Pols Krendlers no Tieslietu ministrijas, ar garu kaklu un apaļām ausīm augstu pie galvas, gluži kā hiēnai. Krendlers bija karjerists, pelēkais kardināls aiz galvenā inspektora pleca. Kopš slavenajā izmeklēšanā pirms septiņiem gadiem Stārlinga apsteidza Krendleru, notverdama sērijslepkavu Bufalo Billu, Krendlers izmantoja katru izdevību, lai pilinātu indi viņas personiskās lietas dokumentos un čukstētu ausī par viņu Karjeras kolēģijai.

Neviens no šiem vīriem nekad nebija strādājis kopā ar Stārlingu, nebija devies kopā ar viņu apcietināt noziedznieku, nebija izskrējis ar viņu ložu krusā, nebija kopā ar viņu ķemmējis no matiem stikla lauskas.

Vīrieši neskatījās uz viņu, līdz pēdīgi palūkojās visi reizē, kā slepeni piezadzies zvēru bars pēkšņi pievērš uzmanību kroplim savā vidū.

- Sēdieties, aģente Stārlinga! - Viņas priekšnieks, īpašais aģents Klints Pīrsels, paberzēja savu resno plaukstas locītavu, it kā pulkstenis darītu viņam sāpes.

Neskatīdamies Stārlingai acīs, viņš pamāja uz atzveltnes krēslu, kas bija pagriezts pret logu. Krēsls nopratināšanas laikā nav goda vieta.

Visi septiņi vīrieši palika stāvam, pret gaišajiem logiem melnēja viņu silueti. Tagad Stārlinga neredzēja viņu sejas, toties zemāk par spilgto gaismu redzēja kājas. Pieci bija apāvuši bārkstīm rotātas biezzoju kurpes, kādas iecienījuši lauku švīti, kas tikuši līdz pašai Vašingtonai. Pārējiem diviem kājās bija "Thom McAn" kurpes ar sīku caurumiņu rakstu un "Corfam" zoli un tādas pašas "Florsheim" kurpes. Gaisā virmoja karstu kāju sasildītas kurpju ziedes smārds.

-    Aģente Stārlinga, ja jūs kādu nepazīstat: šis ir direktora vietnieks Nūnans, esmu pārliecināts, ka jūs zināt, kas viņš ir; šis ir Džons Eldredžs no NAP, Bobs Snīds no ATIK biroja, Benijs Holkoums ir mēra palīgs, un Lārkins Veinraits ir kontrolieris no mūsu Profesionālās atbildības biroja, - Pīrsels teica. - Pols Krendlers - jūs pazīstat Polu - ir neoficiāli ieradies no Tieslietu ministrijas galvenā inspektora biroja. Ierazdamies Pols ir izdarījis mums pakalpojumu, viņš ir un reizē nav šeit, tikai lai palīdzētu mums apiet zemūdens akmeņus, ja jūs mani saprotat.

Stārlinga zināja dienesta sakāmvārdu: federālais kontrolieris ir cilvēks, kurš ierodas kaujas laukā pēc kaujas un piebeidz ar durkli ievainotos.

Dažu siluetu galvas palocījās sveicienā. Vīrieši staipīja kaklus un pētīja jauno sievieti, kuras dēļ bija sapulcējušies. Kādu brīdi neviens nebilda ne vārda.

Klusumu pārtrauca Bobs Snīds. Stārlinga atcerējās viņu kā ATIK biroja "informācijas uzlabotāju", kurš pūlējās labākā gaismā parādīt D nodaļas smago neveiksmi Veiko. Viņš bija Krendlera draugs un tika uzskatīts par karjeristu.

-    Aģente Stārlinga, jūs esat redzējusi preses un televīzijas materiālus, plašai publikai jūs esat uzrādīta kā tā, kura izšāvusi

Iveldas Dramgo nāves brīdi. Diemžēl jūs esat zināmā mērā attēlota kā pati nelabā.

Stārlinga klusēja.

-    Aģente Stārlinga!

-    Ar ziņām man nav nekāda sakara, mister Snīd.

-     Tai sievietei rokās bija zīdainis, jūs taču saprotat, kādu problēmu tas rada.

-    Nevis rokās, bet gan ap kaklu saitē, un zem tās, paslēptas segā, bija viņas rokas, kurās viņa turēja MAC 10.

-    Vai jūs esat redzējusi autopsijas protokolu? - Snīds jautāja.

-Nē.

-    Bet jūs nenoliedzat, ka esat šāvusi.

-     Vai jūs domājat, ka es to noliegšu, tāpēc ka jūs neesat atraduši lodi? - Viņa pievērsās biroja šefam. - Mister Pīrsel, šī ir draudzīga tikšanās, vai ne?

-    Tieši tā.

-    Tad kāpēc misteram Snīdam ir mikrofons? Šos kaklasaites adatā paslēptos mikrofonus Tehnoloģijas nodaļa neražo jau gadiem ilgi. Viņam krūškabatā ir diktofons, kas visu ieraksta. Vai tagad mēs cits cita kabinetā ierodamies ar mikrofoniem?

Pīrsels pietvīka. Ja Snīdam bija mikrofons, tā bija pati ļaunākā nodevība, taču neviens negribēja, lai ierakstā ir dzirdama viņa balss, liekot Snīdam to izslēgt.

-     No jums mēs nevēlamies dzirdēt nekādus viedokļus vai apvainojumus, - sacīja Snīds, nobālis aiz dusmām. - Mēs visi esam šeit, lai jums palīdzētu.

-     Lai palīdzētu kādā ziņā? Jūsu aģentūra piezvanīja uz šo kabinetu un uzdeva man palīdzēt jums tajā reidā. Es divas reizes devu Iveldai Dramgo iespēju padoties. Zem bērna segas viņa turēja MAC 10. Es būtu gribējusi, lai viņa padodas. Viņa nepadevās. Viņa izšāva uz mani. Es izšāvu uz viņu. Viņa ir mirusi. Varbūt pārbaudīsiet savu diktofonu tūliņ, mister Snīd?

-    Vai jūs jau iepriekš zinājāt, ka Ivelda Dramgo būs tur? - gribēja noskaidrot Eldredžs.

-      Vai es zināju iepriekš? Braucot uz turieni furgoniņā, aģents Braiems man pateica, ka Ivelda Dramgo ražo narkotikas apsargātā metamfetamīna laboratorijā. Viņš uzdeva man tikt ar Dramgo galā.

-    Neaizmirstiet, ka Braiems ir miris, - teica Krendlers, - un Bērks ari, abi bija velnišķīgi labi aģenti. Viņu šeit nav, un viņi nevar neko apstiprināt vai noliegt.

Stārlingai apšķebinājās dūša, dzirdot, ka Krendlers izrunā Džona Braiema vārdu.

-    Diez vai es aizmirsīšu, ka Džons Braiems ir miris, mister Krendler, un viņš tiešām bija labs aģents un labs draugs. Bet fakts ir tāds, ka viņš lūdza mani tikt galā ar Iveldu Dramgo.

-    Braiems deva jums šādu rīkojumu, lai gan jums ar Iveldu Dramgo jau agrāk bija iznākusi sadursme, - Krendlers sacīja.

-    Nevajag, Pol! - teica Klints Pīrsels.

-     Kāda sadursme? - Stārlinga noprasīja. - Tas bija mierīgs arests. Agrāk arestu laikā viņa bija pretojusies citiem policistiem. Viņa nepretojās man, kad arestēju viņu iepriekš, un mēs mazliet parunājām - viņa bija prātīga. Mēs izturējāmies pieklājīgi viena pret otru. Es cerēju, ka tas man izdosies vēlreiz.

-     Vai jūs mutiski apliecinājāt, ka "tiksiet ar viņu galā"? - Snīds jautāja.

-    Es apstiprināju, ka-saprotu rīkojumu.

Holkoums no mēra biroja un Snīds sabāza kopā galvas.

Snīds vairs nevilcinājās.

-     Mis Stārlinga, Vašingtonas Policijas departamenta policists Boltons ir mūs informējis, ka furgonā pa ceļam uz notikuma vietu jūs esat musinoši izteikusies par misis Dramgo. Vai vēlaties to komentēt?

-     Pēc aģenta Braiema rikojuma es paskaidroju pārējiem policistiem, ka Ivelda jau agrāk ir izturējusies varmācīgi, ka viņa parasti ir bruņota un ka viņa ir HIV pozitīva. Es teicu, ka mēs dosim viņai iespēju mierīgi padoties. Es lūdzu fizisku palīdzību, ja nāktos savaldīt viņu ar spēku. Varu sacīt, ka šim darbam nepieteicās daudz brīvprātīgo.

Klints Pīrsels saņēmās.

-     Kad kripu šāvēju mašīna ietriecās citās un viens pārkāpējs aizbēga, vai jūs redzējāt mašīnu šūpojamies un dzirdējāt, ka tajā raud bērns?

-    Brēc, - Stārlinga izlaboja. - Es pacēlu roku, lai visi pārtrauktu uguni, un izgāju no aizsega.

-    Tas nu ir pret noteikumiem, - sacīja Eldredžs.

Stārlinga viņu ignorēja.

-     Es tuvojos mašīnai gatavības pozīcijā - ierocis pacelts, stobrs noliekts. Uz asfalta starp mums mira Markess Bērks. Kāds pieskrēja klāt un aizspieda viņam brūci. Izkāpa Ivelda ar bērnu. Es lūdzu, lai viņa parāda man rokas, teicu apmēram: "Ivelda, nedari tā."

-    Viņa izšāva, jūs izšāvāt. Vai viņa nokrita uzreiz?

Stārlinga pamāja.

-    Kājas saļima, un viņa apsēdās zemē, noliekusies pār bērnu. Viņa bija mirusi.

-     Jūs satvērāt bērnu un skrējāt pie ūdens. Izrādījāt gādību, - Pīrsels sacīja.

-    Nezinu, ko es izrādīju. Viņš bija vienās asinīs. Es nezināju, vai bērns ir HIV pozitīvs, toties zināju, ka viņa tāda ir.

-     Un jūs domājāt, ka jūsu lode var būt trāpījusi bērnam, - teica Krendlers.

-     Nē. Es zināju, kur trāpīja lode. Vai drīkstu runāt atklāti, mister Plrsel?

Kad Pīrsels neskatījās viņai acīs, viņa turpināja.

-     Patiesībā šis reids bija pretīgs juceklis. Tas nostādīja mani situācijā, kurā es varēju izvēlēties - mirt vai šaut uz sievieti ar bērnu. Es izvēlējos, un tas, ko biju spiesta darīt, mani moka. Es nošāvu sievieti, kura turēja rokās zīdaini. Pat viszemākie dzīvnieki tā nerīkojas. Mister Snīd, varbūt jūs vēlreiz gribat pārbaudīt diktofonu, tieši patlaban, kad es to atzīstu. Nolādēts, es ārkārtīgi nožēloju, ka nonācu tādā situācijā. Es nožēloju to, kā jūtos tagad. - Iztēlē viņa ieraudzīja knūpus uz asfalta saļimušo Braiemu un aizgāja par tālu. - Skatoties, kā jūs visi no tā mūkat, man nāk vēmiens.

-     Stārlinga… - Pīrsels izmisis pirmo reizi palūkojās viņai

acīs.

-     Saprotu, ka jums vēl nav bijis laika uzrakstīt savu personisko ziņojumu, - ierunājās Lārkins Veinraits. - Ja ņemam vērā…

-     Nē, ser, tas ir uzrakstīts, - Stārlinga teica. - Viena kopija ir ceļā uz Profesionālās atbildības biroju. Man līdzi ir vēl viena, ja negribat gaidīt. Tur esmu uzrakstījusi visu, ko darīju un redzēju. Te nu bija, mister Snīd, tas visu laiku ir bijis jūsu rīcībā.

Stārlingas redze kļuva pārāk asa; viņa izprata šo bīstamo pazīmi un apzināti pieklusināja balsi.

-     Reids izgāzās vairāku iemeslu dēļ. ATIK biroja ziņotājs sameloja par bērna atrašanās vietu, jo izmisīgi vēlējās, lai reids notiek - pirms tam, kad viņam jāstājas federālās tiesas priekšā Ilinoisā. Un Ivelda Dramgo zināja, ka mēs ieradīsimies. Viņa iznāca ārā ar naudu vienā somā un metamfetamīnu otrā. Uz viņas peidžera joprojām bija WFUL-TV studijas numurs. Ziņu viņa bija saņēmusi piecas minūtes pirms mūsu atbraukšanas. WFUL helikopters tur ieradās reizē ar mums. Pārbaudiet WFUL telefona sarunu ierakstus un noskaidrojiet, kurš izpļāpājies. Tas ir kāds ar vietējām interesēm, kungi. Ja izpļāpājies būtu ATIK birojs - kā Veiko - vai NAP, tad ziņa būtu padota nacionālajiem masu saziņas līdzekļiem, nevis vietējai televīzijai.

Benijs Holkoums runāja pilsētas vārdā.

-    Nav nekādu pierādījumu tam, ka izpļāpājies būtu kāds no pilsētas vadības vai no Vašingtonas Policijas departamenta.

-    Pārbaudiet sarunas, tad redzēsiet, - Stārlinga attrauca.

-    Vai Dramgo peidžers ir pie jums? - Pīrsels jautāja.

-    Tas atrodas aiz atslēgas Kventiko mantu glabātavā.

Iepīkstējās direktora vietnieka Nūnana peidžers. Ieraudzījis numuru, viņš sarauca pieri un atvainojies izgāja no telpas. Pēc mirkļa viņš pamāja Pīrselam, aicinādams iznākt ārā.

Veinraits, Eldredžs un Holkoums lūkojās pa logu uz Mak- neira fortu, rokas sabāzuši kabatās. Šķita, ka viņi gaidītu reanimācijas nodaļā. Pols Krendlers, sastapis Snīda skatienu, pastūma viņu uz Stārlingas pusi.

Snīds uzlika roku uz Stārlingas krēsla atzveltnes un pieliecās viņai klāt.

-     Ja personiskās lietas izskatīšanā jūs liecināt, ka, veicot FIB uzdevumu, ar jūsu ieroci tikusi nogalināta Ivelda Dramgo, tad ATIK birojs ir gatavs parakstīt protokolu par to, ka Braiems ir lūdzis jūs pievērst… īpašu uzmanību Iveldai, lai arestētu viņu mierīgi. Viņa tika nošauta ar jūsu ieroci, un šī vaina ir jāuzņemas jūsu dienestam. Nenotiks nekāda starpdienestu stīvēšanās par uzbrukuma noteikumiem, un mums nevajadzēs minēt nekādus musinošus vai naidīgus izteikumus no tā, ko jūs furgoniņā esat sacījusi par to, kāds cilvēks viņa ir.

Stārlinga mirkli ieraudzīja Iveldu Dramgo, kas nāk laukā pa durvīm, kāpj ārā no mašīnas, viņa redzēja Iveldas pacelto galvu un, par spīti tam, cik muļķīgi bija izdzēsta Iveldas dzīvība, saprata viņas lēmumu paņemt bērnu, stāties pretim saviem mocītājiem un nebēgt.

Pieliekusies tuvu klāt mikrofonam Snīda kaklasaitē, Stārlinga skaidri noskaldīja:

-    Man patiess prieks paziņot, kāds cilvēks viņa bija, mister Snīd: viņa bija labāks cilvēks nekā jūs.

Pīrsels atgriezās telpā viens, bez Nūnana, un aizvēra durvis.

-     Direktora vietnieks Nūnans ir devies atpakaļ uz savu kabinetu. Kungi, es tagad šo sapulci slēgšu un runāšu ar katru no jums atsevišķi - pa telefonu, - Pīrsels sacīja.

Krendlers pacēla galvu. Saodis politiku, viņš piepeši kļuva modrs.

-    Mums ir jāpieņem daži lēmumi, - iesāka Snīds.

-    Nē, nav vis.

-Bet…

-     Bob, ticiet man, mums nav jāpieņem nekādi lēmumi. Es jums piezvanīšu. Un vēl kas.

-Jā?

Pīrsels satvēra vadu, kas bija paslēpts aiz Snīda kaklasaites, un strauji parāva to lejup, izraujot Snīda krekla pogas un atplēšot no ādas līmlenti.

-     Ja jūs vēlreiz atnāksiet pie manis ar mikrofonu, dabūsiet ar kāju pa pakaļu.

Promejot neviens neskatījās uz Stārlingu; neviens, tikai Krendlers.

Iedams uz durvju pusi un šļūkādams kājas, lai nevajadzētu uzmanīt, kur liek soli, viņš izmantoja sava garā kakla neticamo lokanību, lai pievērstu viņai seju; tā hiēna mīņājas bara malā, nolūkodama kandidātu. Viņa sejā sajaucās dažāda veida izsalkums; tas bija Krendlera dabā - novērtēt Stārlingas kājas un reizē meklēt paceles cīpslu.

8

Uzvedības analīzes nodaļa nodarbojas ar sērijveida slepkavībām. Lejā, pagrabstāva birojos, gaiss ir vēss un kluss. Iekštelpu dizaineri ar saviem krāsu paraugiem pēdējos gados mēģinājuši padarīt pazemes telpas gaišākas. Rezultāts nav veiksmīgāks par kosmētiskiem uzskaistināju- miem apbedīšanas birojā.

Nodaļas vadītāja kabinets ir tāds pats, kā bijis, - tumši un gaiši brūns, ar rūtainiem aizkariem pie augstajiem logiem. Tur, savu velnišķīgo dokumentu vāku ielenkumā, pie galda sēdēja un rakstīja Džeks Krofords.

Atskanēja klauvējiens, Krofords pacēla acis un ieraudzīja skatu, kas viņu iepriecināja, - durvīs stāvēja Klarisa Stārlinga.

Krofords pasmaidīja un piecēlās no krēsla. Viņi ar Stārlingu bieži sarunājās, stāvot kājās; tā bija viena no nerakstītajām

formalitātēm, ko viņi bija ieviesuši savās attiecībās. Sarokoties viņiem nevajadzēja.

-    Dzirdēju, ka esat bijis slimnīcā, - Stārlinga teica. - Žēl, ka jūs nesastapu.

-     Nopriecājos, ka jūs tik drīz palaida mājās, - viņš sacīja.

-    Pastāstiet, kā dzīst auss, vai viss kārtībā?

-     Tā izskatās jauki, ja vien jums patīk ziedkāposti. Man teica, ka pietūkums pāriešot gandrīz pilnīgi. - Ausi aizsedza mati. Viņa nepiedāvājās parādīt to Krofordam.

Iestājās īss klusums.

-     Viņi gribēja piespiest mani uzņemties vainu par reidu, mister Kroford. Par Iveldas Dramgo nāvi, par visu. Viņi bija kā hiēnas, bet tad pēkšņi rimās un lavījās prom. Kaut kas viņus aizbiedēja.

-    Varbūt jums ir eņģelis, Stārlinga.

-    Varbūt. Ko tas jums maksāja, mister Kroford?

Krofords nogrozīja galvu.

-     Stārlinga, lūdzu, aizveriet durvis! - Sameklējis kabatā saņurcītu papīra mutautiņu, Krofords ņēmās spodrināt brilles.

-    Es to būtu izdarījis, ja varētu. Man vienam nepietika spēka. Ja senatore Mārtiņa vēl būtu amatā, tad jums būtu zināms atbalsts… Tajā reidā viņi veltīgi zaudēja Džonu Braiemu - gluži vienkārši notrallināja viņa dzīvību. Būtu žēl, ja viņi būtu zaudējuši jūs tikpat bezjēdzīgi kā Džonu. Es jutos kā padarījis jūs ar Džonu par dzīvajiem mērķiem priekšējā līnijā.

Krofordam pietvīka vaigi, un Stārlinga atcerējās viņa seju skaudrajā vējā pie Džona Braiema kapa. Krofords nekad nebija stāstījis viņai par to, ko pieredzējis karā.

-    Bet kaut ko jūs izdarījāt, mister Kroford.

Viņš pamāja.

-     Kaut ko es izdarīju. Nezinu, vai tas jūs priecēs. Tas ir darbs.

Darbs. Darbs viņu privātajā leksikā bija labs vārds. Tas nozīmēja īpašu un tūlītēju uzdevumu un kliedēja spriedzi. Ja vien bija iespējams, viņi nekad nerunāja par Federālā izmeklēšanas biroja samudžināto centrālo birokrātiju. Krofords un Stārlinga bija kā mediķi misionāri, kuriem pietrūkst pacietības teoloģijai; katrs koncentrēja visu uzmanību uz bērnu, kurš patlaban atradās acu priekšā, katrs zināja, taču neteica, ka Dievs nedarīs ne velna, lai palīdzētu. Ka arī piecdesmit tūkstošu ibo cilts zīdaiņu dzīvību labad Viņš nevīžos sūtīt lietusgāzi.

-    Netieši, Stārlinga, jūsu labdaris ir jūsu pēdējais korespondents.

-    Doktors Lekters. - Viņa jau sen bija ievērojusi Kroforda nepatiku, ja šis vārds tika izrunāts skaļi.

-     Jā, tas pats. Visu šo laiku viņš ir no mums izvairījies - pilnīgi nozudis -, un nu viņš atraksta jums vēstuli. Kāpēc?

Bija pagājuši septiņi gadi, kopš doktors Hanibals Lekters, vainīgs desmit līdz šim atklātās slepkavībās, bija izbēdzis no cietuma Memfisā, bēgšanas gaitā laupot dzīvību vēl pieciem cilvēkiem.

Šķita, ka Lekters ir pazudis no zemes virsas. FIB izmeklēšana palika nepabeigta un tāda paliks mūžam - vai vismaz līdz tam laikam, kad viņš tiks notverts. Tāds pats stāvoklis bija Te- nesī un citos štatos, tomēr nevienam vairs netika uzdots dzīt viņam pēdas, kaut gan viņa upuru tuvinieki raudāja dusmu asaras Tenesī štata likuma iestādēs, pieprasot rīcību.

Bija pieejami veseli sējumi ar pētnieciskiem pieņēmumiem par doktora Lektera mentalitāti, vairums autoru bija psihologi, kas nekad nebija tikušies ar doktoru personiski. Rakstus publicēja ari nedaudzi psihiatri, kurus viņš bija ņēmis uz grauda profesionālajos žurnālos un kuri acīmredzot juta, ka tagad var droši pacelt balsi. Daži sacīja, ka doktora Lektera novirzes neizbēgami novedīšot pie pašnāvības un ka viņš, visticamāk, jau esot miris.

Vismaz kibertelpā interese par doktoru Lekteru bija un palika ļoti dzīva. No interneta mitrās augsnes gluži kā sēnes spraucās teorijas par Lekteru, un apgalvojumi, ka viņš kaut kur redzēts, skaita ziņā sacentās ar tādiem pašiem apgalvojumiem par Elvisu. Pļāpu lapas internetā pildīja dažādi viltvārži, un noslēpumainu šaušalu kolekcionāriem Tīmekļa tumšās puses fos- forescējošā purvā tika nelegāli pārdotas policijas fotogrāfijas ar tajās iemūžinātajiem Lektera briesmu darbiem. Popularitātes ziņā tos pārspēja vienīgi Fu Džou Li nāvessoda izpildes ainas.

Vienīgās doktora pēdas pēc septiņiem gadiem - viņa vēstule Klarisai Stārlingai tajā laikā, kad dzeltenā prese sita viņu krustā.

Uz vēstules nebija pirkstu nospiedumu, taču FIB pamatoti uzskatīja, ka vēstule ir īsta. Klarisa Stārlinga bija par to pārliecināta.

-     Kāpēc viņš to izdarīja, Stārlinga? - Krofords šķita gandrīz vai dusmīgs uz viņu. - Es nekad neesmu izlicies, ka izprotu viņu labāk nekā tie psihiatrijas ēzeļi. Pasakiet jūs!

-    Viņš domāja, ka tas, kas ar mani noticis, var… iznīcināt, var laupīt man ilūzijas par Biroju, un viņam patīk noskatīties, kā tiek iznīcināta ticība, tā ir viņa iemīļotā nodarbošanās. Kaut kas līdzīgs sabrukušajām baznīcām, kuras viņš kolekcionēja. Tā drupu kaudze Itālijā, kad īpašās mises laikā sabruka baznīca, aprokot sanākušās vecmāmiņas, un gruvešu kaudzes galā kāds bija iespraudis Ziemassvētku eglīti - to fotogrāfiju viņš dievināja. Es viņu uzjautrinu, viņš ar mani spēlējas. Tolaik, kad es ar viņu runāju, viņam patika norādīt uz baltajiem plankumiem manā izglītībā, viņš domā, ka esmu diezgan naiva.

Gadi un vientulība lika Krofordam jautāt:

-     Stārlinga, vai jums kādreiz ir ienācis prātā, ka varbūt jūs viņam patīkat?

-    Manuprāt, es viņu uzjautrinu. Cilvēki un notikumi vai nu uzjautrina viņu, vai ne. Ja tie viņu neuzjautrina…

-      Vai kādreiz esat jutusi, ka patīkat viņam? - Krofords neatlaidīgi pieprasīja nošķirt domas no jūtām, tāpat kā baptists pieprasa pilnīgu iegremdēšanos kristāmūdenī.

-     Lai gan bijām pazīstami ļoti maz, viņš pateica par mani dažas patiesības. Man šķiet, sapratni ir viegli noturēt par iejūtību - mēs tik ļoti alkstam pēc iejūtības. Varbūt viena no brieduma pazīmēm ir prasme atšķirt vienu no otra. Ir grūti un nepatīkami apzināties, ka tevi kāds spēj saprast, nemaz nejuzdams pret tevi simpātijas. Pats ļaunākais ir tad, ja redzi, ka sapratne tiek izmantota kā plēsoņas ierocis. Man… man nav ne jausmas, ko doktors Lekters pret mani jūt.

-    Ko viņš jums pateica, ja tas nav noslēpums?

-     Viņš teica, ka es esot godkārīga, blēdīga lauķc un acis man spīdot kā lēti mākslīgie dārgakmeņi. Viņš teica, ka es valkājot lētas kurpes, bet man esot zināma gaume, kāda drusciņa gaumes.

-    Un jūs to uztvērāt kā patiesību?

-    Jā. Varbūt tā joprojām ir patiesība. Tagad es valkāju labākas kurpes.

-      Kā jūs domājat, Stārlinga, varbūt viņu interesēja tas, vai jūs viņu nodosiet, kad viņš nosūtīja jums atbalsta vēstuli?

-    Viņš zināja, ka es viņu nodošu, tas viņam būtu jāsaprot.

-    Pēc tam kad viņam bija piespriests cietumsods, viņš nogalināja vēl sešus cilvēkus, - Krofords teica. - Psihiatriskajā slimnīcā Lekters nogalināja Migsu par to, ka viņš iesvieda jums sejā spermu, un bēgšanas laikā noslepkavoja vēl piecus. Ja doktors tiks notverts, tad pašreizējā politiskajā klimatā tiks sodīts ar nāvi. - To iedomājoties, Krofords pasmaidīja. Viņš bija viens no sērijveida slepkavību pētīšanas pionieriem. Tagad tuvojās obligātās pensijas laiks, un briesmonis, kas viņu izaicinājis, joprojām atradās brīvībā. Izredzes uz doktora Lektera nāvi Kro- fordu bezgala priecēja.

Stārlinga saprata, ka notikumu ar Migsu Krofords pieminējis, lai uzjundītu viņas uzmanību, lai liktu viņai atgriezties tajās šausmīgajās dienās, kad viņa mēģināja nopratināt Hanibalu Kanibālu Baltimoras Valsts psihiski slimo noziedznieku slimnīcas pazemes kamerā. Kad Lekters spēlējās ar viņu, kamēr Džeima Gamba lamatu bedrē tupēja kāda meitene, gaidīdama nāvi. Sa- runbiedra uzmanību Krofords parasti saasināja tad, kad tuvojās pašam galvenajam - kā patlaban.

-     Stārlinga, vai jūs zinājāt, ka viens no-doktora Lektera pirmajiem upuriem vēl ir dzīvs?

-Tas bagātnieks. Ģimene ir izsludinājusi atlīdzību.

-    Jā, Meisons Vērdžers. Viņš dzīvo Mērilendā un elpo tikai ar respiratora palīdzību. Viņa tēvs šogad nomira, novēlējis vi- ņam visu savu gaļas ražotāja bagātību. Vecais Vērdžers atstāja Meisonam mantojumā ari vienu ASV kongresmeni un Kongresa Pārstāvju palātas Juridiskās uzraudzības komitejas locekli, kurš bez viņa palīdzības nevarētu savilkt galus kopā. Meisons apgalvo, ka zinot kaut ko tādu, kas varētu palīdzēt mums atrast doktoru. Viņš grib runāt ar jums.

-    Ar mani.

-    Ar jums. Tieši to Meisons grib, un visi pēkšņi piekrīt, ka tā esot ļoti laba doma.

-    Meisons to grib pēc tam, kad to viņam esat ieteicis jūs?

-     Viņi taisījās mest jūs laukā, Stārlinga, uzslaucīt ar jums grīdu kā ar lupatu. Jūsu dzīve būtu izšķiesta tikpat veltīgi kā Džona Braiema dzīve. Tikai tādēļ, lai glābtu dažus ATIK biroja birokrātus. Bailes. Spiediens. Citu neko viņi nesaprot. Es liku kādam dot mājienu Meisonam un pateikt viņam, cik ļoti Lektera meklēšanai kaitētu tas, ja jūs tiktu atlaista. Negribu zināt, kas notika, kam Meisons pēc tam zvanīja - iespējams, kongresme- nim Velmoram.

Pirms gada Krofords nebūtu tā rīkojies. Stārlinga pētīja, vai viņa sejā nav manāms tas īslaicīgais prāta aptumsums, kas dažkārt piemeklē pensijas kandidātus. Neko tādu viņa neieraudzīja, tomēr Krofords izskatījās noguris.

-      Meisons nav pievilcīgs, Stārlinga, un es nerunāju par viņa seju vien. Noskaidrojiet, kas viņam zināms. Tad brauciet šurp, un strādāsim ar to. Beidzot.

Stārlinga zināja, ka gadiem ilgi, jau kopš tā laika, kad viņa bija beigusi FIB Akadēmiju, Krofords ir centies panākt, lai viņu nosūta darbā uz Uzvedības analīzes nodalu.

Tagad, kļuvusi par Biroja veterāni, par daudzu mazsvarīgu norīkojumu veterāni, viņa saprata, ka tieši viņas agrīnais triumfs, notverot sērijslepkavu Džeimu Gambu, ir licis viņai šķēršļus Birojā. Viņa bija uzlecoša zvaigzne, kas iestrēgusi pusceļā uz augšu. Dzenot pēdas Gambam, viņa bija iemantojusi vismaz vienu spēcīgu pretinieku un modinājusi greizsirdību vairākos līdzstrādniekos vīriešos. Tā visa un ari zināmas stūrgalvības dēļ Stārlingai gadiem ilgi vajadzēja strādāt ātrās reaģēšanas vienībās, policijas komandās, kas izbrauc uz banku aplaupīšanām, gadiem ilgi vajadzēja piedalīties arestos, redzot Ņuarku pār ieroča stobru. Pēdīgi, novērtēta par pārāk iekarsīgu, lai strādātu grupās, viņa tika nosūtīta tehniskajā darbā, kur ierīkoja noklausīšanās aparātus gangsteru un bērnu pornogrāfijas darboņu telefonos un mašīnās un vientulīgi dežurēja pie magnetofoniem. Un viņa vienmēr bija pa rokai, ja kādai Biroja aģentūrai reidā vajadzēja uzticamu palīgu. Stārlingai piemita stiegrains spēks, viņa bija ātra un uzmanīgi rīkojās ar ieroci.

Tieši tādu īpašību dēļ Krofords deva viņai iespēju. Viņš sprieda, ka Stārlinga vienmēr ir gribējusi sadzīt pēdas Lekte- ram. Taču patiesība bija sarežģītāka.

Tagad Krofords viņu vēroja.

-    Jūs tā arī neesat dabūjusi to šaujampulveri laukā no vaiga.

Ādā uz Stārlingas vaigakaula melnēja sadeguši šaujampulvera graudiņi no mirušā Džeima Gamba revolvera.

-    Nekad nav atlicis laika, - Stārlinga sacīja.

-      Vai jūs zināt, kā franči dēvē tādu skaistumzīmīti, tādu mouche augstu uz vaiga? Vai zināt, ko tā nozīmē? - Krofordam piederēja iespaidīgs daudzums grāmatu par tetovējumiem, ķermeņa simbolizāciju, rituālajiem sakropļojumiem.

Stārlinga papurināja galvu.

-     Tādu viņi sauc par courage', - Krofords teica. - To jūs varat saglabāt. Es jūsu vietā saglabātu.

1 Courage - drosme. (Tulk. no fr. vai.)

9

Maskretas fermai, Vērdžeru dzimtas muižai, kas atrodas netālu no Saskvehanas upes Mērilendas ziemeļos, piemīt raganīgs skaistums. Vērdžeru gaļas ražotāju dinastija to nopirka trīsdesmitajos gados, pārcēlusies no Čikāgas uz austrumiem, lai būtu tuvāk Vašingtonai, un viņi varēja to atļauties. Bizness un politiska attapība ļāvusi Vērdžeriem audzēt kapitālu, jau kopš pilsoņu kara laikiem apgādājot ar gaļas produktiem ASV armiju.

"Balzamētās vēršgaļas" skandāls spāņu-amerikāņu kara laikā gandrīz neskāra Vērdžerus. Kad Aptons Sinklers un citi mahināciju atmaskotāji izmeklēja bīstamos darba apstākļus gaļas saiņošanas fabrikās Čikāgā, viņi atklāja, ka vairāki Vērdžeru darbinieki ir netīšām pārvērsti cūku taukos, iesaiņoti kārbās un pārdoti kā "Daremas tīrie cūku tauki", ko ļoti iecienījuši maiznieki. Vērdžeriem nepielipa nekādas apsūdzības. Notikušā dēļ viņi nezaudēja nevienu pašu valsts pasūtījuma līgumu.

No šīm un daudzām citām iespējamām neērtībām Vērdžeri izvairījās, dodami naudu politiķiem, - vienīgā neveiksme bija 1906. gadā pieņemtais likums par gaļas inspekciju.

Tagad Vērdžeri kauj 86 000 liellopu un apmēram 36 000 cūku dienā, skaitļi mazliet mainās atkarībā no gadalaika.

Maskretas svaigi pļautie mauriņi, ceriņu pārpilnība vējā itin nemaz neož pēc lopu laidara. Vienīgie dzīvnieki te ir poniji, kas domāti ciemos atvestajiem bērniem, un amizantas zosis, kuras bariņos ganās zālienos, šūpojot dibengalu, galvu noliekušas zemu pār zāli. Suņu te nav. Māja, šķūnis un zemesgabals atrodas tuvu sešas kvadrātjūdzes lielā nacionālā parka centram un paliks tur uz visiem laikiem saskaņā ar īpašu izņēmumu, ko apstiprinājusi Iekšlietu ministrija.

Tāpat kā daudzu ļoti bagātu cilvēku savrupos īpašumus, Maskretas fermu nav viegli atrast, dodoties turp pirmo reizi. Klarisa Stārlinga pabrauca garām īstajam ceļam, pa kuru bija jānogriežas no ātrgaitas šosejas. Atgriezdamās pa paralēlo vietējo ceļu, viņa vispirms ieraudzīja piegādes transporta iebrauktuvi - lielus ar ķēdi un piekaramo slēdzeni nostiprinātus vārtus augstajā žogā, kas ietvēra parku. Aiz vārtiem aizvijās ceļš, nozuzdams zem koku pārkarenajiem zariem. Nekāda telefona kabīne nebija redzama. Divas jūdzes tālāk viņa pamanīja vārtsarga māju, kas atradās simt jardu sāņus skaista piebraucamā ceļa malā. Formastērpā ģērbies sargs savā sarakstā atrada viņas vārdu.

Mērojusi vēl divas jūdzes pa labi koptu ceļu, viņa nonāca fermā.

Stārlinga apturēja dūcošo mustangu, kamēr brauktuvi šķērsoja zosu bariņš. Ceturtdaļjūdzi no mājas viņa ieraudzīja pulciņu bērnu, kas, sēžot mugurā labi barotiem Šetlendas ponijiem, izjāja no glīta staļļa. Dzīvojamā māja bija Stenforda Vaita projektēta muiža skaistā vietā starp zemiem pakalniem. Šī vieta izskatījās pamatīga un auglīga, īsts tīkamu sapņu mājoklis. Stārlingu tā neatstāja vienaldzīgu.

Vērdžeriem bija pieticis prāta atstāt māju tās sākotnējā izskatā, papildinot ar vienu vienīgu piebūvi, kuru Stārlinga vēl neredzēja, - ar modernu ēkas spārnu, kas austrumpusē stiepās uz āru kā papildu roka vai kāja, kura pieaudzēta kādā groteskā medicīnas eksperimentā.

Stārlinga apturēja mašīnu pie centrālā portika. Kad motors bija izslēgts, viņa varēja sadzirdēt pati savu elpu. Spogulī viņa ieraudzīja, ka tuvojas kāds jātnieks. Kad Stārlinga kāpa ārā, uz bruģa līdzās mašīnai nodunēja pakavi.

No segliem nolēca plecīgs jātnieks ar īsiem, gaišiem matiem un padeva pavadu sulainim, nepaskatoties uz viņu.

-     Aizved zirgu atpakaļ, - atskanēja dobja, skarba balss. - Es esmu Margota Vērdžere.

Paskatoties tuvāk, izrādījās, ka tā ir sieviete; viņa sniedza roku, izstiepusi to uz priekšu no paša pleca. Margota Vērdžere nepārprotami nodarbojās ar atlētisko vingrošanu. Uz kakla izspiedās resnas dzīslas, teniskrekliņa tīklveida audums cieši aptvēra masīvus plecus un augšdelmus. Acis sausi mirdzēja un šķita iekaisušas, it kā viņa ciestu no asaru trūkuma. Kājās viņai bija rievota auduma jājambikses un zābaki bez piešiem.

-    Ar ko jūs tur braucat? - viņa noprasīja. - Ar vecu mustangu?

-    Tas ir astoņdesmit astotā gada izlaidums.

-    Pieclitru? Izskatās tāds kā nosēdies pār riepām.

-    Jā. Tas ir "Roush " mustangs.

-    Jums tas patīk?

-    Ļoti.

-    Ko tas var izdarīt?

-    Nezinu. Manuprāt, diezgan daudz.

-    Jums no tā bail?

-    Es to cienu. Es teiktu, ka braucu ar to godbijīgi, - Stārlinga atbildēja.

-     Vai jūs par to kaut ko zināt, vai vienkārši ņēmāt un nopirkāt?

-     Es zināju pietiekami daudz, lai nopirktu to izsolē, kad ieraudzīju, kas tas ir. Vēlāk uzzināju vairāk.

-    Kā jūs domājat, vai tas apdzītu manu poršu?

-     Atkarībā no tā, kādu poršu. Mis Vērdžere, man jārunā ar jūsu brāli.

-     Viņu būs sakopuši pēc kādām piecām minūtēm. Varam iet augšā. - Jājambikses švīkstēja uz Margotas Vērdžeres apjomīgajiem stilbiem, viņai ejot augšup pa kāpnēm. Gaišie kviešu krāsas mati bija tik tālu atkāpušies no pieres, lai Stārlinga sāktu prātot, vai Margota lieto steroīdus un likusi nosiet sev klitoru.

Stārlingai, kas lielāko tiesu bērnības bija pavadījusi Luterāņu bāreņu patversmē, šī māja atgādināja muzeju: plašas telpas, virs galvas - krāsotas sijas, pie sienām svarīga izskata nelaiķu portreti. Kāpņu laukumiņus rotāja ķīniešu emaljas panno, gaiteņos bija izklāti gari Marokas kājceliņi.

Vērdžeru muižas jaunajā spārnā stila greznība krasi noplaka. Modernajā, funkcionālajā celtnē varēja nonākt pa matstikla dubultdurvīm, kas velvētajā hallē izskatījās neiederīgas.

Margota Vērdžere apstājās pie durvīm. Un pievērsa Stārlingai spīdīgās, iekaisušās acis.

-    Dažiem cilvēkiem ir grūti runāt ar Meisonu, - viņa teica.

-     Ja tas jūs uztrauks vai jūs nespēsiet izturēt, tad vēlāk es jūs informēšu par to, ko būsiet aizmirsusi pajautāt.

Pastāv kādas diezgan izplatītas emocijas, kuras mēs visi pazīstam, bet vēl neesam devuši tām vārdu, - priecīgas gaidas, ka varēsi just nicinājumu. Tās Stārlinga saskatīja Margotas Vēr- džeres sejā. Stārlinga pateica tikai: - Paldies!

Stārlingai par pārsteigumu, pirmā telpa spārnā bija liela un labi aprīkota rotaļu istaba. Starp milzīgiem rotaļu dzīvniekiem spēlējās divi afroamerikāņu bērni - viens šūpojās šūpolēs, otrs stumdīja pa grīdu mašīniņu. Stūros stāvēja dažādi trīsriteņi un ratiņi, vidū atradās liels vingrošanas komplekss ar biezi polsterētu grīdu.

Rotaļu istabas kaktā uz maza dīvāniņa sēdēja gara auguma vīrietis slimokopēja formastērpā un lasīja "Vogue". Pie sienām bija piemontētas vairākas videokameras, dažas augstu, citas acu līmenī. Viena kamera augstu stūrī sekoja Stārlingai un Margotai Vērdžerei, objektīvs rotēja, meklējot fokusu.

Stārlinga jau sen vairs nejuta sažņaudzamies sirdi, ieraugot tumšādainu bērnu, tomēr skaudri apzinājās šo bērnu klātbūtni. Bija patīkami noraudzīties, cik līksmi viņi darbojas ar rotaļlietām, kamēr viņas ar Margotu Vērdžeri šķērsoja telpu.

- Meisonam patīk vērot bērnus, - Margota Vērdžere sacīja.

-     Bērniem ir bail uz viņu skatīties, visiem, tikai pašiem mazākajiem ne, tāpēc viņš rīkojas tā. Vēlāk viņi izjāj ar ponijiem. Šeit tiek aprūpēti bērni no labdarības patversmes Baltimorā.

Meisona Vērdžera kambarī varēja iekļūt tikai caur viņa vannasistabu, kas bija iekārtota tā, ka darītu godu arī kūrortam, un aizņēma visu spārna platumu. Tā izskatījās kā telpa ārstnieciskā iestādē, vienā tēraudā un hromā, izklāta ar rūpniecisku paklāju. Dušām bija platas durvis, virs nerūsējošā tērauda vannām karājās paceļamās ietaises, uz grīdas saritinātas gulēja oranžas šļūtenes, bija arī tvaicēšanās telpas un lieli stikla skapji ar ziedēm no "Farmacia di Santa Maria Novelta" Florencē. Gaiss nesen izmantotajā vannasistabā joprojām bija tvaikains, tajā vēdīja balzama un skuju smarža.

Zem Meisona Vērdžera istabas durvīm Stārlinga saskatīja gaismu. Tā nodzisa, kad viņa māsa pieskārās durvju rokturim.

Atpūtas stūrītis Meisona Vērdžera kambarī bija spilgti apgaismots no augšas. Virs dīvāna karājās itin laba Viljama Bleika "Vissenākās dienas" kopija - Dievs ar savu cirkuli mēra pasauli. Glezna bija drapēta ar melnu drānu, pieminot Vērdžeru patriarha neseno aiziešanu. Pārējā telpa grima tumsā.

No tumsas plūda skaņa - tur ritmiski strādāja kāda mašīna, nopūšoties reizē ar katru virzuļa kustību.

-    Labdien, aģente Stārlinga. - Skanīga, mehāniski pastiprināta balss, vārdā "labdien" pazudis slēdzenis "b".

-    Labdien, mister Vērdžer, - Stārlinga teica uz tumsas pusi, griestu lampa karsēja viņai galvvidu. Diena bija kaut kur citur. Šeit diena neienāca.

-Apsēdieties!

Tas būs jādara. Tagad ir īstais laiks. Tieši tas, ko vajag.

-    Mister Vērdžer, mūsu šodienas saruna būs līdzvērtīga ar zvērestu apstiprinātai liecībai, un tā man ir jāieraksta magnetofonā. Vai jums nav iebildumu?

-    Protams, nē. - Balss skanēja starp mašīnas nopūtām, bija nozudis svelpenis "s". - Margot, tu tagad varētu mūs atstāt.

Nepaskatījusies uz Stārlingu, Margota Vērdžere aizgāja, nošvīkstot jājambiksēm.

-    Mister Vērdžer, es gribētu piespraust šo mikrofonu jums pie… drānām vai pie spilvena, ja jums būtu ērti, vai, ja vēlaties, pasaukšu kopēju, lai to izdara viņš.

- Piespraudiet vien, - viņš teica bez "p" un bez "v". Tad gaidīja spēku no nākamās mehāniskās izelpas. - To jūs varat izdarīt pati, aģente Stārlinga. Es esmu tepat.

Stārlingai uzreiz neizdevās atrast slēdzi. Nodomājusi, ka redzēs skaidrāk, ja izies no lampas gaismas, viņa izstiepa vienu roku un gāja tumsā uz skuju un balzama smaržas pusi.

Ieslēgusi gaismu, viņa atradās gultai tuvāk, nekā gaidīts.

Stārlingas vaibsti nepakustējās. Roka, kas turēja piespraužamo mikrofonu, parāvās atpakaļ varbūt par collu.

Viņas pirmā doma bija nodalīta no sajūtām krūtīs un kuņģī; tas bija secinājums, ka runas īpatnības rada pilnīgais lūpu trūkums. Otrā doma bija atskārsme, ka viņš nav akls. Vienīgā zilā acs raudzījās viņā caur tādu kā monokli ar tam piestiprinātu caurulīti, kas uzturēja aci mitru, jo tai nebija plakstiņa. Ar pārējo ķirurgi jau pirms daudziem gadiem bija izdarījuši visu iespējamo, pārvelkot pār kauliem transplantētu ādu.

Meisons Vērdžers bija bez deguna un lūpām, bez mīkstajiem sejas audiem un sastāvēja vienīgi no zobiem, gluži kā radījums, kas mīt pašās okeāna dzīlēs. Mēs esam pieraduši pie maskām, tāpēc šoks, ieraugot kaut ko tādu, sākas ar novēlošanos. Šoks radās reizē ar apziņu, ka tā ir cilvēka seja un ka šajā galvā mājo prāts. Šāda seja satriec skatītāju, kad pakustas, kad paver žokli, kad pagriež aci, lai palūkotos šurp. Lai palūkotos uz tavu normālo seju.

Meisonam Vērdžeram bija skaisti mati, un savādā kārtā tieši uz tiem bija visgrūtāk skatīties. Melni, iesirmi, sapīti bizē, tik garā, ka tā pieskartos grīdai, ja noslīdētu no spilvena. Todien matpīne bija satīta lielā ritulī viņam uz krūtīm virs bruņrupuča bruņām līdzīgā respiratora. Cilvēka mati zem sejas drupām, pīne mirdzēja kā ūdens apskalotas zvīņas.

Paaugstinātajā slimnīcas gultā Meisona Vērdžera sen paralizētais augums smaili sašaurinājās, līdz izgaisa pavisam.

Viņam pie pašas sejas atradās ierīce, kas atgādināja no caurspīdīgas plastmasas darinātu pānflautu vai mutes harmonikas. Aplocījis mēli ap vienas caurulītes galu, viņš sagaidīja nākamo respiratora dvašu un pūta. Par atbildi gulta klusu iedūcās, viegli pagriezdamās tā, ka viņš raudzījās tieši uz Stārlingu, galva pacēlās mazliet augstāk.

-     Es pateicos Dievam par to, kas noticis, - Vērdžers sacīja. - Tā bija mana pestīšana. Mis Stārlinga, vai jūs esat pieņēmusi Jēzu? Vai jūsos mājo ticība?

-    Esmu augusi dziļi reliģiskā gaisotnē, mister Vērdžer. Un manī mājo viss, kas no tā izriet, - Stārlinga atbildēja. - Tagad, ja neiebilstat, es piespraudīšu mikrofonu pie spilvendrānas. Šeit tas netraucēs, vai ne? - Viņas balss, pašai par nepatiku, skanēja pārāk mundri, gluži kā slimokopējai.

Stārlingai nepalīdzēja nedz skats uz savu roku līdzās viņa galvai - abas šīs miesas viena otrai blakus -, nedz viņa pulss asinsvados, kas bija transplantēti uz sejas kauliem, lai apgādātu to ar asinīm; asinsvadu vienmērīgā izplešanās lika domāt par tārpiem, kas rij barību.

Viņa uzelpodama atritināja vadu un atkāpās pie galda, pie magnetofona un atsevišķā mikrofona.

-     īpašā aģente Klarisa M. Stārlinga, FIB numurs 5143690, zvērināta un atestēta, pieņem liecību no Meisona R. Vērdžera, sociālās nodrošināšanas numurs 475989823, viņa mājās iepriekš minētajā datumā. Misters Vērdžers ir informēts par to, ka viņa imunitāti garantē ģenerālprokurors un trīsdesmit sestā iecirkņa vietējās varas iestādes, kā norādīts pievienotajā kombinētajā memorandā. Tagad, mister Vērdžer…

-      Es gribu pastāstīt jums par nometni, - viņš pārtrauca Stārlingu nākamās izelpas laikā. - Tas bija brīnišķīgs bērnības piedzīvojums, pie kura es būtībā esmu atgriezies.

-     Mēs varam parunāt par to vēlāk, mister Vērdžer, bet tagad es gribētu…

-     Ak, mēs varam parunāt par to tagad, mis Stārlinga. Redziet, visu nākas paciest. Tā es sastapos ar Jēzu, un es nekad nepateikšu jums neko svarīgāku par to. - Viņš apklusa, kamēr mašīna nopūtās. - Tā bija kristiešu nometne, par kuru maksāja mans tēvs. Viņš maksāja par visu, par visiem simt divdesmit pieciem nometnes dalībniekiem pie Mičigana ezera. Daži no tiem bija nelaimīgi cilvēki, kas vienas šokolādes dēj izdarītu jebko. Varbūt es to izmantoju, varbūt biju pret viņiem cietsirdīgs, ja viņi neņēma šokolādi un nedarīja to, ko es gribēju, - es nenoklusēju neko, jo tagad jau viss ir labi.

-    Mister Vērdžer, aplūkosim dažus materiālus, kuri…

Viņš neklausījās, tikai gaidīja, līdz mašīna atkal dos viņam elpu.

-      Man ir imunitāte, mis Stārlinga, un tagad viss ir labi. Man ir imunitātes dāvana no Jēzus, man ir imunitāte no ģenerālprokurora, man ir imunitāte no apgabala prokurora Ovings- milzā, alelujā! Es esmu brīvs, mis Stārlinga, un tagad viss ir labi. Es esmu izlīdzinājies ar Viņu, un tagad viss ir labi. Viņš ir Augšāmcēlies Jēzus, un nometnē mēs saucām viņu par Augsto. Neviens nevar pieveikt Augsto. Mēs modernizējām vārdu, saprotiet, - Augstais. Es kalpoju viņam Āfrikā, alelujā, es kalpoju viņam Čikāgā, lai slavēts Viņa vārds, un es kalpoju Viņam tagad, un Viņš piecels mani no šīs gultas, un Viņš satrieks manus ienaidniekus un dzīs tos man pa priekšu, un es dzirdēšu viņu sievu žēlabas, un tagad viss ir labi. - Vērdžers aizrijās ar siekalām un apklusa, uz pieres pulsēja tumši asinsvadi.

Stārlinga piecēlās, lai pasauktu slimokopēju, taču Vērdžera balss viņu apturēja, pirms viņa bija tikusi līdz durvīm.

-    Man nekas nekait, tagad viss ir labi.

Varbūt tiešs jautājums derēs labāk nekā mēģinājumi viņu ietekmēt.

-      Mister Vērdžer, vai jūs bijāt redzējis doktoru Lekteru pirms tam, kad tiesa nosūtīja jūs pie viņa ārstēties? Vai bijāt ticies ar viņu sabiedrībā?

-Nē.

-    Jūs abi bijāt Baltimoras Filharmonijas valdē.

-    Nē, man šis amats bija tikai tāpēc, ka mēs tai ziedojām. Ja notika kāds balsojums, es nosūtīju turp savu advokātu.

-     Doktora Lektera tiesas prāvas laikā jūs ne reizi neliecinājāt. - Stārlinga pamazām iemanījās izteikt savus jautājumus tādos brīžos, lai Vērdžeram būtu elpa, ar ko atbildēt.

-      Man apgalvoja, ka pierādījumu pietiekot, lai notiesātu viņu sešas reizes, deviņas reizes. Un viņš to visu apgāza, aizbildinoties ar vājprātu.

-    Par vājprātīgu viņu atzina tiesa. Doktors Lekters neaizbildinājās.

-    Vai šī nianse jums šķiet svarīga? - Meisons noprasīja.

Pēc šā jautājuma Stārlinga pirmo reizi apjauta viņa prātu,

uztverīgu un dziļu, citādu nekā vārdu krājums, ko viņš izmantoja šajā sarunā.

Lielais zutis, tagad pieradis pie gaismas, pacēlās no sava akvārija akmeņiem un uzsāka nenogurstošo apli, viļņojoša, brūna lente, skaisti izraibināta ar neregulāriem krēmkrāsas lāsu- miem.

Stārlinga to nemitīgi manīja kustamies sava redzeslauka stūrī.

-    Tas ir Muraena Kidako, - Meisons sacīja. - Ir vēl viens lielāks - nebrīvē Tokijā. Šis ir otrs lielākais. Tas ir pazīstams ar nosaukumu "plēsīgā murēna". Vai gribat zināt, kāpēc?

-     Nē, - Stārlinga atteica un pāršķīra piezīmju lapu. - Tātad, mister Vērdžer, tiesas noteiktā terapijas kursa laikā jūs ielūdzāt doktoru Lekteru pie sevis uz mājām.

-    Es vairs nekaunos. Es jums izstāstīšu jebko. Tagad viss ir labi. Man solīja atcelt tos safabricētos apsūdzības punktus par uzmākšanos, ja es nokalpotu piecsimt stundu sabiedriski derīgā darbā, strādātu suņu patversmē un apmeklētu doktora Lektera terapiju. Es nospriedu - ja man izdotos doktoru kaut kur iesaistīt, tad viņam būtu jāatvieglo terapijas noteikumi un viņš mani nenosūdzētu, ja es ierastos neregulāri vai ja vizīšu laikā būtu mazliet apreibis.

-    Tas notika toreiz, kad jums bija māja Ovingsmilzā.

-    Jā. Es biju izstāstījis doktoram Lekteram visu - par Āfriku, par īdi un visu - un sacīju, ka parādīšu viņam šo to no savām mantām.

-    Ka parādīsiet…

-     Atribūtus. Rotaļlietas. Tur, stūrī, ir tā portatīvā giljotīna, ko es izmantoju īdi Aminam. To var iemest džipā un aizbraukt jebkur, uz pašu attālāko ciemu. Uzstādāma piecpadsmit minūtēs. Nāviniekiem vajag kādas desmit minūtes, lai paceltu to ar vinču, sievietei vai bērnam mazliet ilgāk. Es nekaunos ne par ko, jo esmu šķīstīts.

-    Doktors Lekters ieradās jūsu mājā.

-     Jā. Es atvēru durvis, ģērbies ādās, jūs saprotat. Vēroju reakciju, tās nebija. Bažījos, ka viņš nobīsies no manis, taču viņš nelikās nobijies. Baidīties no manis - tas tagad ir smieklīgi. Aicināju viņu uz augšstāvu. Es viņam parādīju, biju paņēmis no patversmes dažus suņus, divus suņus, kas bija draugi, un es turēju viņus būri, kur pietika svaiga ūdens, bet nebija barības. Man gribējās zināt, kas beigās notiks. Es parādīju viņam savu cilpas ierīci, ziniet, autoerotiskā asfiksija, cilvēks it kā pakaras, bet ne pa īstam, sajūta ir laba, kamēr… jūs sekojat domai?

-    Sekoju.

-    Nu, toties viņš laikam nesekoja. Pajautāja, kā tā darbojas, un es teicu - jūs nu gan esat dīvains psihiatrs, ja to nezināt, un viņš teica, es nekad neaizmirsīšu viņa smaidu, viņš teica: "Parādiet man." Es nodomāju - nu tu esi man rokā!

-    Un jūs viņam parādījāt.

-    Es par to nekaunos. Mēs mācāmies no savām kļūdām. Es esmu šķīstīts.

-    Lūdzu, turpiniet, mister Vērdžer.

-     Tad es sava lielā spoguļa priekšā novilku cilpu lejā un uzliku to kaklā, un rokā man bija atvienošanas slēdzis, un otru roku es vicināju gaisā, vērodams viņa reakciju, taču neko nespēju saskatīt. Parasti es lasu cilvēku sejās kā grāmatā. Viņš sēdēja atzveltnī istabas stūri. Kājas sakrustotas, pirksti sakļauti ap ceļgalu. Tad viņš piecēlās, iebāza roku žaketes kabatā, elegants caur un cauri kā Džeimss Meisons[6], kurš sniedzas pēc šķiltavām, un jautāja: "Vai gribat amilnitrītu?" Es nodomāju - oho\ - viņš man iedos vienu tagad un pēc tam būs spiests dot mūžīgi, lai nezaudētu savu licenci. Recepšu pilsēta. Nu, ja esat lasījusi protokolu, tad zināt, ka tur bija kaut kas daudz pamatīgāks par amilnitrītu.

-     Fenciklidīns un daži citi metamfetamīni, un mazliet skābes, - Stārlinga teica.

-    Tā nekas, vai ne? Viņš piegāja pie spoguļa, kurā es uz sevi skatījos, iespēra tam pa apakšmalu un izvilka vienu lausku. Es lidoju. Viņš pienāca klāt, iedeva man stikla lausku, ieskatījās man acīs un teica, ka man varbūt būšot patīkami nomizot ar to sev seju. Viņš izlaida ārā suņus. Es izbaroju tiem savu seju. Vajadzēja ilgu laiku, lai to tā noskrubinātu, tā man teica. Es pats neatceros. Doktors Lekters ar cilpu pārlauza man sprandu. Kad dzīvnieku patversmē suņiem izpumpēja kuņģi, manu degunu dabūja atpakaļ, bet transplants nepieauga.

Stārlinga pārkārtoja papīrus uz galda - ilgāk, nekā nepieciešams.

-     Mister Vērdžer, jūsu ģimene izsludināja atlīdzību, pēc tam kad doktors Lekters izbēga no apcietinājuma Memfisā.

-    Jā, miljonu dolāru. Vienu miljonu. Mēs to izziņojām visā pasaulē.

-     Un jūs piedāvājāt arī samaksu par jebkura veida svarīgu informāciju, ne tikai par tādu, ar kuru pietiktu, lai viņu arestētu un notiesātu. Tādā informācijā jums bija jādalās ar mums. Vai jūs vienmēr esat to darījis?

-    Ne gluži, bet nav jau arī bijis tik labas informācijas, lai tajā dalītos.

-    Kā jūs to zināt? Vai pats sākāt iet pa kādām pēdām?

-    Pietiekami tālu, lai saprastu, ka tās nekur neved. Un kāpēc lai mēs to darītu - jūs mums nekad neko neesat stāstījuši. Mēs saņēmām ziņu no Krētas, tā bija nevērtīga, pēc tam - ziņu no Urugvajas, bet tā neguva apstiprinājumu. Es gribu, lai jūs saprotat, mis Stārlinga, ka šis nav atriebības jautājums. Es esmu piedevis doktoram Lekteram, tāpat kā Mūsu Pestītājs piedeva romiešu zaldātiem.

-    Mister Vērdžer, manam priekšniekam jūs devāt mājienu, ka tagad jums varētu būt kaut kas derīgs.

-    Ieskatieties galda atvilktnē.

Stārlinga izņēma no somiņas baltos kokvilnas cimdus un uzvilka tos. Atvilktnē atradās liela, brūna aploksne. Cieta un smaga. No tās viņa izņēma rentgenattēlu un pacēla to pret spilgto griestu lampu. Attēlā bija redzama kreisā roka, šķiet, ievainota. Viņa saskaitīja pirkstus. Četri plus īkšķis.

-    Paskatieties uz metakarpālo daļu; vai saprotat, ko es saku?

-Jā.

-    Saskaitiet pirkstu kauliņus!

Pieci kauliņi.

-    Pieskaitot īkšķi, šā cilvēka kreisajai rokai bijuši seši pirksti. Kā doktoram Lekterain.

-    Kā doktoram Lekteram.

Attēla stūris, kur jāatrodas rentgenuzņēmuma numuram un vārda norādei, bija nogriezts.

-    No kurienes tas ir, mister Vērdžer?

-     No Riodežaneiro. Lai uzzinātu vairāk, man ir jāmaksā. Daudz. Vai jūs varat man pateikt - tas ir doktors Lekters? Tas man jāzina, pirms maksāju.

-     Es mēģināšu, mister Vērdžer. Mēs centīsimies, cik būs mūsu spēkos. Vai jums ir iesaiņojums, kurā tika atsūtīts rentgen- attēls?

-     Margota to ielika plastmasas maisiņā, viņa jums to iedos. Ja neiebilstai, mis Stārlinga, es jūtos visai noguris, un man nepieciešami daži pakalpojumi.

-    Mūsu birojs dos jums ziņu, mister Vērdžer.

Drīz pēc tam, kad Stārlinga bija izgājusi no istabas, Meisons Vērdžers iepūta pēdējā caurulītē un pasauca:

-     Kordel! - No rotaļu istabas ienāca kopējs un sāka lasīt viņam priekšā vārdus no aktu vākiem ar uzrakstu: BĒRNU LABKLĀJĪBAS NODAĻA, BALTIMORA.

-   Ak Frenklinsl Sūti iekšā Frenklinu, - Meisons noteica un izslēdza savu gaismu.

Mazais zēns viens pats stāvēja spilgtajā atpūtas stūrīša gaismā, piemiegtām acīm skatīdamies elsojošā tumsā. Ierunājās skanīgā balss:

-    Vai tu esi Frenklinsl

-    Jā, Frenklins, - puisēns atteica.

-    Kur tu dzīvo, Frenklinl

-    Pie mammas un Šērlijas, un Garā.

-    Vai Garais visu laiku dzīvo tur?

-    Nē, šad tad.

-    Vai tu teici "šad tad"? -Jā.

-    Mamma nav tava īstā mamma, vai ne, Frenklinl

-    Viņa ir audžumamma.

-    Viņa nav tava pirmā audžumamma, vai ne?

-    Nē-e.

-    Vai mājās tev patīk, Frenklinl Zēns atplauka.

-    Mums ir mincis. Mamma cepeškrāsnī cep kūciņas.

-    Cik sen tu jau dzīvo mammas mājā?

-    Nezinu.

-    Vai tu tur esi svinējis dzimšanas dienu?

-    Vienreiz svinēju. Šērlija sataisīja limonādi.

-    Vai tev garšo limonāde?

-    Zemeņu.

-    Vai tu mīli mammu un Šērliju?

-    Mīlu, hmm, un minci arī.

-     Vai tu gribi tur dzīvot? Vai tev nav bail, kad tu aizej gulēt?

-    Nē-e. Es gulu Šērlijas istabā. Šērlija ir liela meitene.

-    Frenklin, tu vairs nevarēsi dzīvot tur kopā ar mammu un Šērliju, un minci. Tev būs jāiet prom.

-    Kas teica?

-      Valdība teica. Mamma ir zaudējusi darbu un arī atļauju pieņemt audzināšanā bērnus. Policija jūsu mājā atrada marihuānas cigareti. Sākot no nākamās nedēļas, tu vairs neredzēsi mammu. Sākot no nākamās nedēļas, tu vairs neredzēsi ne Šērliju, ne minci.

-    Nē, - Frenklins sacīja.

-     Vai varbūt viņas vairs negrib tevi, Frenklin. Vai tev kaut kas kaiš? Vai tev ir kāds jēlums vai kaut kas nejauks? Kā tu domā, varbūt tava āda ir par tumšu, lai viņas tevi mīlētu?

Frenklins pacēla kreklu un paskatījās uz savu brūno vēderiņu. Viņš papurināja galvu. Un sāka raudāt.

-    Vai tu zini, kas notiks ar minci? Kāds mincim ir vārds?

-    Viņu sauc par Minci, tas ir viņa vārds.

-     Vai tu zini, kas notiks ar Minci? Policija aizvedīs Minci uz dzīvnieku patversmi, un tur dakteris viņam iešpricēs. Vai tev bērnunamā špricēja? Vai māsiņa tev špricēja? Ar spīdīgu adatu? Viņi iešpricēs Mincim. Viņš nobīsies, ieraudzījis adatu. Viņi to iedurs, un Mincim sāpēs, un viņš nomirs.

Frenklins satvēra krekla stērbeli un pacēla to pie sejiņas. Tad iebāza mutē īkšķi, ko nebija darījis veselu gadu, pēc tam kad mamma bija lūgusi viņam tā nedarīt.

-        Nāc šurp, - no tumsas aicināja balss. - Nāc šurp, un es tev pateikšu, kā glābt Minci no šprices. Vai tu gribi, lai Mincim iešpricē, Frenklin? Nē? Tad nāc šurp, Frenklin.

Asarām plūstot, sūkādams īkšķi, Frenklins lēnām gāja uz priekšu, tumsā. Kad viņš bija sešu pēdu atstatumā no gultas, Meisons iepūta savās ermoņikās, un iedegās gaisma.

Aiz iedzimtas drosmes vai aiz vēlmes palīdzēt Mincim, vai aiz izmisuma pilnas apziņas, ka vairs nav kur bēgt, Frenklins pat nesarāvās. Viņš nebēga. Viņš palika uz vietas un skatījās Meisonam sejā.

Rezultāts lika Meisonam tā vilties, ka viņš būtu saraucis pieri, ja tāda viņam būtu.

-    Tu vari paglābt Minci no šprices, ja pats iedosi Mincim žurku indi, - Meisons teica. Lai ari vārdos trūka vairāku skanu, Frenklins visu saprata.

Frenklins izvilka īkšķi no mutes.

-    Tu esi nelabs, vecs onkulis, - Frenklins sacīja. - Un vēl nesmuks. - Viņš pagriezās, izgāja no kambara un garām saritinātām šļūtenēm devās atpakaļ uz rotaļu istabu.

Meisons vēroja viņu video.

Kopējs skatījās uz zēnu, uzmanīgi pētīja viņu, izlikdamies, ka lasa savu "Vogue".

Frenklinu vairs neinteresēja rotaļlietas. Viņš aizgāja un apsēdās zem žirafes, ar seju pret sienu. Un visiem spēkiem centās nesūkāt īkšķi.

Kordels rūpīgi vēroja, kad sāks plūst asaras. Ieraudzījis puisēna plecus nodrebam, kopējs piegāja pie viņa un saudzīgi ar steriliem marles tamponiem noslaucīja asaras. Mitros tamponus viņš ielika Meisona martini glāzē, kas blakus apelsīnu sulai un kokakolai dzesējās rotaļu istabas ledusskapī.

10

Atrast medicīnisku informāciju par doktoru Hanibalu Lekteru nebija viegli. Ja ņem vērā viņa dziļo nicinājumu pret medicīnas iestādēm un vairumu praktizējošo mediķu, tad nav jābrīnās, ka viņam nekad nav bijis personiskā ārsta.

Baltimoras Valsts psihiski slimo noziedznieku slimnīca, kur doktors Lekters tika turēts līdz liktenīgajai pārvešanai uz Memfisu, tagad bija mirusi, pamesta ēka un gaidīja nojaukšanu.

Pirms doktora Lektera bēgšanas viņa pēdējais uzraugs bija Tenesī štata policija, taču tās vadība apgalvoja, ka viņi neesot saņēmuši nekādu medicīnisko dokumentāciju. Policisti, kas veda viņu no Baltimoras uz Memfisu un tagad jau bija miruši, toreiz bija parakstījušies tikai par paša ieslodzītā, nevis viņa slimības vēstures saņemšanu.

Stārlinga veselu dienu pavadīja pie telefona un datora, pēc tam fiziski pārmeklēja lietisko pierādījumu glabātavas Kventiko un Dž. Edgara Hūvera namā. Visu rīta cēlienu viņa ložņāja pa Baltimoras Policijas departamenta putekļaino, dvakojošo un milzīgo glabātavu un aizvadīja neizturamu pēcpusdienu, darbodamās ar nekataloģizēto Hanibala Lektera kolekciju Fichjū Memoriālajā tieslietu bibliotēkā, kur laiks stāv uz vietas, kamēr bibliotēkas uzraugi pūlas sameklēt atslēgas.

Beigu beigās viņa bija sameklējusi tikai vienu papīra lapu - protokolu par paviršu fizisko apskati, kas doktoram Lekteram bija veikla, kad viņu pirmo reizi arestēja Mērilendas štata policija. Slimības vēsture nebija pievienota.

Ainela Korija bija pārcietusi Baltimoras Valsts psihiatriskās slimnīcas bojāeju un dabūjusi darbu labākā vietā - Mērilendas štata Slimnīcu pārvaldē. Viņa negribēja runāt ar Stārlingu savā kabinetā, tāpēc viņas satikās pirmā stāva kafetērijā.

Stārlinga mēdza ierasties uz tikšanos agri un pavērot norunāto vietu pa gabalu. Korija ieradās precīzi laikā. Gadus trīsdesmit piecus veca, tukla un bāla, bez kosmētikas un rotaslietām. Mati sniedzās gandrīz līdz viduklim tāpat kā reiz vidusskolā, un kājās viņai bija biezas zeķbikses un baltas sandales.

Pie garšvielu letes Stārlinga paņēma cukura paciņas, vērodama, kā Korija apsēžas pie norunātā galdiņa.

Varbūt jums izveidojies aplams priekšstats, ka visi protestanti izskatās vienādi. Tā nav. Tāpat kā viens Kārību salu iedzīvotājs nereti var pateikt, no kuras salas ieradies cits, arī Stārlinga, izaugusi pie luterāņiem, paskatījās uz šo sievieti un teica sev: Kristus baznīca vai varbūt Nācarieša baznīca, bet maz ticams.

Stārlinga noņēma savas rotaslietas - vienkāršu rokassprādzi un zelta auskariņu veselās auss ļipiņā - un ielika tās somā. Pulkstenis bija no plastmasas, tas labi. Neko citu savā izskatā viņa sevišķi daudz nespēja mainīt.

-     Ainella Korija? Vai vēlaties kafiju? - Stārlingai rokās bija divas tasītes.

-    Mans vārds k Ainela. Es nedzeru kafiju.

-     Tad es izdzeršu abas. Vai nevēlaties ko citu? Es esmu Klarisa Stārlinga.

-    Es negribu neko. Vai parādīsiet man savu apliecību?

-    Protams, - Stārlinga atbildēja. - Mis Korija - vai drīkstu saukt jūs par Ainelu?

Sieviete paraustīja plecus.

-    Ainela, man vajadzīga palīdzība jautājumā, kas patiesībā itin nemaz neskar jūs personiski. Man vajadzīgs tikai padoms, lai atrastu dažus Baltimoras Valsts slimnīcas dokumentus.

Lai paustu savas taisnības apziņu vai dusmas, Ainela Korija runāja uzsvērti precīzi.

-    To visu mēs jau izrunājām ar valsts komisijas pārstāvjiem tolaik, kad slimnīca tika slēgta, mis…

-    Stārlinga.

-     Mis Stārlinga. Jūs uzzināsiet, ka neviens pacients neatstāja šo slimnīcu bez slimības vēstures. Jūs uzzināsiet, ka bez inspektora atļaujas no slimnīcas netika iznesta neviena slimības vēsture. Kas attiecas uz mirušajiem, Veselības aizsardzības ministrijai nebija vajadzīgas viņu slimības vēstures, Dzimtsarakstu statistikas birojs tās nevēlējās ņemt, un, cik zināms man, mirušās vēstures, tas ir, mirušo slimības vēstures palika Baltimoras Valsts slimnīcā pēc manas aiziešanas dienas, un es aizgāju viena no pēdējiem. Bēgļu lietas nonāca pilsētas policijā un šerifa birojā.

-    Bēgļu lietas?

-     Tad, ja kāds izbēga. Tie, kuri baudīja lielāku uzticību, reizēm aizbēga.

-     Vai doktors Hanibals Lekters tiktu uzskatīts par bēgli? Vai, jūsuprāt, viņa dokumenti varētu būt nonākuši policijā?

-     Viņš nebija bēglis. Viņš nekad nav ticis uzskatīts par mūsu bēgli. Bēgšanas brīdī viņš neatradās mūsu uzraudzībā. Es vienreiz nokāpu tur lejā un paskatījos uz doktoru Lekteru, parādīju viņu māsai, kad viņa bija šeit ar saviem puikām. To atceroties, man rodas nepatīkama aukstuma sajūta. Viņš samusināja vienu no tiem pārējiem, to, kurš svieda mums ar, - viņa pieklusināja balsi, - ar gļotām. Jūs saprotat?

-     Esmu dzirdējusi tādu apzīmējumu, - Stārlinga atteica. - Vai tas gadījumā nebija misters Migss? Viņam bija trāpīga roka.

-    Es to esmu izslēgusi no savas apziņas. Es atceros jūs. Jūs atnācāt uz slimnīcu, runājāt ar Fredu - doktoru Čiltonu - un nokāpāt tur, pagrabā, pie Lektera, vai ne?

-Jā.

Doktors Frederiks Čiltons, Baltimoras Valsts psihiatriskās slimnīcas galvenais ārsts, bija pazudis atvaļinājuma laikā pēc doktora Lektera bēgšanas.

-    Ziniet, Freds pazuda.

-    Jā, esmu dzirdējusi.

Mis Korijai acīs sariesās pēkšņas, spožas asaras.

-    Viņš bija mans līgavainis, - viņa sacīja. - Viņš pazuda, un tad tika slēgta slimnīca, un man šķita, ka sabrūk visa dzīve. Ja man nebūtu baznīcas, es to nebūtu pārcietusi.

-    Man ļoti žēl, - Stārlinga teica. - Tagad jums ir labs darbs.

-    Bet man nav Freda. Viņš bija brīnišķīgs, brīnišķīgs cilvēks. Mūs vienoja mīlestība, gluži neikdienišķa mīlestība. Kantonā, mācoties vidusskolā, viņš tika izraudzīts par Gada zēnu.

-   Jā, tā nu tas ir. Sakiet, Ainela, - vai slimības vēstures viņš glabāja savā kabinetā, vai varbūt tās atradās reģistratūrā, kur bija jūsu rakstāmgalds?

-    Tās glabājās sienas skapjos viņa kabinetā, un pēdīgi papīru savairojās tik daudz, ka mēs ierīkojām reģistratūrā lielus dokumentu skapjus. Tie, protams, vienmēr bija aizslēgti. Kad mēs aizgājām, ēkā uz laiku ievācās metadona klīnika, un daudz kas tika pārvietots.

-     Vai jūs kādreiz esat redzējusi doktora Lektera slimības vēsturi vai strādājusi ar to?

-    Protams.

-    Vai atceraties kādus rentgenuzņēmumus? Vai tie bija vienos vākos ar medicīniskajiem dokumentiem vai atsevišķi?

-     Kopā. Vienos vākos. Tie bija lielāki par vākiem, un tas radīja neērtības. Mums bija rentgens, bet nebija pilnslodzes rentgenologa, kas ieviestu atsevišķus vākus rentgenuzņēmu- miem. Tiešām neatceros, vai Lektera slimības vēsturē bija rent- genuzņēmums. Tur bija elektrokardiogramma, ko Freds mēdza rādīt citiem, doktors Lekters - man pat negribas saukt viņu par doktoru - bija pieslēgts pie elektrokardiogrāfa, kad uzbruka nabaga māsai. Saprotiet, tas bija dīvaini - viņa pulss pat īpaši nepaātrinājās, kad viņš māsai uzbruka. Viņam tika izmežģīts plecs, kad visi sanitāri, ziniet, metās viņam klāt un atrāva nost no māsas. Tāpēc viņam nācās taisīt rentgenu. Ja man būtu teikšana, viņš nu gan būtu pelnījis krietni vairāk par izmežģītu plecu.

-    Ja jums ienāks prātā, kur varētu atrasties šī slimības vēsture, vai jūs man piezvanītu?

-      Mēs veiksim to, ko sauc par globālu meklēšanu, - mis Korija teica, izgaršodama šo terminu, - tomēr neticu, ka atradīsim kaut ko. Daudz kas tika vienkārši izmests - to gan nedarījām mēs, to izdarīja metadona klīnika.

Kafijas tasītēm bija biezas malas, no kurām pa tases sāniem notek pilieni. Stārlinga skatījās nopakaļ Ainelai Korijai, kas gāja prom smagiem soļiem, gluži kā ar velnišķīgu nastu plecos, un tad izdzēra pusi tases, turēdama zem zoda salveti.

Stārlinga pamazām sāka atjēgties. Viņa juta, ka kaut kas laupījis viņai spēkus. Varbūt vainīga bija bezgaumība vai, vēl ļaunāk, stila trūkums. Vienaldzība pret lietām, kuras priecē aci. Varbūt viņa bija izslāpusi pēc stila. Pat krimināls stils bija labāks par stila trūkumu, tas bija kā apgalvojums, kurš jādzird, gribi vai ne.

Stārlinga meklēja sevī snobismu un secināja, ka viņai ir sasodīti maz pamata būt snobiskai. Tad, domādama par stilu, viņa atcerējās Iveldu Dramgo, kurai tā bija atliku likām. Nonākot pie šīs domas, Stārlingai izmisīgi sagribējās nirt laukā no pašapceres dzīlēm.

11

nu Stārlinga atgriezās tajā vietā, kur viss bija sācies,- Baltimoras Valsts psihiski slimo noziedznieku slimnīcā. Vecā, brūnā ēka, sāpju māja, aizķēdēta un aiznaglota ar dēļiem, aprakstīta ar grafiti, gaidīja nojaukšanu.

Slimnīca nīka jau gadiem ilgi pirms tam, kad atvaļinājuma laikā pazuda tās vadītājs, doktors Frederiks Čiltons. Pēc tam gaismā nāca fakti par līdzekļu izšķiešanu un vadības kļūdām, turklāt ēka bija sliktā stāvoklī, un likumdevējas iestādes drīz pārtrauca slimnīcas finansēšanu. Daži pacienti tika pārvesti uz citām valsts slimnīcām, daži bija miruši, nedaudzi citi klīda pa Baltimoras ielām kā torazīna zombiji neveiksmīgā ambulatoro pacientu programmā, pēc kuras ne viens vien nosala renstelē.

Gaidot pie vecā nama, Klarisa Stārlinga aptvēra, ka pārējās iespējas ir pārbaudījusi vispirms, jo nav gribējusi atgriezties šajā vietā.

Nama sargs nokavējās par četrdesmit piecām minūtēm. Tas bija plecīgs, pavecs vīrs, kam vienā kājā bija invalīda kurpe ar klaudzošu, paaugstinātu zoli, mati apgriezti tādā austrumeiro- pieša frizūrā, kura, iespējams, tapusi pašrocīgi. Sēcoši elpodams, viņš aizveda Stārlingu pie sāndurvīm, pie kurām no ietves veda daži pakāpieni. Atslēgu bija salauzuši kādi klaidoņi, durvis sargāja ķēde un divas piekaramās slēdzenes. Ķēdes posmos pūkojās zirnekļtīkli. Pakāpienu spraugās augošā zāle kutināja Stārlingai potītes, kamēr sargs tūļīgi meklēja īsto atslēgu. Vēlā pēcpusdiena bija apmākusies, gaisma pelēka, bez ēnām.

-    Es labi nezin šito māju, es tik pārbauda ugunsdrošību, - vīrietis teica.

-     Vai tur iekšā glabājas kādi papīri? Dokumentu skapji, slimības vēstures?

Viņš paraustīja plecus.

-    Pēc slimnīcas te bija metadona klīnika - dažus mēnešus. Visu salika pagrabā, gultas, segas, es nezin, kas tur bija. Te ir nelabs manai astmai, pelējums, dikti nelabs pelējums. Gultām matrači bija ar pelējumu, nelabs pelējums. Es tur iekšā nevar elpot. Kāpnes ari grūti kāpt. Es jums parādīt, bet…

Stārlinga priecātos, ja kāds nāktu līdzi, kaut vai viņš, - tomēr viņš tikai traucētu.

-Nē, ejiet vien. Kur ir jūsu kantoris?

-    Tālāk kvartālā, kur agrāk deva šoferu tiesības.

-    Ja neatgriezīšos pēc stundas…

Viņš ieskatījās pulkstenī.

-    Man pēc pusstundas beidzas darbs.

Velns parāvis, nu gan pietiek!

-    Tagad, ser, jūs iesiet uz kantori un gaidīsiet savas atslēgas. Ja neatgriezīšos pēc stundas, jūs piezvanīsiet uz numuru, kas ir šajā kartītē, un parādīsiet viņiem, kur es iegāju. Ja jūs nebūsiet kantorī, kad pārnākšu, - ja būsiet to aizslēdzis un aizgājis mājās, rīt es personiski ziņošu par jums jūsu priekšniecībai. Turklāt - turklāt jūs pārbaudīs Valsts ienākumu dienests, jūsu situāciju izskatīs Imigrācijas un… un naturalizācijas pārvalde. Vai saprotat? Es būtu pateicīga par atbildi, ser.

-    Es būtu jūs gaidīt, protams. Nemaz nav jāsaka tādas lietas.

-    Sirsnīgs paldies, ser, - Stārlinga noteica.

Ar lielajām plaukstām balstīdamies uz margām, sargs uzrausās pa pakāpieniem līdz ietvei, un Stārlinga klausījās, kā nelīdzenā gaita attālinās, līdz izgaist klusumā. Viņa atgrūda vaļā durvis un iegāja ugunsdzēsības kāpņu laukumiņā. Pa augstiem, ar dēļiem aizsistiem logiem kāpņu šahtā skopi ieplūda pelēka gaisma. Mirkli prātojusi, vai aizslēgt aiz sevis durvis, viņa aprobežojās ar to, ka durvju iekšpusē sasēja ķēdi mezglā, lai varētu tās atvērt, ja pazaudētu atslēgu.

Senāk, apmeklēdama psihiatrisko slimnīcu, lai runātu ar doktoru Hanibalu Lekteru, Stārlinga bija gājusi iekšā pa galveno ieeju, tāpēc tagad vajadzēja kādu brītiņu, lai orientētos.

Pa ugunsdzēsības kāpnēm viņa nokļuva pirmajā stāvā. Mat- stikla logi vēl vairāk apslāpēja dziestošo dienas gaismu, un telpa grima puskrēslā. Ar masīvo kabatas lukturi Stārlinga sameklēja slēdzi un iededza griestu apgaismojumu - salauztā lustrā joprojām dega trīs spuldzītes. Uz reģistratora galda mētājās telefona vadi ar norautiem galiem.

Ēkā bija ciemojušies vandaļi ar krāsas baloniņiem. Reģistratūras telpas sienu rotāja astoņas pēdas augsts fails un sēklinieki līdz ar uzrakstu: PASŪKĀ!

Galvenā ārsta kabineta durvis bija vaļā. Stārlinga nostājās uz sliekšņa. Šeit viņa bija ieradusies savā pirmajā FIB uzdevumā, vēl studente būdama, vēl ticēdama visam, vēl domādama - ja tu spēj padarīt darbu, ja spēj tikt galā, tad tiksi pieņemta, lai kāda būtu tava rase, ticība, ādas krāsa, nacionālā izcelsme, neliekoties zinis par to, vai tu esi "kārtīgs vecis". No tā visa bija atlikusi ticība tikai vienam. Viņa ticēja, ka spēj tikt galā.

Šeit slimnīcas galvenais ārsts Čiltons bija sniedzis viņai savu pieglaimīgo roku un mēģinājis tuvoties. Šeit viņš bija iztirgojis noslēpumus un noklausījies, un, uzskatīdams, ka ir tikpat gudrs kā Hanibals Lekters, pieņēmis lēmumus, kuri ļāva Lekteram izbēgt, izlejot tik daudz asiņu.

Čiltona rakstāmgalds joprojām atradās kabinetā, taču krēsla nebija, krēsls taču ir pietiekami mazs, lai to varētu nozagt. Atvilktnes bija tukšas, vienā mētājās tikai sašķaidīta "Alka-Selt- zer" tablete. Kabinetā bija palikuši divi dokumentu skapji. Tiem bija vienkāršas slēdzenes, un Stārlingai, kādreizējai Tehniskās nodaļas aģentei, nevajadzēja pat minūti, lai tās atmūķētu. Apakšējā atvilktnē atradās sažuvusi sviestmaize papīra maisiņā, dažas metadona klīnikas veidlapas, elpas atsvaidzinātājs, matu tonika tūbiņa, ķemme un pāris prezervatīvu.

Stārlinga iedomājās kazemātiem līdzīgo slimnīcas pagrabstāvu, kur astoņus gadus bija dzīvojis doktors Lekters. Viņai negribējās tur nokāpt. Varēja piezvanīt pa mobilo telefonu un palūgt, lai viņu uz turieni pavada kāda pilsētas policijas vienība. Varētu palūgt, lai Baltimoras fdiāle atsūta palīgos otru FIB aģentu. Pelēkā pēcpusdiena jau tuvojās vakaram, un pat tagad viņai vairs neizdotos izvairīties no sastrēgumstundas satiksmes Vašingtonā. Ja viņa gaidīs, būs vēl sliktāk.

Par spīti putekļiem, viņa atbalstījās pret Čiltona galdu un mēģināja izlemt. Vai viņa tiešām domāja, ka pagrabā var būt dokumenti, vai tikai juta vilinājumu doties uz turieni, kur pirmo reizi mūžā bija ieraudzījusi Hanibalu Lekteru?

Ja Stārlingas karjera FIB vispār bija viņai kaut ko atklājusi par pašas personību, tad tas bija, lūk, kas: viņa nebija asu izjūtu meklētāja un būtu laimīga, ja vairs nekad nevajadzētu just bailes. Tomēr pagrabā varēja būt dokumenti. To viņa spētu noskaidrot piecās minūtēs.

Viņa atcerējās, kā, pirms daudziem gadiem ieejot pagrabstāvā, aiz muguras bija nodārdējušas smagās dzelzs durvis. Ja arī šoreiz kāds tās aiz viņas aizvērtu, Stārlinga piezvanīja uz Baltimoras filiāli, izstāstīja, kur atrodas, un apsolīja pēc stundas piezvanīt, lai pateiktu, ka ir izgājusi no ēkas.

Gaisma dega arī iekšējās kāpnēs, kur Čiltons pirms gadiem bija pavadījis viņu uz pagrabstāvu. Tur viņš bija izskaidrojis drošības procedūras, kas jāievēro, tiekoties ar Hanibalu Lekteru, un šeit, zem šīs spuldzes, viņš bija apstājies, lai parādītu no kabatas portfeļa izņemto fotogrāfiju ar māsu, kuras mēli doktors Lekters bija apēdis sava veselības stāvokļa pārbaudes laikā. Ja, savaldot doktoru Lekteru, viņam ticis izmežģīts plecs, tad rentgenuzņēmumam jābūt katrā ziņā.

Kāpnēs Stārlingas kaklu skāra gaisa pūsma, it kā kaut kur būtu atvērts logs.

Kāpņu laukumiņā mētājās "Makdonalda" hamburgeru kārba un izkaisītas salvetes. Netīrs papīra kausiņš, kurā bijušas pupas. Klaidoņu barība. Kaktā sakaltuši strempuļi un salvetes. Gaisma izbeidzās lejasstāva kāpņu laukumiņā pie lielajām tērauda durvīm, kas veda uz varmācīgo noziedznieku nodaļu, bet tagad bija atvērtas un pieāķētas pie sienas. Stārlingas lukturī bija piecas baterijas, un gaismas stars bija plats un spožs.

Viņa iespīdināja to bijušās maksimālās drošības nodaļas garajā gaitenī. Tālajā galā vīdēja kaut kas masīvs. Cik rēgaini, ja kameru durvis stāv vaļā! Grīda bija piemētāta ar maizes ietinamiem papīriem un kausiņiem. Uz kadreizeja dežuranta galda gulēja limonādes kārba, gluži samelnējusi, kalpojot par kreka pīpi.

Stārlinga nospieda slēdžus aiz sanitāru kambarīša. Nekā. Viņa paņēma mobilo telefonu. Tumsā sarkanā gaismiņa izskatījās ļoti spilgta. Pazemē telefons nedarbojās, tomēr viņa skaļi teica tajā:

- Barij, piebrauc ar mašīnu pie sānu ieejas! Atnes starmeti! Tev vajadzēs vinčas, lai dabūtu to visu augšā pa kāpnēm… jā, nāc lejā! - Tad Stārlinga sauca tumsā: - Uzmanību! Es esmu federālā aģente. Ja jūs šeit nelegāli dzīvojat, tad varat mierīgi iet prom. Es jūs nearestēšu. Jūs mani neinteresējat. Ja atgriezī- sieties pēc tam, kad būšu šeit padarījusi savu darbu, tas mani neinteresēs. Tagad varat nākt ārā. Ja mēģināsiet mani traucēt, tad cietīsiet smagus miesas bojājumus, jo es ietriekšu jums lodi pakaļā. Pateicos!

Viņas vārdi atbalsojās gaitenī, kur tik daudzi bija nokliegu- ši balsi līdz ķērkstoņai un zīšļājuši restes ar smaganām, kad vairs nebija zobu.

Stārlinga atcerējās lielā sanitāra Bārnija mierinošo klātbūtni tolaik, kad bija nākusi uz šejieni runāt ar doktoru Lekteru. Savādo pieklājību, ar kādu Bārnijs un doktors Lekters izturējās viens pret otru. Tagad Bārnija nebija. Prātā pazibēja kaut kas no skolas gadiem, un disciplīnas labad viņa piespieda sevi atsaukt to atmiņā:

Soļi atbalsojas atmiņā Pa to ceļu, kuru nenostaigājām. Uz tām dun>īm, kuras neatdarījām, Kuras rožu dārzā ved.

Pareizi, "Rožu dārzs". Šeit nu gan nebija nekāds rožu dārzs, sasodīts.

Avīžu ievadraksti pēdējā laikā bija mudinājuši Stārlingu ienīst gan savu ieroci, gan pašai sevi, taču neomulīgos brīžos viņa nudien nejuta nekādu naidu, pieskaroties ierocim. Turēdama savu 45. kalibra pistoli pie stilba, viņa sāka iet pa gaiteni nopakaļ lukturīša staram. Ir grūti vērot abus flangus reizē, un nekādā ziņā nedrīkst atstāt kādu sev aiz muguras. Kaut kur pilēja ūdens.

Kamerās sakrauti izjauktu gultu karkasi. Citās kamerās - matrači. Gaiteņa vidū bija ūdens peļķe, un Stārlinga, vienmēr rūpēdamās par saviem apaviem, iedama kāpa no vienas šaurās peļķes malas uz otru. Viņa atcerējās Bārnija brīdinājumu tolaik, pirms gadiem, kad kamerās vēl bija iemītnieki. Ejot palieciet gaiteņa vidū.

Jā, dokumentu skapji. No gaiteņa vidus līdz pat galam, blāvi olīvzaļi viņas luktura gaismas starā.

Te bija kamera, kurā sēdēja Multiplais Migss, tas, kuram viņai visvairāk nepatika iet garām. Migss, kas čukstēja viņai jēlības un meta miesas šķidrumus. Migss, ko nogalināja doktors Lekters, likdams viņam norīt savu nekrietno mēli. Un, kad Migss bija miris, šajā kamerā dzīvoja Semijs. Semijs, kura dze- jasmākslu veicināja doktors Lekters, atstādams pārsteidzošu iespaidu uz pašu dzejnieku. Stārlinga vēl tagad dzirdēja, kā Semijs gaudo savu pantiņu:

EZ GRIBU IED PIE JĒZA EZ GRIBU IED AR KRISTU EZ VARU IED PIE JĒZA JA TIE ŽĀM BŪŠU LAPS

Kaut kur viņai joprojām glabājās šis teksts, cītīgi ar zīmuli uzvilkti burti.

Tagad kamera bija piebāzta ar matračiem un palagos ietītas gultasveļas rituļiem.

Un visbeidzot - doktora Lektera kamera.

Masīvais galds, pie kura viņš mēdza lasīt, vēl arvien bija pieskrūvēts pie grīdas pašā kameras vidū. Bija nozuduši plauktu dēļi, uz kuriem stāvējušas viņa grāmatas, tomēr no sienām joprojām rēgojās balsteņi.

Stārlingai būtu vajadzējis ķerties pie dokumentu skapjiem, taču viņas uzmanību saistīja kamera. Šeit bija notikusi pati neparastākā satikšanās viņas mūžā. Šeit viņa bija piedzīvojusi izbīli, šoku, pārsteigumu.

Šeit viņa bija dzirdējusi par sevi tik drausmīgas patiesības, ka tās atbalsojās sirdī kā liels, dobjš zvans.

Viņai gribējās ieiet tur iekšā. Gribējās tur ieiet tā, kā mums gribas nolēkt no balkona, kā mūs kārdina sliežu vizma, dzirdot, ka tuvojas vilciens.

Stārlinga virzīja lukturīša staru sev visapkārt, ieskatījās aiz dokumentu skapju rindas, iespīdināja gaismu tuvējās kamerās.

Ziņkārība lika viņai pārkāpt pār slieksni. Viņa nostājās kameras vidū, kur doktors Hanibals Lekters bija pavadījis astoņus gadus. Viņa aizņēma doktora Lektera telpu, to vietu, kur bija redzējusi stāvam viņu, un gaidīja, ka sajutīs tirpas, tomēr neko nejuta. Uzmanīgi nolikusi pistoli un lukturīti uz galda tā, lai lukturītis nenoripotu zemē, viņa uzlika plaukstas uz doktora Lektera galda un zem plaukstām sajuta vienīgi drupačas.

Kopumā iespaids lika vilties. Bez sava agrākā iemītnieka kamera bija tukša kā čūskas nomesta āda. Šajā brīdī Stārlinga nodomāja, ka ir kaut ko sapratusi: nāvei un briesmām nemaz nav jāierodas parādes tērpā. Tās var tev tuvoties tava mīļotā saldajā elpā. Vai saulainā pēcpusdienā zivju tirgū, kur skaļruņi dārdina "La Macarena".

Pie darba. Dokumentu skapji aizņēma kādas astoņas pēdas, pavisam četri, augstumā līdz zodam. Katrā piecas atvilktnes. Neviena nebija aizslēgta, visas pilnas ar slimības vēsturēm, dažas no tām biezas, visas saliktas aktu vākos. Veci, laika gaitā atmiekšķējušies marmorpapīra vāki, jaunāki dokumenti manilas vākos. Dokumenti par mirušu cilvēku veselības stāvokli, sākot no slimnīcas dibināšanas laika 1932. gadā. Tie bija sakārtoti daudzmaz pēc alfabēta, daži papīri garajās atvilktnēs bija aizbāzti aiz aktu vākiem. Stārlinga tos steigšus pārskatīja, smago lukturi atbalstījusi uz pleca, ar brīvās rokas pirkstiem šķirstīdama vākus un nožēlodama, ka nav paņēmusi līdzi mazāku lukturīti, ko varētu turēt zobos. Ieguvusi zināmu priekšstatu par vāku izkārtojumu, viņa varēja izlaist veselas atvilktnes, pāri "Dž" un nedaudzajiem "K" pie "L", un, lūk: Lekters, Hanibals.

Stārlinga izvilka laukā lielos manilas vākus, vispirms aptaustīja tos, meklēdama rentgenuzņēmuma negatīvu, tad nolika šos vākus uz pārējiem un, atvērusi tos, iekšā atrada nelaiķa A. Dž. Migsa slimības vēsturi. Nolādēts! Migss viņu mocīja, pat gulēdams kapā. Nolikusi vākus uz skapja, viņa metās uz priekšu līdz burtam "M". Tur bija Migsa paša aktu vāki, tieši pēc alfabēta. Tie bija tukši. Sistematizācijas kļūda? Vai kāds nejauši ielicis Migsa dokumentus Hanibala Lektera vākos? Viņa izskatīja visus "M", meklēdama slimības vēsturi bez vākiem. Tad atgriezās pie "Dž". Aizkaitinājums auga. Viņu arvien vairāk traucēja šejienes dvaka. Sargam taisnība, šeit bija grūti elpot. Tikusi līdz pusei "Dž" atvilktnē, viņa aptvēra, ka šī smaka… strauji pieņemas spēkā.

Kluss šļaksts viņai aiz muguras, un viņa apcirtās, pacēlusi lukturi sitienam, roka acumirklī bija zem jakas pie pistoles spala. Gaismas starā stāvēja gara auguma vīrietis netīrās skrandās, ar vienu milzīgo, pietūkušo pēdu ūdenī. Viena roka pacelta sānis. Otrā saplīsuša šķīvja lauska. Viens stilbs un abas pēdas notītas ar palaga strēmelēm.

-    Sveiki, - viņš ierunājās, mēle bija smaga no amfetamī- na. No piecu pēdu attāluma Stārlinga varēja saost viņa elpu. Roka zem jakas pameta pistoli un satvēra asaru gāzes baloniņu.

-     Sveiki, - Stārlinga teica. - Lūdzu, nostājieties tur, pie restēm.

Vīrietis nekustējās.

-    Vai tu esi Jēza? - viņš jautāja.

-    Nē, - Stārlinga atbildēja. - Es neesmu Jēzus. - Šī balss. Stārlinga atcerējās šo balsi.

-    Vai tu esi Jēza! - Seja viņam raustījās.

Šī balss. Domā taču!

-    Sveiks, Semij, - viņa sacīja. - Kā tev iet? Es nupat domāju par tevi.

Kas ir zināms par Semiju? Informācija, žigli ataususi atmiņā, nebija gluži sakārtota. Ielicis savas mātes galvu ziedojumu traukā, kamēr draudze dzied "Dod savam Kungam to labāko". Teicis, ka tā esot skaistākā lieta, kas viņam ir. Kaut kādā baptistu baznīcā. Doktors Lekters teica, ka Semijs dusmojoties, jo Jēzus tā kavējas.

-    Vai tu esi Jēza? - viņš atkārtoja, šoreiz žēlabaini. Iebāzis roku kabatā, izvilka cigaretes nosmēķi, brangu, garāku par divām collām. Uzlicis to uz šķīvja lauskas, viņš kā piedāvādams sniedza lausku Stārlingai.

-    Semij, atvaino, bet es neesmu. Es esmu…

Semijs pēkšņi parskaitas, saniknojas, ka viņa nav Jēzus, un mitrajā gaitenī iedārdējās viņa balss:

EZ GRIBU IED PIE JĒZA EZ GRIBU IED AR KRISTU!

Pacēlis šķīvja lausku, kam asā mala bija kā kaplis, viņš spēra soli uz Stārlingas pusi, ūdenī tagad bija abas kājas, seja saviebta, brīvā roka tvarstīja gaisu starp viņiem.

Stārlinga juta, ka mugura atduras pret cietajiem skapjiem.

-   TU VARI IET PIE JĒZUS… JA TIEŠĀM BŪSI LABS, - Stārlinga noskaitīja tik skaidri un skaļi, it kā censtos sasaukt viņu tālumā.

-    Aha, - Semijs rāmi noteica un apstājās.

Stārlinga parakņājās somiņā un atrada saldo stienīti.

-    Semij, man ir "Snickers". Vai tev garšo "Snickers"?

Viņš klusēja.

Stārlinga nolika saldo stienīti uz manilas vākiem un sniedza to Semijam, tāpat kā viņš bija sniedzis pretī šķīvi.

Pirmo kumosu viņš nokoda, vēl nenoņēmis ietinamo, izspļāva papīru un koda atkal, apēzdams pusi saldā stienīša uzreiz.

-    Semij, vai te, lejā, ir bijis vēl kāds?

Viņš ignorēja jautājumu, nolika stienīša pārpalikumu uz šķīvja un nozuda aiz matraču kaudzes savā vecajā kamerā.

-    Vellos, kas tad tas? - Sievietes balss. - Paldies, Semij!

-    Kas jūs esat? - Stārlinga iesaucās.

-    Nav tava darīšana.

-    Vai jūs te dzīvojat kopā ar Semiju?

-     Skaidrs, ka ne. Man te ir randiņš. Varbūt tu varētu likt mums mieru?

-    Jā. Atbildiet uz manu jautājumu! Cik ilgi jūs jau te esat?

-    Divas nedēļas.

-    Vai te ir bijis kāds cits?

-    Kaut kādi klaidoņi, ko Semijs izsvieda laukā.

-    Semijs jūs aizstāv?

-     Pamēģini piesieties - un redzēsi. Es varu labi paiet. Es dabūnu ēdamo, viņam ir droša vieta, kur to apēst. Daudziem cilvēkiem ir tāda noruna.

-    Vai kāds nojums ir uzņemts kādā palīdzības programmā? Vai gribat iestāties? Es varu jums palīdzēt.

-    To visu viņš jau ir darījis. Izej tik ārā pasaulē, piedalies tajās mēslu būšanās un tad atgriezies pie tā, ko pazīsti. Ko tu meklē? Ko tev vajag?

-    Dažus dokumentus.

-    Ja tie nav te, tad kāds ir tos nospēris, cik tad prāta vajag, lai to sajēgtu?

-    Semij? - Stārlinga pasauca. - Semij!

Semijs neatbildēja.

-    Viņš guļ, - viņa draudzene paskaidroja.

-     Ja atstāšu te drusku naudas, vai jūs nopirksiet ēdamo? - Stārlinga jautāja.

-     Nē, es pirkšu dzeramo. Ēdamo var atrast. Dzeramo nevar. Iedama ārā, skaties, ka pakaļā neieduras durvju rokturis.

-      Naudu es nolikšu uz galda, - Stārlinga noteica. Viņai gribējās skriet skriešus, viņa atcerējās, kā gājusi prom no doktora Lektera, atcerējās, kā pūlējusies savaldīties, iedama pretim tam, kas toreiz bija Bārnija sanitāru telpas mierīgā sala.

Kāpņu šahtas gaismā Stārlinga izņēma no maka divdesmit dolāru naudaszīmi. Nolikusi uz Bārnija apskrambātā, pamestā galda naudu, viņa uzlika tai virsū tukšu vīna pudeli. Atlocījusi plastmasas maisiņu, iebāza tajā doktora Lektera dokumentu vākus ar Migsa slimības vēsturi tajos un Migsa tukšos vākus.

- Visu labu. Paliec sveiks, Semij! - viņa uzsauca cilvēkam, kurš bija apmetis loku pa pasauli un atgriezies tajā ellē, ko pazina. Stārlingai gribējās pateikt Semijam, ka viņa cer - Jēzus drīz atnāks, tomēr tas izklausījās pārāk muļķīgi, lai tiktu izrunāts skaļi.

Stārlinga izkāpa atpakaļ gaismā, lai turpinātu savu loku pasaulē.

12

ceļā uz elli ir kādas pagaidu nometnes, tad tās noteikti atgādina ātrās palīdzības iebrauktuvi Mērilendas centrālajā slimnīcā "Misericordia". Pāri sirēnu dziestošajām gaudām, mirēju vaidiem, asiņaino skrituļgultu rīboņai, saucieniem un kliedzieniem gluži kā Mozus ugunsstabi paceļas kanalizācijas lūku tvaika vērpetes, kuras lielais neona uzraksts TRAUMATOLOĢIJA iekrāso sarkanas un kuras dienā pārvēršas mākonī.

Vilkdams jaku pār saviem varenajiem pleciem, no tvaika mutuļiem iznāca Bārnijs; noliecis apaļo galvu ar īsi apcirptajiem matiem, viņš gariem soļiem mēroja nelīdzeno asfaltu, iedams uz austrumiem, pretim rītam.

Darbā viņš bija aizkavējies par divdesmit piecām minūtēm ilgāk nekā parasti - policija bija atvedusi kādu suteneru narkotiku reibumā, ar šautu brūci; šis suteners mēdza piekaut sievietes, tāpēc vecākā māsa bija lūgusi Bārniju palikt. Bārniju lūdza palikt vienmēr, ja tika ievests kāds kauslīgs pacients.

Klarisa Stārlinga, seju paslēpusi jakas dziļajā kapucē, vēroja Bārniju un ļāva viņam aiziet puskvartālu tālāk pa ielas pretējo pusi, pirms uzmeta plecā savu lielo somu un sekoja viņam. Stārlinga uzelpoja, kad Bāmijs pagāja garām gan autostāvvietai, gan autobusu pieturai. Vieglāk būs sekot kājām. Viņa īsti nezināja, kur Bāmijs dzīvo, un to vajadzēja noskaidrot, pirms Bāmijs viņu ierauga.

Apkaime aiz slimnīcas bija klusa, tur dzīvoja strādnieki, dažādu rasu sajaukums. Šajā apkaimē vakaros gan vajag saslēgt automašīnas stūresratu, tomēr vismaz nevajag nest līdzi uz mājām akumulatoru un bērni var spēlēties ārā.

Trīs kvartālus tālāk Bāmijs pagaidīja, līdz gājēju pāreju šķērso furgons, un nogriezās uz ziemeļiem - ielā ar šaurām mājām; dažām bija marmora pakāpieni un priekšā kopts dārziņš. Nedaudzajām tukšajām pirmā stāva veikalu telpām bija aizkrāsoti logi. Patlaban sāka vērt vaļā veikalus un jau manīja dažus gājējus. Kravas mašīnas, kas pa nakti bija atstātas abās ielas pusēs, mirkli aizsedza Stārlingai skatu, un viņa steidzās nopakaļ Bārnijam, pirms aptvēra, ka viņš ir apstājies. Stārlinga viņu ieraudzīja tieši sev pretī ielas otrā pusē. Varbūt arī Bāmijs redzēja viņu, to nevarēja skaidri zināt.

Bārnijs stāvēja, rokas sabāzis jakas kabatās, kaklu pastiepis uz priekšu, no uzacu apakšas vērodams kaut ko, kas kustējās ielas vidū. Uz brauktuves gulēja beigts balodis, viens spārns trīsuļoja vēsmā, ko sacēla garāmbraucošās mašīnas. Otrs balodis tipināja ap līķīti, šķielēdams uz to, galva klanījās katrā sārto kājiņu solī. Maigi dūdodams, tas meta nebeidzamus lokus. Garām aizbrauca vairāki automobiļi, kāds furgons, bet putns, kas tagad bija palicis viens, gandrīz nevairījās no mašīnām, tikai pēdējā mirklī īsi palidoja malā.

Varbūt Bārnijs bija viņu pamanījis, Stārlinga nevarēja būt droša. Vajadzēja iet tālāk, lai netiktu ievērota. Kad viņa atskatījās pār plecu, Bārnijs bija notupies ielas vidū un pacēlis roku, lai šoferi uzmanītos.

Stārlinga nogriezās ap stūri, izgaisdama skatienam; viņa novilka jaku ar kapuci, izņēma no somas svīteri, beisbola cepurīti un sporta piederumu somu, žigli pārģērbās, iebāza jaku un lielo somu sporta somā, matus paslēpa zem cepurītes. Pievienojusies apkopēju bariņam, kas devās mājās no darba, viņa vēlreiz nogriezās ap stūri un nonāca Bārnija ielā.

Viņš turēja plaukstās beigto balodi. Otrs balodis, spārniem nošalcot, uzlidoja augšup, notupās uz vadiem un vēroja viņu. Bārnijs nolika beigto putnu zālienā un pieglauda tam spalvas. Tad pavērsa savu plato seju augšup, pret putnu uz vadiem, un kaut ko teica. Kad viņš devās tālāk, balodis nolaidās zālē un tipinādams sāka atkal mest lokus ap savu mirušo draugu. Bāmijs neatskatījās. Kad simt jardu tālāk viņš uzgāja pa īresnama pakāpieniem un sāka meklēt atslēgas, Stārlinga skriešus noskrēja pusi kvartāla, lai pagūtu tikt pie Bārnija, pirms viņš atver durvis.

-    Bārnij! Sveiks!

Bez īpašas steigas Bārnijs pagriezās uz kāpnītēm un palūkojās lejup uz viņu. Stārlingai bija piemirsies, ka Bārnija acis atrodas neparasti atstatu viena no otras. Viņa saskatīja tajās asu prātu un savās smadzenēs sajuta vieglu, elektronisku savienojuma klikšķi.

Viņa noņēma cepurīti, mati izrisa pār pleciem.

-    Es esmu Klarisa Stārlinga. Vai atceraties mani? Es esmu…

-    Praktikante, - Bārnijs neizteiksmīgi sacīja.

Stārlinga sakļāva plaukstas un pamāja ar galvu.

-    Nūjā, es esmu tā praktikante. Bārnij, man ar jums jārunā. Tas ir neoficiāli, man jums kaut kas jāpavaicā.

Bārnijs nonāca lejā pa kāpnītēm. Arī tad, kad viņš stāvēja uz ietves, Stārlingai bija jāskatās viņā no lejas uz augšu. Bārnija lielo auguma viņa neuztvēra kā draudu, kā to būtu uztvēris vīrietis.

-    Aģente Stārlinga, vai protokola labad jūs apliecinātu, ka man nav nolasītas manas tiesības? - Balss viņam bija spalga un asa kā Džonija Veismillera[7] Tarzānam.

-    Noteikti. Es neesmu izpildījusi Mirandas lēmumu[8]. To es apliecinu.

-    Varbūt ierunāsiet to savā somā?

Stārlinga atvēra somu un sacīja tik skaļi, it kā somā tupētu trollis:

-    Es neesmu nolasījusi Bārnijam viņa tiesības, viņš tās nezina.

-      Drusku tālāk dod tīri labu kafiju, - Bārnijs teica. - Cik jums tajā somā cepuru? - viņš jautāja, kad abi sāka iet.

-    Trīs, - viņa atbildēja.

Kad garām pabrauca autobusiņš ar invalīdu zīmi, Stārlinga manīja, ka pasažieri viņu vēro, taču slimi cilvēki bieži ir ērcīgi, un viņiem ir pilnas tiesības tādiem būt. Nākamajā krustojumā no mašīnas uz viņu skatījās arī daži jaunekļi, tomēr nebilda ne vārda Bārnija dēļ. Stārlingas uzmanību acumirklī būtu saistījis jebkas tāds, kas parādītos laukā pa logiem - viņa sargājās no kripu atriebības, - taču klusi un maigi skatieni gluži vienkārši ir jāpacieš.

Kad viņi iegāja kafejnīcā, autobusiņš atpakaļgaitā iebrauca šķērsielā, apgriezās un nozuda tajā virzienā, no kura bija ieradies.

Viņiem bija jāgaida brīvs galdiņš pārpildītajā šķiņķa un olu ēstuvē, kamēr viesmīlis hindu valodā kliedza uz pavāru, kurš ar garām stangām un vainīgu sejas izteiksmi grozīja pannās gaļu.

-      Paēdīsim, - Stārlinga noteica, kad abi bija apsēdušies. - Tas ir uz kroņa rēķina. Kā klājas, Bārnij?

-    Darbam nav nekādas vainas.

-    Par ko jūs strādājat?

-    Par sanitāru, esmu licencēts slimokopējs.

-     Biju domājusi, ka tagad jūs jau būsiet pilntiesīgs slimokopējs vai varbūt mācīsieties medicīnas skolā.

Bārnijs paraustīja plecus un pasniedzās pēc krējuma. Tad paskatījās uz Stārlingu.

-    Jums ir nepatikšanas par to, ka nošāvāt Iveldu?

-    Redzēsim, kā būs. Vai jūs viņu pazināt?

-    Vienreiz redzēju, kad ieveda viņas vīru Dižonu. Viņš bija miris, noasiņojis jau pirms tam, kad viņu iecēla ātrās palīdzības mašīnā. Kad viņu atveda pie mums, ārā sūcās vairs tikai intravenozais šķīdums. Ivelda neatkāpās no viņa, gandrīz sakāvās ar medicīnas māsām. Man vajadzēja… jūs jau zināt… Skaista sieviete - un stipra arī. Viņu neatveda pēc tās…

-    Jā, viņa nomira turpat uz vietas.

-Tā jau es domāju.

-     Bārnij, pēc tam kad jūs nodevāt doktoru Lekteru Tenesī policistu rokās…

-    Viņi neizturējās pieklājīgi.

-    Pēc tam kad jūs…

-    Un viņi visi tagad ir miruši.

-      Jā. Viņa sargiem izdevās palikt pie dzīvības tikai trīs dienas. Jūs izturējāt astoņus gadus, sargājot doktoru Lekteru.

-    Sešus - viņš tur bija jau pirms manas ierašanās.

-      Kā jums tas izdevās, Bārnij? Ja neiebilstat, es tiešām gribētu zināt, kā jūs pamanījāties tikt ar viņu galā? Taču ne jau tikai ar pieklājību vien.

Bārnijs vēroja savu atspulgu karotē, vispirms izliektajā, tad ieliektajā pusē, un bridi domāja.

-     Doktoram Lekteram bija nevainojamas manieres, nevis klīrigas, bet nepiespiestas un elegantas. Es mācījos dažos neklātienes kursos, un viņš dalījās ar mani savās domās. Tas nenozīmēja, ka viņš nenogalinātu mani pirmajā mirklī, tiklīdz rastos izdevība, - kāda īpašība cilvēkā neizslēdz nevienu citu īpašību. Tās var pastāvēt vienlaikus, gan labās, gan briesmīgās. Sokrāts to ir pateicis daudz precīzāk. Atrodoties kādam maksimāli tuvu, to nedrīkst piemirst ne mirkli. Ja to patur prātā, tad viss ir kārtībā. Iespējams, doktors Lekters nožēloja, ka ir iepazīstinājis mani ar Sokrātu.

Bārnijam, kuru nebija skāruši oficiālās izglītības trūkumi, Sokrāts bija kaut kas pilnīgi jauns, spilgts kā atklāsme.

-     Drošība bija šķirta no sarunām, tā bija kaut kas pavisam cits, - viņš turpināja. - Drošības pasākumi nekad nebija personiski, pat tad ne, ja man bija jāaiztur viņa pasts vai jāuzvelk viņam trakokrekls.

-    Vai jūs daudz sarunājāties ar doktoru Lekteru?

-     Dažreiz viņš mēnešiem ilgi nebilda ne vārda, bet dažreiz mēs runājāmies - vēlu naktī, kad noklusa klaigāšana. Patiesībā - es tolaik mācījos tajos neklātienes kursos un vēl nezināju nenieka - viņš man atklāja, burtiski, veselu pasauli - Svetoniju[9], uioonu' un tamlīdzīgi. - Bārnijs paņēma tasīti. Delnas virspusē vīdēja oranža betadīna švīka uz svaigas skrambas.

-    Vai pēc tam, kad viņš izbēga, jums kādreiz ir nācis prātā, ka viņš varētu jums uzbrukt?

Bārnijs papurināja savu lielo galvu.

-     Reiz viņš man sacīja, ka gadījumos, kad tas esot "iespējams", viņš labprātāk ēdot rupjus cilvēkus. Viņš tos dēvēja par "brīvdabas rupekļiem". - Bārnijs iesmējās, un tas tiešām bija rets skats. Viņam bija sīki bērna zobi, un jautrība šķita mazliet maniakāla, gluži kā zīdaiņa līksme, kad tas iespļauj savu putru labiņam tēvocim sejā.

Stārlingai ienāca prātā - varbūt viņš pārāk ilgi ir bijis pazemē kopā ar trakajiem.

-     Un jūs pati, vai jums pēc viņa aizbēgšanas kādreiz ir bijis… bail? Vai jūs domājat, ka viņš var jums uzbrukt? - Bārnijs jautāja.

-Nē.

-    Kāpēc?

-    Viņš teica, ka to nedarīšot.

Šī atbilde savādā kārtā šķita pietiekama abiem.

Tika atnestas ceptas olas. Bārnijs un Stārlinga bija izsalkuši un kādu laiku tikai ēda. Pēc tam…

-     Bārnij, kad doktors Lekters tika pārvests uz Memfisu, es jums palūdzu zīmējumus no viņa kameras, un jūs tos atnesāt. Kas notika ar pārējām mantām - grāmatām, papīriem? Slimnīcā nav pat viņa slimības vēstures.

-   Tur notika tā lielā pārkārtošanās. - Bārnijs mirkli klusēja, viegli klaudzinādams pa plaukstu ar sālnīcu. - Tur, slimnīcā, bija liela pārkārtošanās, jūs jau zināt. Mani atlaida, daudzus atlaida, un mantas tika izmētātas, kur pagadās. Nevar zināt…

-    Atvainojiet! - Stārlinga teica. - Šajā traci es nedzirdu, ko jūs sakāt. Vakarvakarā noskaidroju, ka pirms diviem gadiem privātā izsolē Ņujorkā uzpeldējusi Aleksandra Dimā "Kulinārijas vārdnīca" ar doktora Lektera piezīmēm un parakstu. Par sešpadsmit tūkstošiem dolāru to nopircis kāds privāts kolekcionārs. Pārdevēja īpašuma apliecība bija parakstīta ar vārdu Ke- rijs Flokss. Vai jūs, Bārnij, zināt, kas ir Kerijs Flokss? Ceru, ka zināt, jo viņa rokrakstā ir aizpildīts ari lūgums pieņemt jūs darbā slimnīcā, kur jūs strādājat, tikai to viņš ir parakstījis ar uzvārdu Bārnijs. Viņš ir aizpildījis arī jūsu nodokļu deklarāciju. Žēl, ka nesadzirdēju to, ko jūs sacījāt iepriekš. Vai gribat sākt no sākuma? Cik jūs dabūjāt par to grāmatu, Bārnij?

-    Ap desmit, - Bārnijs atbildēja, skatīdamies viņai tieši acīs.

Stārlinga pamāja.

-    Kvītī rakstīts - desmit ar pusi. Cik jūs saņēmāt par interviju avīzei "Tattler" pēc doktora Lektera bēgšanas?

-    Piecpadsmit taukšķus.

-    Skaisti. Labi. Jūs viņiem sastāstījāt izdomātas blēņas.

-     Es zināju, ka doktoram Lekteram nebūs iebildumu. Viņš justos vīlies, ja es neizvazātu viņus aiz deguna.

-     Vai medicīnas māsai viņš uzbruka pirms tam, kad jūs sākāt strādāt Baltimoras slimnīcā?

-Jā.

-    Viņam tika izmežģīts plecs.

-    Tā esmu dzirdējis.

-    Vai viņam taisīja rentgenu?

-    Visticamāk, ka jā.

-    Man vajag to rentgenuzņēmumu.

-    Hmm…

-     Esmu noskaidrojusi, ka Lektera autogrāfi tiek iedalīti divās grupās: kas rakstīti ar tinti pirms apcietināšanas un kas rakstīti ar zīmuli vai flomāsteru psihiatriskajā slimnīcā. Ar zīmuli rakstītie ir vērtīgāki, bet to jūs droši vien zināt pats. Bārnij, es domāju, ka visas mantas ir pie jums un jūs plānojat vairāku gadu laikā pa daļām pārdot tās autogrāfu tirgū.

Bārnijs klusēdams paraustīja plecus.

-    Es domāju, ka jūs gaidāt, lai viņš atkal nāk modē. Ko jūs gribat, Bārnij?

-    Pirms nāves es gribu redzēt visus Vermēra' darbus pasaulē.

-    Vai man jājautā, kurš jūs iepazīstināja ar Vermēra mākslu?

-    Nakts melnumā mēs runājām par daudz ko.

-     Vai jūs runājāt arī par to, ko vēlētos darīt viņš, ja būtu brīvs?

-     Nē. Doktoru Lekteru neinteresē hipotēzes. Viņš netic ne siloģismiem, ne sintēzei, nekam absolūtam.

-    Kam viņš tic?

-    Haosam. Un tam pat nav jātic. Tas ir acīm redzams.

Pagaidām Stārlinga bija ar mieru izturēties pret Bārniju

iecietīgi.

-     Jūs to sakāt tā, it kā tam ticētu, - viņa teica, - bet jūsu darba būtība Baltimoras psihiatriskajā slimnīcā bija kārtības uzturēšana. Jūs bijāt galvenais kārtībnieks. Mēs abi nodarbojamies ar kārtības uzturēšanu. No jums doktoram Lekteram neizdevās aizbēgt.

-    To es jau paskaidroju.

-    Tas tāpēc, ka jūs nekad nezaudējāt modrību. Lai gan savā ziņā brāļojāties…

' Jans Vermērs van Delfts (Vermeer van Delft, 1632-1675) - holandiešu gleznotājs. (Tulk. piez.)

-     Es nebrāļojos, - Bārnijs iebilda. - Viņš nevienam nav brālis. Mēs apspriedām jautājumus, kas interesēja mūs abus. Vismaz mani tas viss interesēja, kad biju uzzinājis ko tuvāk.

-    Vai doktors Lekters kādreiz zobojās par to, ka jūs kaut ko nezināt?

-    Nē. Vai viņš zobojās pārjums?

-    Nē, - viņa atbildēja, saudzēdama Bārnija jūtas, jo pirmo reizi aptvēra, ka briesmoņa izsmieklā slēpies kompliments. - Bet būtu varējis, ja vien gribētu. Vai zināt, kur tās mantas atrodas, Bārnij?

-    Vai par to atrašanu pienākas atlīdzība?

Stārlinga salocīja savu salveti un nolika to zem šķīvja malas.

-     Atlīdzība ir tāda, ka es neizvirzīšu jums apsūdzību par izmeklēšanai svarīgu faktu noklusēšanu. Es jau vienreiz ļāvu jums tikt cauri sveikā, kad jūs slimnīcā paslēpāt mikrofonu manā galdā.

-Tas mikrofons piederēja nelaiķim doktoram Čiltonam.

-    Nelaiķim? Kā jūs zināt, ka doktors Čiltons ir nelaiķis?

-      Nu, viņš jau septiņus gadus nekur nav ieradies laikā, - Bāmijs noteica. - Un es arī neceru, ka drīzumā ieradīsies. Ļaujiet pajautāt - kas dotu gandarījumu jums, īpašā aģente Stārlinga?

-     Es gribu redzēt rentgenuzņēmumu. Tas man ir nepieciešams. Ja ir kādas doktora Lektera grāmatas, es gribu redzēt arī tās.

-    Teiksim, ja mēs atrastu tās mantas, kas ar tām notiktu pēc tam?

-     Nu, patiesībā es to nevaru zināt. Ģenerālprokurors var konfiscēt visu materiālu kā lietiskos pierādījumus bēgšanas izmeklēšanai. Pēc tam mantas pelēs viņa lietisko pierādījumu glabātavā. Ja es tās apskatīšu un grāmatās neatradīšu neko noderīgu, un tā ari pateikšu, tad jūs varēsiet apgalvot, ka doktors Lekters ir jums tās uzdāvinājis. Viņš ir in obsentia' septiņus gadus, tāpēc jūs varētu iesniegt attiecīgu civilprasību. Cik zināms, viņam nav radinieku. Es ieteiktu, lai visi nekaitīgie materiāli tiek nodoti jums. Jums gan jāzina, ka mani ieteikumi atrodas totēma staba lejasgalā. Rentgenuzņēmumu vai slimības vēsturi jūs droši vien vairs nedabūtu atpakaļ, jo tos viņš nemaz nebūtu varējis uzdāvināt.

-    Un ja es jums pateiktu, ka pie manis nekādu mantu nav?

-     Lektera mantas turpmāk būs gaužām grūti pārdot, jo mēs paziņosim tirgotājiem, ka konfiscēsim tamlīdzīgus priekšmetus un ierosināsim lietu par to saņemšanu un turēšanu īpašumā. Es pārmeklēšu jūsu dzīvokli, izmantojot kratīšanas un konfiskācijas orderi.

-    Tagad, kad zināt, kur mans dzīvoklis atrodas.

-     Vienu es varu jums pateikt: ja iesniegsiet mantas, jums neradīsies nekādas nepatikšanas, ka esat tās paņēmis, ievērojot to, kas ar tām būtu noticis, ja jūs būtu tās atstājis turpat. Tomēr nevaru droši apsolīt, ka dabūsiet tās atpakaļ. - Stārlinga parakņājās somiņā, ieturēdama zīmīgu pauzi. - Ziniet, Bārnij, man šķiet - augstāku mediķa izglītību jūs neesat ieguvis tāpēc, ka nedrīkstat atklāt savu pagātni. Varbūt jums ir kāda iepriekšēja sodāmība. Saprotat? Redziet nu - es to nekad neesmu pārbaudījusi.

-     Nē, jūs tikai ieskatījāties manā nodokļu deklarācijā un darba iesniegumā, tas arī viss. Jūtos aizkustināts.

-     Ja agrāk esat krimināli sodīts, tad, iespējams, attiecīgā apgabala prokurors varētu aizbilst par jums kādu vārdiņu, dzēst šo sodāmību.

' Prombūtne. (Tulk. no latiņu vai.)

Bārnijs ar grauzdiņa gabalu izslaucīja savu šķīvi.

-    Jūs esat beigusi? Iesim drusku pastaigāsim.

-    Es satiku Semiju, vai atceraties - viņš tika ievietots Migsa kamerā? Un dzīvo tajā joprojām, - Stārlinga teica, kad abi bija izgājuši ārā.

-    Biju domājis, ka tā ēka ir paredzēta nojaukšanai.

-    Ir jau arī.

-    Vai Semijs ir kādā programmā?

-    Nē, tikai dzīvo tur - tumsā.

-     Manuprāt, par viņu derētu ziņot policijai. Viņš ir galīgi slims diabētiķis, viņš nomirs. Vai zināt, kāpēc doktors Lekters lika Migsam norīt mēli?

-    Domāju gan.

-    Viņš nogalināja Migsu par to, ka Migss aizskāra jūs. Tas bija konkrētais iemesls. Nepārdzīvojiet - to viņš varbūt izdarītu tik un tā.

Gar Bārnija māju viņi aizgāja līdz zālienam, kur balodis vēl aizvien meta lokus ap savu mirušo draugu. Bārnijs to aiz- gainīja ar rokām.

-     Lido projām, - viņš teica putnam. - Nu jau būsi gana sērojis. Staigāsi te apkārt, līdz tiksi kaķim nagos. - Spārniem šalcot, balodis aizlidoja. Viņi neredzēja, kur tas nolaidās.

Bārnijs pacēla beigto putnu. Gludām spalvām klātais kamoliņš viegli ieslīdēja viņam kabatā.

-     Ziniet, doktors Lekters par jums drusku runāja - vienu reizi. Varbūt pašā pēdējā reizē, kad mēs sarunājāmies, vienā no pēdējām. Ieraudzīju to putnu un atcerējos. Vai gribat zināt, ko viņš sacīja?

-    Protams, - Stārlinga teica. Kuņģis mazliet sažņaudzās, un viņa apņēmās saglabāt mieru.

-     Mēs runājām par iedzimtu, iesakņojušos uzvedību. Kā piemēru viņš izmantoja kūleņbaložu ģenētiku. Tic paceļas augstu gaisā un atmuguriski met kūleņus, krītot lejup. Ir seklie kūleņotāji un dziļie kūleņotāji. Nevar krustot divus dziļos kūle- ņotājus, jo tad pēcnācēji nokūleņos līdz pašai zemei un nositīsies. Viņš teica: "Aģente Stārlinga ir dziļā kūleņotāja, Bārnij. Cerēsim, ka viens no viņas vecākiem tāds nebija."

Tas Stārlingai bija jāapdomā.

-    Ko jūs darīsiet ar to putnu? - viņa jautāja.

-    Noplūkšu un apēdīšu, - Bārnijs atbildēja. - Ienāciet pie manis, es atdošu jums rentgenuzņēmumu un grāmatas.

Nesdama gareno saini uz savu mašīnu, kas bija atstāta pie slimnīcas, Stārlinga izdzirdēja, kā kokos vienu reizi iedūdojas dzīvais, sērojošais balodis.

13

Stārlinga varēja pateikties viena vājprātīgā uzmanībai un otra apsēstībai, ka viņai tagad uz brīdi piederēja tas, pēc kā viņa vienmēr bija ilgojusies: kabinets Uzvedības analīzes nodaļas leģendārajā pazemes gaitenī. Bija rūgti apzināties, ka tieši tādā veidā kabinets saņemts.

Beigusi FIB Akadēmiju, Stārlinga nebūt necerēja uzreiz nokļūt elitārajā Uzvedības analīzes nodaļā, tomēr ticēja, ka var to izpelnīties. Viņa zināja, ka sākumā vairāki gadi būs jāpavada palīgnodaļās.

Stārlingai bija labi panākumi darbā, bet ne biroja politikā, un vajadzēja vairākus gadus, lai viņa saprastu, ka nekad nestrādās Uzvedības analīzes nodaļā, kaut arī to vēlējās šīs nodaļas vadītājs Džeks Krofords.

Viens no galvenajiem iemesliem palika viņai neredzams, līdz viņa gluži kā astronoms, kas uzgājis melno caurumu, nojauta ģenerālinspektora vietnieka Pola Krendlera klātbūtni - tikai tādējādi, ka manīja viņa ietekmi uz apkārtējiem. Viņš nekad nebija piedevis Stārlingai to, ka viņa pirmā atradusi sērij- slepkavu Džeimu Gambu, un nespēja paciest, ka tas piesaistījis viņai tik lielu preses uzmanību.

Reiz, kādā lietainā ziemas vakarā, Krendlers piezvanīja viņai uz mājām. Stārlinga pacēla klausuli, ģērbusies peldmētelī un ritakurpēs ar zaķīšiem, matus ietinusi dvielī. Tās dienas datumu viņa mūžam atcerēsies precīzi, jo tā bija pirmā "Tuksneša vētras" nedēļa. Tolaik Stārlinga bija tehniskā aģente un nupat atgriezusies no Ņujorkas, kur bija nomainījusi radioaparātu ANO Irākas misijas limuzīnā. Jaunais radio izskatījās tieši tāds pats kā vecais, tikai pārraidīja mašīnā risinātās sarunas uz Aizsardzības ministrijas satelītu debesīs. Tas bija riskants pasākums privātā garāžā, un Stārlinga joprojām jutās nervoza.

Vienu neprātīgu mirkli viņa domāja, ka Krendlers piezvanījis, lai pateiktu, ka viņa krietni strādājusi.

Viņa atcerējās lietus ribināšanu pret rūtīm un Krendlera balsi klausulē, vārdi bija mazliet neskaidri, fonā - bāra trokšņi.

Viņš aicināja Stārlingu satikties. Teica, ka pēc pusstundas varot aizbraukt viņai pakaļ. Viņš bija precējies.

"Nedomāju vis, mister Krendler," viņa noteica un nospieda automātiskā atbildētāja ieraksta pogu. Atskanēja garais ieraksta signāls, un saruna pārtrūka.

Tagad, pēc vairākiem gadiem, kabinetā, kuru bija gribējusi izpelnīties, Stārlinga ar zīmuli uzrakstīja savu uzvārdu uz papīra lapiņas un pielipināja ar līmlenti to pie durvīm. Tas nebija smieklīgi, un viņa to norāva un iemeta papīrgrozā.

Ienākošo dokumentu paplātē bija viens sūtījums. Anketa no "Ginesa pasaules rekordu grāmatas", kurā Stārlingu gatavojās ierakstīt kā sievieti, kas nogalinājusi vairāk noziedznieku nekā jebkura cita policiste Savienoto Valstu vēsturē. Izdevējs skaidroja, ka apzīmējums "noziedznieki" esot lietots pārdomāti, jo visi bojāgājušie vairākkārt sodīti par kriminālnoziegumiem un trīs no viņiem bēguļojuši no aresta. Anketa nonāca papīrgrozā - turpat, kur viņas uzvārds.

Kad Stārlinga jau otro stundu klabināja datora taustiņus, lāgiem aizpūzdama nost no sejas matu šķipsnas, pie durvīm kāds pieklauvēja. Durvīs parādījās Krofords.

-    Stārlinga, no laboratorijas zvanīja Braiens. Meisona rent- genuzņēmums sakrīt ar to, kuru jūs dabūjāt no Bārnija. Tā ir Lektera roka. Viņi skenēs attēlus un salīdzinās vēlreiz, taču Braiens apgalvo, ka šaubu neesot. Mēs visu nosūtīsim uz slēgto Lektera failu kartotēkā.

-    Un Meisons Vērdžers?

-      Mēs teiksim viņam patiesību, - Krofords sacīja. - Gan jūs, Stārlinga, gan es - mēs abi zinām, ka viņš nedalīsies ar mums informācijā, ja vien nesastapsies ar kaut ko tādu, ar ko nespēs tikt galā pats. Bet, ja šobrīd mēs mēģināsim tikt uz tām pēdām, kuras viņš dzen Brazīlijā, tad tās izgaisīs pavisam.

-    Jūs likāt, lai es ar tām nenodarbojos, un es klausīju.

-    Tomēr kaut ko jūs šeit darījāt.

-    Meisona rentgenuzņēmums pienāca pa DHL eksprespas- tu. DHL fiksēja svītrkodu un pasta apzīmējumus un varēja precīzi uzrādīt izsūtīšanas vietu. Tā ir viesnīca "Ibarra" Rio. - Stārlinga pacēla roku, lai Krofords viņu nepārtrauktu. - Bet tie visi ir Ņujorkas avoti. Brazīlijā nav uzdoti nekādi jautājumi. Meisona telefona sarunas, kuru ir ļoti daudz, notiek caur kāda Lasvegasas totalizatora komutatoru. Varat iztēloties, cik zvanu tur pienāk.

-    Vai es gribu uzzināt, kā jūs to noskaidrojāt?

-     Pilnīgi likumīgi, - Stārlinga noteica. - Nu, diezgan likumīgi - viņa mājā es neko neatstāju. Man ir tikai kodi, ar kuru palīdzību ieskatīties viņa telefona rēķinā, tas arī viss. Tādi ir katram tehniskajam aģentam. Sacīsim, viņš liek šķēršļus izmeklēšanai. Ņemot vērā viņa ietekmi, cik ilgi mums vajadzētu diedelēt orderi, lai izliktu lamatas un sadzītu pēdas? Turklāt - ko gan viņam varētu izdarīt, ja viņš tiktu notiesāts? Taču viņš izmanto totalizatoru.

-      Saprotu, - Krofords sacīja. - Nevadas Spēļu komiteja varētu vai nu noklausīties telefonu, vai izdabūt no totalizatora mums vajadzīgo informāciju, proti, uz kurieni tiek zvanīts.

Viņa pamāja.

-    Es liku Meisonam mieru, tieši tā, kā jūs pavēlējāt.

-      Skaidrs, - Krofords teica. - Varat sacīt Meisonam, ka mēs ceram palīdzēt viņam ar Interpola un vēstniecības starpniecību. Sakiet viņam, ka mums jāsūta uz turieni ļaudis un jāsāk priekšdarbi meklējamā izdošanai. Lekters droši vien ir pastrādājis noziegumus arī Dienvidamerikā, tāpēc mums vajag dabūt viņu rokā pirms tam, kad Rio policija sāk pētīt savas krimināllietas par tematu Cannibalismo. Ja viņš vispār ir Dienvidamerikā. Stārlinga, vai jums šķebinās dūša, runājot ar Meisonu?

-     Man ir attiecīgi jānoskaņojas. Jūs to man iemācījāt, kad mēs strādājām ar to slīkoni Rietumvirdžīnijā. Ko es saku - "slīkonis"! Viņa bija cilvēks, vārdā Fredrika Bimela, un, jā, Meisons man šķebina dūšu. Pēdējā laikā man daudz kas šķebina dūšu, Džek.

Stārlinga apklusa, pārsteigusi pati sevi. Nekad agrāk viņa nebija uzrunājusi nodaļas vadītāju Džeku Krofordu vārdā, nekad nebija plānojusi saukt viņu par "Džeku", un tas viņu šokēja.

Viņa vēroja Kroforda seju - izslavētu ar to, ka no tās neko nav iespējams nolasīt.

Viņš pamāja, smaids bija greizs un skumīgs.

- Man arī, Stārlinga. Vai gribat pārīti peptobismola tablešu, ko pakošļāt, pirms runājat ar Meisonu?

Meisons Vērdžers nepapūlējās pats runāt ar Stārlingu pa telefonu. Sekretārs pateicās viņai par ziņu un solīja, ka Meisons piezvanīšot. Taču Meisons nezvanīja viņai personiski. Meisonam, kurš informējamo sarakstā atradās daudz augstāk par Stārlingu, vēsts par rentgenuzņēmumu sakrišanu vairs nebija nekāds jaunums.

14

Par to ka viņa rentgenuzņēmumā patiesi redzama doktora  Lektera roka, Meisons uzzināja krietni pirms tam,  kad par to tika paziņots Stārlingai, jo Tieslietu ministrijā Meisonam bija labāki avoti nekā viņai.

Ziņu Meisons saņēma pa elektronisko pastu, un tā bija parakstīta ar segvārdu "Žetons 287". Tas bija otrs segvārds, ko izmantoja ASV Pārstāvju palātas kongresmeņa Pārtona Velmo- ra palīgs Juridiskās uzraudzības komitejā. Elektroniskā pasta ziņu uz Velmora kabinetu nosūtīja "Kasijs 199" - tas bija otrs segvārds, ko izmantoja Pols Krendlers no Tieslietu ministrijas.

Meisonu pārņēma satraukums. Viņš nedomāja, ka doktors Lekters ir Brazīlijā, taču rentgenuzņēmums liecināja, ka doktora kreisajai rokai tagad ir normāls pirkstu skaits. Šī informācija apvienojās ar jaunām ziņām no Eiropas par doktora atrašanās vietu. Meisons sprieda, ka mājiens nācis no Itālijas policijas, un tās bija pašas skaidrākās Lektera pēdas, kādas viņš bija sadzinis vairāku gadu laikā.

Meisonam nenāca ne prātā dalīties šajā informācijā ar FIB. Pateicoties septiņiem neatlaidīgu pūliņu gadiem, pieejai slepeniem federālajiem failiem, visaptverošai meklēšanas paziņojumu izplatīšanai, starptautisku ierobežojumu trūkumam un lieliem finansiāliem izdevumiem, Lektera izsekošanā Meisons apsteidza FIB. Ar Biroju viņš dalījās informācijā tikai tad, ja pašam vajadzēja piekļūt tā resursiem.

Tomēr, lai viss izskatītos ticami, viņš lika savam sekretāram nemitīgi tirdīt Stārlingu un apvaicāties, kas jauns. Meisona doto uzdevumu sarakstā sekretāram bija norādīts zvanīt Stārlingai vismaz trīs reizes dienā.

Meisons nekavējoties pārskaitīja piecus tūkstošus dolāru uz Brazīliju savam informatoram, lai tas meklētu vietu, no kuras nosūtīts rentgenuzņēmums. Summa, kuru Meisons pārskaitīja uz Šveici un kura bija paredzēta iespējamai vēlākai izmaksai, bija daudz lielāka, un viņš bija gatavs sūtīt turp vēl, kad informācija būs rokā.

Viņš jutās pārliecināts, ka viņa spiegs Eiropā ir atradis doktoru Lekteru, tomēr Meisons daudzkārt bija saņēmis arī aplamu informāciju un iemācījies būt uzmanīgs. Drīz būs klāt pierādījumi. Lai mazinātu gaidīšanas mokas, Meisons ņēmās apcerēt to, kas notiks, kad doktors būs viņa rokās. Arī šajā ziņā priekšdarbi tika veikti jau sen, jo Meisons bija ciešanu pētnieks…

Mēs nevaram būt mierā ar to, kā Dievs sadala ciešanas, un nespējam to arī izprast; dažkārt šķiet, ka Viņu kaitina nevainīgums. Nav šaubu, ka Viņam nudien noderētu kāds padoms, kurp raidīt savu aklo dusmu bultas, ar kurām Viņš šausta zemi.

Savu lomu visā, kas notika, Meisons sāka izprast paralīzes divpadsmitajā gadā, kad viņa augums zem palaga gandrīz vairs nebija saskatāms un viņš zināja, ka vairs nekad nepiecelsies. Viņa mājoklis Maskretas fermā bija pilnīgi iekārtots, un viņam bija naudas līdzekļi, tiesa, ierobežoti, jo vēl arvien valdīja Vērdžeru patriarhs Molsons.

Bija Ziemassvētki tajā gadā, kad izbēga doktors Lekters. Ļāvies tām izjūtām, kuras parasti saistās ar Ziemassvētkiem, Meisons rūgti nožēloja, ka nav licis nogalināt doktoru Lekteru jau trakonamā; Meisons zināja, ka doktors Lekters staigā pa šo zemi šurpu turpu, augšā lejā un, visticamāk, lieliski pavada laiku.

Pats Meisons gulēja zem sava respiratora, visu klāja mīksta sega, līdzās stāvēja slimokopēja un mīņājās, vēlēdamās apsēsties. Uz Maskretas fermu ar autobusu bija atvesti daži nabadzīgi bērni, lai dziedātu Ziemassvētku dziesmas. Ar ārsta atļauju Meisona istabas logi tika uz brītiņu atvērti, ielaižot iekšā spirgto gaisu, un ārā aiz logiem, rokās turēdami svecītes, dziedāja bērni.

Meisona istabā bija nodzēsta gaisma, un melnajās debesīs zemu virs fermas mirdzēja zvaigznes.

"Ak, mazais miestiņš Betlēme, cik rāms tu guli te!"

Cik rāms tu guli te.

Cik rāms tu guli te.

Vārsmā slēptais izsmiekls uzgūla viņam kā akmens. Cik rāms tu guli te, Meison!

Ziemassvētku zvaigznes aiz loga nomācoši klusēja. Zvaigznes neteica neko, kad viņš pievērsa tām savu lūdzošo, lēcas klāto aci, deva tām zīmi ar pirkstiem, kurus vēl spēja pakustināt. Meisons nedomāja, ka spētu elpot patstāvīgi. Ja viņš smak- tu izplatījumā, tad pēdējais, ko redzētu, būtu skaistas, klusējošas bezgaisa zvaigznes. Un viņam šķita, ka tagad viņš tiešām smok, respirators netika līdzi, viņam bija jāgaida elpa, viņa dzīvības pazīmju līnijas ekrānos bija Ziemassvētku zaļumā, asi smaiļotas, mazas skujiņas ekrānu melnajā meža naktī. Viņa sirdspukstu smailes, sistoliskā smaile, diastoliskā smaile.

Slimokopēja sabijās, grasījās nospiest trauksmes pogu, grasījās sniegties pēc adrenalīna.

Vārsmu izsmiekls, cik rāms tu guli te, Meison.

Un tad - Ziemassvētku atklāsme. Pirms kopēja paguva piezvanīt vai pasniegties pēc zālēm, Meisona atriebības pirmie rupjie taustekļi skāra viņa bālo, meklējošo, rēgainam krabim līdzīgo roku un sāka viņu mierināt.

Ziemassvētkos uz visas planētas, pieņemot svēto vakarēdienu, ticīgie nešaubās, ka caur brīnumu patiesi bauda Kristus miesu un asinis. Meisons sāka plānot vēl iespaidīgāku ceremoniju, kurā nebija vajadzīgs nekāds brīnums. Viņš sāka sagatavošanas darbus, lai doktors Hanibals Lekters tiktu apēsts dzīvs.

15

Meisona izglītība bija savdabīga, toties precīzi pielāgota tai dzīvei, kādu viņam bija paredzējis tēvs, un tam uzdevumam, kas viņu gaidīja tagad.

Bērnībā Meisons apmeklēja privātskolu, kurai viņa tēvs ziedoja prāvas summas un kurā tika attaisnoti Meisona biežie kavējumi. Nedēļām ilgi Meisona īsto izglītošanu veica vecākais Vērdžers, vadādams zēnu sev līdzi uz lopu aplokiem un lopkautuvēm, kas veidoja viņa bagātības pamatu.

Molsons Vērdžers bija pionieris daudzās lopkopības produkcijas jomās, jo sevišķi to ekonomikā. Viņa agrīnos lētās lopbarības eksperimentus varēja salīdzināt ar tiem, kurus pirms piecdesmit gadiem bija veicis Beterems. Cūku barībai Molsons Vērdžers piejauca tādu daudzumu kaulu miltu, maltu vistu spalvu un kūtsmēslu, ka tā tolaik tika uzskatīta par pārdrošību. Četrdesmitajos gados viņš iemantoja pārgalvīga fantasta slavu, pirmo reizi aizvākdams no cūkkūtīm svaigu dzeramo ūdeni un dodams cūkām dzert ar kūtsmēsliem raudzētu brāgu, lai paātrinātu svara pieaugumu. Smējēji apklusa, kad viņa peļņa auga augumā, un sāncenši steidzās viņu atdarināt.

Molsona Vērdžera vadība gaļas ražošanā neaprobežojās ar to vien. Dūšīgi, pats ar saviem līdzekļiem, tikai un vienīgi no ekonomijas viedokļa viņš cīnījās pret likumu, kas pavēlēja izmantot humānas metodes lopu kaušanā, un viņam izdevās panākt, lai arī turpmāk likums atļauj iededzināt piederības zīmes lopiem purnā, kaut gan tiesas izdevumu atmaksāšanai vajadzēja krietnu summu. Visur ņemdams līdzi Meisonu, viņš pārraudzīja vērienīgus lopu turēšanas eksperimentus, kuros bija jānosaka, cik ilgi lopus pirms kaušanas iespējams atstāt bez barības un ūdens, neradot būtisku svara zaudējumu.

Tieši Vērdžera sponsorētie ģenētiskie pētījumi beidzot ļāva izaudzēt tikpat masīvi muskuļotas cūkas, kādas audzēja Beļģijā, taču iztiekot bez svara zudumiem, ar kuriem netika galā beļģi. Molsons Vērdžers iepirka vaislas lopus visā pasaulē un sponsorēja vairākas cūkkopības programmas ārzemēs.

Taču lopkautuves būtībā ir tautas bizness, un neviens to nesaprata labāk par Molsonu Vērdžeru. Viņam izdevās iebiedēt arodbiedrību vadību, kad tā mēģināja atņemt viņam daļu peļņas, pieprasot lielākas algas un darba drošību strādniekiem. Šajā jomā viņam veselus trīsdesmit gadus lieliski kalpoja ciešie sakari ar organizēto noziedzību.

Tolaik Meisons bija ļoti līdzīgs tēvam - ar tumšām, spīdīgām uzacīm virs bāli zilām miesnieka acīm, ar zemu matu līniju ieslīpi pār pieri, kreisajā pusē zemāku nekā labajā. Molso- nam Vērdžeram patika saņemt dēla galvu plaukstās un vienkārši just to ar tausti, it kā fiziognomikā viņš saskatītu savu paternitāti, - tieši tāpat viņš mēdza aptaustīt cūkas galvu un pēc kaulu struktūras noteikt tās ģenētisko izcelsmi.

Meisons bija apķērīgs skolnieks un pat tad, kad sakropļojumu dēļ palika uz gultas, spēja pieņemt atjautīgus biznesa lēmumus, kurus īstenoja viņa palīgi. Tieši Meisons, juniors, izdomāja, kā panākt, lai ASV valdība un Apvienotās Nācijas pavēl nokaut visas Haiti cūkas, atsaucoties uz to, ka tās apdraud Āfrikas cūku gripa. Pēc tam viņš pats pārdeva valdībai lielās, baltās amerikāņu cūkas, ar kurām aizstāt Haiti vietējās. Lielās, labi koptās cūkas, nonākušas Haiti apstākļos, itin drīz bija pagalam, un to vietā vēl un vēlreiz vajadzēja iepirkt jaunas no Meisona audzētavām, līdz beidzot haitieši ieveda izturīgas, nelielas cūkas no Dominikanas Republikas.

Tagad, iemantojis vesela mūža zināšanas un pieredzi, Meisons grasījās būvēt savas atriebības mašīnu un jutās kā Stradi- vāri, kurš tuvojas darbgaldam.

Kāda informācijas un iespēju bagātība slēpās Meisona bez- sejainajā galvaskausā! Gulēdams savā gultā, komponēdams galvā kā kurlais Bēthovens, viņš atcerējās, kā kopā ar tēvu apstaigājis cūkkopības gadatirgus, pētīdams konkurenci; Molsona mazais sudraba nazītis vienmēr bija gatavs izslīdēt no vestes kabatas un iedurties cūkas mugurā, lai pārbaudītu tauku slāņa biezumu, tad tēvs devās prom no sašutušā kvieciena, pārāk cienīgs, lai tiktu apturēts, roku atkal paslēpis kabatā, ar īkšķi atzīmēdams vietu uz asmens.

Ja Meisonam būtu lūpas, viņš pasmaidītu, atceroties, kā tēvs iedūra skolu lauksaimniecības programmas dalībnieka cūkai, kura visus uzskatīja par draugiem, kā raudāja bērns, kam cūka piederēja. Bērna tēvs noskaities skrēja klāt, un Molsona rīkļurāvēji izveda viņu no telts. Nudien bija piedzīvoti daži jauki, jautri brīži.

Cūkkopības gadatirgos Meisons bija redzējis eksotiskas cūkas no visas pasaules. Savam jaunajam mērķim viņš apvienoja labāko no visa, ko bija redzējis.

īpašo cūkaudzēšanas programmu Meisons sāka uzreiz pēc savas Ziemassvētku atklāsmes, par centru izraudzījies mazu cūkaudzētavu, kas Vērdžeriem piederēja Sardīnijā pie Itālijas krastiem. Šo vietu viņš izvēlējās tāpēc, ka tā atradās nomaļus, tomēr bija viegli sasniedzama no Eiropas.

Meisons domāja - un nemaldījās -, ka pēc bēgšanas doktora Lektera pirmā pieturvieta ārpus Savienoto Valstu robežām būs Dienvidamerika. Tomēr Meisons nekad nebija šaubījies, ka cilvēks ar doktora Lektera gaumi apmetīsies Eiropā, - un viņš ik gadus sūtīja novērotājus uz Zalcburgas Mūzikas festivālu un citiem kultūras pasākumiem.

Lūk, ko Meisons nosūtīja saviem cūku audzētājiem uz Sar- dīniju, lai sagatavotu doktora Lektera nāves skatuvi.

Milzīgu mežacūku Hylochoerus meinertzhageni - ar sešiem pupiem un trīsdesmit astoņām hromosomām; šī cūka lieliski prot sameklēt sev barību, viegli pielāgojas apstākļiem un ir visēdāja tāpat kā cilvēks. Kalnaino apgabalu šķirņu pārstāves sasniedz divus metrus garumā un sver apmēram divsimt septiņdesmit piecus kilogramus. Milzīgajai mežacūkai Meisons piešķīra galveno nozīmi.

Klasisku Eiropas mežakuili S. serofa serofa - tīrākajā variantā ar trīsdesmit sešām hromosomām, bez kārpām, ar bieziem sariem un lieliem, plēsīgiem ilkņiem - lielu, ātru un niknu dzīvnieku, kas ar saviem asajiem nagiem var nogalināt odzi un aprīt to kā nieku. Pārošanās laikā, būdams uzbudināts vai aizsargādams savus sivēnus, tas uzbrūk jebkam, kas šķiet draudīgs. Si- vēnmātēm ir divpadsmit pupu, un viņas labi rūpējas par saviem pēcnācējiem. S. serofa serofa kļuva par Meisona galveno tematu un piemērotāko scenogrāfijas elementu, lai beidzot sagādātu doktoram Lekteram ellišķīgo skatu - kā tiek apēsts viņš pats. (Skat. grāmatu "Hariss un cūka", 1881.)

Meisons nopirka Osabo salas cūku tās agresivitātes dēļ un Džaieksingas melno tās augstā estradiola līmeņa dēļ.

Aplam gadījās, kad viņš iegādājās Austrumindonēzijas ba- birusu, Babyrousa babyrussa, kas neparasti garo ilkņu dēļ iesaukta par briežu cūku. Tā bija slikta vaisliniece tikai ar diviem pupiem, simt kilogramu smaga un pārāk maza augumā. Laiks netika zaudēts, jo bija vēl citi, paralēli metieni bez babirusas piedalīšanās.

Kas attiecas uz cūku zobiem, tur Meisonam nebija plašas izvēles. Gandrīz katras šķirnes zobi bija piemēroti veicamajam uzdevumam: trīs pāri asu priekšzobu, viens pāris pagarinātu acuzobu, četri pāri priekšdzerokļu un trīs pāri spēcīgu dzerokļu augšā un apakšā, pavisam četrdesmit četri zobi.

Jebkura cūka apēdīs līķi, taču, lai piespiestu to ēst dzīvu cilvēku, ir nepieciešama zināma audzināšana. Meisona sardīnie- ši bija šim uzdevumam gatavi.

Tagad, pēc septiņu gadu pūliņiem un daudziem metieniem, rezultāti bija… ievērojami.

16

Kad Dženardžentu kalnos Sardīnijā savās vietās bija visi aktieri, atskaitot doktoru Lekteru, Meisons pievērsās doktora nāves ierakstīšanai - lai tā saglabātos nākamībai un lai viņš pats varētu baudīt skatīšanās prieku. Viss bija sagatavots jau sen, tagad bija jādod starta komanda.

Šo delikāto darbu viņš veica pa telefonu ar sava likumīgā totalizatora komutatora starpniecību Lasvegasā. Viņa zvani bija mazi, nemanāmi pavedieni milzīgajā rosības apjomā, kas tur valdīja nedēļas nogalē.

Meisona balss, kas skanēja kā radio diktoram, tikai bez eksplozīvajiem un frikatīvajiem līdzskaņiem, no Nacionālā parka Česapīka līča krastā aiztraucās pār Atlantijas okeānu līdz tuksnesim un atpakaļ, bet vispirms uz Romu.

Septītā stāva dzīvoklī Via Archimede aiz tāda paša nosaukuma viesnīcas zvanīja telefons. Zvans skanēja dubultos, aizsmakušos tarkšķos - kā jau Itālijā. Tumsā ierunājās miegainas balsis.

-    Cosa? Cdsa c'e?

-   Accendi la luce, ididta!'

Iedegās naktslampiņa. Gultā bija trīs cilvēki. Jaunais vīrietis, kas atradās tuvāk telefonam, pacēla klausuli un sniedza to tuklam, vecākam vīrietim vidū. Otrā pusē gulēja blonda meiča, gadu divdesmit veca. Viņa pievērsa gaismai samiegojušos seju, tad atslīga atpakaļ.

-    Pronto, chi? Chi parla?2

-    Oreste, mans draugs! Te Meisons.

Korpulentais vīrs izslējās taisnāk, pamāja jaunākajam, lai tas padod glāzi minerālūdens.

-    A, Meison, mans draugs, piedod, es gulēju, cik pie jums ir pulkstenis?

-    Visur ir vēls, Oreste. Vai atceries, ko es solīju izdarīt tavā labā un kas tev jāizdara manā labā?

-    Protams, atceros.

-    Tas laiks ir pienācis, mans draugs. Tu zini, ko es gribu. Es gribu divas kinokameras, es gribu labāku skaņas kvalitāti nekā tavās seksfilmās, un elektrība jums jāsagādā pašiem, tāpēc ģeneratoram jāatrodas pienācīgā attālumā. Man vajag arī skaistus dabasskatus vēlākai montāžai un putnu vīterošanu. Es gribu, lai rīt tu apskati vietu un visu sakārto. Mantas vari atstāt turpat, par drošību es gādāšu, un līdz filmēšanai vari atgriezties Romā. Bet esi gatavs ierasties divas stundas pēc tam, kad būsi saņēmis ziņu. Vai saproti, Oreste? "Citibank" kontā tevi gaida pārvedums, skaidrs?

-    Meison, taisni šobrīd es…

' Kas? Kas tur ir? - Iededz gaismu, idiot! (Tulk. nu il. vai.)

- Klausos, kas tur? Kas runā? (Tulk. no it. vai.)

-     Vai tu esi ar mieru, Oreste? Tu teici, ka tev esot apnicis taisīt kropļu filmas un slepkavu filmas, un vēsturiskus mēslus pēc pasūtījuma. Vai tu gribi uzņemt nopietnu pilnmetrāžas filmu, Oreste?

-    Jā, Meison.

-     Tad brauc šodien. Nauda ir "Citibank" kontā. Es gribu, lai tu brauc.

-    Uz kurieni, Meison?

-    Uz Sardīniju. Lido uz Kaljāri, tevi sagaidīs.

Nākamais zvans bija uz Portotorresu Sardīnijas austrum-

krastā. Saruna bija īsa. Sakāmā nebija daudz, jo mašinērija tur jau sen bija sagatavota un darbojās tikpat lieliski kā Meisona portatīvā giljotīna. Tā bija arī ekoloģiski tīrāka, taču ne tik ātra.

OTRĀ DAĻA

Florence

17

Tumšajā laukuma paceļas "Palazzo Vecchio", starmešu apmirdzēta viduslaiku pils ar spraišļotiem logiem, mūru robotās malas atgādina izdobtu ķirbjgalvu zobus Visu Svēto dienas priekšvakarā, zvanu tornis slienas pret melnajām debesim.

Gar spīdošo pulksteņa ciparnīcu sikspārņi vajās odus līdz pat ausmai, kad zvanu skaņu ietrīsinātajā gaisā pacelsies bezdelīgas.

Questura' izmeklēšanas nodaļas priekšnieks Rinaldo Paci, melnā lietusmētelī uz izvarošanas un slepkavības pozās sastingušo marmora statuju fona, iznāca no Loggia2 ēnām un šķērsoja laukumu, bālo seju kā saulespuķi pagriezis pret pils gaismu.

1 Questura - policijas pārvalde. (Tulk. no it. vaL)

2      "Loggia dei Lanci" - trisakru lodžija Sinjorijas laukumā, oficiālu ceremoniju vieta. (Tulk. piez.)

Tajā svētdienā, 1478. gada 26. aprīlī, negodā tika gāzta visa Paci dzimta, jo katedrālē mises laikā Paci bija nogalinājuši Džuljāno de Mediči un mēģinājuši nogalināt Lorenco Diženo.

Un tagad Rinaldo Paci no Paci dzimtas, nīzdams valdību tikpat stipri, kā nīduši viņa senči, iegrūsts negodā un neveiksmes vajāts, gaidīdams atlaišanas pavēli, bija atnācis uz šo vietu, lai izlemtu, kā labāk izmantot vienīgo reizi, kad viņam uzsmaidījusi laime.

Izmeklēšanas nodaļas priekšnieks Paci uzskatīja, ka Flo- rencē ir atradis Hanibalu Lekteru. Nu viņam bija izdevība atgūt labo slavu un baudīt sava amata priekšrocības, sagūstot šo ļaundari. Bet reizē Paci bija arī izdevība pārdot Hanibalu Lekteru Meisonam Vērdžeram par tādu summu, kuru viņš nemaz nespēja iztēloties, - ja vien aizdomās turamais tiešām bija Lekters. Protams, tādā gadījumā Paci pārdos arī pats savu aptraipīto godu.

Ne jau velti Paci vadīja Questura izmeklēšanas nodaļu - viņš bija apdāvināts, un reiz viņu bija dzinusi nevaldāma kāre gūt panākumus savā profesijā. Viņu rotāja ari rētas, kas liecina, ka cilvēks godkāres steigā un degsmē satvēris sniegto balvu aiz asmens.

Šo vietu sava likteņa lemšanai viņš bija izraudzījies tāpēc, ka tieši te reiz bija piedzīvojis atklāsmes mirkli, kas vispirms padarīja viņu slavenu un pēc tam iznīcināja.

Paci piemita spilgti izteikta itāliešu ironija: cik atbilstoši, ka liktenīgā atskārsme nākusi pār viņu taisni zem šā loga, kur pie mūra varbūt vēl arvien virpuļo viņa senča saniknotais gars! Šajā pašā vietā viņš varēja uz visiem laikiem mainīt Paci dzimtas likteni.

Tā bija cita sērijveida slepkavas - II Mostro - vajāšana, kas padarīja Paci slavenu un pēc tam ļāva vārnām knābāt viņa sirdi. Šī pieredze darīja iespējamu viņa jauno atklājumu. Taču II Mostro lietas iznākums bija kā rūgti pelni Paci mutē un tagad lika viņam sliekties uz bīstamu spēli ārpus likuma.

II Mostro, Florences Briesmonis, astoņdesmitajos un deviņdesmitajos gados septiņpadsmit gadu pēc kārtas medīja mīlas pārīšus Toskānā. Briesmonis pielavījās mīlētājiem klāt, kamēr tie apskāvās uz kādas no daudzajām romantiskajām Toskānas takām. Parasti viņš nošāva mīlētājus ar maza kalibra pistoli, rūpīgi izkārtoja tos dzīvā gleznā, izrotāja ar puķēm un atkailināja sievietes kreiso krūti. Viņa dzīvās gleznas šķita dīvaini pazīstamas; tās redzot, radās dejā vu sajūta.

Briesmonis pievāca ari anatomiskas trofejas, tikai ne to vienīgo reizi, kad noslepkavoja garmatainu vācu homoseksuāļu pāri, acīmredzot aiz pārpratuma.

Sabiedrība izdarīja lielu spiedienu uz Questura, mudinot noķert II Mostro, un tieši tā spiediena dēļ savu amata krēslu zaudēja Rinaldo Paci priekšgājējs. Stājies nodaļas priekšnieka darbā, Paci jutās kā cilvēks, kurš atgaiņājas no bitēm, reportieri spietoja viņa kabinetā, kad vien saņēma atļauju, fotogrāfi uzglūnēja Via Zara aiz Questura nama, pa kurieni bija jābrauc Paci.

Tūristi, kas tolaik apmeklējuši Florenci, atcerēsies visur izlīmētos plakātus, kuros bija attēlota viena vērīga acs un kuri brīdināja pārīšus uzmanīties no Briesmoņa.

Paci strādāja kā apsēsts.

Viņš lūdza palīdzību Amerikas FIB Uzvedības analīzes nodaļai slepkavas psiholoģiskā profila veidošanā un izlasīja visus pieejamos materiālus par FIB profilēšanas metodēm.

Viņš aktīvi rīkojās: dažās romantiskās takās un iecienītās tikšanās vietās kapsētās mīlētāju bija mazāk nekā policistu, kas pa pāriem sēdēja automašīnās. Patruļām nepietika policistu sieviešu. Karstā laikā vīriešu pāri uz maiņām valkāja parūku, un tika ziedotas daudzas ūsas. Paci rādīja paraugu, nodzīdams pats savējās.

Briesmonis bija piesardzīgs. Viņš uzbruka, taču nejutās spiests uzbrukt bieži.

Paci ievēroja, ka aizritējušos gados ir bijuši gari laikposmi, kad Briesmonis nav uzbrucis ne reizi, - astoņus gadus ilgi pārtraukumi. Paci sāka to pētīt. Rūpīgi, čakli, izspiezdams dokumentālu palīdzību no katras aģentūras, kuru vien spēja iebiedēt, konfiscējis sava māsasdēla datoru, lai izmantotu to kopā ar Qu- estura vienīgo kompjūteru, Paci pierakstīja katru Ziemeļitālijas noziedznieku, kura ieslodzījuma laiks sakrita ar pārrāvumiem II Mostro slepkavību virknēs. Viņu skaits bija deviņdesmit septiņi.

Pievācis apcietināta banku aplaupītāja ātro, ērto un veco alfu romeo GTV, nobraukdams ar to vairāk nekā piecus tūkstošus kilometru mēnesī, Paci personiski tikās ar deviņdesmit četriem notiesātajiem un nopratināja viņus. Pārējie bija kļuvuši par invalīdiem vai miruši.

Noziegumu vietās nebija tikpat kā nekādu lietisku pierādījumu, kas ļautu viņam saīsināt šo sarakstu. Ne noziedznieka ķermeņa šķidrumu, ne pirkstu nospiedumu.

Nozieguma vietā Imprunetā tika atrasta viena vienīga patronas čaulīte. Tā bija 22. kalibra "Winchester-Western" čaulīte, uz kuras atstātie izsviedēja nospiedumi sakrita ar tiem, ko atstāj kolta pusautomātiskā pistole, iespējams, "Woodsman". Visos noziegumos tika atrastas 22. kalibra lodes no tā paša ieroča. Uz lodēm nebija klusinātāja atstātu zīmju, tomēr klusinātāja lietošanu nevarēja izslēgt.

Paci bija no Paci dzimtas, viņa galvenā īpašība bija godkāre, un viņam bija jauna un piemīlīga sieva, kurai mūždien vajadzēja naudu. Pūliņi laupīja viņa kalsnajam augumam divpadsmit mārciņu svara. Jaunāki Questura darbinieki privātās sarunās piezīmēja, ka viņš atgādinot komiksu varoni Vailu E. Kojotu.

Kad daži jauni nekauņas ievadīja Questura datorā programmu, kas pārvērta Triju Tenoru1 sejas par ēzeļa, cūkas un āža purnu, Paci vairākas minūtes stingi blenza uz šo attēlu, juzdams, kā viņa paša seja mainās šurpu turpu, iegūdama ēzeļa veidolu.

Pie Questura laboratorijas loga karājās ķiploku virtene, lai atvairītu ļaunos garus. Apmeklējis pēdējos aizdomās turamos un iztirdījis viņus gluži veltīgi, Paci stāvēja pie šā loga, raudzīdamies putekļainajā pagalmā, un pamazām krita izmisumā.

Viņš domāja par savu jauno sievu, par viņas jaukajām, tvirtajām potītēm un par pūciņām uz viņas krustiem. Viņš domāja par to, kā trīc un lēkā sievas krūtis, kad viņa tīra zobus, un kā viņa smejas, ieraudzījusi vīru skatāmies. Viņš domāja par dāva-

' Izcilie itāliešu operdziedoņi Lučāno Pavaroli, HosS Karrerass un Plačido Domingo. (Tulk. piez.) nām, ko vēlējās viņai sniegt. Iztēlojās, kā viņa iztin veltes. Par sievu viņš domāja vizuāli; viņa ari burvīgi smaržoja, viņai bija bezgala patīkami pieskarties, tomēr Paci atmiņā pirmais parādījās vizuālais tēls.

Paci apsvēra, kāds grib izskatīties savas sievas acīs. Nekādā ziņā ne pašreizējā lomā kā preses izsmiekla objekts; Questu- ra ēkā Florencē agrāk bija atradusies psihiatriskā slimnīca, un šo faktu karikatūristi izmantoja, cik tik jaudas.

Paci iztēlojās, ka panākumi ir iedvesmas rezultāts. Viņam bija izcila redzes atmiņa, un, tāpat kā daudzi cilvēki, kuru galvenā maņa ir redze, atklāsmi viņš iedomājās kā attēlu, kas attīstās - sākumā ir miglains, pēc tam kļūst skaidrs. Viņš prātoja tā, kā vairums no mums meklē kādu pazudušu priekšmetu: mēs atsaucam atmiņā tā veidolu un salīdzinām šo veidolu ar to, ko redzam, vairākas reizes minūtē domās atsvaidzinādami šo tēlu un pārvietodami to telpā.

Tad II Mostro lieta uz brīdi palika novārtā, jo sabiedrības uzmanību un Paci laiku prasīja ar politiku saistīts bumbas sprādziens aiz Ufici muzeja.

Pat izmeklējot svarīgo muzeja spridzināšanas lietu, Paci prātā palika II Mostro radītie tēli. Briesmoņa veidotās dzīvās gleznas viņš redzēja periferi, tā, kā mēs skatāmies priekšmetam garām, lai ieraudzītu to tumsā. Sevišķi viņa domas kavējās pie pāra, kas bija atrasts noslepkavots treilera gultā Imprunetā. Briesmonis bija rūpīgi izkārtojis līķus, apbārstījis un izrotājis tos ar puķēm, sievietes kreisā krūts bija atsegta.

Reiz, kad, atstājis Ufici muzeju agrā pēcpusdienā, Paci šķērsoja netālo Sinjorijas laukumu, pastkaršu pārdevēja stendā viņam acīs iekrita kāds tēls.

īsti nezinādams, no kurienes tēls nācis, viņš apstājās tieši tajā vietā, kur bija sadedzināts Savonarola. Pagriezās un paskatījās apkārt. Laukumā mudžēja tūristi. Paci juta, ka pār muguru pārskrien salti šermuļi. Varbūt viņš to visu tikai iedomājās - šo tēlu, šo uzmanības piesaisti. Viņš atgriezās pa to pašu ceļu, pa kuru nācis, un sāka mērot to vēlreiz.

Tur tas bija: mazs, mušu nopēdots, lietus mitrumā sariezies plakāts ar Botičelli gleznas "Pavasaris" reprodukciju. Pati glezna atradās viņam aiz muguras, Ufici muzejā. "Pavasaris". Pa labi - puķu vijām rotātā nimfa, kreisā krūts atsegta, no mutes plūst ziedi, bet no meža viņai pretim sniedzas bālais Zefirs.

Tieši tā. Nogalētais pārītis treilera gultā, rotāts ar puķēm, puķes meitenei mutē. Saskan. Saskan.

Tur, kur viņa sencis bija smakdams virpuļojis pie mūra, atausa ideja, galvenais tēls, ko Paci meklējis, un šo tēlu pirms pieciem simtiem gadu bija radījis Sandro Botičelli - tas pats mākslinieks, kurš par četrdesmit florīniem bija uz Bardžello cietuma sienas uzgleznojis pakārtā Frančesko de Paci portretu ar visu cilpu. Kā lai Paci spētu pretoties šai iedvesmai, ja tās izcelsme bija tik brīnišķīga?

Viņam bija jāapsēžas. Visi soliņi bija aizņemti. Viņam nācās parādīt savu policista žetonu un rekvizēt vietu uz soliņa, padzenot no tā vecu vīru, kura kruķus viņš, goda vārds, ieraudzīja tikai tad, kad veterāns jau stāvēja uz savas vienīgās kājas un uzvedās ļoti skaļi un rupji.

Paci jutās satraukts divu iemeslu dēļ. Atrast tēlu, kuru izmanto II Mostro, - tas bija triumfs, taču daudz svarīgāk bija tas, ka "Pavasara" reprodukciju Paci bija redzējis kādā no savām apgaitām pa krimināli aizdomīgo personu mitekļiem.

Paci nebija tik dumjš, lai piepūlētu atmiņu; viņš paļāvās uz to, deva tai brīvu vaļu, mudināja to. Viņš atgriezās Ufici un stāvēja pie "Pavasara" oriģināla, taču ne pārāk ilgi. Viņš aizgāja uz krāmu tirgu, pieskārās pie purna bronzas mežakuilim II Por- cellino, aizbrauca uz Ipokampo un, atspiedies pret savas noputējušās mašīnas motora pārsegu, ar sakarsušas ejļas smārdu nāsīs vēroja, kā bērni spēlē futbolu…

Iztēlē Paci vispirms ieraudzīja kāpnes un augšstāva laukumiņu; kad viņš kāpa augšup, vispirms parādījās "Pavasara" augšmala; viņš spēja atgriezties un mirkli saskatīt ārdurvju ap- lodu, taču neredzēja ne ielu, ne sejas.

Labi prazdams pratināšanas mākslu, viņš iztaujāja sevi, pāriedams pie sekundārajām maņām.

Kad tu ieraudzīji plakātu, ko tu dzirdēji?… Pirmā stāva virtuvē šķindēja kastroļi. Kad tu nonāci kāpņu laukumiņā un apstājies pie plakāta, ko tu dzirdēji? Televizoru. Televizoru kādā dzīvojamā istabā. Roberts Staks tēloja Eljotu Nesu "Neaizskaramajos". Vai tu saodi ēdienu? Jā, kaut kur gatavoja ēdienu. Vai tu saodi kaut ko citu? Es redzēju plakātu - NĒ, ne tas, ko tu redzēji. Vai tu saodi vēl kaut ko? Es joprojām saodu alfu, mašīnas karsto salonu, tas vēl arvien bija man nāsīs, sakarsušas eļļas smārds, tā bija sakarsusi jau… Rakordo, es ātri braucu pa Rakordo autostrādi - uz kurieni? Uz Sankašāno. Un es dzirdēju arī rejam suni, tur, Sankašāno, kāds kramplauzis un izvarotājs, vārdā Džirolāmo.

Šajā mirklī, kad sakars ir nodibināts, šajā sinaptiskajā beigu spazmā, kad doma uzzibsnī īssavienojumā, mēs izjūtam visskaudrāko baudu. Rinaldo Paci piedzīvoja sava mūža skaistāko mirkli.

Pēc pusotras stundas Paci bija apcietinājis Džirolāmo Toku. Tokas sieva meta ar akmeņiem nopakaļ mazajam konvojam, kas veda prom viņas vīru.

18

Toka bija tāds aizdomās turamais, par kādu var tikai sapņot. Jaunībā viņš bija nosēdējis cietumā deviņus gadus par to, ka noslepkavojis vīrieti, kuru pieķēris uz nomaļas taciņas, apskaujot paša līgavu. Toka bija apsūdzēts arī par seksuālu uzmākšanos savām meitām un vardarbību pret citiem ģimenes locekļiem un izcietis cietumsodu par izvarošanu.

Questura gandrīz vai nopostīja Tokas māju, cenšoties atrast kādus pierādījumus. Beigās pats Paci, pārmeklēdams Tokas dzīvesvietu, atrada patronas čaulīti, kas bija viens no nedaudzajiem lietiskajiem pierādījumiem, ko uzrādīja apsūdzība.

Tiesa bija īsta sensācija. Tā notika stingri apsargātā ēkā, kurn dēvēja par Bunkuru un kurā septiņdesmitajos gados notika teroristu tiesas prāvas, - iepretim laikraksta "La Nazione" Flo- rences redakcijai. Ar platām plecu lentēm rotātie zvērinātie, pieci vīrieši un piecas sievietes, notiesāja Toku gandrīz bez kādiem pierādījumiem, ja par tādu neuzskata viņa raksturu. Sabiedrības lielākā daļa domāja, ka viņš nav vainīgs, tomēr daudzi teica, ka Toka esot gatavais maitasgabals un pelnījis ieslodzījumu. Sešdesmit piecu gadu vecumā viņam tika piespriesti četrdesmit gadi Volterras cietumā.

Nākamie mēneši bija brīnišķīgi. Pēdējos piecos simtos gadu, kopš Paco de Paci bija atgriezies no Pirmā krusta kara, atnesdams krama šķembas no Svētā kapa, Florencē tā nebija godināts neviens Paci.

Rinaldo Paci un viņa skaistā sieva stāvēja Domā līdzās arhibīskapam, kad tradicionālajā Lieldienu rituālā tie paši svētie krama gabali tika izmantoti, lai aizdedzinātu degli dūjas modelim, kas pa stiepli izlidoja no baznīcas un gavilējoša pūļa acu priekšā savukārt aizdedzināja uguņošanas raķetes.

Avīzes tvertin tvēra katru Paci vārdu, kad viņš - saprāta robežās - izteica atzinību saviem padotajiem par grūto darbu, ko tie veikuši. Sinjoras Paci ģērbšanās stils tika ņemts par paraugu, un viņa tiešām izskatījās burvīgi apģērbos, kurus valkāt viņu iedrošināja modes mākslinieki. Abus Paci ielūdza uz garlaicīgām tējas dzeršanām vareno mājās, viņi ieturēja vakariņas kopā ar grāfu viņa pilī, kur visapkārt bija izstādīti bruņinieku tērpi.

Paci tika nosaukts par kandidātu politiskam amatam, slavēts, pārkliedzot vispārējo troksni Itālijas parlamentā, un saņēma uzdevumu vadīt Itālijas sadarbību ar Amerikas FIB cīņā pret mafiju.

Šis uzdevums, kā arī stipendija studijām un kriminoloģijas semināriem Džordžtaunas universitātē aizveda abus Paci uz Vašingtonu Kolumbijas apgabalā. Galvenais inspektors daudz laika pavadīja Kventiko Uzvedības analīzes nodaļā un sapņoja par Uzvedības analīzes nodaļas izveidošanu Romā.

Un tad, pēc diviem gadiem, nelaime: mierīgākā gaisotnē, bez sabiedrības spiediena, apelācijas tiesa piekrita pārskatīt Tokas spriedumu. Paci tika ataicināts mājās, lai piedalītos izmeklēšanā. Agrākie kolēģi, kurus viņš bija pametis, tagad slēpa akmeni azotē.

Apelācijas tiesa atcēla Tokas apsūdzību un izteica Paci rājienu, paužot uzskatu, ka Paci esot safabricējis pierādījumus.

Paci agrākie atbalstītāji augstos amatos bēga no viņa kā velns no krusta. Viņš joprojām bija svarīgs Questura darbinieks, taču reizē arī lemts bojāejai, un visi to zināja. Itālijas valdība rīkojas gausi, tomēr drīz viņš tiks izmests uz ielas.

19

Tieši tajā briesmīgajā, mokpilnajā laikā, gaidīdams atlaišanas pavēli, Paci pirmo reizi ieraudzīja cilvēku, kas Florences augsti izglītoto ļaužu aprindās bija pazīstams kā doktors Fells…

Rinaldo Paci kāpa augšup pa "Palazzo Vecchio" kāpnēm, iedams veikt kādu verdzisku uzdevumu, vienu no daudzajiem, ko viņam sameklēja bijušie Questura padotie, kas priecājās par viņa krišanu nežēlastībā. Kāpdams augšup gar freskām rotāto sienu, Paci redzēja tikai savu kurpju purngalus uz padilušajiem akmens pakāpieniem, nevis mākslas brīnumus visapkārt. Pirms pieciem simtiem gadu augšup pa šīm kāpnēm bija vilkts viņa asiņojošais sencis.

Kāpņu laukumiņā viņš izslēja plecus kā tas vīrs, kas viņš patiesībā bija, un piespieda sevi ieskatīties acīs fresku tēliem, no kuriem daži bija viņam rada. Viņš jau saklausīja ķildīgās balsis augšā, Liliju salonā, kur apvienotā sēdē tikās Ufici galerijas vadība un Daiļo mākslu komiteja.

Paci nāciena iemesls todien bija šāds: bija pazudis Kaponi pils ilggadējais pārzinis. Valdīja vispārējs uzskats, ka vecais zēns aizlaidies kopā ar kādu sievieti vai svešu naudu, vai ar abām. Viņš nebija ieradies šeit, "Palazzo Vecchio", uz pēdējām četrām ikmēneša sanāksmēm, ko rīkoja viņa vadība.

Paci tika nosūtīts turpināt šo izmeklēšanu. Galvenajam inspektoram Paci, kurš pēc muzeja spridzināšanas bija bargi pamācījis šos pašus Ufici un konkurējošās Daiļo mākslu komitejas pelēkģīmjus direktorus par drošības ievērošanu, tagad bija jāstājas viņu priekšā, nonākušam gluži bēdīgā stāvoklī, un jāuzdod viņiem jautājumi par kaut kāda pārziņa mīlas dzīvi. Tas viņu nepriecēja itin nemaz.

Abas komitejas veidoja ķildīgu un dzēlīgu kompāniju - gadiem ilgi tās nespēja vienoties pat par tikšanās vietu, jo neviena nebija ar mieru ierasties otras birojā. Tāpēc tās tikās "Palazzo Vecchio" krāšņajā Liliju salonā, un katrs klātesošais uzskatīja, ka šī skaistā telpa ir piemērota viņa augstajam stāvoklim un izcilībai. Reiz ierīkojušās tur, komitejas atteicās satikties jebkur citur, kaut arī "Palazzo Vecchio" bija sākta viena no tās tūkstoš restaurācijām un visus traucēja sastatnes, aizsargtīkli un dažādi aparāti.

Profesors Riči, sens Rinaldo Paci skolasbiedrs, stāvēja gaitenī pie salona un mocījās ar ģipša putekļu izraisītu šķavu lēkmi. Atjēdzies viņš pievērsa asarojošās acis Paci.

- La solita arringa, - Riči teica, - iet vaļā parastais strīds. Tu esi atnācis pazudušā Kaponi pārziņa dēļ? Patlaban viņi tieši ķīvējas par to amatu. Soljato grib tur iedabūt savu brāļadēlu. Zinātniekiem ir iepaticies pagaidu pārzinis, doktors Fells, kuru viņi iecēla šajā amatā pirms vairākiem mēnešiem. Viņi grib pieņemt doktoru Fellu pastāvīgā darbā.

Paci atstāja draugu meklējam pa kabatām mutautus un iegāja vēsturiskajā telpā, kuras griestus rotāja zelta lilijas. Biezi aizsargtīkli, kas karājās pie divām sienām, mazliet apslāpēja troksni.

Patlaban runāja radu būšanas aizstāvis Soljato, krietni pacēlis balsi.

- Kaponi korespondences vēsture sniedzas līdz trīspadsmitajam gadsimtam. Varbūt doktors Fells turēs rokā - savā neitā- lieša rokā - vēstuli no paša Dantes Aligjēri. Vai viņš to pazīs? Domāju, ka ne. Jūs pārbaudījāt viņa zināšanas viduslaiku itāliešu valodā, un nenoliegšu, ka viņa valodas prasme ir apbrīnojama. Ja ņemam vērā, ka viņš ir straniero'. Bet vai viņš labi pazīst pirmsrenesanses Florences personības? Domāju, ka ne. Ja nu Kaponi bibliotēkā viņš uzdurtos vēstulei no, piemēram, Gvido de Kavalkanti? Vai viņš to pazītu? Domāju, ka ne. Vai jūs vēlētos par to izteikties, doktor Fell?

Rinaldo Paci nopētīja klātesošos un nemanīja nevienu, kuru pazītu kā doktoru Fellu, kaut arī pirms nepilnas stundas bija aplūkojis šā cilvēka fotogrāfiju. Doktoru Fellu viņš neredzēja tāpēc, ka doktors nesēdēja kopā ar pārējiem. Paci vispirms izdzirdēja viņa balsi un tikai tad viņu ieraudzīja.

Pagriezis muguru pret runātāju un klausītājiem, doktors Fells nekustīgi stāvēja līdzās lielajai statujai, kas atainoja Judīti un Holofernu. Viņš sāka runāt nepagriezies, un bija grūti saprast, no kuras figūras skan balss - no Judītes, kas mūžam tur paceltu zobenu, lai cirstu piedzērušajam ķēniņam, no Holofer- na, kurš satverts aiz matiem, vai no doktora Fella, slaida un

' Ārzemnieks. (Tulk. no il. vai.)

nekustīga blakus Donatello bronzas tēliem. Viņa balss iztriecās caur troksni kā lāzers caur dūmiem, un strīdnieki apklusa.

- Kavalkanti publiski atbildēja uz Dantes "La Vita Nu- ova" pirmo sonetu, kurā Dante apraksta savu savādo sapni par Beatriči Portinari, - doktors Fells iesāka. - Varbūt Kavalkanti izteica arī privātas piezīmes. Ja viņš vispār rakstīja kādam Kaponi, tad visdrīzāk Andream, literatūru viņš pārzināja labāk nekā viņa brāļi. - Doktors Fells nesteidzīgi pievērsās grupai - pēc pauzes, kurā neomulīgi jutās visi, tikai ne viņš pats. - Profesor Soljato, vai jūs zināt Dantes pirmo sonetu? Vai zināti Tas apbūra Kavalkanti, un to ir vērts izlasīt. Viens fragments vēsta:

Trīs pirmās naktsstundas jau gandrīz aizgājušas,

Tas laiks, kad visas zvaigznes spulgo mums,

Kad Amors parādījās man tik spēji,

Ka atceroties nodrebu joprojām.

Man līksms šķita Amors, kuram rokās

Bij mana sirds, un viņa skavās

Bij mana kundze, dusot plīvurā.

Tad Amors modināja viņu, un tā dzēra

Sirds karstās asinis no viņa rokas,

Un tad es redzēju, kā raudot aiziet viņš.

Ieklausieties, kā viņš izmanto tautas valodu, to, ko pats dēvēja par tautas vulgāri eloquentia':

Allegro mi sembrava Amor tenendo Meo core in mano, e ne le braccia avea Madonna involta in un drappo dormendo.

Poi la svegliava, e d'esto core ardendo Lei paventosa umilmente pascea Appreso gir lo ne vedea piangendo.

Pat paši ķildīgākie florencieši nespēja pretoties Dantes vārsmām, kas doktora Fella nevainojamā Toskānas izrunā atbalsojās no freskām rotātajām sienām. Vispirms aplausi, un tad, valgām acīm uzgavilējuši viņam, klātesošie apstiprināja doktoru Fellu par Kaponi pils pārzini, atstājot Soljato niknojamies. Paci nevarēja pateikt, vai šī uzvara iepriecina doktoru, jo viņš atkal pagrieza muguru. Tomēr Soljato vēl nebija pateicis visu.

- Ja jau viņš ir tāds Dantes eksperts, tad lai uzstājas ar priekšlasījumu par Danti - lai nolasa to "Studiolo". - Šo vārdu Soljato nošņāca tā, it kā piesauktu inkvizīciju. - Lai viņš, ja var, dara to bez sagatavošanās nākamajā piektdienā. - "Studiolo", šādi nodēvēta par godu greznam, privātam kabinetam, bija maza, neganta zinātnieku grupiņa, kas jau bija sagrāvusi ne vienu vien akadēmisku reputāciju un bieži tikās "Palazzo Vecchio". Gatavošanās noturēt priekšlasījumu "Studiolo" tika uzskatīta par smagu un nepatīkamu darbu, bet stāšanās viņu priekšā - par briesmām. Soljato tēvocis atbalstīja viņa ierosinājumu, Soljato māsasvīrs aicināja balsot, un viņa māsa naski atzīmēja to protokolā. Lēmums tika pieņemts. Iecelšana amatā palika spēkā, taču doktoram Fellam vajadzēja apmierināt "Studiolo" prasības, lai amatu paturētu.

Komitejas bija iecēlušas jaunu pārzini Kaponi pilij, pēc vecā pārziņa neilgojās un uz negodā kritušā Paci jautājumiem par pazudušo atbildēja strupi un nevērīgi. Paci turējās apbrīnojami labi.

Kā jau katrs prasmīgs izmeklētājs, viņš bija pētījis apstākļus, lai atrastu motīvu. Kas varētu gūt labumu no vecā pārziņa pazušanas? Pazudušais bija vecpuisis, cienījams, kluss zinātnieks ar mierīgu dzīvesveidu. Viņam bija zināmi ietaupījumi, necik daudz. Viņam piederēja tikai šis amats un līdz ar to privilēģija dzīvot Kaponi pils mansardā.

Un te nu bija jaunais pārzinis, kuru valde bija apstiprinājusi amatā pēc sīkas iztaujāšanas par Florences vēsturi un senitāļu valodu. Paci bija izpētījis doktora Fella iesnieguma veidlapas un valsts veselības aizsardzības iestādēm sniegtās ziņas.

Paci piegāja pie viņa, kad valdes locekļi kārtoja savas mapes, lai dotos mājās.

-    Doktor Fell!

-    Jā, Commendatore?

Jaunais pārzinis bija neliela auguma, labi kopts. Briļļu lēcu augšējā daļa bija tonēta, tumšās drānas lieliski piegrieztas pat pēc Itālijas standartiem.

-     Man ienāca prātā - vai jūs kādreiz esat ticies ar savu priekšgājēju? - Pieredzējuša policista antenas ir noregulētas uz baiļu frekvenci. Rūpīgi vērodams doktoru Fellu, Paci redzēja vienīgi absolūtu mieru.

-     Nekad neesmu ar viņu ticies. "Jaunajā antoloģijā" esmu lasījis vairākas viņa monogrāfijas. - Doktora Toskānas sarunvaloda bija tikpat skaidra kā iepriekš deklamācija. Varbūt tajā arī manīja kāda akcenta pieskaņu, bet Paci to nepazina.

-    Es zinu, ka policisti, kuri sākumā izmeklēja šo lietu, izpētīja visu Kaponi pili, lai atrastu kādu zīmīti, kādu atvadu vēstuli, pašnāvības vēstuli, un neatrada neko. Ja jūs kaut ko uzietu papīros, jebko personisku, pat ja tas šķiet nenozīmīgs, vai jūs man nepiezvanītu?

-    Protams, Commendator Paci.

-    Vai viņa personiskās mantas joprojām ir pilī?

-    Sasaiņotas divās ceļasomās, ar inventāra sarakstu.

-    Es aizsūtīšu… es aiziešu tām pakaļ.

-       Vai jūs vispirms man nepiezvanītu, Commendatore? Pirms jūsu atnākšanas es atvienotu signalizāciju un ietaupītu jums laiku.

Šis cilvēks ir pārāk mierīgs. Viņam pienāktos mazliet baidīties no manis. Viņš lūdz, lai es pirms ierašanās piezvanu.

Komiteja bija nokaitinājusi Paci. Tur viņš neko nevarēja darīt. Un tagad viņa patmīlību aizskāra šā cilvēka pašpaļāvība. Viņš atbildēja tikpat aizskaroši.

-    Doktor Fell, vai drīkstu uzdot jums personisku jautājumu?

-    Ja to prasa jūsu pienākumi, Commendatore.

-    Jums ir samērā jauna rēta kreisās delnas virspusē.

-     Un jums kreisās rokas pirkstā ir jauns laulības gredzens: La Vita Nuoval - Doktors Fells pasmaidīja. Viņa sīkie zobi bija ļoti balti. Pārsteiguma mirklī, pirms Paci izlēma apvainoties, doktors Fells pacēla ievainoto roku un turpināja: - Aponeirozes sindroms, Commendatore. Vēsture ir bīstama profesija.

-     Kāpēc jūs neesat deklarējis savu aponeirozes sindromu veselības aizsardzības anketā, kad stājāties šeit darbā?

-    Man šķita, Commendatore, ka traumas ir svarīgi pieminēt tikai tad, ja cilvēks saņem invaliditātes pabalstu; es tādu nesaņemu. Un neesmu arī invalīds.

-    Tātad operācija ir izdarīta Brazīlijā, jūsu dzimtenē.

-      Tā nav izdarīta Itālijā, no Itālijas valdības es neesmu saņēmis neko, - doktors Fells sacīja tā, it kā uzskatītu, ka ir atbildējis izsmeļoši.

Sanāksmes telpu viņi atstāja pēdējie. Paci jau bija pie durvīm, kad doktors Fells viņu pasauca.

-    Commendator Paci?

Doktora Fella siluets tumši izcēlās pret augstajiem logiem. Tālumā aiz viņa slējās Doms.

-Jā?

-    Manuprāt, jūs esat Paci no Paci dzimtas, vai man taisnība?

-    Jā. Kā jūs zināt? - Atsaukšanos uz kādu nesenu avīžrak- stu Paci uzskatītu par ārkārtīgu rupjību.

-      Jūs atgādināt kādu tēlu no della Robias ciļņiem jūsu dzimtas kapelā baznīcā "Santa Croce".

-     Ā, tas ir Andrea de Paci, attēlots kā Jānis Kristītājs, - Paci teica, un viņa sarūgtinātajā sirdī īsi pazibēja prieks.

Kad Rinaldo Paci pameta slaiko figūru stāvam sanāksmes telpā, vislielāko iespaidu uz viņu bija atstājis doktora Fella neparastais miers.

Un ļoti drīz šim iespaidam bija lemts pastiprināties.

20

Tagad, kad nemitīgi atmaskojumi padalījuši mūs nejūtīgus pret neķītro un vulgāro, ir pamācoši palūkoties, kas tad mums joprojām šķiet slikts. Kas joprojām spēj iecirst mūsu recekļaini ļenganajai, pakļāvīgajai apziņai tik stipru pļauku, lai saistītu mūsu uzmanību?

Florencē tā bija izstāde ar nosaukumu "Cietsirdīgie moku rīki", un tieši tur Rinaldo Paci nākamo reizi sastapa doktoru Fellu.

Izstāde, kurā tika demonstrēts vairāk nekā divdesmit klasisko moku rīku kopā ar plašu dokumentāciju, bija ierīkota atbaidošajā "Forte di Belvedere", Mediči sešpadsmitā gadsimta cietoksnī, kas sargā pilsētas dienvidu mūri. Uz izstādes atklāšanu ieradās milzīgi, negaidīti pūļi; līksms uzbudinājums lēkāja kā forele publikas biksēs.

Paredzētais izstādes ilgums bija viens mēnesis; "Cietsirdīgie moku rīki" tika rādīti veselus sešus mēnešus, apmeklētāju skaita ziņā konkurējot ar Ufici galeriju un pārspējot Piti pils muzeju.

Izstādes rīkotāji, divi neveiksmīgi taksidermisti, agrāk pārtikuši no pašu izbāzto dzīvnieku iekšām, kļuva par miljonāriem un, ģērbušies savos jaunajos smokingos, ar šo izstādi plūca laurus visā Eiropā.

Apmeklētāji, lielākoties pa pāriem, ieradās no visas Eiropas un izmantoja izstādes pagarināto darbalaiku, lai staigātu starp spīdzināšanas mašīnām un kādā no četrām valodām rūpīgi lasītu par šo ierīču izcelsmi un lietošanas veidu. Dīrera un citu mākslinieku ilustrācijas līdz ar laikabiedru dienasgrāmatām izglītoja pūļus tādos jautājumos kā, piemēram, moku rata smalkākās nianses.

Angļu teksts no vienas anotācijas:

Itālijas prinči labprātāk salauza upuriem kaulus uz zemes, kā triecienspēku izmantojot dzelzs ratu un paliekot zem locekļiem bluķus, kā parādīts attēlā, turpretī Ziemeļeiropā iecienītā metode bija piesiet upuri pie rata, ar dzelzs stieni salauzt viņam vai viņai kaulus un pēc tam izvērt locekļus caur rata spieķiem; vaļējie lūzumi nodrošināja vajadzīgo lokanību, kliedzošā galva un rumpis palika rata centrā. Otrā metode sagādāja interesantāku izrādi, tomēr izprieca varēja negaidīti beigties, ja upura kaulu smadzeņu fragments nonāca sirdī.

Izstāde "Cietsirdīgie moku rīki" nevarēja nepievilināt to, kurš pazīst cilvēka dabas visļaunākās puses. Tomēr ļaunuma esence, cilvēciskā gara melnā sakne, nav atrodama ne Dzelzs jaunavā, ne uztrītā asmenī; toties pūļa sejās ir saskatāma pati pretīguma būtība.

Plašajā, pustumšajā telpā ar akmens mūra sienām pie apgaismotajiem, gaisā pakārtajiem nolādēto būriem stāvēja doktors Fells, rētainajā rokā turēdams brilles, pie lūpām pielicis briļļu kājiņas galu, un aizgrābts vēroja garāmejošos ļaudis.

Tur viņu ieraudzīja Rinaldo Paci.

Paci bija devies veikt jau otru pazemojošo darbu šajā dienā. Viņš nevis ieturēja vakariņas kopā ar sievu, bet gan spraucās caur pūli, lai izlīmētu jaunus brīdinājumus pārīšiem par Floren- ces Briesmoni, kuru nebija mācējis notvert. Tāds pats brīdinājuma plakāts rēgojās arī virs Paci rakstāmgalda, viņa jaunie priekšnieki bija to tur piesprauduši kopā ar citu visā pasaulē meklējamu noziedznieku attēliem.

Taksidermisti, par abiem tirgodami biļetes, ar prieku piekrita pievienot savai izstādei modernu šausmu paraugu, tomēr palūdza, lai plakātu Paci pielīmējot pats, jo nevienam acīmredzot negribējās atstāt otru divatā ar naudu. Daži vietējie pazina Paci un no anonīmā pūļa nicīgi uzsvilpa viņam.

Pacēlis zilo plakātu ar tā vienīgo, urbīgo aci, viņš ar spraudītēm piestiprināja to pie ziņojumu dēļa netālu no izejas, kur tas saistītu visvairāk uzmanības, un ieslēdza virs tā spuldzi. Vērodams promejošos pārus, Paci redzēja, ka daudzi ir seksuāli uzbudināti un pūlī pie izejas spiežas viens otram klāt. Viņš negribēja ieraudzīt vēl kādu dzīvo gleznu, asinis un puķes.

Toties Paci gribēja aprunāties ar doktoru Fellu - būtu ērti aiziet pēc pazudušā pārziņa mantām, ja jau viņš bija tik tuvu Kaponi pilij. Bet, kad Paci novērsās no ziņojumu dēļa, doktors bija nozudis. Pūlī pie izejas viņa nebija. Tur, kur viņš bija stāvējis, slējās tikai akmens siena zem pakarinātā mērdēšanas būra ar embrija pozā salīkušu skeletu, kas vēl arvien lūdzās, lai viņu pabaro.

Paci saīga. Viņš spraucās caur burzmu, līdz tika ārā, tomēr doktoru neatrada.

Sargs pie izejas pazina Paci un neteica neko, kad Paci pārkāpa pār virvi un, nogriezies no takas, iegāja tumsā, kas biezēja ap "Forte di Belvedere". Viņš piegāja pie balustrādes, no kuras pavērās skats uz ziemeļiem, uz Arno upi. Pie viņa kājām pletās senā Florence, lielais Doma kupris, "Palazzo Vecchio" tornis, gaismas apmirdzēts.

Paci bija mūžveca dvēsele, kas locījās uz smieklīgu apstākļu iesma. Viņa pilsēta ņirgājās par viņu.

Amerikas FIB bija pēdējo reizi ietriecis Paci mugurā dunci, paziņojot presē, ka FIB izstrādātais II Mostro psiholoģiskais raksturojums itin nemaz neatbilst cilvēkam, kuru apcietinājis Paci. "La Nazione" piebilda, ka Paci esot "iesēdinājis Toku uz aplamas apsūdzības pamata".

Zilo II Mostro plakātu Paci pēdējo reizi bija piekarinājis pie sienas Amerikā; tā bija lepna trofeja, ko viņš piesprauda pie Uzvedības analīzes nodaļas sienas, pēc Amerikas FIB aģentu lūguma atstājis uz plakāta savu autogrāfu. Viņi zināja par Paci sasniegumiem, apbrīnoja viņu, ielūdza ciemos. Viņi ar sievu bija ciemojušies Mērilendas krastos.

Stāvēdams pie tumšās balustrādes, lūkodamies pār savu seno pilsētu, viņš sajuta Česapīka līča sāļo gaisu, redzēja līča krastā savu sievu jaunās, baltās kroskurpēs.

Kventiko Uzvedības analīzes nodaļā bija kāds Florences attēls, kuru viņam parādīja kā retumu. Tas pats skats, kuru viņš vēroja patlaban, vecā Florence no Belvedera, visskaistākā ainava. Bet ne krāsains. Nē, tas bija ar ogli izēnots zīmējums. Zīmējums bija tikai fotogrāfija otras fotogrāfijas fonā. Šajā fotogrāfijā bija redzams Amerikas sērijslepkava, doktors Hanibals Lekters. Hanibals Kanibāls. Lekters bija zīmējis Florenci pēc atmiņas, un zīmējums karājās viņa kamerā psihiatriskajā slimnīcā, tikpat drūmā vietā kā šī.

Kad šī briestošā ideja beidzot iekrita Paci rokās? Divas ainas - reālā Florence viņa acu priekšā un zīmējums viņa atmiņā. II Mostro plakāta pakarināšana pirms dažām minūtēm. Meisona Vērdžera atsūtītais Hanibala Lektera plakāts pie Paci kabineta sienas līdz ar lielo atlīdzības summu un norādījumiem:

DR. LEKTERS BŪS SPIESTS SLĒPT SAVU KREISO ROKU UN, IESPĒJAMS, MĒĢINĀS TO ĶIRURĢISKI PĀRVEIDOT, JO VIŅA POLIDAKTILIJAS TIPS, KURĀ NEVAINOJAMI IEKĻAUJAS VIENS LIEKS PIRKSTS, IR ĀRKĀRTĪGI RETI SASTOPAMS UN ACUMIRKLĪ IDENTIFICĒJAMS.

Doktors Fells ar rētaino roku tur pie lūpām brilles.

Šīs ainavas detalizēts zīmējums pie Hanibala Lektera kameras sienas.

Vai ideja ienāca Paci prātā, kamēr viņš nolūkojās uz Flo- renci sev pie kājām, vai tā iznira no virmojošās tumsas virs lampām? Un kāpēc tās vēstnese bija Česapīka līča sāļās brīzes smarža?

Neparasti cilvēkam, kura galvenā maņa ir redze, - sakarību ļāva ieraudzīt skaņa, tāda skaņa, kāda rastos, pilienam iekrītot aizaugošā dīķī.

Hanibals Lekters ir aizbēdzis uz Florenci.

pakš

Hanibals Lekters ir doktors Fells.

Rinaldo Paci iekšējā balss teica, ka sava nožēlojamā stāvokļa krātiņā viņš varbūt ir sajucis, ka viņa satracinātais prāts varbūt aplauž sev zobus pret restēm tāpat kā tas skelets mērdēšanas būrī.

Neatcerēdamies, ka būtu pakustējies, viņš atjēdzās pie Renesanses vārtiem, kas no Belvedera ved uz kraujo Costa di San

Giorgio - šauru ieliņu, kura mazāk nekā pusjūdzi līkločiem vijas lejup līdz Florences vecpilsētas centram. Šķita, soļi nes viņu pa nelīdzeno bruģi bez paša gribas, viņš gāja ātrāk, nekā vēlējās, nemitīgi skatīdamies uz priekšu, vai neieraudzīs cilvēku, ko dēvē par doktoru Fellu, jo šis ceļš veda uz doktora mājokli; ticis pusceļā, Paci nogriezās Costa Scarpuccia un soļoja lejup, līdz iznāca Via de' Bardi netālu no upes. Netālu no Kaponi pils, kur dzīvoja doktors Fells.

Paci, aizelsies no stāvā kāpiena, sameklēja vietu, kur neie- kļuva ielas laternas gaisma, - namdurvju nišu laukuma otrā pusē. Ja kāds ietu garām, viņš varētu aizgriezties un izlikties, ka spiež zvana pogu.

Laukums bija tumšs. Virs lielajām dubultdurvīm Paci saskatīja novērošanas kameras sarkano spuldzīti. Viņš nezināja, vai kamera darbojas nepārtraukti vai ieslēdzas tikai tad, ja pie durvīm kāds zvana. Tā atradās dziļi segtajā durvju nišā. Paci nosprieda, ka fasādi kamera neredz.

Paci gaidīja pusstundu, klausīdamies pats savā elpā, bet doktors nenāca. Varbūt viņš jau bija mājā, neiededzis gaismu.

Iela bija tukša. Paci aši šķērsoja to un nostājās pie pašas nama sienas.

Klusa klusītiņa, vāra skaņa nāca no nama iekšienes. Paci piespieda galvu pie aukstajām loga restēm, lai ieklausītos. Kla- vihords, Baha "Goldberga variācijas" labā izpildījumā.

Tagad jāgaida, jāuzglūn no paslēptuves un jādomā. Vēl par agru iztramdīt medījumu. Jāizlemj, kā rīkoties. Viņš negribēja atkal kļūt par apsmieklu. Paci atkāpjoties ēnā ielas pretējā pusē, pēdējais pagaisa viņa deguns.

21

Kristīgais moceklis Svētais Minjato Florencē esot pacēlis savu nocirsto galvu no romiešu amfiteātra smiltīm, pasi- tis to padusē un aizgājis uz piekalni upes otrā krastā, kur tagad atdusas savā krāšņajā baznīcā, tā vēsta teiksma.

Svētā Minjato stāvs, stalts vai mazāk stalts, pa ceļam visādā ziņā būs gājis arī pa to seno ieliņu, kurā patlaban stāvam mēs, - pa Via de' Bardi. Tumst vakars, un iela ir tukša, bruģak- meņu vēdekļveida raksts vizuļo ziemas lietū, kas nav tik auksts, lai apslāpētu kaķu smaku. Mēs stāvam starp pilīm, ko pirms sešiem simtiem gadu likuši būvēt renesanses laiku Florences bagātie grāfi, ietekmīgi ļaudis, kuri cēluši troņos karaļus, un sazvērnieki. Bultas lidojuma attālumā Arno upes otrā krastā paceļas Sinjorijas cietsirdīgās smailes, kur pakārts un sadedzināts mūks Savonarola, un lielais Kristus miesu skārnis - Ufici muzejs.

Šīs dzimtu pilis, sablīvētas senā ielā, iesalušas mūsdienu

Itālijas birokrātijā, no ārpuses atgādina cietumu arhitektūru, tomēr tajās ir plašas, pievilcīgas telpas, augstas, klusas zāles, kuras neviens nekad neredz, drapētas ar trūdošu, lietus švīkās iz- balojušu zīdu, kur tumsā gadiem ilgi karājas mazāk pazīstami dižo renesanses meistaru darbi, ko apgaismo zibens, kad drapē- rijas nokritušas.

Šeit, jums līdzās, ir pils, kas piederējusi Kaponi dzimtai, kura saglabāja savu izcilo stāvokli veselus tūkstoš gadus, saplēsa Francijas karaļa ultimātu viņa acu priekšā un iecēla pirmo pāvestu.

Kaponi pils logi aiz dzelzs restēm tagad ir tumši. Lāpu riņķi tukši. Tajā vecajā, saplaisājušā rūtī ir lodes caurums no šā gadsimta četrdesmitajiem gadiem. Pieejiet tuvāk. Piespiediet galvu pie aukstās dzelzs, kā darīja policists, un ieklausieties. Jūs dzirdat klusas klavihorda skaņas. Kāds spēlē Baha "Goldberga variācijas", ne gluži nevainojami, tomēr ārkārtīgi labi, ar tīkamu mūzikas izpratni. Ne gluži nevainojami, tomēr ārkārtīgi labi; varbūt kreisajā rokā jaušams viegls stīvums.

Ja ticat, ka jums nekas nedraud, vai iesiet iekšā? Vai spersiet kāju šajā pilī, kas tik slavena ar asinīm un slavu, vai ļausiet, lai jūsu seja iegrimst zirnekļtīklu pieaustajā tumsā, virzoties pretim klavihorda izsmalcinātajām harmonijām? Novērošanas kameras mūs neredz. Izmirkušais policists, kas glūn durvju nišā, mūs neredz. Nāciet…

Vestibilā tumsa ir gandrīz absolūta. Garas akmens kāpnes, marga auksta zem jūsu slīdošās plaukstas, soļi gadu simteņos izdobuši pakāpienus, tie ir nelīdzeni zem mūsu kājām, kamēr dodamies augšup, pretim mūzikai.

Lielā salona augstās dubultdurvis čīkstētu un gaudotu, ja mums tās būtu jāatver. Jums tās jau ir atvērtas. Mūzika skan no tāla jo tāla stūra, un šajā stūrī spīd arī vienīgā gaisma, daudzu sveču gaisma, sarkanīga tā plūst pa šaurajām kapelas durvīm telpas viņā galā.

Tālāk, pie mūzikas. Garāmejot mēs neskaidri jaušam lielas mēbeļu grupas, kas apsegtas ar pārklājiem, miglainus veidolus, kuri sveču gaismā nav gluži nekustīgi - kā guļošs ganāmpulks. Telpas augstums virs mums izgaist tumsā.

Gaisma sarkanīgi apmirdz greznu klavihordu un cilvēku, kuru renesanses pētnieki pazīst kā doktoru Fellu, doktors elegants, ar staltu muguru šūpojas līdzi mūzikai, gaisma atspīd no viņa matiem un stepēto zīda ritasvārku muguras, tie viz kā zvērādas akots.

Klavihorda pacelto vāku rotā sarežģīta mielasta aina, mazās figūriņas šķiet spietojam sveču gaismā virs stīgām. Viņš spēlē, aizvēris acis. Nošu lapas viņam nav vajadzīgas. Viņa priekšā uz lirai līdzīgā nošu balsta nolikts amerikāņu bulvāravī- zes "The National Tattler" numurs. Tas salocīts tā, ka redzama vienīgi seja pirmajā lappusē, Klarisas Stārlingas seja.

Mūsu mūziķis pasmaida, pabeidz skaņdarbu, vēlreiz atkārto sarabandu savam paša priekam, un, kad pēdējās taustiņa skartās stīgas skaņa vibrējot apklust plašajā telpā, viņš atver acis. Katras zīlītes vidū gail sarkans gaismas punktiņš. Pieliecis galvu sāņus, viņš paskatās uz avīzi.

Bez trokšņa piecēlies, viņš ienes amerikāņu bulvāravīzi mazajā, greznajā kapelā, kas uzbūvēta pirms Amerikas atklāšanas. Kamēr viņš tur avīzi sveču gaismā un loka to vaļā, svētbildes virs altāra šķiet lasām to viņam pār plecu, kā darītu veikala rindā. Salikumā izmantoti septiņdesmit divus punktus lieli Rail- road Gothic burti. Tie vēsta: "NĀVES EŅĢELIS: KLARISA STĀRLINGA, FIB SLEPKAVĪGĀ MAŠĪNA. "

Moku un svētlaimes pilnās sejas, kas uzgleznotas ap altāri, izplēn, kad viņš nodzēš sveces. Lai šķērsotu lielo halli, viņam nevajag gaismu. Gaisa pūsma, kad doktors Hanibals Lekters paiet mums garām. Augstās durvis iečīkstas, aizveras ar būkšķi, kuru mēs sajūtam grīdā. Klusums.

Soļi ieskanas citā telpā. Šajā atbalšu pilnajā vietā sienas šķiet atrodamies tuvāk, griesti paliek augsti - no tiem ar novēlošanos atbalsojas asas skaņas -, un nekustīgajā gaisā glabājas velīnpapīra, pergamenta un nodzēstu sveču smarža.

Papīra čauksti tumsā, krēsla iečīkstēšanās, īss skrapsts pret grīdu. Doktors Lekters sēž lielā atzveltnī leģendārajā Kaponi bibliotēkā. Acis sarkanīgi atstaro gaismu, taču tumsā negail sarkanas, lai gan daži viņa cietumsargi apzvērējuši pretējo. Tumsa ir pilnīga. Viņš prāto…

Tas ir tiesa, ka doktors Lekters sagādāja brīvu darbavietu Kaponi pilī, aizvācot iepriekšējo pārzini - vienkāršs process, kas prasīja tikai pāris sekunžu darbu ar veco vīru un pieticīgus izdevumus par diviem maisiem cementa, - taču, kad ceļš bija brīvs, amatu viņš ieguva godīgi, demonstrējot Daiļo mākslu komitejai neparastas valodnieciskas spējas, bez sagatavošanās tulkojot viduslaiku itāliešu un latīņu valodas tekstus no manuskriptiem, kas aprakstīti ar pašiem blīvākajiem gotu burtiem.

Šeit viņš ir atradis mieru, ko vēlas saglabāt, - dzīvojot Florencē, viņš nav nogalinājis tikpat kā nevienu, tikai savu priekšgājēju.

Tulkotāja un pārziņa amats Kaponi bibliotēkā viņam ir ievērojama balva vairāku iemeslu dēļ.

Pēc gadiem, kas pavadīti šaurā ieslodzījuma kamerā, doktoram Lekteram ir svarīgs pils telpu plašums un augstums. Vēl svarīgāk - viņš jūtas saskaņā ar pili; neviena cita privāta ēka, ko viņš jebkad redzējis, pēc dimensijām un detaļām tik precīzi neatbilst tai atmiņu pilij, kuru viņš sevī saglabājis kopš jaunības.

Bibliotēkā, šajā unikālajā krātuvē, kuras manuskripti un korespondence iesniedzas agrīnajā trīspadsmitajā gadsimtā, viņš var ļauties ziņkārībai par sevi pašu.

Pēc fragmentāriem dzimtas dokumentiem doktors Lekters spriež, ka viņa ciltskoks sākas ar kādu Džuljāno Bevisangvi, diezgan baismīgu personu divpadsmitā gadsimta Toskānā, kā arī ar Makjavelli un Viskonti dzimtām. Šī ir ideāla vieta pētījumiem. Lai gan par šo tematu viņš jūt abstraktu ziņkāri, tā nav saistīta ar paša personu. Doktoram Lekteram nav nepieciešams nekāds vispārpieņemts atbalsts. Viņa ego, tāpat kā viņa intelektuālais līmenis un racionalitātes pakāpe, nav izmērojams ar vispārpieņemtām mērauklām.

Patiesībā psihiatru kopienā nav vienprātības par to, vai doktors Lekters ir dēvējams par cilvēku. Viņa amata brāļi psihiatri, kuru vidū daudzi baidās no viņa dzēlīgajiem rakstiem profesionālajos žurnālos, jau sen uzskata viņu par kaut ko pilnīgi Citu. Ērtības labad viņi sauc doktoru Lekteru par "briesmoni".

Briesmonis sēž melnajā bibliotēkā, viņa prāts apglezno tumsu ar krāsām, viņa galvā skan kāda viduslaiku melodija. Viņš domā par policistu.

Slēdža klikšķis, un iedegas zema lampa.

Tagad mēs redzam doktoru Lekteru pie sešpadsmitā gadsimta remtera[11] galda Kaponi bibliotēkā. Sienu aiz viņa klāj plaukti ar manuskriptiem un lielām, audeklā iesietām virsgrāmatām, pat astoņus simtus gadu vecām. Viņa priekšā, kaudzītē uz galda, atrodas četrpadsmitā gadsimta sarakste ar kādu Venēcijas Republikas ministru, par papīru presi tai izmantots mazs bronzas lējums, ko Mikelandželo darinājis kā studiju savam ragainajam Mozum, un tintnīcas komplekta priekšā ir nolikts portatīvais dators, kas savienots ar Milānas universitātes pētījumu fondiem.

Spilgti sarkans un zils starp pelēcīgi brūnajām un dzeltenajām pergamentu un velīnpapīra kaudzēm rēgojas "The National Tattler" numurs. Un tam līdzās - Florences "La Nazione" izdevums.

Doktors Lekters izvēlas itāliešu avīzi un izlasa tās jaunāko uzbrukumu Rinaldo Paci; uz to ir pamudinājis FIB izteiktais secinājums II Mostro lietas izmeklēšanā. "Mūsu psiholoģiskā diagramma nekad nav sakritusi ar Tokas diagrammu," teicis FIB runasvīrs.

"La Nazione" apraksta Paci pagātni un mācības Amerikā, slavenajā Kventiko akadēmijā, piezīmējot, ka tas gan ļautu gaidīt no viņa labāku darbu.

II Mostro lieta doktoru Lekteru neinteresē itin nemaz, toties Paci pagātne gan. Kāda neveiksme, ka viņš sastapies ar policistu, kas mācījies Kventiko, kur Hanibals Lekters ir mācību grāmatu temats!

"Palazzo Vecchio", raugoties Rinaldo Paci sejā un stāvot tik tuvu, lai varētu viņu saost, doktors Lekters skaidri saprata, ka Paci nav nekādu aizdomu, lai gan viņš bija apjautājies par rētu uz doktora Lektera rokas. Attiecībā uz pārziņa pazušanu Paci pat nejuta pret viņu nekādu nopietnu interesi.

Policists bija viņu sastapis moku rīku izstādē. Labāk būtu bijis satikt viņu orhideju skatē.

Doktors Lekters labi apzinās, ka policista prātā virmo visi atskārsmei nepieciešamie elementi, uz labu laimi sadurdamies ar miljonu citu faktu, kas viņam zināmi.

Vai Rinaldo Paci vajadzētu piebiedroties Kaponi pils nelaiķim pārzinim tur lejā, mitrumā? Vai ari lai Paci līķis tiek atrasts pēc nepārprotamas pašnāvības? "La Nazione " priecātos, ka beidzot ir notrenkājusi viņu līdz nāvei.

Vēl ne, briesmonis nospriež un pievēršas lielajiem velīnpa- pīra un pergamenta manuskriptu ruļļiem.

Doktors Lekters neraizējas. Viņš bauda stilu, kādā rakstījis Neri Kaponi, piecpadsmitā gadsimta baņķieris un slepenais aģents Venēcijā, lasa viņa vēstules - lāgiem skaļi, sev par prieku, līdz vēlai naktij.

22

Ausis izskatījās daudzsološas. Tāpat kā Alfonss Bertijons[13]pirms simt gadiem, Paci pētīja šīs ausis ar palielināmo stiklu. Šķita, abās fotogrāfijās tās sakrīt.

Questura novecojušā datorā viņš ievadīja savu Interpola pieejas kodu Amerikas FIB Vardarbīgo noziedznieku meklēšanas programmai un atvēra apjomīgo Lektera failu. Lamādams savu gauso modemu, viņš pūlējās nolasīt neskaidro tekstu no ekrāna, līdz burti sāka lēkāt acīs. Lielāko tiesu šīs lietas viņš jau pazina. Divi fakti lika aizrauties elpai. Viens vecs un viens jauns. Faila pēdējā papildinājumā bija minēts rentgenuzņē- mums, kas liecināja, ka Lekteram, iespējams, operēta roka. Vecākajā dokumentā, kas bija ieskenēts Tenesī policijas protokolā un sākotnēji drukāts ar rakstāmmašīnu, Paci izlasīja, ka, noslepkavojot savus sargus Memfisā, Hanibals Lekters klausījies "Goldberga variāciju" ierakstu.

Plakāts, kuru izplatīja bagātais upuris, amerikānis Meisons Vērdžers, pēc visiem noteikumiem mudināja iespējamo ziņotāju zvanīt uz norādīto FIB numuru. Tas ierasti brīdināja, ka doktors Lekters ir apbruņots un bīstams. Tur bija arī privāts telefona numurs - tieši zem rindkopas, kurā pieminēta milzīgā atlīdzība.

Lidmašīnas biļete no Florences līdz Parīzei ir smieklīgi dārga, un Paci par to bija jāmaksā no savas kabatas. Viņš neticēja, ka franču policija bez izprašņāšanas būs ar mieru viņu izsaukt, un citu veidu, kā dabūt brīvbiļeti, viņš nezināja. No "American Ex- press" telefona kabīnes pie Operas viņš piezvanīja uz privāto numuru, kas bija minēts Meisona plakātā. Droši vien tiks noskaidrots, no kurienes viņš zvanījis. Angliski Paci runāja labi diezgan, tomēr zināja, ka akcents nodos viņa itālisko cilmi.

Balss piederēja vīrietim, amerikānim, un bija loti mierīga.

-    Lūdzu, pasakiet, kādā jautājumā jūs zvanāt!

-    Man, iespējams, ir informācija par Hanibalu Lekteru.

-    Jā, nu, paldies par zvanu. Vai jūs zināt, kur viņš ir patlaban?

-    Domāju gan. Vai atlīdzība vēl ir spēkā?

-     Jā, ir. Vai jums ir konkrēti pierādījumi, ka tas ir viņš? Jums jāsaprot, ka mēs saņemam daudzus nenopietnus zvanus.

-      Es jums pateikšu, ka viņam ir izdarīta sejas plastiskā operācija un operēta kreisā roka. Bet viņš joprojām var nospēlēt "Goldberga variācijas". Viņam ir brazīliešu dokumenti.

Pauze.

Tad:

-    Kāpēc jūs nezvanījāt policijai? Mans uzdevums ir pamudināt jūs to darīt.

-    Vai atlīdzība ir spēkā jebkuros apstākļos?

-      Atlīdzība pienākas par informāciju, kura novestu pie aresta un notiesāšanas.

-    Vai atlīdzība pienāktos ari… īpašos apstākļos?

-    Vai jūs domājat balvu par doktoru Lekteru? Teiksim, tādā gadījumā, ja parastos apstākļos kādam nebūtu tiesību pieņemt atlīdzību?

-Jā.

-    Mēs abi darbojamies viena un tā paša mērķa labā. Tāpēc, lūdzu, nenolieciet klausuli, kamēr es izteikšu kādu priekšlikumu. Piedāvāt atlīdzību par kāda cilvēka nāvi ir pret starptautiskajām konvencijām un pret ASV likumiem, ser. Lūdzu, nenolieciet klausuli! Vai drīkstu jautāt, vai jūs zvanāt no Eiropas?

-    Jā, un vairāk neko es jums neteikšu.

-     Labi, uzklausiet mani - es ierosinu jums sazināties ar advokātu, lai apspriestu balvu likumību, un neuzsākt nekādas nelikumīgas darbības pret doktoru Lekteru. Vai drīkstu ieteikt advokātu? Ženēvā ir izcils lietpratējs šādos jautājumos. Vai drīkstu nosaukt jums bezmaksas telefona numuru? Sirsnīgi iesaku jums piezvanīt viņam un runāt ar viņu atklāti.

Paci nopirka telefona karti un šoreiz zvanīja no telefona kabīnes "Bon Marche" lielveikalā. Atbildēja cilvēks ar dzedru šveicieša balsi. Saruna ilga mazāk par piecām minūtēm.

Par doktora Hanibala Lektera galvu un rokām Meisons bija gatavs maksāt vienu miljonu ASV dolāru. Tādu pašu summu viņš bija gatavs maksāt par informāciju, kura novestu pie aresta. Viņš privāti maksātu trīs miljonus dolām par doktoru dzīvu, neuzdodot nekādus jautājumus, garantējot diskrēciju. Noteikumi paredzēja simttūkstoš dolāru izmaksu avansā. Lai iegūtu šo avansu, Paci bija jāpiegādā pozitīvi identificējams doktora Lektera pirksta nospiedums - nospiedums in situ' uz kāda priekšmeta. Ja viņš to izdarītu, tad varētu aplūkot pārējo summas daļu seifa Šveices bankā sev izdevīgā laikā.

Pirms došanās no "Bon Marche" uz lidostu Paci nopirka sievai zīda muarē peņuāru firziķu krāsā.

23

jūs uzvedaties, ja zināt, ka tradicionālie goda apliecinājumi ir tikai lēti spīguļi? Ja līdz ar Marku Aurēliju esat nācis pie pārliecības, ka nākamo paaudžu viedoklis nebūs vairāk vērts kā pašreizējās paaudzes viedoklis? Vai tādā gadījumā ir iespējams uzvesties labi? Vai tādā gadījumā ir vēlams uzvesties labi?

Tagad Rinaldo Paci, šim Paci no Paci dzimtas, Florences Ques- tura galvenajam inspektoram, bija jāizlemj, cik vērts ir viņa gods un vai pastāv kāda gudrība, kura pārdzīvo jebkurus goda apsvērumus.

No Parīzes viņš atgriezās vakariņu laikā un mazliet pagulēja. Viņš gribēja jautāt sievai, taču nespēja, lai gan mierinājumu viņā atrada. Pēc tam kad viņas elpa atkal bija kļuvusi rāma, Paci ilgi gulēja nomodā. Vēlu naktī viņš atmeta ar roku miegam un devās laukā pastaigāt un padomāt.

Mantrausība Itālijā nav nekas svešs, un Rinaldo Paci to bija krietni saelpojies līdz ar dzimtenes gaisu. Tomēr viņa dabiskā

mantkārība un godkāre bija uzasināta Amerikā, kur katra ietekme jūtama spēcīgāk, ari Jehovas nāve un Mamona visvarenība.

Iznācis no "Loggia" ēnām un nostājies tajā Sinjorijas laukuma vietā, kur sadedzināts Savonarola, paskatījies augšup uz gaismas apmirdzēto "Palazzo Vecchio", uz logu, pie kura miris viņa sencis, Paci ticēja, ka patlaban apsver visus par un pret. Taču viņš neko neapsvēra. Soli pa solim viņš jau bija izlēmis.

Mēs veltām lēmumam mirkli, uzskatīdami šo procesu par noteiktā laikā radušos racionālas un apzinātas domāšanas augli. Patiesībā lēmumi rodas no sablīvētām jūtām; tie biežāk ir jūtu pikucis, nevis aprēķinu summa.

Paci bija izlēmis tad, kad kāpa lidmašīnā, lai dotos uz Parīzi. Un viņš bija izlēmis pirms stundas, pēc tam kad sieva savā jaunajā peņuārā bija atsaucīga tikai pienākuma pēc. Un brīdi vēlāk, gulēdams tumsā, pasniedzies pie viņas vaiga, lai sniegtu viņai maigu labasnakts skūpstu, viņš zem savas delnas bija sajutis asam. Tajā bridī, pati to neapzinādamās, viņa izdzēra sava vīra sirds asinis.

Atkal goda apliecinājumi? Vēl viena iespēja paciest arhibīskapa elpu, kamēr ar svētajām krama lauskām tiek uzšķilta uguns, ko pielaist pie pakaļas lupatu dūjai? Jaunas uzslavas no politiķiem, kuru privāto dzīvi viņš pazīst pārlieku labi? Ko bija vērta tāda policista slava, kurš notvēris doktoru Hanibalu Lekteru? Atzinībai, kas dāvāta policistam, ir īss mūžs. Labāk PĀRDOT VIŅU.

Šī doma caururba un satricināja Rinaldo, atstādama viņu bālu un apņēmīgu, un, kad ar izcilu redzes atmiņu apveltītais Rinaldo izlēma savu likteni, viņa prātā sajaucās divas smaržas - viņa sieva un Česapīka līča krasts.

PĀRDOT VIŅU. PĀRDOT VIŅU. PĀRDOT VIŅU. PĀRDOT VIŅU. PĀRDOT VIŅU. PĀRDOT VIŅU.

Spēcīgāk nebija dūris pat Frančesko de Paci 1478. gadā, kad Džuljāno gulēja uz katedrāles grīdas un Frančesko savā neprātā ietrieca dunci pats sev stilbā.

24

Doktora Hanibala Lektera pirkstu nospiedumu kartīte ir retums un kaut kas līdzīgs kulta priekšmetam. Oriģināls ietvarā karājas pie FIB Identifikācijas nodaļas sienas. Ievērojot FIB paražas pirkstu nospiedumu noņemšanā cilvēkiem, kuriem ir vairāk nekā pieci pirksti, īkšķa un četru blakuspirkstu nospiedumi ir kartītes priekšpusē, bet sestais pirksts - otrā pusē.

Šīs pirkstu nospiedumu kartītes kopijas apceļoja visu zemeslodi, kad doktors izbēga pirmo reizi, un palielināts viņa īkšķa nospiedums redzams Meisona Vērdžera plakātā; īkšķa nospiedumā atzīmēti diezgan daudzi punkti, lai pat minimāli apmācīts pārbaudītājs varētu saskatīt iespējamo līdzību.

Vienkārša pirkstu nospiedumu noņemšana nav nekāda sarežģītā māka, un Paci prata meistarīgi iegūt pirkstu nospiedumus un veikt aptuvenu salīdzināšanu, lai būtu drošs. Taču Meisons Vērdžers pieprasīja svaigu nospiedumu, in situ un nenoņemtu, lai viņa eksperti varētu pārbaudīt to neatkarīgi; pāris reižu Meisons jau bija piekrāpts ar veciem pirkstu nospiedumiem, kas pirms vairākiem gadiem atrasti doktora Lektera agrīno noziegumu vietās.

Bet kā lai iegūst doktora Fella pirkstu nospiedumus, nemodinot viņā aizdomas? Pats galvenais - doktoru nedrīkst satraukt. Šis cilvēks pārlieku labi prata nozust, un tad Paci paliktu ar garu degunu.

Doktors reti atstāja Kaponi pili, un nākamā Daiļo mākslu komitejas sēde bija paredzēta tikai pēc mēneša. Pārāk ilgi, lai gaidītu, kad varēs nolikt glāzi ūdens uz galda gan doktoram, gan visiem pārējiem, turklāt komiteja nemēdza piedāvāt tamlīdzīgas ērtības.

Tiklīdz Paci bija izlēmis pārdot Hanibalu Lekteru Meisonam Vērdžeram, viņam bija jādarbojas vienam. Viņš nevarēja atļauties pievērst Questura uzmanību doktoram Fellam, saņemot orderi pils pārmeklēšanai, un ēku pārāk labi aizsargāja signalizācija, lai viņš varētu tur ielauzties un dabūt pirkstu nospiedumus.

Doktora Fella atkritumu tvertne bija daudz tīrāka un jaunāka nekā pārējiem kvartāla iedzīvotājiem. Paci nopirka jaunu tvertni un nakts melnumā apmainīja tās vāku pret Kaponi pils tvertnes vāku. Galvanizētā virsma nebija ideāla, un pēc veselas nakts pūliņiem Paci ieguva tikai puantilista murgam līdzīgus nospiedumus, kurus nemūžam nespētu atšifrēt.

Nākamajā rītā viņš apsarkušām acīm aizgāja uz Ponte Vecchio. Juvelieru veikaliņā uz vecā tilta viņš nopirka platu, spoži nopulētu sudraba aproci un samta paliktni, uz kura tā stāvēja vitrīnā. Amatnieku rajonā uz dienvidiem no Arno, šaurajās ieliņās iepretim Piti pilij, viņš lika citam juvelierim izslīpēt no aproces tās darinātāja vārdu. Juvelieris piedāvājās pārklāt sudrabu ar vielu, kas pasargā no sūbēšanas, taču Paci no tā atteicās.

Baismīgais Soličāno, Florences cietums pa ceļam uz Prāto.

Sieviešu nodaļas otrajā stāvā Romula Česku, noliekusies pār dziļu veļas mazgājamo izlietni, ieziepēja sev krūtis, nomazgāja un rūpīgi noslaucīja tās, pirms uzvilka tīru, platu kokvilnas kreklu. Otra čigāniete, atgriezusies no tikšanās telpas, garāmejot uzrunāja Romulu čigāniski. Starp Romulas uzacīm ievilkās sīka krunciņa. Viņas glītā seja palika tikpat nopietna kā allaž.

Otro stāvu viņai, kā parasti, bija atļauts atstāt pusdeviņos rītā, taču, kad viņa tuvojās tikšanās telpai, viņu aizturēja cietumsargs un aizveda sāņus - uz privātu sarunu istabu cietuma pirmajā stāvā. Šoreiz tur nebija parastās medicīnas māsas; Romulas mazo dēlēnu rokās turēja Rinaldo Paci.

-    Sveika, Romula, - viņš teica.

Romula nevilcinādamās piegāja policistam klāt, un viņš bez vārda runas atdeva bērnu. Mazais bija izsalcis un meklēja mātes krūti.

Paci ar zodu norādīja uz aizslietni istabas stūri.

-    Tur ir krēsls. Mēs varam apspriesties, kamēr tu viņu baro.

-     Par ko apspriesties, Donore! - Romula ciešami runāja itāliski - ari franciski, angliski, spāniski un čigāniski. Viņa netēloja - pat viņas aktiermākslas labākie paraugi nebija spējuši novērst šo triju mēnešu ieslodzījumu par kabatzādzībām.

Viņa iegāja aiz aizslietņa. Plastmasas maisiņā, kas bija paslēpts zīdaiņa autiņos, atradās četrdesmit cigarešu un sešdesmit pieci tūkstoši liru - mazliet vairāk par četrdesmit vienu dolāru - nodeldētās naudaszīmēs. Nu viņai bija jāizvēlas. Ja policists ir pārmeklējis bērnu, tad, līdzko viņa izņems laukā kontrabandu, var izvirzīt viņai apsūdzību un atņemt visas privilēģijas. Romula mirkli prātoja, skatīdamās griestos, kamēr mazulis zīda. Kāpēc lai viņš tā pūlētos? Viņam jau tik un tā bija visas priekšrocības. Izņēmusi maisiņu, Romula paslēpa to sev apakšveļā. Pār aizslietni atskanēja policista balss.

- Tu te esi tikai par traucēkli, Romula. Mātes ar zīdaiņiem cietumā ir gatavā laika šķiešana. Te ir likumīgi slimnieki, par kuriem jārūpējas māsām. Vai tev nesāp sirds, atdodot savu bērnu, kad tikšanās laiks beidzies?

Diez ko viņš grib? Romula labi zināja, kas viņš ir: priekšnieks, Pezzo da novanta, proti, deviņdesmitā kalibra maitasga- bals.

Romulas darbs bija tulkot ielas zīmes, lai pelnītu sev iztiku, un kabatzādzības bija tikai palīgnodarbošanās. Viņa bija rūdīta, trīsdesmit piecus gadus veca sieviete ar tādām antenām kā lielajam naktstauriņam Luna. Romula vēroja viņu pār aizslietni. Ši- tais policists - paskat, cik smuks, laulības riņķis, nopucētas kurpes, dzīvo ar sievu, bet ir krietna kalpone - apkaklei cietie stūrīši ielikti iekšā tikai pēc gludināšanas. Kabatas portfelis žaketes kabatā, atslēgas labajā priekšējā bikšu kabatā, nauda kreisajā priekšējā bikšu kabatā, banknotes salocītas plakanas, droši vien apkārt gumijas lente. Loceklis pa vidu. Vingrs un vīrišķīgs, viena auss drusku apskādēta, augstu uz pieres rēta no sitiena. Viņš netaisījās prasīt seksu - ja doma būtu tāda, viņš nebūtu atnesis bērnu. Tiesa, viņš nebija nekāds sapņu princis, tomēr diez vai sekss viņam būtu jāmeklē pie cietumniecēm. Labāk neskatīties viņa sīvajās, melnajās acīs, kamēr mazais zīž. Kāpēc viņš atnesis bērnu? Tāpēc, ka grib, lai es redzētu viņa varu, grib dot mājienu, ka var atņemt bērnu. Ko viņam vajag?

Informāciju? Viņa izstāstīs viņam visu, ko vien viņš grib dzirdēt par piecpadsmit čigāniem, kuri nekad nav eksistējuši. Labi, ko no tā varu iegūt es? Redzēsim Parādīsim viņam gabaliņu miesas.

Romula vēroja viņa seju, iziedama no aizslietņa patvēruma, līdzās zīdaiņa sejiņai vīdēja krūtsgala pusloks.

-    Te ir karsts, - viņa teica. - Vai jūs varētu atvērt logu?

-    Es varētu kaut ko labāku, Romula. Es varētu atvērt durvis, un tu to zini.

Klusums istabā. Ārā Soličāno troksnis kā nerimtīgas, trulas galvassāpes.

-     Pasakiet, ko jums vajag. Es labprāt izdarīšu kaut ko, bet ne visu. - Instinkts viņai nemaldīgi sacīja, ka šā iebilduma dēļ policists jutīs pret viņu cieņu.

-    Tā ir tikai la tua solita cosa, tava parastā nodarbošanās, - Paci teica, - un es gribu, lai tu to paveic slikti.

25

Dienā viņi novēroja Kaponi pils fasādi pa augstu, aizslēģotu dzīvokļa logu ielas pretējā pusē: Romula, kāda vecāka čigāniete, kas palīdzēja gādāt par bērnu un varēja būt Romulas māsīca, un Paci, kurš zaga savam birojam tik daudz laika, cik vien spēja.

Koka roka, kuru Romula izmantoja savā arodā, gaidīja uz krēsla guļamistabā.

Atļauju dienā izmantot dzīvokli Paci bija dabūjis no skolotāja, kas strādāja turpat netālu - Dantes Aligjēri skolā. Romula pieprasīja atsevišķu plauktu ledusskapī savai un zīdaiņa pārtikai.

Viņiem nebija jāgaida ilgi.

Pusdesmitos nākamās dienas rītā Romulas palīdze klusu uzsvilpa no loga nišas. Ielas pretējā pusē parādījās melns tukšums, kad vienas no pils masīvajām durvīm atvērās uz iekšu.

Tur nu viņš bija, cilvēks, kurš Florencē pazīstams kā doktors Fells, neliela auguma, slaids, tumšās drānās, spīdīgi gluds kā ūdele, viņš uz lieveņa paostīja gaisu un nopētīja ielu abos virzienos. Tad nospieda tālvadības pults pogu, ieslēgdams signalizāciju, un aizvēra durvis, pavilcis aiz lielā, vītā dzelzs roktura, kuru bija sabojājusi rūsa un no kura tāpēc nebija iespējams noņemt pirkstu nospiedumus. Rokā viņam bija iepirkumu soma.

Pirmo reizi ieraudzījusi doktoru Fellu pa slēģu spraugu, vecākā čigāniete satvēra Romulu aiz rokas, kā gribēdama viņu apturēt, ieskatījās Romulai acīs un īsi, asi papurināja galvu, kamēr policists neskatījās.

Paci uzreiz saprata, kurp viņš iet.

Doktora Fella atkritumos Paci bija redzējis īpatnējos ietinamos papīrus no delikatešu veikala "Vera dal 1926", kas atradās Via San Jacopo netālu no Santa Trinita tilta. Tagad doktors devās uz to pusi, kamēr Romula vilka mugurā savu kostīmu un Paci vērīgi skatījās pa logu.

-     Dunque' pēc produktiem, - Paci noteica. Viņš nespēja noturēties, piekto reizi neatkārtojis Romulai instrukcijas. - Seko viņam, Romula. Gaidi šajā Ponte Vecchio pusē. Tu viņu panāksi, kad viņš ies atpakaļ, rokā nesdams pilno somu. Es būšu puskvar- tālu viņam priekšā, tu vispirms ieraudzīsi mani. Es palikšu tuvumā. Ja radīsies sarežģījumi, ja tevi arestēs, es par tevi parūpēšos. Ja viņš aizies pa citu ceļu, atgriezies dzīvoklī. Es tev piezvanīšu. Ieliec šo caurlaidi taksometra logā un brauc pie manis.

-    Eminenza, - Romula sacīja, itāliešu ironiskajā stilā krietni paaugstinādama viņa goda nosaukumu, - ja radīsies sarežģījumi un man palīdzēs kāds cits, nedariet viņam pāri, mans draugs neko neņems, ļaujiet viņam skriet.

Paci negaidīja liftu, bet auļoja lejup pa kāpnēm, uzvilcis eļļainu kombinezonu, ar naģeni galvā. Florencē ir grūti kādu izsekot, jo ietves ir šauras un cilvēka dzīvība uz ielas nav neko vērta. Ietves malā Paci bija atstājis nobružātu motorino, kam pie bagāžnieka piesiets ducis slotu. Mopēds sāka darboties pēc pirmā spēriena, un galvenais inspektors zilu dūmu mākulī sāka braukt pa bruģi, mazajam mopēdam lēkājot pa bruģakmeņiem kā rikšojošam ēzelim.

Paci vilcinājās, mašīnām nikni taurējot, nopirka cigaretes, nosita laiku, lai atpaliktu, līdz skaidri zināja, kurp iet doktors Fells. Via de'Bardi galā Borgo San Jacopo bija vienvirziena iela, satiksme plūda viņam pretim. Paci pameta mopēdu uz ietves un sekoja kājām, pagriezis slaido augumu iesāņus, lai izslīdētu cauri tūristu burzmai Ponte Vecchio dienvidu galā.

Florencieši mēdz teikt, ka "Vera dal 1926" ar savu sieru un trifeļu pārpilnību ož kā Dieva kājas.

Tur nu doktors nesteidzās itin nemaz. Viņš izraudzījās šīssezonas pirmās baltās trifeles. Pa logiem aiz krāšņās šķiņķu un makaronu vitrīnas Paci redzēja viņa muguru.

Paci nogriezās ap stūri un nāca atpakaļ, nomazgāja seju strūklakā, kur ūdens šļācās no citas, ūsainas sejas ar lauvas ausīm.

-    Ja gribēsi strādāt pie manis, tev tās ūsas būs jānoskuj, - viņš teica strūklakai, kamēr kuņģis savilkās saltā mezglā.

Tagad doktors nāca ārā ar dažiem viegliem sainīšiem somā. Pa Borgo San Jacopo viņš devās atpakaļ uz mājām. Paci gāja uz priekšu pa ielas pretējo pusi. Pūlis uz šaurās ietves piespieda Paci nokāpt uz ielas, un viņam pret rokaspulksteni sāpīgi atsitās garāmbraucošas karabinieru patruļmašīnas spogulis.

-   Stronzo! Analfabēta!1 - pa logu uzkliedza šoferis, un Paci nozvērējās atriebties. Sasniedzis Ponte Vecchio, viņš bija vadībā par četrdesmit metriem.

Romula stāvēja durvju nišā, zīdaini noguldījusi uz koka rokas un otru roku izstiepusi pret pūli, brīvā roka zem platajām drānām bija gatava izcelt no kādas kabatas vēl vienu naudasmaku, ko pievienot tiem vairāk nekā diviem simtiem, ko viņa savā mūžā nozagusi. Ap paslēpto roku bija aplikta platā, spoži nopulētā sudraba aproce.

Pēc mirkļa upuris izies caur burzmu, kas virzās šurp no vecā tilta. Tiklīdz viņš no pūļa iznāks uz Via de' Bardi, Romula viņu sagaidīs, paveiks savu darāmo un ieslīdēs tūristu straumē, kas šķērso tiltu.

Pūlī Romulai bija draugs, uz kuru varēja paļauties. Par upuri viņa nezināja neko un neticēja, ka policists viņu aizstāvēs. Žils Prevērs, dažos policijas dosjē minēts kā Žils Dimēns vai Rožē Lediks, bet vietējiem pazīstams kā Gnoko, pūlī Ponte Vecchio dienvidu galā gaidīja, kad Romula ķersies pie darba. Savu ieradumu dēļ un arī tāpēc, ka zem sejas ādas pamazām sāka iezīmēties galvaskauss, Gnoko šķita mazāks nekā patiesībā, tomēr viņš vēl aizvien bija stiegrains un stiprs, un pilnīgi spējīgs palīdzēt Romulai, ja zādzība neizdotos.

Ģērbies kā kantorists, viņš saplūda ar pūli, laiku pa laikam izšaudamies no tā, it kā pūlis būtu prēriju suņu ala. Ja nolūkotais upuris satvertu Romulu un turētu viņu ciet, Gnoko paklup- tu, uzgāztos upurim virsū un paliktu spirināmies zemē pēc iespējas ilgāk, daiļrunīgi atvainodamies, līdz Romula jau būtu gabalā. Tā viņš bija rīkojies jau agrāk.

Paci pagāja Romulai garām, nostājās pircēju rindā pie sulu stenda, kur varēja visu redzēt.

Romula iznāca no durvju nišas. Ar ievingrinātu aci viņa novērtēja ļaužu skaitu uz ietves starp sevi un slaido stāvu, kas tuvojās. Viņa prata apbrīnojami veikli kustēties burzmā, priekšā turēdama zīdaini, kas gulēja uz mākslīgās, no koka un audekla darinātās rokas. Labi. Viņa, kā parasti, noskūpstīs savas redzamās rokas pirkstus un sniegsies viņam pie sejas, lai uzspiestu skūpstu tur. Ar brīvo roku taustīsies gar viņa sāniem pie kabatas portfeļa, līdz viņš satvers Romulu aiz plaukstas locītavas. Tad vina izrausies no tvēriena.

Paci bija apgalvojis, ka šis cilvēks nevarot atļauties aizturēt Romulu, līdz ierodas policija, ka viņš gribēšot tikt no viņas vaļā. Visos Romulas mēģinājumos nozagt maku neviens nekad nebija vardarbīgi izturējies pret sievieti ar zīdaini. Upuris nereti nodomāja, ka viņam pa žaketes kabatām gramstās kāds cits, kas stāv blakus. Lai netiktu pieķerta, Romula pati bija apsūdzējusi vairākus nevainīgus garāmgājējus kā kabatzagļus.

Līdz ar drūzmu Romula gāja uz priekšu pa ietvi, izbrīvēja paslēpto roku, tomēr turēja to zem mākslīgās, uz kuras balstījās bērns. Viņa redzēja savu mērķi virzāmies starp galvām, kas šūpojās augšup lejup, vēl desmit metru, tikpat kā klāt.

Madonna! Doktors Fells pagriezās sānis un iejuka pūļa biežņā uz Ponte Vecchio, lai kopā ar tūristu straumi šķērsotu to. Viņš negāja mājās. Romula iespraucās burzmā, tomēr nespēja tikt viņam klāt. Gnoko, joprojām priekšā doktoram, jautājoši pievērsa acis viņai. Romula papurināja galvu, un Gnoko ļāva, lai viņš aiziet garām. Nebūtu nekāda labuma, ja viņu apzagtu Gnoko.

Paci viņai blakus ņurdēja tā, it kā tā būtu viņas vaina.

- Ej uz dzīvokli. Es tev zvanīšu. Tev ir taksometra caurlaide vecpilsētai? Ej! Ej!

Paņēmis savu mopēdu, Paci stūma to pār Ponte Vecchio, pār Arno, nespodru kā nefrīts. Viņš domāja, ka ir pazaudējis doktoru, bet tur jau viņš bija, upes otrā krastā, arkādē līdzās Lungarno, mirkli paskatījās pār plecu skicējošam māksliniekam, tad devās uz priekšu ašiem, viegliem soļiem. Paci nosprieda, ka doktors Fells iet uz Svētā Krusta baznīcu, un caur ellišķīgo satiksmi pa gabaliņu sekoja viņam.

26

Baznīcas "Santa Croce" - Svētā Krusta baznīca, francis- kāņu mītne - milzīgajā telpā atbalsojās astoņas valodas, kamēr apkārt klīda tūristu pulki, sekodami savu gidu spilgtajiem lietussargiem, puskrēslā gramstīdamies pēc divsimt liru monētām, lai ar tām apmaksātu sava mūža brīnišķīgo mirkli, kad pie lielajām freskām kapelās iedegsies apgaismojums.

Romulai, ienākušai no spožās rīta gaismas, vajadzēja mirkli apstāties pie Mikelandželo kapa, lai apžilbušās acis pierastu pie krēslas. Ieraudzījusi, ka stāv uz grīdā ielaistas kapa plāksnes, viņa nočukstēja: - Mi dispiace!' - un steigšus nokāpa no tās; Romulas apziņā neskaitāmie mirušie tur, zem akmens grīdas, bija tikpat reāli kā cilvēki virs tās un varbūt vēl ietekmīgāki. Viņa bija garu saucēju un hiromantu meita un mazmeita, tāpēc cilvēkus virs grīdas un cilvēkus zem tās uzlūkoja kā divas

1 Man |oti žēl! (Tulk. no it. vai.) kopienas ar nāves rūti pa vidu. Tie tur, lejā, gudrākie un vecākie, pēc viņas domām, bija pārāki.

Viņa pārliecinājās, vai tuvumā nav ķesteris, cilvēks ar dziļiem aizspriedumiem pret čigāniem, un patvērās aiz pirmās kolonnas, Rosellīno "Madonna del Latte" aizsardzībā, kamēr mazulis zīda krūti. Tur viņu atrada Paci, kas bija gaidījis netālu no Galileja kapa.

Viņš ar zodu norādīja uz baznīcas tālo galu, kur pa visu šķērsenisko jomu milzīgajā, augstajā, pustumšajā telpā kā zibšņi plaiksnīja starmeši un aizliegtas fotokameras, bet klikšķošie skaitītāji tikmēr rija divsimt liru monētas un arī pa kādam spēļu žetonam vai austrāliešu ceturtdaļdolāram.

Atkal un atkal Kristus dzima un tika nodots, tika iedzītas naglas, lielās freskas parādījās spožā gaismā un no jauna iegrima tumsā, blīvā un ņudzošā, svētceļnieki mīņājās pa apli, rokās turēdami ceļvežus, kurus nespēja saskatīt, miesas smārds un vīraks cēlās augšup un vārījās lampu karstumā.

Kreisās puses jomā, Kaponi kapelā, strādāja doktors Fells. Greznā Kaponi kapela atrodas baznīcā "Santa Felicitā". Šī, pārbūvēta deviņpadsmitajā gadsimtā, interesēja doktoru Fellu tāpēc, ka caur restaurācijas posmu viņš varēja ielūkoties pagātnē. Patlaban viņš, berzējot papīru ar ogli, kopēja kādā akmenī iegravēto uzrakstu, tik nodilušu, ka to nebūtu iespējams izlasīt pat slīpā apgaismojumā.

Vērodams viņu ar mazu tālskati, Paci atklāja, kāpēc doktors izgājis no mājas tikai ar iepirkumu somu, - savus mākslinieka piederumus viņš glabāja aiz kapelas altāra. Mirkli Paci apsvēra, vai neatcelt Romulas darāmo un nelaist viņu prom. Pirkstu nospiedumus, iespējams, varētu atrast uz zīmēšanas piederumiem. Bet nē, doktoram rokās bija kokvilnas cimdi, lai pasargātu tās no ogles.

Arī labākajā gadījumā viss būs diezgan neveikli. Romulas paņēmieni bija piemēroti ielai. Toties viņa bija spilgta sava aroda pārstāve, no viņas nemūžam nebaidītos neviens noziedznieks. Viņa jau nu nekādā ziņā nebūs tā, kas liks doktoram bēgt. Nē. Ja doktors viņu notvers, tad atdos ķesterim, un Paci varēs iejaukties vēlāk.

Šis cilvēks bija ārprātīgs. Ja nu viņš Romulu nogalina? Ja viņš nogalina bērnu? Paci uzdeva sev divus jautājumus. Vai viņš uzbruktu doktoram, ja situācija liktos bīstama dzīvībai? Jā. Vai, lai dabūtu savu naudu, viņš riskētu ar to, ka Romula un viņas bērns tiek ne pārāk smagi ievainoti? Jā.

Būs vienkārši jānogaida, līdz doktors Fells novelk cimdus, lai dotos pusdienās. Staigājot šurpu turpu pa šķērsenisko jomu, Paci un Romulai pietika laika sačukstēties. Burzmā Paci pamanīja kādu seju.

-     Kas tevi izseko, Romula? Labāk pasaki! To seju esmu redzējis cietumā.

-    Tas ir mans draugs, viņš tikai aizsprostos ceļu, ja man būs jābēg. Viņš neko nezina. Neko. Tā būs labāk jums. Nevajadzēs smērēt rokas.

Lai kavētu laiku, viņi lūdza Dievu vairākās kapelās, Romula čukstēja kādā valodā, kuru Paci nesaprata, bet viņam pašam bija garš saraksts, par ko lūgties, īpaši jau par māju Česapīka līča krastā un vēl par kaut ko tādu, par ko baznīcā nevajadzētu domāt.

Sākās kora mēģinājums, pār vispārējo troksni gaisā uzlidoja burvīgas balsis.

Zvans, un klāt bija dienasvidus slēgšanas laiks. Šķindinādami atslēgas, parādījās ķesteri, gatavi iztukšot monētu urnas.

Doktors Fells meta mieru darbam, piecēlās, iznāca no

Andreoti "Pietā" aizsega kapelā, novilka cimdus un uzģērba žaketi. Pie svētnīcas drūzmējās liela japāņu grupa; viņiem bija izbeigušies monētu krājumi, un viņi apjukuši stāvēja tumsā, vēl nesaprazdami, ka jāiet prom.

Paci gluži lieki piebikstīja Romulai. Viņa zināja, ka pienācis laiks. Un noskūpstīja galviņu bērnam, kas gulēja uz koka rokas.

Doktors tuvojās. Drūzmas dēļ viņam bija jāiet tuvu garām Romulai, un viņa trijos garos soļos aizsteidzās doktoram pretim, nostājās viņa priekšā, pacēla roku tik augstu, lai tā atrastos viņa redzeslaukā un saistītu uzmanību, noskūpstīja sev pirkstus un gatavojās uzspiest šo skūpstu viņam uz vaiga, apslēpto roku sagatavojusi čiepšanai.

Iedegās gaisma, jo kādam pūlī bija atradusies divsimt liru monēta, un Romula, pieskārusies doktoram Fellam, ieskatījās viņam sejā, juta, kā acu zīlīšu sarkanie centri iesūc viņu sevī, juta, kā milzīgs, auksts vakuums pierauj sirdi pie ribām, un viņas roka spēji atrāvās no doktora sejas, lai aizsegtu bērna sejiņu, un Romula dzirdēja savu balsi sakām: - Perdonami, perdonami, signore,' - pagriezās un bēga, bet doktors ilgi noskatījās viņai pakaļ, līdz gaisma nodzisa un viņš atkal bija tikai siluets pret kapelas svecēm, un ašiem, viegliem soļiem viņš aizgāja savu ceļu.

Paci, bāls aiz dusmām, atrada Romulu, kas, atbalstījusies pret svētītā ūdens trauku, drudžaini mazgāja bērna galviņu ar svētīto ūdeni, mazgāja viņam acis, ja viņš būtu paskatījies uz doktoru Fellu. Niknie lāsti sastinga Paci uz lūpām, kad viņš ieskatījās Romulas pārbiedētajā sejā.

Tumsā viņas acis šķita milzīgas.

' Piedodiet, piedodiet, kungs. (Tulk. no it. vai.)

-     Tas ir Sātans, - viņa izdvesa. - Šaitāns, Rītausmas dēls. Tagad es esmu viņu redzējusi.

-    Es vedīšu tevi atpakaļ uz cietumu, - Paci noteica. Romula paskatījās uz zīdaini un nopūtās kā nāvei nolemta,

nopūta bija tik dziļa un rezignēta, ka lika sažņaugties sirdij. Noņēmusi plato sudraba aproci, viņa nomazgāja to svētītajā ūdenī.

-    Vēl ne, - viņa sacīja.

27

Rinaldo Paci būtu nolēmis pildīt savu likumsarga pienākumu, tad varētu aizturēt doktoru Fellu un ļoti ātri noskaidrot, vai šis cilvēks ir Hanibals Lekters. Pusstundas laikā viņš būtu dabūjis orderi, lai izvestu doktoru Fellu no Kaponi pils, un visas pils signalizācijas sistēmas nespētu viņu aizkavēt. Ar savām paša pilnvarām viņš drīkstētu aizturēt doktoru Fellu pietiekami ilgi, neizvirzot viņam apsūdzību, līdz būtu noteikta viņa identitāte.

Pirkstu nospiedumu pārbaude Questura mītnē desmit minūšu laikā atklātu, vai Fells ir doktors Lekters. Identifikāciju apstiprinātu DNS tests.

Tagad Paci bija liegtas visas šīs iespējas. Nolēmis pārdot doktoru Lekteru, policists kļuva par atlīdzības mednieku, ārpus likuma un viens. Pat ziņu pienesēji, kurus viņš izmantoja, šeit nevarēja palīdzēt, jo tūdaļ steigtos ziņot par pašu Paci.

Vilcināšanās Paci kaitināja, tomēr viņš bija apņēmības pilns. Būs vien jāiztiek ar tām nolādētajām čigānietēm…

-     Vai Gnoko to izdarītu tavā vietā, Romula? Vai tu vari viņu sameklēt? - Viņi atradās patapinātā dzīvokļa viesistabā Via de' Bardi, iepretim Kaponi pilij, divpadsmit stundu pēc neveiksmes baznīcā "Santa Croce". Zema galdalampa apgaismoja istabu, sniegdamās līdz vidukļa augstumam. Virs gaismas robežas pustumsā spīdēja Paci melnās acis.

-     Es to izdarīšu pati, bet ne ar bērnu, - Romula teica. -Un jūs man dosiet…

-    Nē. Es nevaru ļaut, lai viņš tevi ierauga otrreiz. Vai Gnoko to izdarītu tavā vietā?

Romula garā, spilgtā kleitā sēdēja, salikusi uz priekšu, pilnīgās krūtis pieskārās augšstilbiem, galva gandrīz balstījās pret ceļgaliem. Koka roka tukša mētājās uz krēsla. Kaktā sēdēja vecākā sieviete, iespējams, Romulas māsīca, turēdama rokās zīdaini. Aizkari bija aizvilkti. Pavēris tajos mazītiņu spraugu, Paci saskatīja vāru gaismu augstu Kaponi pilī.

-      Es pati varu, es varu mainīt izskatu tā, ka viņš mani nepazīs. Es varu…

-Nē.

-    Tad Esmeralda.

-      Nē. - Vecākā sieviete no kakta ierunājās pirmo reizi. - Es gādāšu par tavu bērnu, Romula, līdz savai nāves stundai. Es nemūžam nepieskaršos Šaitānam. - Itāliski viņa runāja tā, ka Paci gandrīz nespēja saprast teikto.

-    Pacel galvu, Romula, - Paci sacīja. - Paskaties uz mani! Vai Gnoko to izdarītu tevis dēļ? Romula, šovakar tu atgriezīsies Soličāno. Tev tur jānosēž vēl trīs mēneši. Iespējams, ka nākamreiz, kad tu ņemsi naudu un cigaretes laukā no sava bērna drēbītēm, tevi pieķers… Es varētu izdarīt tā, lai tev piemet vēl sešus mēnešus par to pēdējo reizi. Man būtu viegli panākt atzinumu, ka tu slikti pildi mātes pienākumus. Bērnu paņemtu valsts. Bet, ja es dabūšu pirkstu nospiedumus, tu tiksi atbrīvota, saņemsi divus miljonus liru, dokumenti par tavu sodāmību pazudīs, un es palīdzēšu jums dabūt Austrālijas vīzas. Vai Gnoko to izdarītu tevis dēļ?

Viņa neatbildēja.

-    Vai tu varētu sameklēt Gnoko? - Paci izpūta gaisu pa degunu. - Senti', savāc savas mantas, to mākslīgo roku varēsi dabūt atpakaļ glabātavā pēc trim mēnešiem vai kaut kad nākamajā gadā! Bērns būs jāatdod atradeņu namā. Vecā varēs to tur apciemot.

-     TO? Apciemot TO, Commendatore? Viņa vārds ir… - Romula papurināja galvu, negribēdama nosaukt bērna vārdu šim cilvēkam. Viņa aizklāja seju ar plaukstām, juzdama, kā abi pulsi sejā un plaukstās sitas viens pret otru, un tad ierunājās no plaukstu aizsega. - Es varu viņu sameklēt.

-Kur?

-     Svētā Gara laukumā - pie strūklakas. Viņi sakur ugunskuru, un kādam ir vīns.

-    Es iešu tev līdzi.

-     Labāk ne, - viņa atteica. - Jūs sabojātu viņa reputāciju. Pie jums te paliks bērns un Esmeralda - jūs zināt, ka es atgriezīšos.

Piazza Santo Spirito, skaists laukums Arno kreisajā krastā, naktī izskatās noplucis, baznīca šajā vēlajā stundā ir tumša un aizslēgta, no publikas iecienītā krodziņa "Casalinga" plūst troksnis un ēdienu tvaiki.

1 Klausies. (Tulk no it. vai.)

Pie strūklakas ņirb mazs ugunskurs, skan čigānu ģitāra, spēlēta vairāk ar entuziasmu nekā ar talantu. Barā ir viens labs fado' dziedātājs. Tiklīdz viņš ir atklāts, viņu izvelk priekšā un cienā ar vīnu no vairākām pudelēm. Viņš iesāk dziesmu par likteni, taču tiek pārtraukts ar prasību pēc mundrākas melodijas.

Rožē Lediks, pazīstams arī kā Gnoko, sēž uz strūklakas malas. Viņš ir kaut ko sapīpējies. Acis ir aizplīvurojušās, tomēr pār ugunskura gaismu viņš uzreiz pamana Romulu pūļa dziļumā. Nopircis no augļu tirgotāja divus apelsīnus, viņš seko Romulai, attālinādamies no dziesmas skaņām. Abi apstājas zem ielas laternas pa gabalu no ugunskura. Šī gaisma ir aukstāka par uguns kvēli, to izraibina lapas, kas vēl turas spītīgā kļavā. Gaisma zaļgani viz Gnoko bālajā sejā, lapu ēnas tajā atgādina kustīgus zilumus, un Romula lūkojas šajā sejā, uzlikusi plaukstu viņam uz delma.

No viņa dūres kā spoža, maza mēlīte izšaujas asmens, un viņš mizo apelsīnus, miza nokarājas lejup vienā garā strēmelē. Pirmo apelsīnu viņš sniedz Romulai, un viņa iebāž Gnoko mutē vienu daiviņu, kamēr viņš mizo otru augli.

Viņi pārmij dažus teikumus čigāniski. Gnoko vienu reizi parausta plecus. Romula iedod viņam mobilo telefonu un parāda, kuras pogas jāspiež. Tad Gnoko pie auss atskan Paci balss. Pēc brīža Gnoko aizver telefonu un ieliek to kabatā.

Romula noņem sev no kakla kaut ko ķēdītē iekārtu, noskūpsta mazo amuletu un apliek to ap kaklu noplukušajam vīriņam. Gnoko paskatās uz to, palēkā, izlikdamies, ka svētais tēls viņu svilina, un izpelnās vāru Romulas smaidu. Novilkusi plato aproci, viņa apliek to ap Gnoko roku. Aproce der. Gnoko delms nav resnāks par viņējo.

-    Vai vari stundu palikt pie manis? - Gnoko jautā.

-    Jā, - viņa atbild.

' Populāra portugāļu dziesma vai deja, parasti ģitāras pavadījumā. (Tulk. piez.)

28

Atkal nakts, un doktors Fells stāvēja milzīgajā "Forte di Belvedere " akmens mūru ieskautajā telpā - izstādē "Cietsirdīgie moku rīki". Doktors bija omulīgi atbalstījies pret sienu zem pakarinātajiem nolādēto būriem.

Viņš vēroja lāsta izteiksmes skatītāju kārajās sejās, kad tie spiedās ap moku līkiem un cits citam klāt sutainā, valbacainā frottage', uz apakšdelmiem sacēlušies visi matiņi, karsta elpa uz apkārtējo kakla un vaigiem. Lāgiem doktors pielika pie sejas iesmaržotu mutautiņu, vairīdamies no odekolona un meklēšanās smakas pārmēra.

Tie, kuri vajāja doktoru, gaidīja ārpusē.

Aizritēja stundas. Doktors Fells, kas pašiem eksponātiem pievērsa tikai paviršu uzmanību, šķita, nespēja vien gana noraudzīties uz pūli. Daži sajuta viņa skatienu un sāka justies neērti. Sievietes pūlī bi eži uzlūkoja viņu ar īpašu interesi, pirms šļūkā-

1 Ber/ēšanās. (Tulk. nofr. vai) jošā rinda starp eksponātiem sakustējās un lika viņām iet tālāk. Niecīga summiņa, kas bija samaksāta abiem taksidermistiem, izstādes rīkotājiem, ļāva doktoram šeit nesteidzīgi kavēties, neaizskaramam aiz auklām, pilnīgi nekustīgam pret akmens mūri.

Aiz izejas pie balustrādes nerimtīgajā lietus smidzeklī sardzē stāvēja Rinaldo Paci. Viņš bija pieradis gaidīt.

Paci zināja, ka doktors neies mājās. Pakalna piekājē aiz forta mazā laukumiņā doktoru Fellu gaidīja viņa automobilis. Tas bija melns "Jaguar Saloon", elegants, trīsdesmit gadu vecs "Mark II" modelis, kas mirdzēja smalkajā lietū, labākais, kādu Paci jebkad redzējis, un tam bija Šveices numuri. Nebija nekādu šaubu, ka doktoram Fellam nav jāstrādā, lai saņemtu algu. Paci ielāgoja numura zīmes, tomēr nevarēja riskēt, pārbaudot tās caur Interpolu.

Stāvajā, bruģētajā Via San Leonardo starp "Forte di Belve- dere" un automašīnu gaidīja Gnoko. Vāji apgaismoto ieliņu no abām pusēm ietvēra augsti akmens mūri, kas sargāja savrupmājas. Gnoko bija sameklējis tumšu nišu pie slēgtiem vārtiem, kur varēja stāvēt nomaļus no tūristu straumes, kas plūda lejup no forta. Ik pēc desmit minūtēm Gnoko kabatā pret stilbu ievibrē- jās mobilais telefons, un viņam bija jāapstiprina, ka viņš atrodas postenī.

Daži garāmejošie tūristi turēja virs galvas kartes un programmiņas, vairīdamies no smalkā lietus, šaurā ietve bija pārblīvēta, un ļaudis kāpa no tās nost, uz ielas, apturēdami retos taksometrus, kas brauca pa nogāzi no forta.

Velvētajā moku rīku kambarī doktors Fells beidzot atrāvās no sienas, pret kuru bija balstījies, pacēla acis augšup uz skeletu mērdēšanas būri, it kā viņiem abiem būtu kāds kopīgs noslēpums, un cauri pūlim devās uz izeju.

Paci ieraudzīja doktoru durvīs un pēc tam, starmeša apgaismotu, forta teritorijā. Viņš pa gabaliņu sekoja. Pārliecināts, ka doktors tiešām dodas lejup pie savas mašīnas, viņš izvilka mobilo telefonu un brīdināja Gnoko.

Čigāna galva izlīda no apkakles kā bruņrupucim, acis bija iegrimušas dobumos un zem galvas ādas, tāpat kā bruņrupucim, bija saskatāms galvaskauss. Viņš uzrotīja piedurkni pāri elkonim, uzspļāva uz aproces un noslaucīja to ar lupatu. Tagad, kad sudrabs bija nospodrināts ar siekalām un svētīto ūdeni, viņš paslēpa roku aiz muguras zem mēteļa, lai tā būtu sausumā, un skatījās augšup pakalnā. Tuvojās vesela kolonna galvu, kas šūpojās augšup lejup. Caur ļaužu drūzmu Gnoko izspraucās uz ielas, kur varēja iet pret straumi un labāk redzēt. Vienam, bez palīga, viņam būs jādara abi darbi - gan jāuzgrūžas virsū, gan jāzog -, taču tas nebūs grūti, jo zādzībai nemaz nevajadzēja izdoties. Tur jau nāca slaidais vīrs - tuvu ietves malai, paldies Dievam. Paci kāpa lejup pa nogāzi trīsdesmit metru aiz doktora.

Gnoko veikli sāka uzbrukumu no ielas vidus. Izmantodams to, ka tuvojas taksometrs, palēcis malā, kā vairīdamies no satiksmes, viņš atskatījās, lai nolamātu šoferi, un ieskrēja krūtīs doktoram Fellam, iegrūda pirkstus zem viņa mēteļa un atskārta savu delmu sagrābtu drausmīgā tvērienā, juta triecienu un atsprāga nost, padarījis savu, doktors Fells tikpat kā nebija pagau- sinājis soli un nozuda tūristu straumē, Gnoko bija brīvs un bēga.

Paci gandrīz acumirklī nostājās viņam blakus nišā pie dzelzs vārtiem, Gnoko, īsi pieliecies, izslējās un smagi elpoja.

- Dabūju. Viņš mani sagrāba, kā vajadzīgs. Tas comuto' mēģināja iegāzt man pa pautiem, bet netrāpīja, - Gnoko teica.

Kad Paci, nometies uz viena ceļgala, piesardzīgi ņēma aproci nost no Gnoko delma, Gnoko juta gar kāju notekam kaut ko karstu un slapju, un, tiklīdz viņš sakustējās, no šķeltas plaisas bikšu audumā izlauzās karsta arteriālo asiņu šalts, apšļācot Paci seju un rokas, kamēr viņš pūlējās noņemt aproci, turot to aiz pašām maliņām. Visur šķīda asinis, ari Gnoko sejā, kad viņš pieliecās, lai paskatītos uz sevi, un viņam saļima kājas. Viņš sabruka pret vārtiem, ar vienu roku pieķērās pie tiem un piespieda lupatu tur, kur ciska savienojas ar rumpi, cenzdamies apturēt asinis, kas gāzās no pāršķeltās augšstilba artērijas.

' Ragulops. (Tulk. no it. vai.)

Paci, juzdams sevī to saltumu, kuru vienmēr juta bīstama darba laikā, aplika roku Gnoko ap pleciem un turēja viņu, pavērstu prom no pūļa, turēja viņu, kamēr viņa asinis lija caur vārtu restēm, tad ļāva viņam uz sāniem noslīgt zemē.

Izņēmis no kabatas mobilo telefonu, Paci runāja tajā, kā izsaukdams ātro palīdzību, taču telefonu nemaz neieslēdza. Atpogājis mēteli, viņš izpleta to, kā vanags izplestiem spārniem sargā savu laupījumu. Pūlis bez kādas ziņkārības kustējās viņam aiz muguras. Paci novilka no Gnoko delma aproci un ielika mazajā kārbiņā, kuru bija atnesis līdzi. Gnoko mobilo telefonu viņš iebāza kabatā.

Gnoko lūpas sakustējās.

- Madonna, che freddo!'

1 Dievmāte, cik auksti! (Tulk. no it. vai.)

Sasprindzinājis gribu, Paci noņēma Gnoko nespēcīgo roku no brūces, turēja to kā mierinādams un ļāva viņam noasiņot. Būdams pilnīgi pārliecināts, ka Gnoko ir miris, Paci pameta viņu guļam pie vārtiem, ar galvu uz delma kā iemigušam, un pats iejuka ņudzošajā pūlī.

Nonācis laukumā, Paci stingi blenza uz tukšo stāvvietu, lietus nule sāka mērcēt bruģakmeņus, uz kuriem bija stāvējis doktora Lektera jaguārs.

Doktors Lekters - Paci domās vairs nesauca viņu par doktoru Fellu. Tas bija doktors Hanibals Lekters.

Iespējams, Paci lietusmēteļa kabatā atradās vajadzīgais pierādījums Meisonam. Paci pašam pietika ar pierādījumiem, kas pilēja no viņa lietusmēteļa uz kurpēm.

29

Rita zvaigzne pār Dženovu jau bālēja austrumu gaismā, kad Rinaldo Paci vecais alfa, klusu dūkdams, pieripoja pie piestātnes. Ostas ūdeņus ņirbināja dzestrs vējš. Uz preču kuģa tālākā enkurvietā kāds metināja, melnajā ūdenī bira oranžas dzirksteles.

Romula palika mašīnā, aizvējā, ar bērnu klēpī. Esmeralda bija iespraukusies šaurajā pakaļējā sēdeklī, kājas piešķiebusi sāņus. Kopš atteikšanās pieskarties Šaitānam viņa vairs nebija bildusi ne vārda.

Viņas dzēra no papīra kausiņiem stipru, melnu kafiju un ēda pasticcini.

Rinaldo Paci iegāja kuģniecības kantorī. Kad viņš atkal iznāca ārā, saule jau bija krietni pakāpusies un oranži apmirdzēja kravas kuģa "Astra Philogenes" aprūsējušo korpusu; uz kuģa patlaban beidzās iekraušana. Viņš pamāja sievietēm mašīnā, aicinādams tās pie sevis.

"Astra Philogenes", ar divdesmit septiņu tūkstošu tonnu kravnesību, reģistrēts Grieķijā, savā ceļā uz Rio likumīgi drīkstēja pārvadāt divpadsmit pasažieru bez kuģa ārsta klātbūtnes. Paci paskaidroja Romulai, ka Rio viņas pārsēdīšoties Sidnejas kuģī, lai dotos uz Austrāliju; pārsēšanās norisi uzraudzīšot kuģa "Astra" vecākais stjuarts. Brauciens esot pilnīgi apmaksāts, nekāda nauda nebūšot jāatdod. Itālijā Austrāliju uzskata par pievilcīgu alternatīvu, kur var atrast darbu, un tur ir liela čigānu kopiena.

Paci bija apsolījis Romulai divus miljonus liru - apmēram tūkstoš divsimt piecdesmit dolāru pēc pašreizējā valūtas maiņas kursa - un tos arī iedeva, ieliktus biezā aploksnē.

Čigānietēm bija ļoti maz bagāžas - neliela ceļasoma un Romulas koka roka, iesaiņota mežraga futrālī.

Gandrīz visu nākamo mēnesi čigānietes būs atklātā jūrā, bez kādām sazināšanās iespējām.

Gnoko viņām sekošot, Paci desmito reizi apliecināja Romulai, bet šodien viņš vēl nevarot braukt. Gnoko atstāšot viņām ziņu Sidnejas galvenajā pastā pēc pieprasījuma.

-    Es turēšu viņam doto solījumu, tāpat kā esmu izpildījis to, ko apsolīju jums, - Paci teica sievietēm, kad viņi stāvēja pie trapa, rīta saulei metot viņu garās ēnas pār piestātnes raupjo betonu.

Šķiršanās brīdī, kad Romula ar bērnu jau kāpa augšā pa trapu, vecā sieviete ierunājās otro un pēdējo reizi Paci mūžā.

Ar acīm, tik melnām kā Kalamatas olīvas, viņa ieskatījās Paci sejā. ,

-   Tu atdevi Gnoko Šaitānam, - viņa klusu sacīja. - Gnoko ir miris. - Stīvi pieliekusies, kā pieliektos pacelt vistu no kaujamā bluķa, Esmeralda rūpīgi uzspļāva Paci ēnai un uzsteidzās augšup pa trapu nopakaļ Romulai un bērnam.

30

eksprespasta piegādes kaste bija pamatīgi aiztaisīta. Pirkstu nospiedumu speciālists, sēdēdams pie galda zem svelmainajām lampām Meisona istabas atpūtas stūrītī, uzmanīgi izņēma skrūves ar elektrisko skrūvgriezi.

Platā sudraba aproce atradās uz samta paliktņa, kas bija iestiprināts kastē tā, ka aproces ārējā virsma nekam nepieskārās.

- Atnesiet to šurp, - Meisons teica. Pirkstu nospiedumus no aproces būtu daudz vieglāk noņemt Baltimoras Policijas departamenta Identifikācijas nodaļā, kur tehniķis strādāja dienā, bet Meisons solīja ļoti augstu un privātu samaksu skaidrā naudā un pieprasīja, lai darbs tiktu veikts viņa acu priekšā. Viņa acs priekšā, nīgri nodomāja tehniķis, novietodams aproci ar visu paliktni uz porcelāna šķīvja, ko rokās turēja apkalpotājs.

Apkalpotājs pienesa šķīvi pie Meisona acs stobriņa. Viņš nevarēja nolikt to uz matu rituļa virs Meisona sirds, jo respira- tors bez mitas kustināja viņa krūtis augšup lejup.

Smagā aproce bija nošķiesta un apkaltuši ar asinīm, sažuvušu asiņu plēksnes nokrita no tās uz šķīvja. Meisons to vēroja ar savu vienīgo aci. Tā kā sejai nebija miesas, tad tajā nebija ari nekādas izteiksmes, taču acs mirdzēja.

-   Apkaisiet ar pulveri, - viņš noteica.

Tehniķim bija doktora Lektera pirkstu nospiedumu FIB kartes priekšējās puses kopija. Sestais nospiedums un identifikācija no kartes otras puses tajā nebija redzami.

Tehniķis uzkaisīja pulveri starp asiņu garozām. "Pūķa asiņu" pulveris, kuru viņš vislabprātāk izmantoja pirkstu nospiedumu meklēšanai, krāsas ziņā bija pārāk līdzīgs sakaltušajām asinīm uz aproces, tāpēc viņš paņēma melno pulveri un rūpīgi sāka to uzklāt.

-     Nospiedumi ir, - viņš paziņoja, mitējies strādāt, lai zem atpūtas stūrīša svelmainajām lampām noslaucītu sviedrus. Gaisma derēja fotografēšanai, un viņš nofotografēja nospiedumus in situ, pirms noņēma tos, lai salīdzinātu ar mikroskopa palīdzību. - Kreisās rokas vidējais pirksts un īkšķis, saskan sešpadsmit punkti, tiesā tas tiktu atzīts par pierādījumu, - viņš pēdīgi sacīja. - Šaubu nav, tas ir tas pats zellis.

Tiesa Meisonu neinteresēja. Viņa bālā roka jau rāpoja pa segu uz telefona pusi.

31

Saulains rīts kalnu ganībās tālu Dženardžentu kalnos Sardīnijas vidienē.

Seši vīri - četri sardīnieši un divi romieši - strādāja lielā nojumē, kas būvēta no apkārtējā mežā cirstiem baļķiem. Klusie trokšņi, ko viņi radīja, šķita pastiprināmies kalnu bezgalīgajā klusumā.

Nojumē pie spārēm, no kurām vēl lobījās miza, karājās liels spogulis apzeltītā rokoko ietvarā. Spogulis bija piekarināts virs pamatīgi būvēta lopu laidara ar diviem vārtiem, vieni veda uz ganībām. Otri vārti bija ierīkoti kā holandiešu durvis - augšējo un apakšējo daļu varēja atvērt atsevišķi. Zeme zem šiem vārtiem bija betonēta, bet pārējais laidars nokaisīts ar tīriem salmiem, gluži kā ešafots.

Spoguli, kura ietvarā bija iegrebti ķerubi, varēja pagriezt slīpi, lai redzētu laidaru no augšas, tāpat kā spogulis pavāru skolā ļauj skolēniem no augšas palūkoties uz plīti.

Kinovīrs Oreste Pini un Meisona Sardīnijas priekšstrādnieks, profesionāls cilvēku nolaupītājs, vārdā Karlo, nepatika viens otram jau pašā sākumā.

Karlo Deogračiass bija plecīgs, sārtsejains vīrs Alpu platmalē ar mežakuiļa saru pušķīti aiz lentes. Vestes kabatiņā viņš nēsāja divus brieža zobus, un viņam bija paradums grauzt to skrimšļainos galus.

Karlo bija galvenais lietpratējs senajā sardīniešu profesijā - cilvēku nolaupīšanā -, kā arī profesionāls atriebējs.

Bagāti itālieši jums pateiks: ja jūs tiekat nolaupīts ar nolūku saņemt izpirkuma maksu, tad labāk krist sardīniešu rokās. Viņi vismaz ir profesionāļi un nenogalinās jūs nejaušības vai panikas pēc. Ja jūsu radinieki samaksās, jūs, iespējams, atdos neievainotu, neizvarotu un nesakropļotu. Ja radinieki nemaksās, tad atliks cerēt, ka saņems jūs pa pastu - pakāpeniski.

Karlo nebija pa prātam Meisona sarežģītie sagatavošanas darbi. Šajā jomā viņš bija gana pieredzējis un pirms divdesmit gadiem Toskānā tiešām izbarojis cūkām kādu cilvēku - izbijušu nacistu un viltus grāfu, kas seksuāli izmantoja Toskānas lauku bērnus, gan meitenes, gan zēnus. Karlo, nolīgts šim darbam, aizveda vīrieti no viņa paša dārza triju jūdžu attālumā no Badia di Passignano un izbaroja viņu piecām lielām mājas cūkām kādā fermā aiz Poggio aile Corti, lai gan viņam bija vajadzējis trīs dienas nedot cūkām ēst; nacists raustīja saites, lūdzās un svīda, viņa kājas bija iebāztas laidarā, tomēr cūkas vilcinājās ķerties klāt ņirbošajiem kāju pirkstiem, līdz Karlo, juzdams vieglus sirdsapziņas pārmetumus par sava līguma noteikumu pārkāpšanu, paēdināja nacistu ar garšīgiem salātiem, kas bija gatavoti no cūku iecienītajiem zaļumiem, un tad pārgrieza viņam rīkli, lai pielabinātu cūkas.

Pēc dabas Karlo bija jautrs un možs, taču kinovīra klātbūtne viņu kaitināja, - pēc Meisona Vērdžera rīkojuma Karlo bija atvedis spoguli no bordeļa, kas viņam piederēja Kaljāri, tikai lai izpatiktu šim pornofilmu taisītājam Orestem Pini.

Spogulis bija pakalpojums Orestem, kas bija izmantojis spoguļus kā iemīļotus rekvizītus savās pornogrāfiskajās filmās un vienīgajā īstajā slepkavību filmā, kuru uzņēma Mauritānijā. Iedvesmojies no pamācības, kas bija nodrukāta uz viņa automašīnas spogulīša, viņš pirmais sāka izmantot izkropļotus atspulgus, lai liktu dažiem priekšmetiem izskatīties lielākiem, nekā tie šķiet, ja raugās ar neapbruņotu aci.

Meisons bija pavēlējis Orestem izmantot divas kinokameras ar labu skaņu un obligāti nofilmēt visu nevainojami jau pirmajā reizē. Meisons gribēja arī nepārtrauktu sejas tuvplānu.

Karlo šķita, ka Oreste bezgalīgi muļļājas.

-    Tu vari tur stāvēt un tarkšķēt ar mani kā sievišķis vai arī novērot operāciju un jautāt man, ko neesi sapratis, - Karlo noburkšķēja.

-    Es gribu filmēt operāciju.

-    Va bene.' Uzstādi tos savus krāmus, un sāksim.

Kamēr Oreste visu sagatavoja, Karlo un trīs nerunīgi sardī- nieši veica savus darbus.

Oreste, kam patika nauda, no sirds brīnījās, ko visu par to iespējams nopirkt.

Pie liela steķu galda vienā nojumes pusē Karlo brālis Ma- teo izkravāja lietotu drēbju saini. No kaudzes viņš izraudzījās kreklu un bikses, kamēr divi pārējie sardīnieši, brāļi Pjēro un

' Labi. (Tulk. no ir. vai.)

Tomazo Falčones, ieripināja nojumē ātrās palīdzības skrituļgul- tu, lēnām stumdami to pa zāli. Skrituļgulta bija traipaina un nobružāta.

Mateo bija sagatavojis vairākus spaiņus maltas gaļas, dažas beigtas, nenoplūktas vistas un iepuvušus augļus, kas jau pievilināja mušas, kā arī spaini liellopu iekšu.

Mateo izklāja uz skrituļgultas apvalkātas haki krāsas bikses un piepildīja tās ar pāris vistām, gaļu un augļiem. Pēc tam paņēma divus kokvilnas cimdus, piebāza tos ar malto gaļu un ozolzīlēm, rūpīgi piepildīdams katru pirkstu, un novietoja tos bikšu staru galā. Izraudzījies savam ansamblim kreklu, viņš izpleta to uz gultas, piestūķēja ar lopu iekšām un aprises uzlaboja ar maizi, tad aizpogāja kreklu un akurāti iebīdīja stērbeles biksēs. Divi piebāzti pirkstaiņi tika nolikti piedurkņu galos. Uz melones, kuru viņš izmantoja par galvu, bija uzvilkts matu tīkliņš, sejas vietā piepildīts ar malto gaļu un papildināts ar divām vārītām olām acu vietā. Kad Mateo bija beidzis darbu, rezultāts atgādināja kunkuļainu manekenu, tomēr skrituļgultā tas izskatījās labāk par dažiem, kas izlēkuši pa logu un tiek ripināti prom. Uzlikdams punktu uz "i", Mateo aplaistīja melones priekšpusi un cimdus piedurkņu galos ar ārkārtīgi dārgu pēcskūšanās losjonu.

Karlo ar zodu norādīja uz Orestes slaido asistentu, kas, pārlicis pār žogu, slaistīja aplokā mikrofonu, mērīdams attālumu.

- Pasaki savam gailim, ja viņš iekritīs iekšā, es neiešu viņam pakaļ.

Beidzot viss bija sagatavots. Pjēro un Tomazo nolaida gultu zemākajā stāvoklī, ar salocītām kājām, un aizripināja to pie laidara vārtiem.

Karlo atnesa no mājas magnetofonu un atsevišķu pastiprinātāju. Viņam bija vairākas ierakstu lentes, dažas viņš bija ierakstījis pats, griezdams saviem upuriem nost ausis, lai aizsūtītu tās radiniekiem. Karlo vienmēr atskaņoja šīs lentes cūkām, kamēr tās ēda. Ieraksti nebūs vajadzīgi, kad viņam būs īsts upuris, kas kliedz.

Pie stabiem aiz aploka tika pienagloti divi noplukuši skaļruņi. Saule spoži apspīdēja jauko pļavu, kas pa nogāzi pletās līdz pat mežam. Masīvais žogs, kas ietvēra pļavu, turpinājās arī mežā. Dienasvidus klusumā Oreste dzirdēja, kā zem nojumes sijām dūc kamene.

-    Esi gatavs? - Karlo noprasīja.

Oreste pats nostājās pie fiksētās kameras.

-    Giriamo! - viņš uzsauca savam operatoram.

-    Pronti! - skanēja atbilde.

-    Motorel - Kameras sāka darboties.

-    Partito! - Kopā ar attēlu ierakstījās skaņa.

-Azione!' - Oreste piebikstīja Karlo.

Sardīnietis nospieda sava magnetofona atskaņošanas pogu, un atskanēja ellišķīgi kliedzieni, elsas, lūgšanās. Izdzirdējis šo skaņu, operators sarāvās, tad nomierinājās. Kliedzieni bija drausmīgi, tomēr veidoja atbilstošu uvertīru tiem purniem, kuri parādījās no meža, dzirdot vilinošos kliedzienus, kas pieteica vakariņas.

1 Griežam! - Gatavi! - Motora! - Aiziet! - Darbība! (Tulk. no it. vai)

32

Brauciens uz Ženēvu un atpakaļ vienas dienas laikā, lai redzētu naudu.

Satiksmes lidmašīna uz Milānu, svelpjoša "Aerospatiale" ar propelleriem, pacēlās no Florences agrā rītā, mezdama loku pār vīna dārziem ar platām atstarpēm starp rindām, kas atgādināja novatoriska lauksaimnieka darinātu rupju modeli. Kaut kas nebija kārtībā ar ainavas krāsām - jaunie peldbaseini pie bagāto ārzemnieku villām bija nepareizā zilumā. Paci, kas skatījās pa lidmašīnas iluminatoru, šie baseini atgādināja bālgani zilas vecu angļu acis, šāds zilums neiederējās starp tumšajām cipresēm un sudrabainajiem olīvkokiem.

Lidmašīnai ceļoties arvien augstāk, uzlabojās Rinaldo Paci oma, jo sirdī viņš zināja, ka vecumu nesagaidīs šeit, izpatikdams savu policijas priekšnieku untumiem, cenzdamies saglabāt darbu, lai saņemtu pensiju.

Viņš bija neizturami baidījies, ka, nogalinājis Gnoko, doktors Lekters pazudis. Baznīcā "Santa Croce" atkal ieraudzījis Lektera darba lampu, Paci juta kaut ko līdzīgu pestīšanai; doktors domāja, ka ir drošībā.

Čigāna nāve nesacēla nekādu nemieru Questura mierīgajā gaisotnē un tika piedēvēta narkotikām, par laimi, zemē ap viņu bija mētājušās lietotas šļirces, parasts skats Florencē, kur šļirces bija pieejamas bez maksas.

Paci devās apskatīt naudu. Viņš bija to pieprasījis.

Ar izcilu redzes atmiņu apveltītais Rinaldo Paci atcerējās ainas visā pilnībā: pirmo reizi, kad redzējis sava peņa erekciju, pirmo reizi, kad redzējis pats savas asinis, pirmo sievieti, ko redzējis kailu, pirmo izplūdušo dūri, kas strauji tuvojās, lai viņam sistu. Viņš atcerējās, kā nejauši bija ieklīdis kādas Sjēnas baznīcas sānu kapelā un negaidot ieskatījies sejā Sjēnas Svētajai Katrīnai, viņas mumificētā galva sniegbaltā galvasauta ielocēs atdusējās relikviju šķirstiņā, kas bija veidots baznīcas formā.

Tādu pašu iespaidu uz viņu atstāja skats uz trim miljoniem ASV dolāru.

Trīs simti bandrolētu klucīšu ar simtdolāru zīmēm, kam numuri nav pēc kārtas.

Askētiskā, mazā telpā, līdzīgā kapelai, Ženēvas bankā "Credit Suisse" Meisona Vērdžera advokāts parādīja Rinaldo Paci naudu. No bankas seifu telpas tā tika atvesta četrās dziļās, slēgtās kasetēs ar misiņa numuru plāksnītēm. "Credit Suisse" izsniedza arī naudas skaitāmo mašīnu, svarus un ierēdni, kurš ar tiem strādāja. Ierēdni Paci aizsūtīja prom. Viņš vienu reizi uzlika uz naudas plaukstas.

Rinaldo Paci bija ļoti prasmīgs izmeklētājs. Divdesmit gadu viņš bija tvarstījis un arestējis krāpšanas māksliniekus. Stāvēdams līdzās savai naudai, klausīdamies vienošanās punktos, viņš nesadzirdēja nevienu nepatiesu noti; ja Paci atdos viņiem Hanibalu Lekteru, Meisons atdos viņam naudu.

Karstā, saldā pacilātībā Paci atskārta, ka šie ļaudis nemuļķojas - Meisons Vērdžers viņam tiešām samaksās. Un viņam nebija ilūziju par Lektera likteni. Viņš pārdeva šo cilvēku mocībām un nāvei. Gods kam gods, Paci sev atzinās, ko dara.

Mūsu brīvība ir vērtīgāka par tā briesmoņa dzīvību. Mūsu laime ir svarīgāka par viņa ciešanām, Paci domāja ar nolādētā salto egoismu. Vai šis "mūsu" bija teikts no likumsarga viedokļa vai attiecās tikai uz Rinaldo un viņa sievu - tas ir grūts jautājums, un uz to, iespējams, ir vairākas atbildes.

Šajā telpā, spodrā un šveiciskā, tīrā kā sniegbalts gal- vasauts, Paci deva galīgo zvērestu. Viņš novērsās no naudas un pamāja ar galvu advokātam, misteram Konijam. No pirmās kasetes advokāts noskaitīja simttūkstoš dolāru un pasniedza tos Paci.

īsi parunājis pa telefonu, misters Konijs iedeva klausuli Paci.

-    Tā ir zemes sakaru līnija, kodēta, - viņš piezīmēja.

Amerikāniskajai balsij, ko izdzirdēja Paci, bija savdabīgs

ritms, vārdi sablīvējās vienā vienīgā elpā ar pauzi pa vidu, un eksplozīvie līdzskaņi netika izrunāti. No šīs balss skaņas Paci mazliet sareiba galva, it kā viņš cīnītos pēc elpas kopā ar runātāju.

Bez kāda ievada atskanēja jautājums:

-    Kur ir doktors Lekters?

Paci, ar naudu vienā rokā un klausuli otrā, nevilcinājās.

-     Viņš pēta dokumentus Kaponi pili Florencē. Viņš ir… pārzinis.

-    Lūdzu, parādiet savu personības apliecību misteram Ko- nijam un iedodiet viņam klausuli. Viņš nenosauks jūsu vārdu.

Misters Konijs ieskatījās sarakstā, ko bija izņēmis no kabatas, un pateica Meisonam dažus norunātus koda vārdus, pēc tam sniedza klausuli atpakaļ Paci.

-      Pārējo naudu jūs saņemsiet, kad viņš dzīvs būs mūsu rokās, - Meisons sacīja. - Doktors jums nav jāsaņem ciet pašam, bet jums vajadzēs identificēt viņu mums un nodot viņu mūsu rokās. Man ir vajadzīga arī jūsu dokumentācija, viss, kas jums par viņu ir. Vai Florencē atgriezīsieties šovakar? Šovakar jūs saņemsiet instrukcijas par tikšanos netālu no Florences. Tā notiks ne vēlāk kā rītvakar. Tur jūs dzirdēsiet instrukcijas no cilvēka, kas saņems doktoru Lekteru ciet. Viņš jums jautās, vai zināt kādu puķu tirgotāju. Atbildiet, ka visi puķu tirgotāji ir zagļi. Vai sapratāt? Gribu, lai jūs ar viņu sadarbojaties.

-    Es nevēlos, lai doktors Lekters ir manā… Es nevēlos, lai viņš ir Florences tuvumā, kad…

-    Es saprotu jūsu bažas. Neraizējieties, viņš nebūs.

Saruna pārtrūka.

Pāris minūtēs tika nokārtoti dokumenti, un divi miljoni dolāru tika nodoti glabāšanā. Meisons Vērdžers nevarēja dabūt tos atpakaļ, bet varēja dot atļauju izmaksāt tos Paci pēc pieprasījuma. "Credit Suisse" ierēdnis, kas tika ataicināts uz tikšanās telpu, paskaidroja Paci, ka banka neprasīšot papildu samaksu par noguldījuma konta atvēršanu šeit, ja viņš apmainīšot naudu pret Šveices frankiem, un prasīšot trīs procentus tikai par pirmajiem simttūkstoš frankiem. Ierēdnis iedeva Paci "Bundesge- setz uber Bankeri und Sparkasseti"' 47. paragrāfa kopiju, kas

1 Valsts likums par bankām un krājkasēm. (Tulk. no vācu vai.)

noteica banku slepenību, un piekrita veikt telegrāfa pārvedumu uz Jaunskotijas "Royal Bank." vai uz Kaimanu salām tūdaļ pēc tam, kad būšot saņemta atļauja izmaksāt naudu, ja tāda būšot Paci vēlēšanās.

Notāra klātbūtnē Paci apliecināja paraksta tiesības uz šo kontu savai sievai viņa nāves gadījumā. Kad darījums bija nokārtots, roku viņam sniedza tikai Šveices bankas ierēdnis. Paci un misters Konijs neskatījās viens otram acīs, lai gan misters Konijs pie durvīm pateica atvadu vārdus.

Ceļā uz mājām lidmašīna no Milānas zvārojās negaisā, propelleris Paci pusē bija melns aplis pret tumšpelēkajām debesīm. Plosījās zibens un pērkons, kad viņi meta loku pār seno pilsētu, zem viņiem tagad bija zvanu tornis un katedrāles kupols, agrajā mijkrēslī iedegās gaismas, zibsnis un dārds lika Paci atcerēties bērnību, kad vācieši uzspridzināja Arno tiltus, saudzēdami tikai Ponte Vecchio. Un vienā atplaiksnā, tik īsā kā zibens, viņš atcerējās, kā, mazs zēns būdams, redzējis sagūstītu snaiperi, kas pieķēdēts pie Savažotās madonnas, lai noskaitītu lūgšanu, pirms tiek nošauts.

Laizdamies lejup caur zibens ozona smaržu, juzdams pērkona dārdus lidmašīnas fizelāžā, Paci no senās Paci dzimtas atgriezās savā senajā pilsētā ar mērķiem, tik mūžveciem kā laiks.

33

Rinaldo Paci labprāt būtu pastāvīgi novērojis savu trofeju

Kaponi pilī, taču viņš to nespēja.

Joprojām redzētās naudas saviļņots, viņš bija spiests raut mugurā svētku drēbes un satikties ar sievu ilgi gaidītā Florences kamerorķestra koncertā.

"Teatro Piccolomini", deviņpadsmitajā gadsimtā celta krāšņā Venēcijas "Teatro La Fenice" kopija, divreiz mazāka par oriģinālu, ir apzeltījumu un plīša pilns baroka dārglietu šķirsts, ķerubi pie tā greznajiem griestiem spītē aerodinamikas likumiem.

Labi gan, ka teātris ir skaists, jo izpildītājiem bieži vien nepieciešama visa iespējamā palīdzība.

Ir netaisni, taču neizbēgami, ka mūzika Florencē tiek vērtēta pēc šīs pilsētas bezcerīgi augstajiem mākslas standartiem.

Florencieši ir liela un zinoša mūzikas mīļotāju grupa, tomēr reizēm viņi ir izslāpuši pēc mūzikas māksliniekiem.

Aplausu laikā, kas sekoja uvertīrai, Paci ieslīdēja krēslā blakus sievai.

Viņa sniedza vīram savu smaržīgo vaigu. Vērojot sievu vakarkleitā, kas bija pietiekami dekoltēta, lai no viņas krūšu bedrītes plūstu silta smarža, Paci juta, kā viņa sirds plūst pāri. Partitūru sieva bija ielikusi elegantā Guči mapē, ko viņai bija uzdāvinājis Paci.

-Ar jauno altistu viņiem skan par simt procentiem labāk, - viņa dvesa Paci ausī. Šis lieliskais viola da gamba spēlētājs bija pieņemts, lai aizstātu neciešamu nemākuli, Soljato brālēnu, kurš pirms dažām nedēļām bija neizskaidrojami pazudis.

Doktors Hanibals Lekters raudzījās lejup no augstas ložas, viens, nevainojamā frakā, seja un krūteža šķita peldam tumšajā ložā, zeltītā baroka kokgriezuma ietvarā.

Paci viņu pamanīja, kad pēc pirmās daļas uz īsu brīdi iedegās gaisma, un šajā mirklī, pirms Paci paguva novērsties, doktora galva apcirtās apkārt kā pūcei un viņu acis sastapās. Paci nevilšus saspieda sievas roku tik cieši, ka viņa palūkojās uz vīru. Pēc tam Paci apņēmīgi raudzījās tikai uz skatuvi, delnas virspusi piekļāvis sievas siltajam stilbam, kamēr viņa turēja vīra plaukstu savējā.

Starpbrīdī, kad Paci pie bāra pagriezās, lai pasniegtu sievai dzēriena glāzi, viņai blakus stāvēja doktors Lekters.

-    Labvakar, doktor Fell, - Paci sacīja.

-     Labvakar, Commendatore, - doktors atņēma sveicienu. Viņš gaidīja, viegli piešķiebis galvu, līdz Paci jutās spiests viņus iepazīstināt.

-   Laura, ļauj tevi iepazīstināt ar doktoru Fellu. Doktor, tā ir sinjora Paci, mana sieva.

Sinjorai Paci, kas bija pieradusi saņemt sava skaistuma cildinājumus, doktora nākamā rīcība šķita savādi valdzinoša, lai gan viņas vīram tā nelikās itin nemaz.

-    Pateicos par šo privilēģiju, Commendatore, - doktors teica. Mirkli parādījās viņa sarkanā, smailā mēle, pirms viņš noliecās pār sinjoras Paci roku, lūpas tuvinādams ādai varbūt mazliet vairāk, nekā Florencē pieņemts, noteikti tik tuvu, lai viņa sajustu doktora elpu uz savas ādas.

Viņa skatiens sameklēja sinjoras Paci acis, pirms pacēlās spīdīgi gludā galva.

-    Manuprāt, sinjora Paci, jums īpaši patīk Skarlati.

-    Jā, tas tiesa.

-      Bija patīkami vērot, kā jūs sekojat partitūrai. To vairs nedara gandrīz neviens. Cerēju, ka jūs varētu interesēt šī. - Rokās viņš turēja plānu mapi. Tajā bija antīka partitūra, ar roku rakstīta uz pergamenta. - Tā ir no "Teatro Capranica" Romā, tapusi tūkstoš sešsimt astoņdesmit astotajā gadā, tajā pašā, kad sacerēts skaņdarbs.

-    Meraviglioso!' Paskaties, Rinaldo!

-     Pirmās daļas laikā uz zīdpapīra virslapas atzīmēju dažas atšķirības no mūsdienu partitūras, - doktors Lekters sacīja. - Jums varbūt būs interesanti izsekot tām otrajā daļā. Lūdzu, ņemiet to! Es jebkurā laikā varēšu saņemt to atpakaļ no sinjora Paci - vai tas būs atļauts, Commendatore?

Doktors dziļi, dziļi ieskatījās Paci acīs, kad viņš atbildēja.

-    Ja tas tev sagādā prieku, Laura, - Paci teica. Mirklis domīga klusuma. - Vai jūs uzstāsieties "Studiolo" priekšā, doktor?

-     Jā, piektdienas vakarā. Soljato nevar vien sagaidīt, kad redzēs krītam mani negodā.

1 Brīnišķīgi! (Tulk. no it. vai.)

-    Man tieši tajā laikā jābūt vecpilsētā, - Paci sacīja. - Tad es atdošu partitūru. Laura, doktoram Fellam piektdien jāizpelnās atzinība no "Studiolo" pūķiem.

-     Esmu pārliecināta, ka jūs to izdarīsiet ļoti labi, doktor, - viņa teica, pievērsusi doktoram savas skaistās, tumšās acis, un palika pieklājības robežās - tik tikko.

Doktors Lekters pasmaidīja, atsegdams mazos, baltos zobus.

-     Kundze, ja es ražotu "Fleur du Ciel", tad dāvātu jums lielo Labās cerības raga briljantu, ar ko papildināt šo smaržu. Līdz piektdienas vakaram, Commendatore!

Paci pārliecinājās, ka doktors atgriezies savā ložā, un vairs neskatījās turp, līdz viņi pa gabalu pamāja cits citam ardievas uz teātra kāpnēm.

-    To "Fleur du Ciel" es tev uzdāvināju dzimšanas dienā, - Paci noteica.

-    Jā, un es to dievinu, Rinaldo, - sinjora Paci sacīja. - Tev ir brīnišķīga gaume.

34

Impruneta ir sena Toskānas pilsēta, kur savā laikā darināti dakstiņi Doma jumtam. Tās kapsēta naktī ir saskatāma no villām pakalna galā jūdzēm tālu, jo pie kapu kopiņām mūžam deg lampiņas. Šī gaisma ir nespodra, tomēr pietiekama, lai apmeklētāji atrastu ceļu starp mirušajiem, kaut gan epitāfiju lasīšanai ir nepieciešams lukturītis.

Rinaldo Paci tur ieradās bez piecām deviņos ar mazu puķu pušķīti, ko bija iecerējis nolikt uz kāda kapa, kas gadīsies ceļā. Viņš lēnām soļoja pa grantēto taku starp kapu pieminekļiem.

Viņš juta Karlo klātbūtni, lai arī neredzēja viņu.

Karlo ierunājās aiz kādām kapenēm, kas slējās augstāk par galvu.

- Vai jūs zināt pilsētā kādu labu puķu tirgotāju?

Šis cilvēks runā kā sardīnietis. Labi, tad viņš varbūt tiešām zina, ko dara.

-    Visi puķu tirgotāji ir zagļi, - Paci atbildēja.

Karlo naski iznira no marmora blāķa aizsega, iepriekš nemaz nepaskatījies ap stūri.

Paci viņš šķita mežonīgs, neliela auguma, drukns, spēcīgs, izveicīgs. Mugurā ādas veste, aiz platmales lentes aizsprausts mežakuiļa saru pušķītis. Paci sprieda, ka viņa rokas ir par trim collām garākas nekā Karlo un augumā viņš ir četras collas slaidāks. Svars abiem varēja būt apmēram vienāds. Karlo rokai trūka īkšķa. Paci nodomāja, ka piecu minūšu laikā spētu sameklēt viņu Questura aktīs. Abus vīriešus no aizmugures apspīdēja kapu lampas.

-    Viņa mājai ir laba signalizācija, - Paci teica.

-    Es jau apskatīju. Tu man viņu parādīsi.

-      Viņam jāuzstājas sapulcē rītvakar, piektdienas vakarā. Vai varēsi paspēt?

-    Tas der. - Karlo gribēja mazliet patramdīt policistu, demonstrēt, kurš te ir noteicējs. - Vai tu iesi kopā ar viņu, vai varbūt tev bail no viņa? Tu darīsi to, par ko tev samaksāts. Tu man viņu parādīsi.

-     Pievaldi muti! Es darīšu to, par ko man samaksāts, un tu tāpat. Citādi varēsi atsēdēt savus pensijas gadus Volterrā kā gailis, izvēlies!

Darba laikā apvainojumi Karlo skāra tikpat maz kā sāpju kliedzieni. Viņš redzēja, ka novērtējis policistu aplam. Un noplātīja rokas.

-     Pasaki to, kas man jāzina. - Karlo nostājās Paci blakus, lai izskatītos, ka abi kopā ļaujas sērām pie mazajām kapenēm. Pa celiņu, rokās sadevušies, aizgāja vīrietis un sieviete. Karlo noņēma cepuri, un abi stāvēja noliektām galvām. Paci nolika puķes pie kapeņu durvīm. No Karlo sasilušās cepures plūda smaka, nepatīkama smaka, tā ož desas, kas taisītas no nepareizi kastrēta kuiļa gaļas.

Paci novērsa seju, vairīdamies no smakas.

-    Viņš veikli rīkojas ar nazi. Cērt zemu.

-    Vai šaujamais viņam ir?

-    Nezinu. Cik man zināms, tādu viņš nekad nav izmantojis.

-     Es negribu savākt viņu no mašīnas. Man viņu vajag uz ielas, kad apkārt maz cilvēku.

-    Kā tu viņu savaldīsi?

-    Tā ir mana darīšana. - Karlo ielika mutē brieža zobu un sāka kodīt skrimsli, lāgiem izbāzdams zobu starp lūpām.

-    Un manējā arī, - Paci neatlaidās. - Kā tu to izdarīsi?

-      Apdullināšu ar plastmasas skrotīm, satīšu tīklā un tad iešpricēšu. Būs jāpārbauda viņam zobi, vai zem kāda kronīša nav indes kapsula.

-     Viņam jānotur priekšlasījums sanāksmē. Tā sākas septiņos "Palazzo Vecchio". Ja piektdien viņš strādās Kaponi kapelā baznīcā "Santa Croce", tad no turienes dosies uz "Palazzo Vecchio". Vai tu pazīsti Florenci?

-     Jā, un labi. Vai vari dabūt man atļauju iebraukšanai vecpilsētā?

-Jā.

-    Baznīcā es viņu neņemšu, - Karlo noteica.

Paci pamāja.

-     Labāk būs, ja viņš aizies uz sanāksmi, pēc tam viņu neviens nemeklēs nedēļas divas. Man ir iemesls, lai pēc sanāksmes kopā ar viņu ietu uz Kaponi pili…

-     Es negribu ņemt viņu mājā. Tā ir viņa teritorija. Viņš to pazīst, es ne. Viņš būs modrs, pie durvīm paskatīsies apkārt. Man vajag, lai viņš ir ārā, uz ietves.

-     Tad paklausies - mēs iznāksim pa "Palazzo Vecchio" ielaspuses durvīm, durvis Via dei Leoni pusē būs slēgtas. Mēs iesim pa Via Neri un šķērsosim upi pa Ponte aile Grazie. Otrā krastā, pie Bardlni muzeja, aug koki, kas aizsedz laternas. Tajā laikā tur ir klusu, jo skolā beigušās stundas.

-     Labi, teiksim - pie Bardlni muzeja, bet es varu rīkoties ari drīzāk, ja redzēšu izdevību, tuvāk pilij, vai pat agrāk, ja viņš nobīsies un mēģinās bēgt. Varbūt mēs atbrauksim ar ātrās palīdzības mašīnu. Paliec kopā ar viņu, līdz viņš būs apdullināts, un tad žigli taisies, ka tiec.

-     Es gribu, lai viņš ir prom no Toskānas, pirms ar viņu notiek viss pārējais.

-     Tici man, viņš būs prom no zemes virsas, ar kājām pa priekšu, - Karlo noteica, smīnēdams par sev vien saprotamo joku, no smaidošās mutes rēgojās brieža zobs.

35

Piektdienas rīts. Maza istabiņa Kaponi pils bēniņos. Trīs balsinātās sienas ir kailas. Pie ceturtās karājas liela glezna - trīspadsmitā gadsimta Čimabues skolas Madonna, milzīga mazajā telpā, galva pieliekta pret signatūras stūri kā ziņkārīgam putnam, mandeļveida acis vēro sīku figūru, kas guļ dziļā miegā zem gleznas.

Doktors Hanibals Lekters, cietuma un trakomāju nāru veterāns, nekustīgi guļ šaurajā gultā, rokas salicis uz krūtīm.

Acis pēkšņi atveras, un viņš ir pilnīgi modrs, sapnis par māsu Mišu, sen mirušu un sagremotu, bez pārejas saplūst ar nomodu: briesmas tolaik, briesmas tagad.

Apziņa, ka viņam draud briesmas, ir traucējusi viņa miegu tikpat maz kā kabatzagļa noslepkavošana.

Saģērbies dienas gaitām, slaids, nevainojami saposies savā tumšajā zīda uzvalkā, viņš izslēdz kustības sensorus kalpotāju kāpņu augšgalā un nokāpj lejā, pils plašajās telpās.

Nu viņš var brīvi staigāt pa daudzo pils telpu klusajiem plašumiem, un tas joprojām dod skurbinošu brīvības izjūtu pēc tik daudziem gadiem, kas pavadīti ieslodzījumā pagraba kamerā.

Tāpat kā "Santa Croce" vai "Palazzo Vecchio" freskām rotātās sienas ir pilnas gara klātbūtnes, arī Kaponi bibliotēkas gaisotnē doktors Lekters jūt pulsējam klātbūtni, strādādams pie lielās sienas, ko klāj manuskriptu plaukti. Viņš izraugās pergamenta tīstokļus, nopūš putekļus, sīki puteklīši spieto saules starā, it kā mirušie, kas tagad pārtapuši pīšļos, sacenstos par tiesībām izstāstīt doktoram gan savu, gan viņa likteni. Viņš strādā čakli, taču bez liekas steigas, šo to ievieto savā mapē, atlasa grāmatas un ilustrācijas savam šāvakara priekšlasījumam "Studiolo". Te ir tik daudz kas tāds, ko viņš būtu vēlējies izlasīt.

Atvēris portatīvo datoru, doktors Lekters pieslēdzas Milānas universitātes kriminoloģijas nodaļai un Tīmeklī pārbauda FIB mājas lapu www.fbi.gov , kas ļauts katrai privātpersonai. Viņš uzzina, ka Klarisas Stārlingas neveiksmīgā narkotiku reida izskatīšana Juridiskās uzraudzības padomes sēdē vēl nav paredzēta. Doktora rīcībā nav pieejas kodu, kas būtu nepieciešami, lai ieskatītos savā FIB failā. Visvairāk meklēto noziedznieku lappusē viņam pretim raugās paša agrākā seja pa vidu starp kādu spridzinātāju un ļaunprātīgu dedzinātāju.

No pergamentu kaudzes doktors Lekters paņem spilgto bulvāravīzi un ielūkojas Klarisas Stārlingas attēlā pirmajā lappusē, pieskaras viņas sejai ar pirkstu. Viņa rokā parādās spožs asmens, kā izdiedzēts, lai aizstātu sesto pirkstu. Šo nazi sauc par Harpiju, un tam ir robots asmens plēsoņas naga formā. "The National Tattler" lapu tas šķeļ tikpat viegli, kā pāršķēlis čigāna augšstilba artēriju, - asmens ienira čigāna miesā un izslīdēja ārā no tās tik zibenīgi, ka doktoram Lekteram pat nevajadzēja noslaucīt nazi.

Izgriezis Klarisas Stārlingas seju, doktors Lekters uzlīmē to uz tīra pergamenta.

Paņēmis rakstāmspalvu, viņš viegliem, plūstošiem vilcieniem uzzīmē uz pergamenta spārnotas lauvenes ķermeni - grifu ar Stārlingas seju. Zem tā viņš savā skaidrajā, kaligrāfiskajā rokrakstā uzraksta: Klarisa, vai kādreiz esat domājusi par to, kāpēc filistieši Jūs nesaprot? Tas ir tāpēc, ka Jūs esat atbilde uz Samsona mīklu: Jūs esat medus lauvā.'

Piecpadsmit kilometru tālāk Imprunetā, neuzkrītoši novietojis mašīnu aiz augsta akmens mūra, Karlo Deogračiass pārbaudīja savus darbarīkus, kamēr viņa brālis Mateo kopā ar abiem pārējiem sardīniešiem Pjēro un Tomazo Falčonēm mīkstajā zālienā izmēģināja džudo paņēmienus. Abi Falčones bija izveicīgi un ļoti spēcīgi - Pjēro kādu laiku bija spēlējis Kaljāri profesionāļu futbolkomandā. Tomazo reiz bija mācījies par priesteri un labi runāja angliski. Dažreiz viņš skaitīja lūgšanas kopā ar upuriem.

Karlo plānoja īstenot šo projektu tieši tā, kā vēlējies Meisons, taču, ja plāns izgāztos, ja doktors Lekters viņam būtu jānogalina Itālijā un jāatceļ filmēšana Sardīnijā, arī tad viss vēl nebūtu zaudēts. Karlo zināja, ka viņam nevajadzētu pat minūti, lai nogalinātu doktoru Lekteru un nogrieztu viņam galvu un rokas.

Ja tik daudz laika nebūtu, viņš varētu nogriezt dzimumlocekli un vienu pirkstu, tas būtu pietiekams pierādījums līdz ar DNS testu. Iesaiņoti plastmasā, ielikti ledū, tie nonāktu Meisona rokās nepilnās divdesmit četrās stundās, dodot Karlo tiesības uz atlīdzību papildus algai.

Akurāti aiz sēdekļiem bija novietoti mazs motorzāģis, metāla dzirkles ar gariem rokturiem, ķirurģiskais zāģītis, asi naži, plastmasas maisi ar rāvējslēdzēja aizdari, "Black & Decker Work Buddy" sastiprinājuma stieples, ar ko savaldīt doktora rokas, un DHL gaisa eksprespasta kaste, kuras pārsūtīšana jau bija apmaksāta iepriekš, svara ziņā novērtējot doktora Lektera galvu uz sešiem kilogramiem un rokas uz kilogramu gabalā.

Karlo jutās pārliecināts - ja viņam rastos izdevība uzņemt neparedzētās slepkavības ainu videolentē, Meisons, kaut arī iepriekš licis galdā miljonu dolāru par doktora galvu un rokām, piemaksātu vēl, lai tikai redzētu, kā doktors Lekters tiek nogalināts. Šim nolūkam Karlo bija apgādājies ar labu videokameru, starmeti un statīvu un pamatlīnijās iemācījis Mateo, kā ar to visu apieties.

Gūstīšanas piederumiem viņš veltīja tikpat lielu uzmanību. Pjēro un Tomazo lieliski prata darboties ar tīklu, kas patlaban bija salocīts precīzi kā izpletnis. Gan šļircē, gan šautriņu bisē Karlo bija iepildījis pietiekami lielu devu dzīvnieku trankviliza- tora acepromazīna. Dzīvnieks, kam ķermeņa masa tāda pati kā doktoram Lekteram, nogāztos dažās sekundēs. Karlo bija pateicis Rinaldo Paci, ka sākšot ar plastmasas skrošu pistoli, kas bija pielādēta un gatava, taču, ja radīsies izdevība iedurt šļirces adatu doktoram Lekteram gurnos vai kājās, tad pistole nebūs vajadzīga.

Nolaupītājiem ar savu gūstekni bija jāpaliek uz Itālijas zemes tikai kādas četrdesmit minūtes - tik daudz laika vajadzēja, lai aizbrauktu uz Pizas lidostu, kur gaidīs ātrās palīdzības lidmašīna.

Florences lidlauks atradās tuvāk, bet gaisa satiksme tur bija maza un privātu lidmašīnu vairāk ievērotu.

Pēc nepilnas pusotras stundas viņi būs Sardīnijā, kur doktora sagaidīšanas komiteja jau sāka just izsalkumu.

Savā attapīgajā, smakojošajā galvā Karlo bija apsvēris visu. Meisons nebija muļķis. Maksājumi bija aplēsti tā, ka Rinaldo Paci nedrīkstēja ciest: Karlo dabūtu rūgti nožēlot, ja nogalinātu Paci un lūkotu pieprasīt sev visu summu. Meisons negribēja, lai izceļas tracis nogalināta policista dēļ. Labāk rīkoties pēc Meisona prāta. Tomēr Karlo kņudēja visas maliņas, iztēlojoties, ko viņš būtu paveicis ar pāris zāģa vēzieniem, ja doktoru Lekteru būtu atradis pats.

Viņš izmēģināja savu motorzāģi. Motors ierūcās pirmajā rāvienā.

īsi apspriedies ar pārējiem, Karlo ar mazu motorino aizbrauca uz pilsētu, bruņojies vienīgi ar nazi, pistoli un šļirci.

Doktors Hanibals Lekters agri pameta derdzīgo ielu un iegāja "Farmacia di Santa Maria Novella ", vienā no smaržīgākajām vietām zemes virsū. Kādu brīdi viņš stāvēja, atmetis galvu, aizvēris acis, ieelpodams aromātus, kas plūda no lieliskajām ziepēm, losjoniem un krēmiem, kā arī no to sastāvdaļām laboratorijās. Šveicars bija pieradis pie viņa, un darbinieki, kuri parasti sliecās uz zināmu augstprātību, izturējās pret viņu ar dziļu cieņu. Florencē pavadīto mēnešu laikā laipnā doktora Fella iepirkumu summa droši vien nepārsniedza simttūkstoš liru, taču smaržvielas un esences tika izraudzītas un kombinētas ar izcilu lietpratību, kas pārsteidza un gandarīja šos smaržu tirgotājus, kuriem galvenais dzīvē ir oža.

Tieši tādēļ, lai saglabātu šo baudu, doktors Lekters bija atturējies mainīt savu degunu ar rinoplastiku un izmantojis vienīgi ārējas kolagēna injekcijas. Viņa uztverē gaisu iekrāsoja smaržas, tikpat skaidras un dzīvīgas kā krāsas, un viņš spēja izklāt tās kārtu pa kārtai un sapludināt, kā gleznodams ar ūdens- krāsām uz mitra papīra. Te nebija ne miņas no cietuma. Te gaiss bija mūzika. Te, gaidot ekstrakciju, veselā koncertā apvienojās vīraka sveķu bālās asaras, dzeltenās bergamotes, sandalkoks, kanēlis un mimoza, pārskanot pamatnotis - īstu pelēko ambru, cibe- tu, bebra dziedzeru un muskusbrieža esenci.

Doktors Lekters dažkārt kavējās ilūzijā, ka spēj saost ar delnām, ar delmiem un vaigiem, ka smaržas iesūcas viņā. Ka viņš spēj saost ar seju un ar sirdi.

Pamatotu, anatomisku iemeslu dēļ oža veicina atmiņu vairāk nekā jebkura cita maņa.

Doktora Lektera atmiņā zibēja fragmenti un atplaiksnījumi, stāvot tur, "Farmacia", skaisto art deco lampu maigajā gaismā, elpojot, elpojot. Te nejuta ne mazākās miņas no cietuma. Vienīgi - kas tas bija? Klarisa Stārlinga, kāpēc? Tas nebija "L'Air du Temps", ko doktors Lekters bija uztvēris, kad viņa bija atvērusi somiņu tuvu viņa kameras restēm psihiatriskajā slimnīcā. Tas ne. Šeit, "Farmacia", nepārdeva tādas smaržas. Tas nebija arī viņas lietotais losjons. Ak jā! "Sapone di mandorle". "Farma- cia" slavenās mandeļu ziepes. Kur viņš bija tās saodis? Memfi- sā, kad Stārlinga stāvēja pie viņa būra, kad viņš īsi pieskārās viņas pirkstam neilgi pirms savas bēgšanas. Tātad Stārlinga. Tīra, ar bagātīgām faktūrām. Saulē žāvēta un gludināta kokvilna. Tātad Klarisa Stārlinga. Pievilcīga un garda. Garlaicīga savā nopietnībā un absurda savos principos. Ar asu, iedzimtu atjautību. Mmmm.

Savukārt sliktās atmiņas doktoram Lekteram saistījās ar nepatīkamiem smārdiem, un šeit, "Farmacia", viņš varbūt bija maksimāli tālu no sasmakušajiem, melnajiem pazemes cietumiem, kas atradās zem viņa atmiņu pils.

Šajā pelēkajā piektdienā doktors Lekters pretēji ieradumam nopirka diezgan daudz ziepju, losjonu un vannas eļļu. Dažus flakonus viņš paņēma līdzi, bet pārējos lūdza nosūtīt no "Farmacia" un pats izpildīja sūtījuma deklarācijas savā skaidrajā, kaligrāfiskajā rokrakstā.

-    Vai Dottore vēlētos pievienot vēstuli? - darbinieks jautāja.

-     Kāpēc ne? - doktors Lekters atbildēja un ielika kastītē salocīto grifa zīmējumu.

"Farmacia di Santa Maria Novella" atrodas līdzās klosterim Via Scala ielā, un dievbijīgais Karlo noņēma cepuri, stāvēdams slēpnī zem Svētās Jaunavas tēla netālu no ieejas. Viņš jau bija pamanījis, ka gaisa spiediens no vestibila iekšējām durvīm liek ārējām pavērties mirkli pirms tam, kad kāds nāk ārā. Tas deva viņam laiku palikt slēpnī un paglūnēt laukā ikreiz, tiklīdz kāds klients devās prom.

Kad ārā iznāca doktors Lekters ar savu plāno mapīti, Karlo bija labi paslēpies aiz atklātņu tirgotāja stenda. Doktors devās ceļā. Ejot garām Svētās Jaunavas tēlam, viņa galva pacēlās un nāsis notrīsēja, viņš paskatījās augšup uz statuju un paostīja gaisu.

Karlo nosprieda, ka tā varbūt ir dievbijības izpausme. Viņš prātoja, vai doktors Lekters ir ticīgs, kādi bieži mēdz būt vājprātīgie. Varbūt beigās viņam izdotos piespiest doktoru nolādēt Dievu - tas varētu iepriecināt Meisonu. Bet pirms tam, protams, vajadzēs aizsūtīt prom dievbijīgo Tomazo, lai viņš to nedzirdētu.

Vēlā pēcpusdienā Rinaldo Paci uzrakstīja savai sievai vēstuli, iekļaujot tajā arī sonetu, ko ar zināmām pūlēm bija sacerējis abu pazīšanās sākumā, tolaik būdams pārāk bikls, lai to viņai rādītu. Viņš uzrakstīja kodus, kas bija vajadzīgi, lai pieprasītu Šveicē glabāšanā nodoto naudu, un pievienoja vēstuli, kura viņai jānosūta Meisonam, ja viņš negribētu turēt vārdu. Vēstuli viņš nolika tādā vietā, kur sieva to atrastu tikai tad, kad vāktu kopā viņa mantas.

Pulksten sešos viņš aizbrauca uz Bardīni muzeju ar savu mazo motorino, ko pieķēdēja pie dzelzs žoga, kur pēdējie studenti jau savāca savus velosipēdus. Netālu no muzeja ieraudzījis stāvam balto autobusiņu ar ātrās palīdzības uzrakstu, viņš nosprieda, ka tas varētu piederēt Karlo. Iekšā sēdēja divi vīrieši. Pagriezis viņiem muguru, Paci juta viņu skatienus.

Viņam bija daudz laika. Ielu laternas jau dega, un viņš lēnām devās uz upes pusi pa melnajām ēnām, ko tik ērti meta muzeja koki. Iedams pār Ponte aile Grazie, viņš brīdi lūkojās gausajā Arno straumē un izdomāja pēdējās garās domas, ko viņam atlika laiks baudīt. Nakts būs tumša. Labi. Uz austrumiem pār Florenci strauji slīdēja zemi mākoņi, viegli skardami "Palazzo Vecchio" cietsirdīgo smaili, un vējš, pieņemdamies spēkā, sacēla smilšu un baložu mēslu vērpetes laukumā pie "Santa Croce". Turp tagad devās Paci, viņa kabatu lejup vilka 38. kalibra "Beretta", plakana, ar svinu pildīta ādas caurule un nazis, ko laist darbā pret doktoru Lekteru, ja būtu nepieciešams nogalināt viņu uzreiz.

Baznīca "Santa Croce" tiek slēgta sešos vakarā, tomēr ķesteris ielaida Paci pa mazām durtiņām tuvu baznīcas fasādei. Viņam negribējās jautāt ķesterim, vai "doktors Fells" vēl strādā, tāpēc viņš piesardzīgi devās skatīties pats. Sveces, kas dega gar sienām pie altāriem, deva pietiekamu gaismu. Paci soļoja pa viduseju, līdz varēja ieskatīties krustveida baznīcas labajā atzarā. Aiz dievlūdzēju iedegtajām svecītēm bija grūti saredzēt, vai doktors Fells ir Kaponi kapelā.Paci klusītēm virzījās uz priekšu pa labās puses šķērsjomu. Pār kapelas sienu izslējās milzīga ēna, un Paci mirkli aizrāvās elpa. Tas bija doktors Lekters, noliecies pār lampu, kas bija nolikta uz grīdas, viņš patlaban kopēja plākšņu uzrakstus. Doktors piecēlās, kā pūce ieskatījās tumsā, galva pagriezās, augums nekustējās, lampa apgaismoja to no apakšas, metot aiz muguras gigantisku ēnu. Tad šī ēna atkal saruka lejup kapelā - viņš noliecās pie sava darba.

Paci juta, ka zem krekla pār muguru norit sviedri, taču viņa seja bija salta.

Līdz sanāksmes sākumam "Palazzo Vecchio" vēl atlika stunda, un Paci gribēja ierasties uz priekšlasījumu ar novēlošanos.

Kapela, kuru Paci dzimtai baznīcā "Santa Croce" uzbūvējis Brunelleski, savā skarbajā skaistumā ir viena no renesanses arhitektūras pērlēm. Tajā ir rasta saskaņa starp apli un taisnstūri. Tā ir savrupa celtne ārpus svētnīcas "Santa Croce", un tajā var iekļūt tikai pa velvētu krusteju.

Paci lūdza Dievu Paci kapelā, nometies ceļos uz akmens plātnēm, kur viņu vēroja viņa līdzinieks della Robias cilnī augstu virs galvas. Paci juta, ka viņa lūgšanas apslāpē apustuļu aplis griestos, un nodomāja, ka varbūt lūgšanām būs izdevies iebēgt tumšajā krustejā viņam aiz muguras un no turienes pacelties debesīs pie Dieva.

Viņš piespieda sevi iztēloties dažus labumus, ko varēs iegūt par naudu, kuru saņems apmaiņā pret doktoru Lekteru. Viņš redzēja sevi un sievu sniedzam monētas nabadzīgiem zeņķiem, redzēja kādu medicīnisku aparātu, ko uzdāvinās slimnīcai. Viņš redzēja Galilejas viļņus, kuri gaužām atgādināja Česapīka līci. Viņš redzēja sievas labi veidoto, rožaino roku ap viņa locekli, roka to saspieda, liekot galviņai pietūkt vēl vairāk.

Paci paskatījās apkārt un, nevienu nemanījis, skaļi teica Dievam:

- Paldies tev, Tēvs, ka ļāvi man aizvākt no savas zemes virsas šo briesmoni, briesmīgāku par visiem. Paldies tev to dvēseļu vārdā, kurām Mēs aiztaupīsim ciešanas.

Nav skaidrs, vai šis "mēs" tika teikts no likumsarga viedokļa vai attiecās tikai uz Paci un Dievu kā partneriem, un uz to, iespējams, ir vairākas atbildes.

Tā iekšējā balss, kas nebija viņa draugs, sacīja Paci, ka viņi ar doktoru Lekteru ir nogalinājuši kopā, ka viņu upuris ir Gnoko, jo Paci nav darījis neko, lai viņu glābtu, un juties atvieglots, kad nāve slēdza Gnoko lūpas,

Lūgšanā ir zināms mierinājums, Paci prātoja, atstādams kapelu, - ejot pa tumšo krusteju, viņš skaidri juta, ka nav viens.

Karlo gaidīja zem Pikolomīni pils pārkares un sāka soļot līdzās Paci. Viņi pārmija ļoti skopus vārdus.

Aizgājuši "Palazzo Vecchio" otrā pusē, viņi pārliecinājās, ka izeja uz Via dei Leone ir slēgta, logi virs tās aizslēģoti.

Vienīgās neaizslēgtās durvis bija pils galvenā ieeja.

-    Te mēs iziesim ārā, lejā pa kāpnēm, ap stūri uz Via Neri, - Paci teica.

-    Mēs ar brāli būsim tajā laukuma pusē, pie Loggia. Sekosim jums pienācīgā atstatumā. Pārējie ir pie Bardīni muzeja.

-    Es viņus redzēju.

-    Viņi tevi arī, - Karlo attrauca.

-    Vai tas skrošu šaujamais taisa lielu troksni?

-    Nē, ne kā īstā pistole, bet tu to dzirdēsi, un viņš drīz būs gar zemi. - Karlo neteica, ka Pjēro šaus no ēnām pie muzeja, kamēr Paci un doktors Lekters vēl būs laternu gaismā. Karlo negribēja, lai Paci atsprāgst sāņus, tādējādi brīdinādams doktoru par briesmām pirms šāviena.

-    Tev jāapstiprina Meisonam, ka viņš ir tev rokā. Tas jāizdara šonakt, - Paci sacīja.

-    Nebēdā! Šo nakti tas draņķis pavadīs, pa telefonu lūgdamies Meisonu, - Karlo noteica, iesāņus vērodams Paci un cerēdams, ka viņa sejā parādīsies mulsums. - Sākumā viņš lūgsies, lai Meisons saudzē viņa dzīvību, bet pēc brīža lūgsies, lai viņu nogalina.

36

Pienāca vakars, un no "Palazzo Vecchio" tika aizgaiņāti pēdējie tūristi. Daudzi, izklīzdami pa laukumu, juta sev aiz muguras viduslaiku pils draudīgo klātbūtni un gribot negribot pagriezās, lai pēdējo reizi paskatītos uz mūru zobainajām dzegām augstu gaisā.

Iedegās starmeši, izlejot gaismu pār stāvajiem, raupjajiem akmens mūriem, asinot ēnas zem augstajiem mūra robojumiem. Tiklīdz bezdelīgas atgriezās ligzdās, parādījās pirmie sikspārņi, kurus medībās vairāk traucēja restauratoru jaudīgo darbarīku augstfrekvences spiedzieni nekā gaisma.

Nebeidzamo konservācijas un apkopes darbu pilī bija paredzēts turpināt vēl stundu - tikai ne Liliju salonā, kur doktors Lekters apspriedās ar apkopes brigādes priekšstrādnieku.

Priekšstrādniekam, kas bija pieradis pie Daiļo mākslu komitejas skopuma un īgnajām prasībām, doktors šķita gan laipns, gan ārkārtīgi dāsns.

Jau pēc maza brītiņa strādnieki vāca nost darbarīkus, bīdīja pie sienām lielās pulējamās mašīnas un kompresorus, ritināja kopā virves un elektrības kabeļus. Viņi žigli ienesa "Studiolo" sanāksmei paredzētos saliekamos krēslus - vajadzēja tikai duci krēslu - un atvēra logus, lai izvēdinātu krāsas, lakas un zeltījamo materiālu smārdu.

Doktors pieprasīja pienācīgu katedru; tāda, turpat vai kanceles lielumā, tika atrasta agrākajā Nikolo Makjavelli kabinetā līdzās salonam un atvesta lielos rokas ratos kopā ar pils attēlu projektoru.

Mazais ekrāns, kas bija komplektā ar projektoru, neatbilda doktora Lektera prasībām, un viņš lika to aiznest. Viņš izmēģināja rādīt izraudzītos attēlus dabiskā lielumā uz viena no audekla pārsegiem, kas sargāja restaurētu sienu. Pielabojis pārsega stiprinājumus un nogludinājis ieloces, viņš secināja, ka pārsegs kalpos ļoti labi.

Iezīmējis vajadzīgās vietas vairākos no biezajiem, smagajiem sējumiem, kas bija salikti uz katedras, viņš nostājās pie loga ar muguru pret telpu, kamēr "Studiolo" dalībnieki, ģērbušies savos garlaicīgajos, tumšajos uzvalkos, ieradās un ieņēma vietas; vārdos neizteiktā zinātnieku skepse izpaudās tādējādi, ka krēslus, kuri bija izvietoti puslokā, viņi sagrupēja veidojumā, kas vairāk atgādināja zvērināto solu.

Lūkodamies ārā pa augsto logu, doktors Lekters redzēja pret rietumiem melnējām Domu un Džoto zvanu torni, bet ne Dantes iemīļoto Baptistēriju zem tiem. Augšup vērstie starmeši neļāva viņam paskatīties lejup, tumšajā laukumā, kur viņu gaidīja slepkavas.

Kad šie zinātnieki, paši slavenākie viduslaiku un renesanses pētnieki pasaulē, bija apsēdušies, doktors Lekters domās apkopoja savu priekšlasījumu. Lai to izdarītu, viņam vajadzēja mazliet vairāk par trim minūtēm. Priekšlasījuma temats bija Dantes "Elle" un Jūda Iskariots.

Ļoti atbilstoši "Studiolo" patikai pret pirmsrenesanses laiku doktors Lekters iesāka ar Pjēru della Vinju, Sicīlijas karalistes lo- gotētu, kurš savas mantkārības dēļ izpelnījies vietu Dantes "Ellē". Pirmās pusstundas laikā doktors apbūra viņus ar viduslaiku dzīves reālajām intrigām, kas bijušas pamatā della Vinjas krišanai.

-    Della Vinja tika iegrūsts negodā, un viņam tika izdurtas acis, jo mantkārības dēļ viņš bija pievīlis imperatora uzticību, - doktors Lekters teica, tuvodamies savam galvenajam tematam. - Dantes svētceļnieks atrada viņu Elles septītajā lokā, kur nonāk pašnāvnieki. Tāpat kā Jūda Iskariots, viņš pakārās. Jūdu, Pjēru della Vinju un Ahitofelu, Absaloma godkārīgo padomnieku, Dantes darbā apvieno mantkārība, kurn autors viņos saskatījis, kā ari viņu nāve pakaroties. Mantkārība un pakāršanās ir saistītas gan antīkajā, gan viduslaiku izpratnē: Sv. Jeronīms raksta, ka pats Jūdas otrais vārds - Iskariots - nozīmējot "nauda" vai "cena", turpretī Tēvs Origens apgalvo, ka "Iskariots" esot atvasināts no senebreju jēdziena "no žņaugšanas" un ka viņa vārds nozīmējot "Jūda Nožņaugtais".

Doktors Lekters pacēla acis no katedras un pār brillēm paraudzījās uz durvīm.

-    Ā, Commendator Paci, laipni lūdzu! Tā kā jūs esat vistuvāk durvīm, vai jūs nebūtu tik laipns un nenodzēstu gaismu? Tas jūs interesēs, Commendatore, jo Dantes "Ellē" jau ir divi Paci… - "Studiolo" profesori sausi iekladzinājās. - Tur ir Ka- mičons de Paci, kas noslepkavojis savu radinieku, un viņš gaida ierodamies otru Paci - ne jūs -, tas ir Karlīno, kurš tiks novietots pat vēl tālāk Ellē par nodevību pret Baltajiem gvelfiem, paša Dantes partiju.

Pa vienu no atvērtajiem logiem ielidoja mazs sikspārnis un apmeta telpā dažus lokus virs profesoru galvām - Toskānā parasts atgadījums, par kuru neviens nelikās ne zinis.

Doktors Lekters atkal ierunājās savā katedras balsī.

-   Tātad mantkārība un pakāršanās, kas saistītas kopš antīkās pasaules laikiem, tēls, kurš mākslā atgriežas atkal un atkal.

Doktors Lekters nospieda slēdzi pultī, ko turēja plaukstā; projektors atdzīvojās un uzsvieda uz sienas pārklāja attēlu. Straujā secībā sekoja citi attēli, kamēr doktors turpināja:

-     Šis ir agrākais zināmais krustā sišanas atainojums, kas iegrebts ziloņkaula lādītē Golā ap četrsimto gadu pēc Kristus dzimšanas. Tajā ietverta ari Jūdas nāve pakaroties, viņa seja ir pavērsta augšup pret zaru, kas viņu notur. Un šeit uz ceturtā gadsimta Milānas relikviju šķirstiņa un uz devītā gadsimta ziloņkaula diptiha - pakāries Jūda. Viņš joprojām skatās augšup.

Mazais sikspārnis šaudījās gar ekrānu, medīdams kukaiņus.

-     Šajā kokgrebumā no Benevento katedrāles durvīm mēs redzam Jūdu karājamies ar izkritušām iekšām, kā ārsts Svētais Lūka aprakstījis viņu "Apustuļu darbos". Te viņš karājas, harpiju aplenkts, virs viņa debesīs ir Kaina seja Mēnesī; un šeit viņu attēlojis jūsu pašu Džoto - iekšējie orgāni atkal karājas laukā. Un visbeidzot šeit, ilustrācijā no "Elles" piecpadsmitā gadsimta izdevuma, redzams Pjēra della Vinjas līķis, tas karājas asiņojošā kokā. Neiedziļināšos acīm redzamajā paralēlē ar Jūdu Iskari- otu. Taču Dantem nebija nepieciešama zīmēta ilustrācija: Dantes Aligjēri ģēnijs liek Pjēram della Vinjam, nu jau Ellē, runāt sasprindzinātos šņācienos un izklepotos svelpeņos, it kā viņš karātos vēl arvien. Ieklausieties viņa stāstā par to, kā viņš līdz ar citiem nolādētajiem vilcis savas nedzīvās miesas, lai iekārtu tās ērkšķu krūmā:

Surge in vermena e in pianta silvestra: l'Arpie, pascendo poi de le sue foglie, fanno dolore, e al dolor fenestra.

Doktora Lektera parasti bālā seja pietvīka, kad viņš "Studiolo" klausītājiem atainoja gārdzošos, aizžņaugtos agonējošā Pjēra della Vinjas vārdus, un, kad viņš ar īkšķi nospieda pults pogu, uz sienas pārklāja plašā laukuma mijās della Vinjas un Jūdas tēli ar izrautām iekšām.

- Come l 'altre verrem per nost re spoglie, ma non perņ ch 'alcuna sen rivesta, che non č giusto aver ciņ ch 'om si toglie.

Qui le strascineremo, e per la mesta selva saranno i nostri corpi appesi, ciascuno al prun de l'ombra sua molesta.

Tā Dante skaņās atgādina Jūdas nāvi Pjēra della Vinjas nāvē to pašu noziegumu - mantkārības un nodevības - dēļ. Ahitofels, Jūda, jūsu pašu Pjērs della Vinja. Mantkārība, pakāršanās, pašiznīcināšanās, jo mantkārība tiek uzskatīta par tādu pašu pašiznīcināšanos kā pakāršanās. Un ko savās mokās dziedājuma beigās saka anonīmais Florences pašnāvnieks?

lofei gibetto a me de le mie case.

i

Un es - es padarīju pats savu māju par savām karātavām.

Nākamajā reizē jums varbūt labpatiktu apspriest Dantes dēlu Pjetro. Neticami, bet viņš bija vienīgais no agrīnajiem trīspadsmitā dziedājuma aprakstītājiem, kurš saistījis Pjēru della Vinju ar Jūdu. Es domāju, ka būtu arī interesanti aplūkot ēšanas tematu Dantes darbā. Grāfs Ugolīno ēd arhibīskapa galvu, Sātans ar savām trim sejām ēd Jūdu, Brutu un Kasiju, visus Pjē- ram della Vinjam līdzīgos nodevējus. Pateicos par jūsu laipno uzmanību.

Zinātnieki viņam dedzīgi aplaudēja - klusi un sausi, kā jau paraduši, un doktors Lekters, atstājis gaismu neiedegtu, atvadījās no viņiem, katru nosaukdams vārdā, joprojām turēdams grāmatas, lai nevajadzētu spiest viņiem roku. Šķita, ka, iziedami no Liliju salona nespodrās gaismas, viņi aiznes sev līdzi priekšlasījuma burvību.

Doktors Lekters un Rinaldo Paci, tagad vieni lielajā telpā, dzirdēja, kā zinātnieki, kāpdami lejup pa kāpnēm, sāk strīdēties par priekšlasījumu.

-    Kā jums šķiet, vai es esmu saglabājis savu amatu, Commendatore?

-    Es neesmu zinātnieks, doktor Fell, taču katram redzams, ka jūs atstājāt uz viņiem iespaidu. Doktor, ja tas jums ir ērti, es pavadīšu jūs uz mājām un paņemšu jūsu priekšgājēja mantas.

-     Tur ir veselas divas ceļasomas, Commendatore, un jums jau ir mape. Vai tiešām gribat tās nest?

-     Uz Kaponi pili man pakaļ atbrauks patruļmašīna. - Nepieciešamības gadījumā Paci bija gatavs uzstāt.

-    Labi, - doktors Lekters noteica. - Vienu mirklīti, es nolikšu grāmatas.

Paci pamāja un piegāja pie augstajiem logiem, rokā turēdams mobilo telefonu, nenovērsdams skatienu no Lektera.

Paci redzēja, ka doktors ir pilnīgi mierīgs. No lejasstāviem skanēja restaurācijas aparātu rūkoņa.

Paci nospieda kādu numuru un, kad atbildēja Karlo Deog- račiass, teica:

-    Laura, amore, es pavisam driz būšu mājās.

Doktors Lekters paņēma no katedras grāmatas un salika tās somā. Viņš pievērsās projektoram, tā ventilators vēl arvien dūca, gaismas starā lidinājās putekļi.

-     Man vajadzēja parādīt viņiem šo, nesaprotu, kā varēju to piemirst. - Doktors Lekters projicēja vēl vienu zīmējumu - pie pils mūriem karājās kails vīrietis. - Šis jūs interesēs, Commenda- tor Paci; paskatīsimies, vai man izdosies dabūt skaidrāku attēlu.

Doktors Lekters darbojās ar aparātu, tad tuvojās attēlam uz sienas, viņa melnais siluets iezīmējās uz audekla, tikpat liels kā pakārtais.

-    Vai varat saredzēt? Vairāk palielināt nevar. Lūk, te viņam iekoda arhibīskaps. Un apakšā ir uzrakstīts viņa vārds.

Paci netuvojās doktoram Lekteram, bet, iedams tuvāk sienai, saoda kādu ķimikāliju un mirkli nosprieda, ka to izmantojuši restaurētāji.

-     Vai varat salasīt burtus? Tur ir rakstīts "Paci", un seko rupjš dzejolis. Tas ir jūsu sencis Frančesko, kas pakārts pie "Palazzo Vecchio", zem šiem logiem, - doktors Lekters sacīja. Pār gaismas staru viņš cieši skatījās Paci acīs. - Runājot par radniecīgu tematu, sinjor Paci, man jums jāatzīstas: es nopietni apsveru ieceri apēst jūsu sievu.

Doktors Lekters norāva lielo pārsegu, uzmezdams to virsū Paci, Paci raustīja audeklu, pūlēdamies atsegt galvu, kamēr krūtīs raustījās viņa sirds, un doktors Lekters acumirklī bija viņam aiz muguras, ar drausmīgu spēku sagrāba viņu ap kaklu un piespieda ēterī samērcētu sūkli pie audekla, kas sedza Paci seju.

Rinaldo Paci svaidījās visiem spēkiem, kājas un rokas bija sapinušās audeklā, tomēr viņš joprojām spēja uzlikt roku uz pistoles spala, kad abi kopā nokrita uz grīdas, viņš centās notēmēt pistoli sev aiz muguras zem smacējošā audekla, nospieda gaili un iešāva pats sev stilbā, grimdams virpuļojošā tumsā…

Mazā 38. kalibra pistole, izšāvusi zem audekla, nesacēla daudz skaļāku troksni par dārdiem un kaucieniem apakšējos stāvos. Neviens nekāpa augšā. Doktors Lekters aizvēra Liliju salona lielās durvis un aizbultēja tās…

Šķebinādamies un rīstīdamies Paci atguva samaņu - ētera garša rīklē, smagums krūtīs.

Viņš apjēdza, ka vēl arvien atrodas Liliju salonā, un atklāja, ka nespēj pakustēties. Rinaldo Paci bija ietīts pārsega audeklā un sasiets ar virvi, stīvs kā grīdas pulkstenis, piesiets pie lielajiem rokas ratiem, ar kuriem strādnieki bija atveduši katedru. Mute aizlīmēta ar līmlenti. Spiedošs pārsējs neļāva asiņot šautajai brūcei viņa augšstilbā.

Atbalstījies pret katedru, doktors Lekters vēroja viņu un atcerējās sevi pašu, līdzīgi sasietu, kad bija vadāts pa psihiatrisko slimnīcu rokas ratiņos.

- Vai dzirdat mani, sinjor Paci? Elpojiet dziļi, kamēr vēl varat, un ļaujiet galvai noskaidroties.

Doktors Lekters runāja, bet viņa rokas darbojās. Viņš bija iestūmis telpā lielu grīdas pulējamo mašīnu un rīkojās ar tās resno, oranžo vadu, tā brīvajā galā iesiedams bendes cilpu. Ar gumiju klātais vads čīkstēja, kad viņš apmeta tradicionālos trīspadsmit vijumus.

Pabeidzis cilpu, viņš to paraustīja un nolika uz katedras. No vijumiem cilpas galā rēgojās kontaktdakša.

Uz katedras gulēja Paci pistole, plastmasas rokudzelži, kabatu saturs un kabatas portfelis.

Doktors Lekters pašķirstīja papīrus. Sev aiz krekla viņš aizbāza karabiniera dosjē, kurā atradās viņa permesso di soggior- no, darba atļauja, viņa jaunās sejas fotogrāfijas un negatīvi.

Un tur bija partitūra, ko doktors Lekters bija aizdevis sinjo- rai Paci. Paņēmis partitūru rokā, viņš ar tās malu paklaudzināja sev pret zobiem. Nāsis ietrīsējās, un viņš dziļi ievilka elpu, pieliecies tuvu klāt Paci sejai.

- Laura, ja drīkstu dēvēt viņu par Lauru, vakaros noteikti lieto brīnišķīgu roku krēmu, sinjor. Tas ir tik maigs. Sākumā auksts un pēc tam silts, - viņš teica. - Apelsīnu ziedu smarža. Laura, l'orange. Mmmm. Visu dienu neesmu ēdis ne kumosiņa. Patiesībā aknas un nieres derētu vakariņām tūdaļ pat - šovakar -, bet pārējai gaļai pašreizējā vēsajā laikā būtu nedēļu jāpakarājas. Es neredzēju laika ziņas, un jūs? Jādomā, tas nozīmē "nē". Ja pateiksiet man to, kas man jāzina, Commendatore, tad es būšu ar mieru aiziet bez maltītes; sinjora Paci paliks neskarta. Es uzdošu jums jautājumus, un tad mēs redzēsim. Ziniet, jūs varat man uzticēties, lai gan jums, pazīstot sevi, uzticēties būs grūti. Teātrī es sapratu, ka esat mani identificējis, Commendatore. Vai jūs saslapinājāties, kad es pieliecos pie sinjoras rokas? Tā kā neieradās policija, kļuva skaidrs, ka jūs esat mani pārdevis. Vai jūs pārdevāt mani Meisonam Vērdžeram? Par apstiprinājumu divreiz pamirkšķiniet acis. Paldies, tā jau es domāju. Reiz es piezvanīju uz numuru, kas norādīts viņa visuresošajā plakātā, tālu no šejienes, tikai joka pēc. Vai ārpusē gaida viņa vīri? Ahā. Un viens no viņiem ož kā bojāta kuiļa desa? Saprotu. Vai esat pateicis par mani kādam no Questura1 Vai jūs mirkšķinājāt vienu reizi? Tā jau es domāju. Tagad es gribu, lai jūs mirkli padomājat un nosaucat man savu pieejas kodu Kventiko Vardarbīgo noziedznieku meklēšanas programmai.

Doktors Lekters atvēra savu nazi, Harpiju.

-    Es noņemšu līmlenti, un jūs varēsiet man pateikt. - Doktors Lekters pacēla nazi. - Nemēģiniet kliegt. Vai domājat, ka spēsiet noturēties nekliedzis?

No ētera Paci bija aizsmacis.

-    Zvēru pie Dieva, ka nezinu kodu! Es nespēju par to visu domāt. Mēs varam aiziet uz manu mašīnu, man ir papīri…

Doktors Lekters apgrieza Paci apkārt, ar seju pret ekrānu, un slēdza attēlus šurpu turpu - pakāries Pjērs della Vinja, pakāries Jūda, iekšas abiem karājas laukā.

-    Kā jums šķiet labāk, Commendatorel Zarnas iekšā vai ārā?

-    Kods ir manā piezīmju grāmatiņā.

Doktors Lekters turēja grāmatiņu Paci pie sejas, līdz viņš atrada ierakstu starp telefona numuriem.

-    Un jūs tur varat reģistrēties kā viesis?

-    Jā, - Paci noķērkstēja.

-    Pateicos, Commendatore. - Satvēris ratiņu rokturus, doktors Lekters pieveda Paci pie lielajiem logiem.

-     Paklausieties! Man ir nauda, cilvēk! Jums vajadzēs naudu, lai bēguļotu. Meisons Vērdžers nekad neliksies mierā. Viņš nekad neliksies mierā. Jūs nevarat iet mājās pēc naudas, viņi novēro jūsu māju.

Kā rampu pārlicis pār zemo palodzi divus sastatņu dēļus, doktors Lekters izripināja ratiņos guļošo Paci ārā uz balkona.

Paci mitrajā sejā salti iesitās vējš. Viņš tagad bēra vārdus:

-     Dzīvs jūs nemūžam netiksiet prom no šā nama. Man ir nauda. Man ir simt sešdesmit miljoni liru skaidrā naudā, ASV dolāros simt tūkstoši! Ļaujiet man piezvanīt sievai. Es pateikšu, lai viņa paņem naudu un ieliek manā mašīnā, un atstāj mašīnu pie pils.

Doktors Lekters paņēma no katedras cilpu un iznesa to ārā, nopakaļ vilkdams oranžo vadu. Otrs vada gals ciešos mezglos bija apsiets ap smago pulējamo mašīnu.

Paci joprojām runāja.

-       Viņa var piezvanīt man uz mobilo, kad būs ārā, un tad atstāt to jums. Man ir policijas caurlaide, viņa var piebraukt taisni pār laukumu pie ieejas. Viņa darīs, kā es likšu. No mašīnas nāk dūmi, cilvēk, jūs varat paskatīties lejā un redzēt, ka motors darbojas, atslēgas būs iekšā.

Doktors Lekters nolieca Paci uz priekšu, pie balkona margām. Margas sniedzās viņam līdz augšstilbiem.

Paci varēja palūkoties lejup uz laukumu un caur starmešiem saskatīt vietu, kur sadedzināts Savonarola, uz vietu, kur viņš bija zvērējis pārdot doktoru Lekteru Meisonam Vērdže- ram. Viņš paraudzījās augšup uz zemajiem, vēja dzītajiem, starmešu iekrāsotajiem mākoņiem un bezgala cerēja, ka Dievs redz.

Lejup ir pats drausmīgākais virziens, un viņš nespēja neskatīties turp, pretim nāvei, bezjēdzīgi cerēdams, ka prožektoru stari piešķir gaisam kādu vieliskumu, ka tie viņu kaut kā balstīs, ka viņš kaut kā varēs pieķerties pie gaismas stariem.

Vada cilpas oranžais gumijas apvalks bija salts ap viņa kaklu, doktors Lekters stāvēja tik tuvu.

-   Arrivederci, Commendatore.

Harpija nozibēja augšup gar Paci vēderu, vēl viens cirtiens pāršķēla saites, kas turēja viņu pie ratiņiem, un viņš liecās, pārvēlās pār margām, vilkdams līdzi oranžo vadu, straujā rāvienā tuvojās zeme, mute brīva kliedzienam, un iekšā, salonā, pulējamā mašīna aizbrāzās pa grīdu un, spēji atsitusies, apstājās pie margām, Paci galva parāvās uz augšu, sprands pārlūza, un iekšas izkrita ārā.

Paci un viņa piedēklis šūpojās un griezās pie apgaismotās pils raupjā mūra, raustoties pēcnāves spazmās, bet nesmokot, jau bez dzīvības, starmeši meta uz mūra viņa milzīgo ēnu, tā šūpojās, zem viņa īsākā, straujākā puslokā šūpojās iekšas, viņa vīrestība nāves erekcijā rēgojās laukā no saplosītajām biksēm.

Karlo izmetās no namdurvju nišas, Mateo viņam līdzās, pāri laukumam uz pils ieeju, pagrūžot malā tūristus, diviem no tiem bija uz pili notēmētas videokameras.

-    Tas ir triks, - kāds angliski noteica, kad Karlo skrēja garām.

-    Mateo, sedz sētas durvis! Ja viņš nāks ārā, vienkārši nogalini viņu un nogriez, ko vajag, - Karlo sacīja, skrienot spiezdams mobilā telefona pogas. Tagad iekšā pilī, augšup pa kāpnēm uz pirmo stāvu, tad uz otro.

Salona lielās durvis bija vaļā. Iekšā Karlo notēmēja pistoli uz figūru, kas bija projicēta uz sienas, izskrēja uz balkona, vienā mirklī pārmeklēja Makjavelli kabinetu.

Pa mobilo viņš sazvanīja Pjēro un Tomazo, kuri autobusiņā gaidīja pie muzeja.

-      Brauciet uz viņa māju, nosedziet fasādi un sētaspusi! Vienkārši nogaliniet un nogrieziet!

Karlo atkal spieda pogas.

-    Mateo!

Mateo telefons iezvanījās krūškabatā, kad viņš, smagi elpodams, stāvēja pie pils slēgtās pagalma izejas. Viņš bija vērīgi nopētījis jumtu un tumšos logus, pārbaudījis durvis, roka bija zem mēteļa uz pistoles, kas aizbāzta aiz jozmeņa.

Viņš atlocīja telefonu.

-    Pronto!

-    Ko tu redzi?

-    Durvis ir aizslēgtas.

-    Jumts?

Mateo vēlreiz paskatījās augšup, bet ne tik ātri, lai ieraudzītu, ka virs viņa atveras loga slēģi.

Karlo savā telefonā izdzirdēja šalkoņu un kliedzienu, un Karlo skrēja - lejup pa kāpnēm, pakrita kāpņu laukumiņā, atkal augšā, skrēja - pie pils ieejas garām sargam, kurš tagad stāvēja ārā, garām skulptūrām abpus ieejai, ap stūri, dunošiem soļiem uz pils otru pusi, uzgrūzdamies dažiem pārīšiem. Tur, otrā pusē, tagad bija tumšs, viņš skrēja, mobilais telefons pīkstēja kā mazs dzīvnieciņš viņa rokā, kamēr viņš skrēja. Viņam priekšā pār ielu pārmetās kāds stāvs, ietinies baltā, akli aizšķērsoja ceļu kādam motorino, un mopēds to nogāza zemē, stāvs pietrūkās un ietriecās veikala skatlogā šaurajā ieliņā iepretim pilij, ietriecās biezajā stiklā, pagriezās un akli skrēja, balta parādība, tā kliedza: - Karlo! Karlo! - Lieli traipi pletās uz saplēstā audekla, kas viņu sedza, un Karlo satvēra brāli rokās, pārgrieza plastmasas rokudzelžus, kas bija apmesti viņam ap kaklu un cieši turēja audeklu viņam ap galvu, audekls bija asiņu maska. Atsedzis Mateo, Karlo ieraudzīja viņu drausmi saplosītu, seja, vēders, krūtis - tik dziļi, ka brūce gāja cauri. Karlo pameta viņu vienīgi tik ilgi, lai aizskrietu līdz stūrim un paskatītos uz abām pusēm, tad viņš atgriezās pie brāļa.

Tuvojās sirēnas, Sinjorijas laukumu pildīja zibošas bākugunis; doktors Hanibals Lekters sakārtoja manšetes un nesteidzīgi devās uz gelateria' netālajā Piazza de Giudici. Pie ietves malas rindā stāvēja motocikli un motoriņos.

Viņš tuvojās jaunam vīrietim, kas, ģērbies sacīkšu braucēja ādas tērpā, patlaban iedarbināja lielu "Ducati".

- Jaunais cilvēk, es esmu izmisumā, - viņš ierunājās ar nožēlas pilnu smaidu. - Ja pēc desmit minūtēm es nebūšu Bel- losgvardo laukumā, sieva mani nogalinās, - viņš teica, rādīdams jauneklim piecdesmittūkstoš liru banknoti. - Tik daudz man ir vērta mana dzīvība.

'Saldējuma kafejnīca. (Tulk. no it. vai.)

-    Tas ir viss, ko jūs gribat? Lai es jūs aizvedu? - jauneklis sacīja.

Doktors Lekters parādīja viņam plaukstas.

-    Lai jūs mani aizvedat.

Ātrais motocikls šāvās starp Lungarno satiksmes rindām, doktors Lekters salīcis aiz jaunā braucēja, pasažiera ķivere viņam galvā oda pēc matu lakas un smaržām. Braucējs zināja ceļu, nogriezās pa Via de' Serragli uz Taso laukuma pusi, prom no tā pa Via Villani, gar baznīcu "San Francesco di Paola", iekšā pa šauro celiņu, kas savienojas ar līkumoto ceļu, kurš ved augšup, uz Bellosgvardo, smalko dzīvojamo rajonu pakalnā, no kura paveras dienvidu skats uz Florenci. Spēcīgais "Dūcati" motors atbalsojās no akmens mūriem abās ielas pusēs ar troksni, kas atgādināja plīstoša audekla tirkšķus un priecēja doktoru Lekteru, kamēr viņš pieliecās pagriezienos un pacieta matu lakas un lētā parfīma smārdu ķiverē. Viņš palūdza jaunekli apstāties Bellosgvardo laukuma malā, netālu no grāfa Montauto nama, kur dzīvojis Natenjels Hotorns. Braucējs iebāza savu algu ādas jakas krūškabatā, un motocikla pakaļējā uguns strauji saruka, attālinoties pa līkumoto ceļu.

Doktors Lekters, brauciena pacilāts, nosoļoja vēl četrdesmit metru līdz melnajam jaguāram, izņēma aiz triecienstieņa noliktās atslēgas un iedarbināja motoru. Viņam bija viegli nobrāzta plaukstas pamatne tajā vietā, kur cimds bija uzraucies augšup, kad viņš uzmeta audekla pārsegu Mateo un uzlēca viņam virsū pa pils pirmā stāva logu. Viegli apziedis nobrāzumu ar antibakteriālo itāliešu sikatrīnu, viņš tūdaļ jutās labāk.

Kamēr motors iesila, doktors Lekters pārcilāja ierakstu kasetes. Viņš izšķīrās par Skarlati.

37

Atrās palīdzības lidmašīna, turbopropelleru nesta, pacēlās pār sarkanajiem dakstiņu jumtiem un meta slīpu loku uz dienvidrietumiem, uz Sardīnijas pusi, šķībais Pizas tornis paslējās virs spārna pagriezienā, kas bija krasāks nekā tad, ja pilots vestu dzīvu pacientu.

Uz nestuvēm, kas bija paredzētas doktoram Hanibalam Lekteram, gulēja dziestošās Mateo Deogračiasa miesas. Vecākais brālis Karlo sēdēja līdzās līķim, viņa drēbes bija sakaltušas asinīs.

Karlo Deogračiass pavēlēja sanitāram uzlikt austiņas un ieslēgt mūziku, kamēr pats pa mobilo telefonu piezvanīja uz Lasvegasu, kur aparāts akli atkārtoja šifrēto ziņu, pārraidīdams to tālāk, uz Mērilendas krastu…

Meisonam Vērdžeram nakts un diena bija gandrīz vienādas. Tobrīd viņš bija iemidzis. Pat akvārija apgaismojums bija izslēgts. Meisona galva bija pagriezta uz spilvena, vienīgā acs mūžam vaļēja, tāpat kā acis lielajam zutim, kurš ari gulēja. Nebija dzirdamas citas skaņas kā tikai respiratora vienmērīgie šņācieni un nopūtas un aeratora liegā burbuļošana akvārijā.

Šos nerimtīgos čukstus pārmāca kāds troksnis, kluss un neatlaidīgs. Meisona visprivātākā telefona dūkoņa. Viņa bālā roka, pirkstu balstīta, aizrāpoja kā krabis, lai nospiestu telefona pogu. Klausule atradās viņam zem spilvena, mikrofons tuvu pie sejas grausta.

Vispirms Meisons fonā izdzirdēja lidmašīnas dūkoņu un tad lipīgu melodiju - "Gli Innamorati".

-    Es klausos. Stāsti!

-    Viens nolādēts casino', - Karlo teica.

-Stāsti!

-     Mans brālis Mateo ir pagalam. Patlaban uz viņa ir mana roka. Ari Paci ir miris. Doktors Fells viņus nobeidza un aizbēga.

Meisons neatbildēja uzreiz.

-      Par Mateo jūs esat parādā divsimt tūkstošus dolāru, - Karlo sacīja. - Viņa ģimenei. - Sardīniešu līgumos vienmēr ir paredzēta samaksa arī nāves gadījumā.

-    To es saprotu.

-    Paci dēļ būs lieli mēsli.

-     Labāk izpaust, ka Paci bija sasmērējies, - Meisons teica. - Viņi trakos mazāk, zinādami, ka viņš bijis sasmērējies. Vai viņš bija sasmērējies?

-     Vienīgi šito, vairāk es nezinu. Ja nu no Paci viņi sadzen pēdas līdz jums?

-    Par to es parūpēšos.

-      Man jāparūpējas par sevi, - Karlo sacīja. - Tas ir par daudz. Questura galvenais inspektors miris, no tā es neizspruk- šu sveikā.

-    Jūs taču neko neesat izdarījuši, vai ne?

' Juceklis, tracis. (Tulk. no it. vai.)

-    Mēs neko neesam izdarījuši, bet, ja Questura iejauks manu vārdu tur, - nešķīstā Madonnai Viņi novēros mani visu atlikušo mūžu. Neviens nepieņems no manis naudu, uz ielas es nevarēšu ne nospļauties. Un Oreste? Vai viņš zināja, kas viņam jāfilmē?

-    Nedomāju vis.

-     Rīt vai parīt Questura būs identificējusi doktoru Fellu. Oreste visu sapratīs, līdzko noskatīsies ziņas - jau pēc laika sakritības vien.

-    Orestem ir labi samaksāts. Oreste nav mums bīstams.

-    Jums varbūt ne, bet nākamajā nedēļā Romā Oreste stāsies tiesneša priekšā pornogrāfijas lietā. Un tagad viņam ir trumpis, ko likt pretī. Ja jūs to vēl nezinājāt, tad tagad dariet kaut ko! Vai Oreste jums noteikti vajadzīgs?

-    Es parunāšu ar Oresti, - Meisons lēni teica, no sakropļotās sejas plūda radio diktora skanīgie balss toņi. - Karlo, vai tu vēl piedalies spēlē? Tagad tu taču gribi atrast doktoru Fellu, vai ne? Tev viņš ir jāatrod Mateo dēļ.

-    Jā, bet par jūsu naudu.

-    Tad uzturi fermu. Sapotē cūkas pret cūku gripu un holeru. Sagādā tām transporta krātiņus. Vai tev ir laba pase?

-Jā.

-    Es domāju - laba, Karlo, nevis kaut kāds paštaisīts Tras- teveres papīrs.

-    Man ir laba pase.

-    Es tev ziņošu.

Beidzis sarunu dūcošajā lidmašīnā, Karlo netīšām nospieda automātiskās numura izvēles pogu uz sava mobilā telefona. Mateo telefons skaļi iezvanījās viņa mirušajā rokā, joprojām sakampts nāves krampju tēraudcietajā tvērienā. Mirkli Karlo šķita, ka brālis tūdaļ pacels telefonu pie auss. Atcerējies, ka Mateo nevar atbildēt, Karlo truli nospieda atvienojuma pogu. Viņa vaibsti izķēmojās, un sanitārs nespēja uz viņu skatīties.

38

Velna Bruņas ar ragaino ķiveri ir brīnišķīgs piecpadsmitā gadsimta itāliešu bruņutērpa paraugs, kas kopš 1501. gada karājas augstu pie sienas lauku baznīciņā "Santa Repa- rata" dienvidos no Florences. Graciozos ragus, pēc formas līdzīgus kalnu kazas ragiem, papildina smaili bruņu cimdu atloki, kas ievietoti tur, kur vajadzētu atrasties apaviem, proti, zem lielu aizsargiem, tādējādi atdarinot Sātana šķeltos nagus.

Leģenda vēsta, ka jauneklis, tērpies šajās bruņās, reiz velti valkājis Jaunavas vārdu, iedams garām baznīciņai, un vēlāk atklājis, ka vairs nevar novilkt bruņas, līdz lūdzis Jaunavai piedošanu. Bruņutērpu viņš uzdāvinājis baznīcai kā pateicības velti. Tas tiešām izskatās iespaidīgs un apliecinājis savu izturību, kad baznīcā 1942. gadā sprāga artilērijas šāviņš.

Bruņas, kuru virsmu klāj filcam līdzīga putekļu kārta, patlaban noraugās lejup uz mazo svētnīcu brīdī, kad nobeigumam tuvojas mise. Vīraks ceļas augšup, izplūst caur tukšo sejsegu.

Solos sēž tikai trīs cilvēki - divas vecākas sievietes, abas tērpušās melnā, un doktors Hanibals Lekters. Visi trīs iet pie dievgalda; tiesa, doktors Lekters diezgan negribīgi skar ar lūpām kausu.

Priesteris dod svētību un aiziet. Sievietes atstāj baznīcu. Doktors Lekters turpina savas lūgšanas, līdz palicis dievnamā viens.

No ērģeļu luktas doktors Lekters pasniedzas pār margām un, noliecies starp ragiem, noceļ Velna Bruņu ķiveres sejsegu. Iekšā pie āķa, kas aizkabināts aiz kakla bruņām, auklā karājas sainītis - krūšu bruņu iekšpusē, tieši tur, kur jāatrodas sirdij. Doktors Lekters piesardzīgi izceļ sainīti ārā.

Tajā ir vislabākā brazīliešu ražojuma pases, personas apliecība, skaidra nauda, bankas grāmatiņas, atslēgas. Viņš iebāž to visu padusē zem mēteļa.

Doktors Lekters nemēdza īpaši ļauties nožēlai, tomēr atstāt Itāliju viņam bija žēl. Kaponi pilī bija darbi, kurus viņš labprāt būtu sameklējis un izlasījis. Viņš labprāt būtu spēlējis klavihor- du un varbūt komponējis; varbūt viņš būtu gatavojis maltītes Paci atraitnei, kad viņa beidzot pārvarētu savas sēras.

39

Kamēr no Rinaldo Paci pakārtā līķa joprojām pilēja asinis, svildamas un kūpēdamas uz karstajiem starmešiem zem "Palazzo Vecchio", policija izsauca ugunsdzēsējus, lai tie viņu noņemtu.

Pompieri' pievienoja pagarinājumu savas mašīnas kāpnēm. Allaž praktiski, pārliecinājušies, ka pakārtais miris, viņi nesteidzās celt Paci nost. Tā bija delikāta norise, kuras laikā viņiem vajadzēja salikt izkārušās iekšas atpakaļ rumpī, notīt to visu ar tīklu un tikai tad piesiet klāt virvi, lai nolaistu viņu zemē.

Kad līķis sasniedza lejā stāvošo izstieptās rokas, "La Nazione" ieguva lielisku fotogrāfiju, kas daudziem lasītājiem atgādināja dižās gleznas, kurās parādīta noņemšana no krusta.

Policija atstāja cilpu turpat, līdz no tās varēja noņemt pirk-

' Ugunsdzēsēji. (Tulk. no il. vai.) stu nospiedumus, un pēc tam pārgrieza resno elektrības kabeli cilpas centrā, lai saglabātu neskartu mezglu.

Daudzi florencieši uzskatīja šo nāvi par iespaidīgu pašnāvību, nosprieduši, ka Rinaldo Paci sasējis sev rokas cietuma pašnāvnieku manierē, un ignorēdami faktu, ka sasietas bijušas arī kājas. Pirmajā stundā vietējais radio vēstīja, ka Paci ne tikai pakāries, bet ar nazi izdarījis arī harakiri.

Policija uzreiz noprata patiesību; pārgrieztās saites uz balkona un rokas ratiņi, Paci pazudušais ierocis, liecinieku stāstītais par to, kā Karlo ieskrējis pilī un kā aiz "Palazzo Vecchio" akli skraidījis asiņainais, pārsegā ietītais stāvs, - tas viss liecināja, ka Paci ir noslepkavots.

Un tad Itālijas sabiedrība nosprieda, ka Paci nogalinājis II Mostro.

Questura sāka ar nelaimīgo Džirolāmo Toku, kas reiz bija notiesāts kā II Mostro. Policisti arestēja viņu mājās un aizveda, viņa sieva atkal palika gaudojam uz ielas. Viņa alibi bija nesatricināms. Notikuma laikā viņš bija kafejnīcā dzēris "Ramazzot- ti" kāda priestera acu priekšā. Toka tika palaists brīvībā turpat Florencē, un Sankašāno viņam bija jāatgriežas ar autobusu, pašam maksājot par biļeti.

Jau pirmajās stundās tika nopratināti "Palazzo Vecchio" darbinieki, un nopratināšana attiecās arī uz "Studiolo" dalībniekiem.

Policija nespēja noteikt doktora Fella atrašanās vietu. Sestdienas pusdienlaikā viņam beidzot tika pievērsta nopietna uzmanība. Questura atcerējās, ka Paci saņēmis uzdevumu izmeklēt Fella priekšgājēja pazušanu.

Kāds karabinieru kantora darbinieks ziņoja, ka Paci pēdējās dienās esot pētījis kādu permesso di soggiorno. Fella dokumenti, arī fotogrāfijas, negatīvi un pirkstu nospiedumi, bija izsniegti uz viltota vārda, un paraksts šķita uzvilkts ar Paci roku. Itālijā policijas dokumentācija vēl nav datorizēta visas valsts mērogā, un permessos joprojām tiek uzglabātas vietējā līmeņa policijas iecirkņos.

Imigrācijas datos tika sameklēts Fella pases numurs, kas sacēla trauksmi Brazīlijā.

Tomēr policija vēl neizdibināja doktora Fella īsto identitāti. Policisti noņēma pirkstu nospiedumus no cilpas vijumiem, no katedras un no rokas ratiņiem, kā arī no Kaponi pils virtuves piederumiem. Tā kā pilsētā bija daudz mākslinieku, doktora Fella portrets drīz vien bija gatavs.

Svētdienas rītā pēc Itālijas laika kāds pirkstu nospiedumu speciālists Florencē cītīgi punktu pēc punkta bija noskaidrojis, ka uz katedras, uz cilpas un uz doktora Fella virtuves piederumiem Kaponi pilī ir vieni un tie paši nospiedumi.

Hanibala Lektera īkšķa nospiedums, kas attēlots plakātā, kurš karājās Questura galvenajā mītnē, netika pārbaudīts.

Nozieguma vietā atrastie pirkstu nospiedumi svētdienas vakarā tika nosūtīti uz Interpolu un pašsaprotami nonāca ari FIB Galvenajā pārvaldē Vašingtonā, Kolumbijas apgabalā, līdz ar septiņiem tūkstošiem citu pirkstu nospiedumu komplektu no nozieguma vietām. Ievadīti automatizētajā pirkstu nospiedumu klasifikācijas sistēmā, Florencē atrastie pirkstu nospiedumi tik graujoši trāpīja desmitniekā, ka par Identifikācijas nodaļu atbildīgā direktora vietnieka kabinetā ieskanējās skaļš trauksmes zvans. Nakts dežurants noskatījās, kā no printera izlien Hanibala Lektera sejas un pirkstu attēls, un piezvanīja direktora vietniekam uz mājām, savukārt viņš vispirms paziņoja direktoram un pēc tam Krendleram Tieslietu ministrijā.

Meisona telefons iezvanījās pusdivos naktī. Viņš tēloja pārsteigumu un interesi.

Džeka Kroforda guļamistabā telefona zvans atskanēja vienos trīsdesmit piecās. Vairākas reizes ieņurdējies klausulē, viņš atgūlās savas laulības gultas tukšajā, rēgainajā pusē, kur agrāk bija gulējusi viņa nelaiķe sieva Bella. Tur bija vēss, un viņam šķita, ka tur labāk raisās domas.

Klarisa Stārlinga pēdējā uzzināja, ka doktors Lekters atkal ir nogalinājis. Nolikusi klausuli, viņa ilgi un nekustīgi gulēja tumsā, un acīs kņudēja asaras kaut kāda viņai neizprotama iemesla dēļ, tomēr viņa neraudāja. Skatīdamās augšup no spilvena, ņirbošajā tumsā viņa saskatīja doktora Lektera seju. Viņa agrāko seju, protams.

40

Atrās palīdzības lidmašīnas pilots tumsā nebija ar mieru nolaisties uz īsā, nekontrolētā skrejceļa Arbataksā. Viņi nolaidās Kaljāri, uzpildīja degvielas tvertnes, pagaidīja ausmu un pacēlās no krasta krāšņā saullēktā, kas piešķīra Mateo nedzīvajai sejai viltotu sārtumu.

Arbataksas lidlaukā gaidīja furgons ar zārku. Pilots strīdējās par samaksu, bet Tomazo iejaucās, pirms Karlo paguva iecirst pilotam pliķi.

Trīs stundas pa kalnu ceļu, un viņi bija mājās.

Karlo viens pats devās uz vienkāršo baļķu nojumi, kuru bija būvējis kopā ar Mateo. Tur viss bija gatavs, kameras savā vietā, lai fdmētu Lektera nāvi. Karlo nostājās zem Mateo roku darba un paraudzījās uz sevi lielajā rokoko spogulī virs lopu aploka. Viņš palūkojās uz baļķiem, ko abi zāģējuši, atcerējās Mateo lielās, stūrainās rokas uz zāģa roktura, un no viņa sāpošās sirds izlauzās mežonīgs kliedziens, pietiekami skaļš, lai atbalsotos kokos. No kalnu ganību krūmiem iznira ilkņaini purni.

Pjēro un Tomazo, paši būdami brāļi, atstāja viņu vienatnē.

Kalnu ganībās vīteroja putni.

No mājas iznāca Oreste Pini, ar vienu roku pogādams ciet bikšupriekšu, otrā vicinādams mobilo telefonu.

-    Ak tad palaidāt Lekteru sveikā! Slikti.

Karlo nelikās viņu dzirdam.

-    Klausies, viss nav zaudēts. Tas vēl var izdoties, - Oreste Pini teica. - Man te runā Meisons. Viņš taisīs simulado'. To viņš varēs parādīt Lekteram, kad beidzot viņu noķers. Kad nu mēs esam sagatavojušies. Mums ir līķis, Meisons saka, tas bijis tikai kāds salašņa, ko tu esot nolīdzis. Meisons saka, mēs varētu vienkārši, nu, vienkārši pavazāt to pa žogapakšu, kad nāks cūkas, un palaist ierakstīto skaņu. Še, paruna ar Meisonu.

Karlo pagriezās un paskatījās uz Oresti, kā nokritis no mākoņiem. Pēdīgi viņš paņēma telefonu. Runājot ar Meisonu, viņa seja noskaidrojās, un šķita, ka viņā ieplūst zināms miers.

Karlo aizcirta telefonu ciet.

-    Gatavojies! - viņš noteica.

Karlo parunāja ar Pjēro un Tomazo, un viņi ar kinooperatora palīdzību ienesa zārku nojumē.

-     Nelieciet tik tuvu, tam nav jātiek kadrā, - Oreste sacīja. - Pafilmēsim cūku baru un tad sāksim no turienes.

Redzot rosību nojumē, no krūmu aizsega iznāca pirmās cūkas.

-    Giriamo! - Oreste iesaucās.

Tās skriešus tuvojās - mežacūkas, brūnas un sudrabaini pelēkas, lielas, cilvēkam līdz gurniem, ar varenām krūtīm, gariem

'Atdarinājums. (Tulk. no it. vai.) sariem, ar saviem mazajiem nadziņiem tās skrēja tik ātri kā vilki, ellišķīgajos purnos spīdēja saprātīgas, šauras ačeles, masī- vie skausta muskuļi zem sabozušos saru vaļņa ļāva tām uzdurt cilvēku uz lielajiem, asajiem ilkņiem un pacelt gaisā.

-    Pronti! - sauca operators.

Tās nebija ēdušas trīs dienas, pirmajām tagad pievienojās pārējās, bars tuvojās, nebīstoties no cilvēkiem aiz žoga.

-    Motore! - kliedza Oreste.

-    Partito! - operators atsaucās.

Cūkas apstājās desmit jardu no nojumes, drūzmējās un mīņājās rindā, mudžēja nagu un ilkņu biežņa, grūsnā sivēnmāte pašā vidū. Tās viļņojās uz priekšu un atpakaļ kā kareivju ierinda, un Oreste skatījās uz tām, salicis rokas kā kadra ietvarā.

-     Azione! - viņš pavēlēja sardīniešiem, un Karlo, piegājis klāt no mugurpuses, cirta ar nazi viņam starp gurniem, likdams viņam iekliegties, tad sagrāba ap vidu, pacēla, ar galvu pa priekšu iegrūda aplokā, un cūkas metās uzbrukumā. Oreste pūlējās pieslieties kājās, uzrausās uz viena ceļgala, bet sivēnmāte ietriecās viņam sānos un nogāza viņu zemē. Un tās klupa Orestem virsū ņurdēdamas un kviekdamas; divi kuiļi, plosīdami viņa seju, norāva žokli un par abiem pārplēsa kā zara žuburu. Tomēr Oreste vēl gandrīz tika uz kājām, tad atkal tika nogāzts uz muguras, vēders kails un uzšķērsts, rokas un kājas vicinājās pār ņudzošajām cūkām, Oreste auroja bez žokļa, nespēdams izrunāt vārdus.

Karlo izdzirdēja kliedzienu un atskatījās. Operators bija pametis darbojošos kameru un mēģināja bēgt, bet ne gana ātri, lai izvairītos no Pjēro šautenes.

Cūkas tagad iekārtojās aplokā, vilkdamas līdzi pa laupījuma gabalam.

-Še tev azione, - Karlo noteica un nospļāvās zeme.

TREŠĀ DAĻA

Uz jauno pasauli

41

Meisonu Vērdžeru ieskāva piesardzīgs klusums. Viņa darbinieki izturējās pret Meisonu tā, it kā viņš būtu zaudējis bērnu. Jautāts par to, kā jūtas, viņš atbildēja:

- Es jūtos tā, kā nule samaksājis lielu naudu par beigtu draņķa itālieti.

Pēc vairāku stundu miega Meisons pieprasīja, lai uz rotaļu istabu līdzās viņa kambarim tiktu atvesti bērni, un gribēja aprunāties ar vienu vai diviem, visvairāk traumētajiem, taču psihiski traumētus bērnus nevarēja uzreiz sameklēt, un viņa piegādātājam Bal- timoras graustos nepietika laika, lai dažus traumētu viņa labad.

Kad nu tas neizdevās, Meisons lika savam apkalpotājam Kordelam sakropļot dažas dekoratīvās karpas un iemest tās pie zuša, līdz zutis vairs nejaudāja ieēst un ielīda savā klintī, ūdens bija piemiglojies sarkans un pelēks, un pilns ar zaigojošām zelta skrandām.

Viņš mēģināja paspīdzināt savu māsu Margotu, bet viņa aizgāja uz treniņzāli un stundām ilgi nelikās zinis par Meisona sūtītajām ziņām peidžerā. Margota Maskretas fermā bija vienīgā, kas uzdrīkstējās ignorēt Meisonu.

Sestdienas vakarā, pirms doktors Lekters bija identificēts kā slepkava, televīzijas ziņās tika demonstrēta īsa, stipri rediģēta tūristu videofilma, kas rādīja Rinaldo Paci nāvi. Aptumšotas vietas kadrā aiztaupīja skatītājiem anatomiskas detaļas.

Meisona sekretārs nekavējoties steidzās pie telefona, lai dabūtu rokā nerediģēto videoierakstu. Tas tika atvests ar helikopteru četras stundas vēlāk.

Videoierakstam bija interesanta izcelsme.

Viens no diviem tūristiem, kuri filmēja "Palazzo Vecchio" Rinaldo Paci nāves brīdī, krita panikā, un pakāršanas mirklī kamera pavērsās sāņus. Otrs tūrists bija šveicietis un braši turējās visu notikuma laiku, pat uzņemdams augšupslīdošā panorāmā vadu, kas raustījās un šūpojās.

Amatieris operators, Patentu nodaļas ierēdnis, uzvārdā Vi- gerts, baidījās, ka policija konfiscēs videoierakstu un Itālijas televīzija RAI dabūs to par baltu velti. Viņš nevilcinoties piezvanīja savam advokātam uz Lozannu, deva norādījumus nodrošināt uzfilmēto materiālu ar autortiesībām un pēc vairāksolīšanas sacīkstes pārdeva vienreizējas izmantošanas tiesības ABC televīzijas ziņām. Pirmās turpinājumu publicēšanas tiesības Ziemeļamerikā saņēma "The New York Post", kam sekoja "The National Tattler".

Videofilma acumirklī ieņēma vietu starp klasiskajām šausmu izrādēm - tajās tika rādīts Zapruders, Lī Hārvija Osvalda noslepkavošana un Edgara Boldžera pašnāvība -, bet vēlāk Vi- gerts rūgti nožēloja, ka pārdevis to tik drīz, pirms noziegumā tika apsūdzēts doktors Lekters.

Šī Vigerta brīvdienu videolentes kopija nebija rediģēta. Mēs redzam šveiciešu Vigertu ģimeni, kas, pienākumu pildot, riņķo ap Dāvida pautiem pie Akadēmijas galerijas vairākas stundas pirms notikumiem pie "Palazzo Vecchio".

Meisonu, kas ar savu vienīgo aci skatījās videofilmu, maz interesēja dārgais gaļas gabals, kurš raustījās elektrības vada galā. Viņu neinteresēja ari "La Nazione" un "Corriere della Sera" sniegtā mazā vēstures lekcija par abiem Paci, kas pakārti pie viena un tā paša loga ar piecsimt divdesmit gadu atstarpi. Tas, kas viņu aizrāva, tas, ko viņš skatījās vēl un vēlreiz, bija panorāma augšup pa vadu līdz balkonam, kur kā miglains siluets pret blāvo iekštelpas gaismu slējās slaiks stāvs, mādams ar roku. Mādams Meisonam. Doktors Lekters māja Meisonam ar plaukstu, kā uz atvadām mēdz māt bērnam.

- Atā, atā, - Meisons atbildēja no savas tumsas. - Atā, atā. - Dobjā radiobalss drebēja niknumā.

42

Doktora Hanibala Lektera kā Rinaldo Paci slepkavas identificēšana deva Klarisai Stārlingai nopietnu darbu, paldies Dievam. Viņa kļuva par faktisko zemākā līmeņa saikni starp FIB un Itālijas varas iestādēm. Bija patīkami ilgstoši veltīt pūles vienam uzdevumam.

Kopš apšaudes narkotiku reida laikā Stārlingas pasaule bija mainījusies. Viņa un pārējie, kas bija izdzīvojuši Felisiānas zivju tirgū, tika turēti sava veida administratīvajā šķīstītavā, iekams Tieslietu ministrija nebija iesniegusi ziņojumu kādai zemākai Pārstāvju palātas juridiskajai apakškomitejai.

Pēc tam kad Stārlinga bija atradusi Lektera rentgenuzņēmu- mu, viņa pavadīja laiku kā augsti kvalificēta pagaidu darbiniece, Kventiko Nacionālajā policijas akadēmijā aizstādama instruktorus, kuri bija saslimuši vai devušies atvaļinājumā.

Visu rudeni un ziemu Vašingtona bija apsēsta ar Baltā nama skandālu. Reformu aizstāvji ar putām uz lūpām izšķieda vairāk siekalu, nekā bija patērēts nepatīkamajā, mazajā grēkā, un Savienoto Valstu prezidents norija krietni vairāk krupju, nekā viņam pienāktos, lai tikai netiktu atcelts no amata.

Šajā cirkā Felisiānas zivju tirgus sīkā asinspirts lieta tika pastumta malā.

Ar katru dienu Stārlingā auga drūma atskārsme. Viņas vieta federālajā dienestā bija mainījusies uz visiem laikiem. Viņa bija apzīmogota. Līdzstrādniekiem, sarunājoties ar viņu, sejā vīdēja piesardzība, it kā viņai būtu kāda lipīga slimība. Stārlingā bija pietiekami jauna, lai šāda izturēšanās sagādātu viņai pārsteigumu un vilšanos.

Bija labi būt aizņemtai - Uzvedības analīzes nodaļā ieplūda itāliešu pieprasījumi pēc informācijas par Hanibalu Lekteru, parasti divos eksemplāros, - vienu kopiju atsūtīja Valsts departaments. Un Stārlingā atbildēja centīgi, noslogodama faksa līnijas un pa elektronisko pastu sūtīdama Lektera lietas dokumentus. Viņu pārsteidza tas, cik tālu bija noklīduši dažādi papildmateriāli septiņos gados kopš doktora bēgšanas.

Viņas mazā kabīnīte Uzvedības analīzes nodaļas pagrabstāvā bija stāvgrūdām pilna ar papīriem, ar traipainiem faksiem no Itālijas, ar itāliešu avīžu numuriem.

Ko vērtīgu viņa varētu nosūtīt itāliešiem? Fakts, kuram viņi pieķērās, bija tas, ka dažas dienas pirms Paci nāves kāds caur Questura datoru vienu reizi bija ieskatījies Kventiko Vardarbīgo noziedznieku meklēšanas programmā Lektera failā. Itāliešu prese to izmantoja, lai augšāmceltu Paci labo slavu, apgalvojot, ka viņš slepeni strādājis, lai notvertu doktoru Lekteru un atgūtu godu.

Tomēr Stārlingā netika gudra, kāda informācija par Paci noslepkavošanu varētu noderēt šeit tad, ja doktors atgrieztos Savienotajās Valstis.

Džeks Krofords reti bija birojā, lai dotu viņai padomus. Viņš daudz uzturējās tiesā un līdz ar pensijas tuvošanos tika aicināts par liecinieku daudzās nepabeigtās lietās. Viņš ņēma arvien vairāk brīvu dienu slimības dēļ, bet, kad bija birojā, šķita arvien vairāk ierāvies sevī.

Domājot par to, ka varētu pietrūkt viņa padoma, Stārlingā dažu mirkli krita panikā.

Savos FIB gados Stārlingā bija pieredzējusi daudz. Viņa zināja - ja doktors Lekters atkal izdarīs slepkavību Savienotajās Valstīs, tad Kongresā atskanēs uzpūtīgi aicinājumi, Tieslietu ministrijas ierēdņi skaļi brēks, ka to visu esot paredzējuši jau iepriekš, un kaķa un peles spēlīte ies vaļā pa īstam. Pirmie pa kaklu dabūs muita un robežkontrole - par to, ka doktors vispār ielaists valstī.

Vietējās varas iestādes, kuru teritorijā būs izdarīts noziegums, pieprasīs visu, kas saistīts ar Lekteru, un FIB darbība koncentrēsies ap turienes filiāli. Un tad, kad doktors ķersies pie darba vēlreiz kaut kur citur, viss pārvietosies uz turieni.

Ja viņu noķers, varas iestādes kausies ap nopelniem kā lāči ap asiņainu roni.

Stārlingas uzdevums bija sagatavoties viņa ierašanās varbūtībai, vai nu viņš jebkad ieradīsies, vai ne, un izmest no prāta visu nogurdinošo apziņu par to, kas risināsies ap izmeklēšanu.

Viņa uzdeva sev vienkāršu jautājumu, kas FIB karjeristiem liktos sentimentāls: kā lai viņa izdara tieši to, ko ir zvērējusi darīt? Kā lai viņa aizsargā pilsoņus un notver Lekteru, ja viņš ierastos?

Doktoram Lekteram acīmredzot bija labi dokumenti un nauda. Slēpšanās mākslu viņš pieprata spoži. Kaut vai, piemēram, viņa pirmā, eleganti vienkāršā paslēptuve pēc bēgšanas no Memfisas; viņš bija apmeties četrzvaigžņu viesnīcā līdzās lielai plastiskās ķirurģijas klīnikai Sentluisā. Pusei viesu seja bija apsaitēta. Viņš apsaitēja seju arī sev un dzīvoja zaļi par miruša cilvēka naudu.

Starp simtiem savākto papīra lapiņu Stārlingai bija arī viņa Sentluisas viesnīcas rēķini. Astronomiski. Pudele "Bātard- Montrachet" par simt divdesmit pieciem dolāriem. Cik labi tas būs garšojis pēc gadiem ilgi ēstajām cietuma maltītēm!

Viņa bija palūgusi visu dokumentu kopijas no Florences, un itālieši neatteica. Pēc izdruku kvalitātes viņa sprieda, ka dokumentus viņi laikam kopē ar kaut ko līdzīgu kvēpu pūtējam.

Nekur nebija nekādas kārtības. Šeit bija doktora Lektera personiskie papīri no Kaponi pils. Dažas piezīmes par Danti pazīstamajā rokrakstā, zīmīte apkopējai, rēķins no Florences delikatešu veikala "Vera dal 1926" par divām pudelēm "Bātard-Montra- chet" un tartufi bianchi. Atkal vīns, un kas ir tas otrs?

Stārlingas "Bentema jaunā itāliešu-angļu valodas vārdnīca koledžām" viņai pavēstīja, ka tartufi bianchi ir baltās trifeles. Viņa piezvanīja laba Vašingtonas itāliešu restorāna šefpavāram un pajautāja viņam par tām. Pēc piecām minūtēm viņai vajadzēja visvisādi aizbildināties, lai varētu pārtraukt sarunu, tik dedzīgi šefpavārs jūsmoja par šo trifeļu garšu.

Garša. Vīns, trifeles. Garša un gaume visās lietās bija konstante starp doktora Lektera dzīvi Amerikā un Eiropā, starp viņa dzīvi veiksmīga ārsta lomā un izbēguša briesmoņa lomā. Viņa seja, iespējams, bija mainījusies, bet gaume nu gan ne, un viņš nebija no tiem cilvēkiem, kuri sev kaut ko liegtu.

Gaume Stārlingai bija kutelīga joma, jo tieši gaumes jomā doktors Lekters pirmo reizi bija aizskāris viņas jūtas, izteikdams komplimentu par viņas somiņu un uzjautrinādamies par viņas lētajām kurpēm. Kā viņš bija Stārlingu nosaucis? Par spodri noberztu, blēdīgu lauķi ar kādu drusciņu gaumes.

Tieši gaume nelika viņai mieru ikdienas darbā birojā, kur atradās tikai tīri funkcionāli piederumi utilitārā vidē.

Tajā pašā laikā mira viņas ticība tehnikai, atdodama vietu kaut kam citam.

Tehnika Stārlingai bija apnikusi. Ticība tehnikai ir bīstamo arodu reliģija. Lai apšaudē stātos pretim apbruņotam noziedzniekam vai cīnītos ar viņu pa dubļiem, esot nepieciešams ticēt, ka nevainojama tehnika un cītīgs treniņš garantēs tavu neuzva- ramību. Tas nav tiesa, jo sevišķi apšaudēs. Tu vari izmantot savas priekšrocības sev par labu, taču, ja piedalīsies pietiekami daudzās apšaudēs, vienā tiksi nogalināts.

Stārlingā bija to redzējusi.

Kur gan Stārlingā varēja tverties, sākusi apšaubīt tehnikas varenību?

Savā postā un dienu neciešamajā vienmuļībā viņa sāka pievērst uzmanību lietu veidoliem. Viņa sāka uzticēties savām iekšējām reakcijām uz priekšmetiem, nemaz nenosakot to skaitu un neierobežojot tos ar vārdiem. Apmēram ap šo laiku viņa pamanīja pārmaiņas savos lasīšanas ieradumos. Agrāk viņa mēdza izlasīt attēla parakstu un tikai pēc tam aplūkot attēlu. Tagad vairs ne. Dažkārt viņa nelasīja parakstus vispār.

Rakstus par modi viņa gadiem ilgi bija lasījusi slepus, vainīgi, it kā tā būtu pornogrāfija. Tagad viņa sāka sev atzīties, ka šajos attēlos ir kaut kas tāds, kas izraisa viņā izsalkumu. Savā prātā, kuru luterāņi bija galvanizējuši pret maitājošu rūsu, viņa jutās tā, it kā ļautos tīkamai perversijai.

Līdz šai taktikai viņa ar laiku būtu nonākusi tik un tā, taču viņai palīdzēja pašas iekšējās pārmaiņas: tās strauji virzīja viņu pretim idejai, ka doktora Lektera patika pret izsmalcinātām, retām lietām varētu būt briesmoņa muguras spura, kura šķeļ ūdens virsu un padara to redzamu.

Izmantojot un salīdzinot datorizētus klientu sarakstus, Stārlingai varbūt izdotos atklāt vienu no doktora Lektera mainīgajām identitātēm. Lai to izdarītu, viņai bija jāuzzina, kam viņš dod priekšroku. Viņai vajadzēja iepazīt doktoru Lekteru labāk, nekā viņu pazīst jebkurš cits pasaulē.

Kas ir man zināmās lietas, kuras viņam patīk? Viņam patīk mūzika, vīns, grāmatas, ēdieni. Un viņam patīku es.

Pirmais solis ceļā uz gaumes veidošanu ir gatavība uzticēties savam viedoklim. Ēdienu, vīna un mūzikas jomā Stārlingā bija spiesta izsekot doktora agrākajai rīcībai, pētot, ko viņš izmantojis pagātnē, taču vienā jomā viņa bija vismaz tikpat lietpratīga kā viņš. Automašīnās. Stārlingā bija automobiļu fane, un, ieraugot viņas mašīnu, to varēja pateikt ikviens.

Pirms krišanas negodā doktoram Lekteram bija piederējis ārkārtīgi jaudīgs bentlijs. Jaudīgs, bet ne ar turbodzinēju. Pēc pasūtījuma montēts superjaudīgs modelis ar spēcīgu gaisa pievadu cilindriem, bet bez turbodzinēja trūkumiem. Viņa ātri aptvēra, ka pēc pasūtījuma montēto bentliju tirgus ir tik šaurs, ka doktors nevarēs atgriezties tajā bez riska.

Ko viņš pirks tagad? Stārlingā izprata, kam viņš dotu priekšroku savās sajūtās. Spēcīgai mašīnai ar V8 dzinēju, ar zemu šasiju. Ko šābrīža tirgū pirktu viņa?

Šaubu nav, XJR jaguāru, superjaudīgo sedanu. Viņa nosūtīja faksus jaguāru tirgotājiem Austrumu un Rietumu krastā, lūgdama, lai tie ik nedēļu ziņo par pārdotajām mašīnām.

Kas vēl doktoram Lekteram patika tāds, par ko Stārlingā zināja daudz?

Viņam patīku es, Stārlingā nodomāja.

Cik drīz viņš bija atsaucies uz viņas nelaimi! Pat ņemot vērā vilcināšanos pārsūtīšanas dienesta dēļ, kuru doktors Lekters izmantoja, lai rakstītu viņai. Žēl, ka zīmoga datu pētīšana neko nedeva, - automātiskais vēstuļu zīmogotājs atradās tik publiskā vietā, ka tam klāt varēja tikt katrs zaglis.

Cik ilgā laikā "The National Tattler" nonāk Itālijā? Tieši tajā avīzē doktors Lekters bija izlasījis par Stārlingas nepatikšanām, Kaponi pilī tika atrasts avīzes numurs. Vai šai skandālu lapai bija arī interneta lappuse? Un, ja viņam Itālijā bija dators, viņš FIB publiskajā interneta lapā varbūt bija izlasījis kopsavilkumu par apšaudi. Ko varētu uzzināt no doktora Lektera datora?

Sarakstā par personiskajām mantām, kas atrastas Kaponi pilī, dators nebija minēts.

Tomēr Stārlingā bija kaut ko redzējusi. Viņa sameklēja Kaponi pils bibliotēkas fotogrāfijas. Lūk, skaistais rakstāmgalds, pie kura doktors Lekters bija viņai rakstījis. Tur uz galda bija dators. "Philips" portatīvais dators. Pārējās fotogrāfijās tas bija nozudis.

Ar vārdnīcas palīdzību un ar lielām pūlēm Stārlingā sacerēja faksu, ko nosūtīt Questura uz Florenci.

Fra le cose personāli del dottor Lecter, c 'ē un computer portatile?'

Tā sīkiem solīšiem Klarisa Stārlingā sāka izsekot doktoru Lekteru viņa gaumes gaiteņos, balstīdamās uz lielāku pašpaļāvību, nekā tai vajadzētu būt patiesībā.

1 Vai starp doktora Lektera personiskajām lietam ir portatīvais dators? (Tulk. no it. vai.)

43

Meisona Vērdžera asistents Kordels, kam uz rakstāmgalda ietvarā atradās paraugs, skaidro rokrakstu pazina uzreiz. Vēstuļpapīrs bija no viesnīcas "Excelsior" Florencē, Itālijā.

Tāpat kā arvien lielākam skaitam bagātu cilvēku šajā vēs- tuļbumbu laikmetā, ari Meisonam bija savs pasta fluoroskops, tāds pats, kāds tiek izmantots ASV Galvenajā pastā.

Kordels uzvilka cimdus un pārbaudīja vēstuli. Fluoroskops neuzrādīja nekādus vadus vai baterijas. Paklausīdams Meisona stingrajiem norādījumiem, viņš kopēja vēstuli un aploksni, turēdams tās ar pinceti, un nomainīja cimdus, pirms paņēma kopiju un nodeva to Meisonam.

Tas bija doktora Lektera pazīstamais kaligrāfiskais rokraksts:

Dargais Meison!

Paldies, ka esat izsludinājis par mani tik lielu atlīdzību. Es vēlētos, lai Jūs to palielināt. Atlīdzība kā brīdinājuma ierīce ir labāka par radaru. Varas pārstāvjiem visur pasaulē tā liek pamest novārtā savus pienākumus un privāti mesties man pa pēdām, rezultātus Jūs jau redzējāt.

Patiesībā es rakstu tādēļ, lai atsvaidzinātu Jūsu atmiņu jautājumā par Jūsu bijušo degunu. Savā nesenajā, iedvesmojošā pretnarkotiku intervijā "Lādies' Home Journal" Jūs apgalvojat, ka savu degunu līdz ar pārējo seju esat izbarojis krančiem Skipijam un Spotam, kuri sajūsmā luncinājuši asti Jums pie kājām. Tā tas nav: degunu Jūs apēdāt pats - uzkodām. Spriežot pēc kraukšķēšanas, kas bija dzirdama, kad Jūs to košļājāt, es teiktu, ka pēc konsistences tas atgādināja vistas guzu. "Garšo taisni kā cālis!"- tāds tobrīd bija Jūsu komentārs. Šī skaņa man atgādināja bistro dzirdēto, kad kāds francūzis ķeras klāt salātiem gesier.

Vai to Jūs neatceraties, Meison ?

Runājot par cāļiem: psihoterapijas seansā Jūs man teicāt, ka, pavezdams trūcīgo ģimeņu bērnus savā vasaras nometnē, esat atklājis - šokolāde kairina Jūsu urīnizvadkanālu. Arī to Jūs neatceraties, vai ne?

Vai Jums neliekas iespējams, ka esat pateicis man daudz ko tādu, ko tagad neatceraties?

Meison, pastāv neizbēgama paralēle starp Jums un Izebeli. Būdams dedzīgs Bībeles lasītājs, Jūs atcerēsieties, ka suņi aprija gan Izebeles seju, gan visu pārējo, pēc tam kad einuhi bija izsvieduši viņu pa logu.

Jūsu ļaudis būtu varējuši nogalināt mani uz ielas. Bet Jūs gribējāt saņemt mani dzīvu, vai ne? Jūsu rokaspuišu aromāts pilnīgi skaidri liecina, kā Jūs bijāt iecerējis mani izklaidēt. Meison, Meison! Tā kā Jūs tik ļoti gribat mani redzēt, tad ļaujiet man teikt Jums dažus mierinājuma vārdus, un Jūs zināt, ka es nekad nemeloju.

Pirms savas nāves Jūs redzēsiet manu seju.

Ar cienu -

i

Hanibals Lekters, Dr. med.

P.S. Tomēr es raizējos, ka Jūs tik ilgi nenodzīvosiet, Meison. Jums jāvairās no jaunajām pneimonijas formām, lai vēl vairāk nepasliktinātu savu stāvokli. Jūs esat ļoti uzņēmīgs pret slimībām, kā jau guļošs slimnieks (un tāds arī paliksiet). Es ieteiktu tūlītēju vakcināciju kopā ar imunizācijas potēm pret A un B hepatītu. Negribas zaudēt Jūs pāragri.

Beidzis lasīt, Meisons šķita nedaudz aizelsies. Viņš nogaidīja, nogaidīja un beidzot pateica Kordelam kaut ko tādu, ko Kordels nesadzirdēja.

Kordels pieliecās viņam klāt un tika apveltīts ar siekalu šalti, kad Meisons ierunājās atkal:

- Sazvani man Polu Krendleru. Un izsauc Cūku saimnieku.

44

Tas pats helikopters, kas ik dienu veda Meisonam Vērdže- ram ārzemju laikrakstus, atveda uz Maskretas fermu ari ģenerālinspektora vietnieku Polu Krendleru. Meisona ļaunā klātbūtne un aptumšotais kambaris ar aparātu šņākoņu un nopūtām un mūžam kustīgo zuti jau būtu likuši Krendleram justies gana neomulīgi, bet viņš turklāt bija spiests vēl un vēlreiz noskatīties videofilmu ar Paci nāves ierakstu.

Septiņas reizes Krendlers vēroja, kā Vigerti riņķo ap Dāvidu, redzēja, kā Paci krīt un viņa iekšas izveļas laukā. Septītajā reizē Krendlers gaidīja, ka iekšas izvelsies ari Dāvidam.

Pēdīgi Meisona istabas atpūtas stūrītī iedegās spilgtais griestu apgaismojums, karsējot Krendleram galvu un caur retajiem, ezītī apcirptajiem matiem atspīdot uz ādas.

Vērdžeriem piemita nepārspējama cūciskuma izpratne, tāpēc Meisons sāka ar to, ko Krendlers gribēja sev. Meisons runāja no tumsas, teikumus nomērīja respiratora taktis.

-    Man nav jādzird… visa jūsu platforma… cik daudz naudas tai vajadzēs?

Krendlers gribēja runāt ar Meisonu privāti, taču istabā viņi nebija vieni. Pret gailošo akvāriju vīdēja melns, plecīgs, baismīgi muskuļots siluets. Doma, ka viņu teikto dzird miesassargs, darīja Krendleru nervozu.

-    Es vēlētos runāt ar jums divatā, vai jūs nepalūgtu, lai viņš iet prom?

-    Tā ir mana māsa Margota, - Meisons sacīja. - Viņa var palikt.

Margota iznāca no tumsas, viņas riteņbraucējas bikses švīkstēja katrā solī.

-        Ak, atvainojiet! - Krendlers noteica, paslējies no krēsla.

-      Sveiks! - Margota sacīja un nevis satvēra Krendlera sniegto roku, bet gan paņēma divus valriekstus no bļodas, kura stāvēja uz galda, saspieda tos dūrē, līdz tie skaļi nokrakstēja, un atgriezās tumsā pie akvārija, kur riekstus droši vien apēda. Krendlers dzirdēja, ka uz grīdas nokrīt čaumalas.

-    La-a-abi, tagad paklausīsimies, - Meisons teica.

-    Par Lovensteina atstādināšanu no divdesmit septītā apgabala kongresmeņa vietas man, minimums, desmit miljoni dolāru. - Krendlers sakrustoja kājas un skatījās kaut kur projām tumsā. Viņš nezināja, vai Meisons viņu redz. - Tik daudz man vajadzīgs jau medijiem vien. Bet es jums garantēju, ka viņam ir, par ko piesieties. Mans amats ļauj man to zināt.

-    Kas tur ir par lietu?

-Teiksim vienkārši, ka viņa uzvedība…

-    Nu, kas tur ir, nauda vai maucība?

Krendleram bija neērti sacīt "maucība", Margotai dzirdot, toties Meisonu tas acīmredzot neuztrauca.

-      Viņš ir precējies, un viņam ir ilgstošs romāns ar štata apelācijas tiesas tiesnesi. Tiesas prāvas ir vadītas par labu dažiem viņa atbalstītājiem. Varbūt tāds vadīšanas stils ir tikai sagadīšanās, bet, ja televīzija viņu apsūdzēs, man nekas vairs nebūs vajadzīgs.

-    Tā ir tiesnesei - Margota jautāja.

Krendlers pamāja. Nebūdams pārliecināts, ka Meisons viņu redz, piebilda:

-    Jā. Tiesnese.

-    Žēl, - Meisons noteica. - Būtu labāk, ja viņš būtu minoritāte, vai ne, Margot? Tomēr, Krendler, jūs tos mēslus nevarēsiet celt gaismā pats. Tie nedrīkst nākt no jums.

-    Mēs esam sastādījuši plānu, kurš piedāvā vēlētājiem…

-     Jūs tos mēslus nevarat celt gaismā pats, - Meisons atkārtoja.

-    Es tikai gādāšu, lai Tiesnešu pārbaudes kolēģija .zina, kur skatīties, tā ka, iekūlies tajos mēslos, Lovensteins vairs netiks ārā. Tātad - vai jūs varat man palīdzēt?

-    Es varu jums palīdzēt ar pusi no prasītā.

-    Pieci?

-      Neizmetīsim to tik nevērīgi kā "pieci". Izrunāsim to ar pienācīgo cieņu - pieci miljoni dolāru. Tas Kungs ir svētījis mani ar šo naudu. Un ar to es gādāšu, lai notiek Viņa griba: jūs to saņemsiet tikai tad, ja Hanibals Lekters sveiks un vesels nonāks manās rokās. - Meisons brītiņu elpoja. - Ja tas notiks, jūs būsiet misters kongresmenis Krendlers divdesmit septītajā apgabalā, brīvs un tīrām rokām, un viss, ko es no jums jebkad prasīšu, būs pretošanās likumam par humānām lopkaušanas metodēm. Ja Lekteru dabūs rokā FIB, ja viņu kaut kur nogrābs policisti un viņš tiks vaļā ar nāvējošu injekciju, tad - sveiki un ardievu!

-     Es tur neko nevarēšu darīt, ja viņu arestēs kādas vietējās varas iestādes. Vai ja Kroforda ļaudīm veiksies viņu noķert - to es nespēju kontrolēt.

-    Cik štatos, kur spēkā nāvessods, doktors Lekters varētu būt apsūdzēts? - iejautājās Margota. No hormonu lietošanas viņas balss bija nedaudz čērkstoša, taču tikpat dobja kā Meisonam.

-Trijos štatos, visos par pirmās pakāpes slepkavību.

-    Ja viņš tiks arestēts, es gribu, lai viņu tiesā štata līmenī, - Meisons sacīja. - Nekādas runas par nolaupīšanu, nekādu cilvēktiesību pārkāpumu, nekādas starpštatu tiesas. Es gribu, lai viņu atstāj pie dzīvības, es gribu, lai viņš sēž štata cietumā, nevis maksimālās drošības federālajā cietumā.

-    Vai man jājautā, kāpēc?

-      Nē, ja vien negribat, lai es jums pasaku. Tas neatbilst likumam par humānām lopkaušanas metodēm, - Meisons noteica un ieirgājās. Runāšana bija viņu nogurdinājusi. Viņš deva zīmi Margotai.

Viņa ienesa gaismā rakstāmpaliktni un lasīja no savām piezīmēm:

-     Mums vajadzīgs viss, ko jums izdodas sameklēt, un tas mums vajadzīgs pirms tam, kad to ierauga Uzvedības analīzes nodaļa, tās ziņojumi mums vajadzīgi, tiklīdz tie pievienoti lietai, un mums vajag Vardarbīgo noziedznieku meklēšanas programmas un Nacionālās kriminālinformācijas pieejas kodus.

-     Ikreiz, lai ieietu VNM programmā, jums būs jāizmanto publisks telefons, - Krendlers sacīja, vēl arvien pavērsies uz tumsas pusi, it kā sievietes šeit nemaz nebūtu. - Kā jūs to izdarīsiet?

-   To varu izdarīt es, - Margota teica.

-      To var izdarīt viņa, - no tumsas čukstēja Meisons.

-    Viņa sastāda treniņu programmas tiem, kas darbojas ar trena- žieriem sporta zālēs. Tas ir viņas mazais bizness, tāpēc viņai nav jāsēž uz kakla brālim.

-    FIB sistēma ir slēgta, daļa no tās šifrēta. No turienes, kur zvanīsiet, jums būs jāreģistrējas tieši ar tādu vārdu, kādu nosaukšu es, un informācija jāpārlādē uz portatīvo datoru, kas programmēts Tieslietu ministrijā, - Krendlers sacīja.

-      Tad, ja VNM programmā būs paslēpta signāla izsekošanas sistēma, tā aizvedīs meklētājus uz Tieslietu ministrijas datoru. Nopērciet ātru portatīvo datoru ar ātru modemu par skaidru naudu legāli lielā tirdzniecības firmā un nekur nesūtiet garantijas talonu. Neejiet internetā. Man to vajadzēs uz vienu nakti, un, kad jūs būsiet tikuši galā, paņemšu to atpakaļ. Es jums paziņošu. Tā, tas būtu viss. - Krendlers piecēlās un savāca savus papīrus.

-    Tas nav gluži viss, mister Krendler… - Meisons sacīja.

-    Lekteram nemaz nav jārādās laukā. Viņam pietiek naudas, lai slēptos mūžīgi.

-    No kurienes viņam tāda nauda? - Margota noprasīja.

-    Psihiatra praksē viņam bija daži ļoti bagāti, veci pacienti, - Krendlers paskaidroja. - Viņš panāca, lai tie noraksta viņam daudz naudas un vērtspapīru, un to visu labi paslēpa. Pat Valsts ienākumu dienests nav spējis atrast. Pāris viņa labdaru līķu tika ekshumēti, lai pārliecinātos, vai viņš nav tos nogalinājis, taču nekas nebija atrodams. Toksīnu pārbaudes rezultāti bija negatīvi.

-    Tātad laupīšanā viņš netiks pieķerts, nauda viņam ir, - Meisons teica. - Mums nāksies izvilināt viņu laukā. Domājiet, kā.

-     Viņš sapratīs, no kuras puses nācis trieciens Florencē, - Krendlers ieminējās.

-    Skaidrs, ka sapratīs.

-    Tāpēc viņš gribēs jums atriebties.

-     Nezinu, - Meisons sacīja. - Es viņam patīku tāds, kāds esmu. Domājiet, Krendler. - Meisons sāka dungot.

Iedams ārā pa durvīm, ģenerālinspektora vietnieks Krendlers dzirdēja vienīgi dungošanu. Kaldams plānus, Meisons bieži dungoja psalmus. Tu esi norijis pirmo ēsmas kumosu, Krendler, bet mēs to pārrunāsim pēc tam, kad tev būs uzradies krimināls noguldījums bankā - kad tu piederēsi man.

Meisona istaba paliek tikai ģimene - brālis un masa.

Maiga gaisma un mūzika. Ziemeļafrikāņu mūzika, arābu lauta un bungas. Margota sēž uz dīvāna, galva noliekta, elkoņi uz ceļgaliem. Viņa varētu būt vesera metēja atpūtas brīdī vai svarcēlāja, kas atvelk elpu sporta zālē pēc treniņa. Viņa elpo mazliet straujāk par Meisona respiratoru.

Dziesma beidzas, un viņa pieceļas, pieiet pie gultas. Zutis izbāž galvu no alas mākslīgajā klintī, lai paskatītos, vai no viņa viļņotajām sudraba debesīm šovakar atkal nelīs karpu lietus. Margotas griezīgā balss atskan tās klusākajā izpausmē. - Tu esi nomodā?

Vienā mirklī pamostas Meisona apziņa aiz mūžīgi atvērtās acs.

-     Vai pienācis laiks parunāt par to, - elpas šņāciens, - ko grib Margotai Apsēdies te, Ziemassvētku vecītim uz ceļgala.

-    Tu zini, ko es gribu.

-    Pasaki!

-    Mēs ar Džūdiju gribam bērnu. Mēs gribam Vērdžeru bērnu, mūsējo.

-      Kāpēc jūs nenopērkat ķīniešu bērnu? Tie ir lētāki par sivēniem.

-    Tā ir laba doma. Varbūt mēs izdarīsim arī to.

-     Kas teikts tēva testamentā… Mantinieks, kurš Selmarka laboratorijā vai tās ekvivalentā ar DNS testu tiks apstiprināts kā mans pēctecis, saņems visu manu īpašumu pēc mana mīļotā dēla Meisona nāves. Mīļotais dēls Meisons esmu es. Šāda mantinieka trūkuma gadījumā viss mantojums tiek ziedots Dienvidu Baptistu konventam; izņēmums ir atsevišķi panti, kas attiecas uz Beilora universitāti Veiko, Teksasā. Tu nudien pamatīgi nokaitināji tēvu ar savu gramstīšanos ap meitām, Margot.

-    Varbūt tu neticēsi, Meison, bet ne jau nauda ir galvenais, - nu labi, varbūt zināmā mērā ir, bet vai tad tu negribi mantinieku? Tas būtu ari tavs mantinieks, Meison.

-     Kāpēc tu labāk nesameklē kādu jauku čali un neļauj viņam drusku uzdarboties, Margot? Nav jau tā, ka tu to nemācētu.

Marokāņu mūzika atkal pieņemas spēkā, lautas melodijas uzmācīgie atkārtojumi pulsē viņai ausīs kā dusmas.

-    Es esmu sevi samocījusi, Meison. No visiem tiem hormoniem, ko lietoju, man ir sažuvušas olnīcas. Un es gribu, lai tur piedalās Džūdija. Viņa grib dzemdēt pati. Meison, tu teici, ja es tev palīdzēšu, - tu man apsolīji spermu.

Meisona zirneklīgie pirksti pamāj.

-    Laipni lūdzu! Ja tur vēl kaut kas ir.

-     Meison, pastāv vislielākās iespējas, ka tev vēl ir dzīvotspējīga sperma, un mēs varētu ievākt to bez kādām sāpēm…

-    Ievākt manu dzīvotspējīgo spermu? Izklausās, ka tu esi ar kādu apspriedusies.

-    Tikai ginekoloģiskajā klīnikā, tas ir konfidenciāli. - Margotas seja atmaigst pat saltajā akvārija gaismā. - Mēs tiešām prastu labi audzināt bērnu, Meison, mēs esam apmeklējušas lekcijas topošajiem vecākiem, Džūdija ir no lielas, iecietīgas ģimenes, un pastāv atbalsta grupa tādiem sieviešu pāriem.

-    Kad bijām bērni, Margot, tu prati novest mani līdz orgasmam. Liki man šaut kā ložmetējam. Un sasodīti ātri turklāt.

-     Kad bijām bērni, tu darīji man sāpes, Meison. Tu darīji man sāpes, un tu izmežģīji man elkoni, likdams nodarboties ar… kreisajā rokā es joprojām nevaru pacelt vairāk par astoņdesmit mārciņām.

-    Ko lai dara, tu negribēji ēst šokolādi. Es teicu, ka mēs par to parunāsim, mazo māšel, kad šis darbiņš būs galā.

-       Pagaidām tikai pārbaudīsim tevi, - Margota ieminas. - Ārsts varētu nesāpīgi paņemt paraugu…

-    Ko nozīmē "nesāpīgi"! Es tur, lejā, tikpat neko nejūtu. Tu varētu to sūkāt, zila palikdama, un tas vairs nebūtu tā kā pirmoreiz. Bet es jau esmu licis dažiem to darīt, un nekas nenotiek.

-     Ārsts var nesāpīgi paņemt paraugu, tikai lai redzētu, vai tev ir kustīgi spermatozoīdi. Džūdija jau lieto klomīdu. Mēs reģistrējam viņas ciklu, ir daudz darāmā.

-      Pa visu šo laiku man nav bijis tas gods iepazīties ar Džūdiju. Kordels saka, viņai esot līkas kājas. Cik ilgi jūs abas esat pāris, Margot?

-    Piecus gadus.

-      Kāpēc tu neatved viņu ciemos? Mēs varētu… kaut ko izfunktierēt, kā saka.

Ziemeļafrikāņu bungas nodārd pēdējo reizi un apklust, atstājot Margotai ausīs skanošu klusumu.

-     Varbūt to mazo kontaktiņu ar Tieslietu ministriju tu nokārtosi pats? - viņa saka tuvu Meisona auss caurumam. - Varbūt pamēģināsi ielīst telefona kabīnē ar visu savu sūda datoru? Varbūt samaksāsi vēl kādiem smirdīgiem itāliešiem, lai noķer to zelli, kurš pataisīja tavu ģīmi par suņu barību? Tu teici, ka palīdzēsi man, Meison.

-    Un palīdzēšu ari. Man tikai jāapsver, kurš būs īstais bridis. Margota saspiež kopā divus valriekstus un ļauj čaumalām

nokrist uz Meisona palaga.

-     Nolādēts, nedomā pārāk ilgi, smukulīt! - Riteņbraucējas bikses nošvirkst, kā draudēdamas aizsvilties, kad viņa iziet no istabas.

46

Ardēlija Mapa gatavoja ēst, kad viņai bija attiecīgs noskaņojums, un, kad viņa gatavoja ēst, iznākums bija ārkārtīgi labs. Viņā mājoja gan jamaikiešu, gan gullu tradīcijas, un patlaban viņa, gatavodama vistas sautējumu, ņēma laukā sēklas no paprikas, uzmanīgi turēdama to aiz kātiņa. Viņa nebija ar mieru piemaksāt, pērkot izķidātu vistu, tāpēc bija likusi pie darba Stārlingu, kura rīkojās ar lielu nazi un gaļas dēlīti.

-     Ja atstāsi gabalus nesagrieztus, Stārlingā, tad tie nepie- sūksies ar garšvielām tik labi kā tad, kad ir sagriezti, - Ardēlija skaidroja - un ne jau pirmo reizi. - Skaties! - viņa noteica, paņēma nazi un pārcirta vistas muguras gabalu ar tādu sparu, ka viņai pie priekšauta pielipa kaulu drumslas. - Šitā! Ei, kāpēc tu svied laukā rīklītes? Noliec tos smukos gabaliņus tepat!

Pēc brītiņa Mapa ierunājās atkal:

-    Es šodien biju pastā. Sūtīju mammai kurpes.

-    Es arī gāju uz pastu, butu varējusi paķert tās līdzi.

-    Vai pastā tu kaut ko dzirdējil

-Nē.

Mapa palocīja galvu, nejuzdamās pārsteigta.

-    Ziņu tamtams vēsta, ka tava korespondence tiek pārbaudīta.

-    Kas to pārbauda?

-    Pasta inspektors devis konfidenciālu rīkojumu. Tu to nezināji, vai ne?

-Nē.

-    Tad uzzini to kaut kādā citā veidā, mēs nedrīkstam nodot manu pasta draudziņu.

-    Labi. - Stārlingā uz mirkli nolika nazi. - Jēzus, Ardēlija!

Stārlingā bija stāvējusi pastā pie lodziņa un pirkusi markas,

bet aizņemto pasta darbinieku noslēgtajās sejās nebija saskatījusi itin neko; vairums no viņiem bija afroamerikāņi, un dažus viņa pazina. Kāds no viņiem noteikti gribēja Stārlingai palīdzēt, taču tas nozīmētu risku saņemt kriminālsodu un zaudēt pensiju. Ardēlijai šis kāds noteikti uzticējās vairāk nekā Stārlingai. Līdz ar bažām Stārlingā juta pazibam prieku par to, ka afroamerikā- ņu iekšējais saziņas dienests izdarījis viņai pakalpojumu. Varbūt tas pauda vārdos neizteiktu spriedumu par pašaizsardzību apšaudē, kurā gājusi bojā Ivelda Dramgo.

-    Tagad paņem zaļos sīpolus, saspaidi ar naža spalu un dod šurp! Arī zaļumus sasmalcini klāt, - Ardēlija teica.

Beigusi sagatavošanas darbus, Stārlingā nomazgāja rokas, iegāja Ardēlijas dzīvojamās istabas absolūtajā kārtībā un apsēdās. Pēc mirkļa ienāca Ardēlija, slaucīdama rokas trauku dvielī.

-    Kas tie, ellē, var būt par sūdiem? - Ardēlija iesāka.

Viņām bija paradums sirsnīgi izlamāties, pirms sākās saruna par kaut ko tiešām draudīgu; gadsimta nogales variācija par svilpošanu tumsā.

-      Lai velns mani parauj, ja es zinu, - Stārlingā teica.

-    Jautājums - kas ir tas maita, kurš okšķerējas pa manu pastu?

-    Manējie nevar aizrakties tālāk par pasta inspektora biroju.

-    Tur nav vainīga ne apšaude, ne Ivelda, - Stārlingā sacīja.

-     Ja tiek pārbaudīta mana korespondence, tad tur noteikti būs vainīgs doktors Lekters.

-     Tu taču esi atdevusi visu līdz beidzamajam, ko viņš tev jebkad sūtījis! Viss ir pie Kroforda.

-    Pilnīgi pareizi. Ja mani pārbauda FIB Profesionālās atbildības birojs, tad to es varu noskaidrot. Bet, ja tas ir Tieslietu ministrijas PAB, tad es nezinu.

Tieslietu ministrijai un tās filiālei FIB ir katrai savs Profesionālās atbildības birojs; teorētiski tie abi sadarbojas, tomēr dažreiz nonāk konfliktā. Šādi konflikti iekšējā apritē ir pazīstami kā "čurāšanas sacīkstes", un tie aģenti, kuri tajās gadās pa vidu, dažreiz noslīkst. Turklāt Tieslietu ministrijas ģenerālin- spektors, politisks ieliktenis, katrā laikā var iejaukties un pārņemt kādas kutelīgas lietas izskatīšanu.

-     Ja viņi kaut ko zina par Hanibala Lektera plāniem, ja domā, ka viņš ir tuvumā, tad viņiem vajag tev to pateikt, lai tu uzmanītos. Stārlingā, vai tu kādreiz… jūti, ka viņš ir tuvumā?

Stārlingā papurināja galvu.

-     Es par viņu daudz neraizējos. Ne tādā ziņā. Reizēm paiet ilgs laiks, kad es par to nedomāju vispār. Tu pazīsti to svina sajūtu, to smago, pelēko sajūtu, kad no kaut kā baidies? Man nav pat tās. Man tikai liekas - ja man rastos problēma, es to justu.

-         Ko tu tad darītu, Stārlingā? Ko tu darītu, ja ieraudzītu viņu savu acu priekšā? Pēkšņi! Vai prātā tu esi izstrādājusi plānu? Vai tu mestos viņam virsū?

-    Cik tik ātri varētu, izrautu šaujamo no bridženēm.

Ardēlija iesmējās.

-    Un pēc tam?

Stārlingas smaids izdzisa.

-    Tas nu būtu viņa ziņā.

-    Vai tu spētu uz viņu šaut?

-    Vai tu ņirgājies, vai? Ak Dievs, es ceru, tas nekad nenotiks, Ardēlija. Es priecātos, ja viņš atkal tiktu apcietināts un neciestu neviens - viņš pats arī ne. Es tev teikšu - dažreiz man šķiet, ka tad, ja viņš kādreiz tiktu piespiests pie sienas, es būtu ar mieru viņu aizstāvēt.

-    Pat nerunā tādas lietas!

-     Kopā ar mani viņam būtu lielākas izredzes tikt laukā no ķezas dzīvam. Es uz viņu nešautu ne jau tāpēc, ka man no viņa bail. Viņš nav vilkacis. Tas vienkārši būtu viņa ziņā.

-    Vai tev ir no viņa bail? Labāk baidies!

-    Zini, kad ir bail, Ardēlija? Bail ir tad, kad kāds tev pasaka patiesību. Es gribētu redzēt, kā viņš izvairās no nāvessoda. Ja viņš to izdarītu un tiktu ievietots psihiatriskajā slimnīcā, tad zinātnieku interese būtu pietiekami liela, lai pret viņu izturētos tīri labi. Ar istabas biedriem viņam sarežģījumu nebūs. Ja viņš atrastos trakomājā, es viņam pateiktos par vēstuli. Nedrīkst laist postā cilvēku, kas ir tik traks, lai sacītu patiesību.

-     Pastāv kaut kāds iemesls, kura dēļ tiek pārbaudīti tavi pasta sūtījumi. Viņiem ir tiesas orderis, kas tiek turēts slepenībā. Mēs pašas vēl netiekam novērotas - to mēs būtu pamanījušas, - Ardēlija teica. - Man liekas, tie maitasgabali pat varētu zināt, ka viņš nāk, un neteikt tev. Rīt skaties uzmanīgi!

-     Misters Krofords būtu mums pateicis. Pret Lekteru viņi nevar uzsākt neko nopietnu, neiesaistot tajā misteru Krofordu.

-     Džeks Krofords ir vēsture, Stārlingā. Tu to neparko negribi saprast. Ja nu viņi kaut ko uzsāk pret tevi? Par to, ka tu izrunājies, par to, ka atsakies likties gultā ar Krendleru? Ja nu kāds grib izrēķināties ar tevi? Un es runāju nopietni, teikdama, ka negribu izpaust savu ziņu avotu.

-      Vai mēs varam izdarīt kādu pakalpojumu tavam pasta draudziņam? Vai mums kaut kas ir jādara?

-    Kā tu domā, kas ieradīsies uz vakariņām?

-     Nu vai zini, Ardēlija!… Paga, es taču biju domājusi, ka vakariņās iešu es.

-    Varēsi paņemt kādu porciju līdzi uz mājām.

-    Lielais paldies!

-    Nav par ko, meitiņ. Man pat būs ļoti patīkami.

47

Bērnībā Stārlingā pārcēlās no dēļiem apšūta, vējā čīkstoša namiņa uz Luterāņu bāreņu patversmes masīvo mūra ēku.

Pussagruvušajā namiņā, kur viņa agrā bērnībā dzīvoja kopā ar savu ģimeni, bija silta virtuve, un tur viņa un tēvs varēja mieloties ar apelsīnu. Taču nāve zina, kur atrodas mazi namiņi ar cilvēkiem, kas par nelielu algu dara bīstamu darbu. Viņas tēvs savā vecajā pikapā aizbrauca no šā namiņa tajā nakts patruļā, kurā gāja bojā.

No savām audžumājām Stārlingā aizjāja uz nokaušanai nolemta zirga, kamēr kūtī tika slaktēti jēri, un atrada sava veida patvērumu Luterāņu bāreņu namā. Iestāžu ēkas, lielas un masī- vas, kopš tā laika deva viņai drošības sajūtu. Varbūt luterāņi spēja piedāvāt pārāk maz siltuma un apelsīnu un pārāk daudz

Jēzus, tomēr noteikumi bija un palika noteikumi, un, ja tu saprati tos, tad biji drošībā.

Ja uzdevums bija tikai piedalīties bezpersoniskās sacīkstēs un pārbaudēs vai patrulēt uz ielas, tad Stārlingā zināja, ka spēj sevi apliecināt. Taču viņai nebija nekāda ķēriena uz iestāžu politiku.

Patlaban, kad viņa pašā dienas sākumā kāpa ārā no sava vecā mustanga, Kventiko augstās fasādes vairs nebija tās drošās mūra sienas, aiz kurām meklēt patvērumu. Karstajā gaisā, kas virmoja virs autostāvvietas, nama ieejas durvis izskatījās nedabīgi izliektas.

Viņa gribēja satikt Džeku Krofordu, bet neatlika laika. Filmēšana Hogana alejā sākās, līdzko saule bija pietiekami augstu pie debesīm.

Felisiānas zivju tirgus slaktiņa izmeklēšanai bija nepieciešams nofilmēt notikumu gaitas rekonstrukciju Hogana alejas poligonā Kventiko, pamatojot katru šāvienu, katru trajektoriju.

Stārlingai bija jātēlo sava loma. Novērošanas autobusiņš, ko viņi izmantoja, bija īstais, jaunākie ložu caurumi aizziesti ar tepi tāpat bez aizkrāsošanas. Vēl un vēlreiz viņi lēca ārā no vecā autobusa; aģents, kas tēloja Džonu Braiemu, atkal un atkal knūpus sabruka zemē, un tas, kurš tēloja Bērku, locījās uz asfalta. Šī norise un trokšņaino tukšo patronu blīkšķi izmocīja Stār- lingu līdz pēdējam.

Viņi tika galā vēlu pēcpusdienā.

Novilkusi savu īpašās vienības formastērpu un nolikusi ieroci, Stārlingā atrada Džeku Krofordu viņa kabinetā.

Tagad Stārlingā atkal uzrunāja viņu par misteru Krofordu, un šķita, ka viņš kļūst arvien izklaidīgāks un arvien tālāks no visiem.

-      Vai gribat vienu "Alka-Seltzer", Stārlingā? - Krofords jautāja, ieraudzījis viņu stāvam sava kabineta durvīs. Dienas gaitā Krofords dzēra dažādas zāles. Viņš lietoja ari "Gingko Biloba", "Saw Palmetto", "St. John's Wort" un bērnu aspirīnu. Viņš noteiktā kārtībā ņēma tabletes no plaukstas un iedzēra tās, atmetis galvu, kā tukšodams alkohola mēriņu.

Pēdējās nedēļās viņš bija radis pakarināt žaketi kabinetā un tās vietā uzvilkt svīteri, ko reiz adījusi viņa nelaiķe sieva Bella. Tagad viņš izskatījās daudz vecāks, nekā Stārlingas atmiņās jebkad bija izskatījies viņas tēvs.

-     Mister Kroford, ir atvērtas dažas manas vēstules. Viņi nestrādā diez cik prasmīgi. Šķiet, ka atlīmē aploksnes virs tējkannas tvaikiem.

-    Jūsu pasts tiek uzraudzīts, kopš jums atrakstīja Lekters.

-    Toreiz tikai fluoroskopēja paciņas. Tas vēl nebūtu nekas, bet savas personiskās vēstules es varu izlasīt pati. Man neviens neko nav teicis.

-    To nedara mūsu PAB.

-    Un direktora vietnieks Dougs arī ne, mister Kroford, - tas ir kāds tik liels vīrs, ka spēj pat turēt noslēpumā pasta pārtveršanas orderi.

-     Tomēr izskatās, ka aploksnes atvēruši amatieri? - Viņa klusēja tik ilgi, lai Krofords piemetinātu: - Ir labāk, ka jūs to pamanījāt tādā veidā, vai ne, Stārlingā?

-    Jā, ser.

Krofords sarauca lūpas un palocīja galvu.

-     Es pārbaudīšu. - Viņš sakārtoja zāļu pudelītes rakstāmgalda augšējā atvilktnē. - Parunāšu ar Kārlu Širmeru Tieslietu ministrijā, mēs to noskaidrosim.

No Širmera nekādu palīdzību nevarēja gaidīt. Klīda runas, ka gada beigās viņš iešot pensijā - tāpat kā visi Kroforda draugi.

-    Pateicos, ser.

-     Vai kāds no jūsu policijas studentiem šķiet daudzsološs? Tāds, ar kuru būtu vērts aprunāties mūsu vervētājiem?

-     Tiesu medicīnā es vēl nevaru pateikt - viņi pret mani izturas ļoti bikli, kad mēs aplūkojam seksuālos noziegumus. Bet ir pāris tīri labu šāvēju.

-     To mums ir atliku likām. - Krofords uzmeta viņai ašu skatienu. - Es nedomāju jūs.

Beidzoties šai dienai, kurā viņa bija piedalījusies Džona Braiema nāves izrādē, Stārlingā aizbrauca pie viņa kapa uz Ār- lingtonas Nacionālo kapsētu.

Stārlingā uzlika plaukstu uz viņa kapakmens, kas joprojām bija raupjš no kalta pieskārieniem. Piepeši viņas lūpās skaidri pamodās tā sajūta, kāda bija radusies, skūpstot Džona pieri - aukstu kā marmors un raupju no pulvera - tajā brīdī, kad viņa bija pēdējo reizi piegājusi pie Džona šķirsta un ielikusi viņam plaukstā zem baltā cimda savu pēdējo Atklāto kaujas šaušanas sacīkšu čempiones medaļu.

Tagad Ārlingtonā krita lapas, nokaisīdamas kapakmeņu jūru. Stārlingā, uzlikusi plaukstu uz Džona Braiema kapakmens, lūkojās pār daudzajiem kapu akriem, domādama par to, cik daudzi tādi kā viņš velti zaudējuši dzīvību nogurušu, vecu vīru muļķības, savtīguma un savstarpējo darījumu dēļ.

Visviens, vai tu tici Dievam vai ne, - ja esi vecs karotājs, tad Ārlingtonā tev ir svēta vieta, un traģēdija slēpjas nevis nāvē, bet gan veltīgā dzīvības zaudēšanā.

Stārlingā juta ar Braiemu saikni, kuru nebūt nevājināja tas, ka viņi nebija kļuvuši par mīļākajiem. Nometusies uz viena ceļgala pie Džona kapakmens, viņa atcerējās: Džons viņai kaut ko maigi pajautāja, un viņa teica "nē", un tad viņš jautāja, vai viņi varētu būt draugi, runādams no sirds, un viņa sacīja "jā", runādama no sirds.

Nometusies ceļos Ārlingtonā, viņa domāja par sava tēva kapu tālu projām. To viņa nebija apmeklējusi kopš tās reizes, kad savā koledžā nokārtoja pirmā gada eksāmenus un aizbrauca pie tēva kapa, lai pateiktu to viņam. Prātā iešāvās doma - vai nav pienācis laiks tur atgriezties.

Saulriets aiz Ārlingtonas melnajiem zariem bija oranžs kā apelsīns, kurā viņa bija dalījusies ar tēvu; tālais taures sauciens lika viņai notrīsēt, plaukstu saldēja kapakmens.

48

Mēs to saredzam caur savas elpas tvaikiem - spožu gaismas punktu, kas vīd Oriona zvaigznājā skaidrā naktī pār Ņūfaundlendu, tad lēnām aizslīd pār galvu; tur uz rietumiem traucas "Boeing 747", cīnīdamies ar pretvēju, kas brāžas ar simt jūdžu ātrumu stundā.

Salona aizmugurē, lētākajās vietās, kur parasti tiek sasēdinātas tūristu grupas, sēž piecdesmit divi pasažieri, kas piedalījušies ceļojumā "Vecās pasaules fantāzijas", septiņpadsmit dienās apraugot vienpadsmit valstu, un tagad atgriežas Detroitā un Vindzorā, Kanādā. Starp katriem diviem sēdekļiem - divdesmit collu atstarpe. Starp roku balstiem - divdesmit collu atstarpe. Par divām collām vairāk vietas, nekā bija vergam kuģa ceļā starp Rietumāfriku un Vestindiju.

Pasažieriem pasviež ledaini aukstus sendvičus ar glumu gaļu un pasterizētu sieru, un taupīgi pārstrādājamā gaisā viņu plaušas maļ pārējo izlaistās gāzes un izelpas - sava veida vircas izmantošanas princips, kuru piecdesmitajos gados ieviesa govju un cūku tirgoņi.

Doktors Hanibals Lekters sēž salona aizmugures vidējās rindas centrā, abās pusēs viņam ir bērni, rindas galā sieviete ar zīdaini klēpī. Pēc tik daudziem kamerās un izolācijā pavadītiem gadiem doktoram Lekteram nepatīk justies ierobežotam. Viņam blakus, mazajam puikam uz ceļiem, bez mitas pīkst datorspēle.

Tāpat kā daudziem citiem, kas izkaisīti pa lētākajām sēdvietām, arī doktoram Lekteram pie krūtīm piesprausta spilgti dzeltena nozīmīte ar smaidošu sejiņu un uzrakstu lieliem, sarkaniem burtiem: KANĀDAS-AMERIKAS CEĻOJUMI, un, tāpat kā tūristi, viņš ir ģērbies sporta tērpā. Uz viņa sporta tērpa attēlota hokeja komandas "Toronto Maple Leafs" simbolika. Zem drēbēm, viņam pie ādas, piesprādzēts pamatīgs daudzums skaidras naudas.

Doktors Lekters ir pavadījis šajā ceļotāju grupā trīs dienas, pēc tam kad nopircis biļeti no kāda Parīzes tūrisma aģenta, kas iztirgo vietas, no kurām citi atteikušies slimības dēļ. Vīrs, kuram būtu jāsēž šajā vietā, Kanādā atgriezās zārkā, jo viņa sirds neizturēja kāpienu augšup Sv. Pētera baznīcas kupolā.

Detroitā doktoram Lekteram būs jāiziet pasu kontrole un muita. Viņš nešaubās, ka drošības un imigrācijas dienesta darbiniekiem katrā lielākā Rietumu pasaules lidostā ir piekodināts būt gataviem, ja viņš parādītos. Tur, kur viņa attēls nav piesprausts pie pasu kontroles nodalījuma sienas, tas gaida pie ikviena muitas un imigrācijas dienesta datora trauksmes pogas.

Visā šajā norisē viņš domā, ka gan jau veiksies: varas iestāžu attēlos droši vien redzama viņa vecā seja. Viltotajai pasei, ko viņš izmantoja iebraukšanai Itālijā, nav attiecīga ieceļošanas valsts dosjē, kurā būtu atrodams jaunāks attēls; Rinaldo Paci

Itālijā mēģināja vienkāršot savu dzīvi un izdarīt pa prātam Meisonam Vērdžeram, paņemot karabiniera dosjē kopā ar to fotogrāfiju un negatīvu, kas bija izmantoti "doktora Fella" permes- so di soggiorno un darba atļaujā. Tos doktors Lekters bija atradis Paci kabatas portfelī un iznīcinājis.

Ja vien Paci nav slepus nofotografējis "doktoru Fellu", tad pastāv lielas izredzes, ka pasaulē neeksistē neviens doktora Lektera jaunās sejas attēls. Šī seja necik daudz neatšķiras no vecās - degunam un vaigiem pievienots nedaudz kolagēna, citādi mati, brilles tomēr ir pietiekami mainīta, ja vien viņam netiek pievērsta īpaša uzmanība. Rētai uz delnas virspuses viņš ir sameklējis noturīgu grimu un mākslīgā iedeguma krēmu.

Viņš paredz, ka imigrācijas dienests Detroitas Metropoles lidostā sadalīs atlidojušos divās rindās: "ASV pases" un "Pārējās". Viņš ir izraudzījies pierobežas pilsētu, jo "Pārējo" rinda būs gara. Šī lidmašīna ir bāztin piebāzta ar kanādiešiem. Doktors Lekters domā, ka izslīdēs cauri kopā ar visu pūli, ja vien pūlis viņu pieņems. Kopā ar šiem tūristiem viņš ir apceļojis vēsturiskas vietas un apstaigājis galerijas, kopā ar viņiem sēdējis lidmašīnas sasmakušajā gaisā, tomēr pastāv robežas: viņš nespēj kopā ar viņiem ēst šo aviolīnijas piedāvāto ķēpu.

Noguruši, sāpošām kājām, apnikušās drēbēs starp apnikušiem ceļabiedriem tūristi rakņājas pa vakariņu kārbām un no sendvičiem izņem salātlapas, melnas aiz aukstuma.

Doktors Lekters, nevēlēdamies piesaistīt sev uzmanību, nogaida, līdz pārējie pasažieri izšņakarējušies pa šo nožēlojamo barību, nogaida, līdz viņi aizstaigājuši uz tualeti un līdz vairums no viņiem iemiguši. Tālu priekšā tiek rādīta banāla filma. Viņš joprojām gaida ar pitona pacietību. Mazais puišelis viņam blakus ir aizmidzis, spēlēdams savu datorspēli. Abos lielās lidmašīnas galos nodziest lasāmlampiņas.

Tad un tikai tad, pametis apkārt slepenu skatienu, doktors Lekters pasniedzas zem priekšējā sēdekļa un izņem pats savas vakariņas elegantā, dzeltenā kārbiņā ar brūniem rotājumiem no Fošona veikala Parīzē. Kārbiņa ir pārsieta ar divām plānām zīda lentītēm pieskaņotās krāsās. Doktors Lekters ir apgādājies ar brīnišķīgi aromātisku, trifeļotu pāte de foie gras', un Anatolijas vīģes vēl arvien rieš asaras no saviem nolauztajiem kātiņiem. Tur ir arī neliela pudele viņa iecienītā "St. Estephe". Zīda pušķītis ar nopūtu padodas.

Doktors Lekters grasās nobaudīt vīģi, tur to pie lūpām, nāsis ietrīsas, sajūtot tās aromātu, viņš prāto, vai vienā brīnišķīgā kumosā apēst visu vīģi vai tikai pusi, bet šajā mirklī viņam blakus iepīkstas datorspēle. Iepīkstas vēlreiz. Nepagriezdams galvu, doktors saņem vīģi saujā un paskatās lejup uz bērnu sev līdzās. No atvērtās kārbas dvesmo trifeļu, zosu aknu pastētes un konjaka smarža.

Puišelis paosta gaisu. Šaurās acis, spīdīgas kā grauzējam, aizslīd sāņus pie doktora Lektera pusdienām. Puika ierunājas skaudīga brāļa spalgajā balsī:

-    Ei, mister, ei, mister! - Viņš netaisās rimties.

-    Kas ir?

-    Vai tā ir speciālā maltīte?

-    Nē, nav.

-      Kas tad jums tur ir? - Nepārprotami pielabinādamies, bērns pavērš seju augšup pret doktoru Lekteru. - Vai drīkst nokosties?

-    Nokosties? Ļoti labprāt, - doktors Lekters atbild, ievērodams, ka zem bērna lielās galvas ir kakls, apmēram tik vien resns kā cūkas kakla fileja, - bet tev tas nepatiktu. Tās ir aknas.

1 Zosu aknu pastēte. (Tulk. no fr. vai.)

-    Aknu desa! Super! Mamma atļaus, māāāāām! - Nedabisks bērns, kuram garšo aknu desa un kurš vai nu dīc, vai bļauj.

Sieviete, kas sēž rindas galā ar zīdaini klēpī, uztrūkstas no snaudiena.

Ceļotāji priekšējā rindā, krēslus atgāzuši tik tālu atpakaļ, ka doktors Lekters var saost viņu matus, glūn uz viņu pa spraugām starp sēdekļiem.

-    Nu, vai zināt, mēs te cenšamies iemigt!

-    Māāāāām, vai drīkstu nokosties viņa sviestmaizi?

Zīdainis mātei klēpī pamostas un sāk brēkt. Māte iebāž pirkstu viņa autiņos, ierauga negatīvu rezultātu un iesprauž zīdainim mutē knupīti.

-    Ko jūs tur mēģināt viņam iedot, ser?

-     Tās ir aknas, kundze, - doktors Lekters atbild pēc iespējas klusu. - Es neesmu devis…

-    Aknu desa, pati garšīgākā, es to gribu, viņš teica, ka es drīkstot pagaršot… - Pēdējo vārdu puika izstiepj spalgā kaucienā.

-     Ser, ja jūs kaut ko dodat manam bērnam, tad vispirms parādiet to man!

Stjuarte ar viegli pietūkušu seju, uzrauta no snaudas, nostājas pie sievietes krēsla; zīdainis brēc.

-    Vai te viss kārtībā? Vai varu jums kaut ko atnest? Uzsildīt pudelīti?

Sieviete sameklē aizkorķētu zīdaiņa pudelīti un sniedz to stjuartei. Tad izslēdz lasāmlampiņu un, meklēdama knupīti, uzsauc doktoram Lekteram:

-    Lūdzu, padodiet to man! Ja jūs kaut ko piedāvājat manam bērnam, tad es gribu to redzēt. Neapvainojieties, bet viņam ir kaprīzs vēders.

Mēs itin ierasti atstājam savus mazuļus bērnudārzā starp svešiniekiem. Tomēr, vainas apziņas dzīti, mēs gluži paranojāli izturamies pret svešiniekiem un ieaudzinām bērnos bailes. Šādos laikos no tā jāsargās arī īstam briesmonim, pat tādam briesmonim, kuram bērni ir tik vienaldzīgi kā doktoram Lekteram.

Viņš pasniedz savu Fošona kārbu mātei.

-     Oho, jauka maltīte, - viņa nosaka, pabikstīdama to ar savu autiņu pirkstu.

-    Kundze, jūs varat to ņemt.

-     To šņabi es negribu, - viņa saka un paskatās apkārt, gaidīdama smieklus. - Nezināju, ka te ļauj ņemt līdzi savējo. Vai tas ir viskijs? Vai to ir atļauts dzert lidmašīnā? Ziniet, es paņemšu to lentīti, ja jums nevajag.

-    Ser, jūs nedrīkstat atvērt alkoholisko dzērienu lidmašīnā, - saka stjuarte. - Es to jums paglabāšu, varēsiet pieprasīt pie lidostas izejas.

-    Protams. Liels paldies, - doktors Lekters piekrīt.

Doktors Lekters spēj neievērot apkārtni. Viņš spēj likt tai

pazust. Datorspēles pīkstieni, apkārtējo krācieni un purkšķi ir nieks salīdzinājumā ar ellišķīgajiem brēcieniem, kurus viņš dzirdējis vardarbīgo noziedznieku nodaļās. Sēdeklis nav šaurāks par trakokreklu. Tāpat kā tik daudz reižu savā kamerā, doktors Lekters atgāž galvu, aizver acis un meklē veldzējumu savas atmiņu pils klusumā, vietā, kura lielākoties ir ļoti skaista.

Šajā īsajā brīdī metāla cilindrā, kas kaukdams traucas uz austrumiem pret vēju, atrodas pils ar tūkstoš istabām.

Tāpat kā mēs reiz apmeklējām doktoru Lekteru Kaponi pilī, arī šoreiz mēs līdz ar viņu ieiesim viņa prāta pilī…

Vestibils ir Palermo Normaņu kapela, vienkārša, skaista un pārlaicīga, ar vienu vienīgu atgādinājumu par mirstīgumu - grīdā iegravētu galvaskausu. Ja vien doktors Lekters ļoti steidzīgi nemeklē pilī informāciju, tad bieži apstājas šeit, kā dara arī tagad, lai apbrīnotu kapelu. Aiz tās - tāla un sarežģīta, gaiša un tumša - slejas milzīgā celtne, doktora Lektera darinājums.

Atmiņu pils ir mnemoniska sistēma, kuru labi pazina senatnes mācītie vīri, un tajā viņi saglabāja daudz informācijas viduslaikos, kad vandaļi sadedzināja grāmatas. Tāpat kā mācītie vīri pirms viņa, doktors Lekters glabā milzīgu informācijas apjomu, kas savienots ar priekšmetiem viņa tūkstoš telpās, taču atšķirībā no senajiem laikiem doktora Lektera pilij ir vēl otrs nolūks; lāgiem viņš tur dzīvo. Viņš ir pavadījis gadus starp tās izcilajām kolekcijām, kamēr viņa ķermenis sasiets gulēja vardarbīgo noziedznieku nodaļā, kur kliedzieni lika tērauda restēm dūkt kā pašas elles arfai.

Hanibala Lektera pils ir gigantiska pat pēc viduslaiku mērauklām. Pārtulkota taustāmās pasaules valodā, tā savu izmēru un sarežģītības ziņā varētu sacensties ar Topkapi pili Stambulā.

Mēs panākam viņu, kad viņa prāta ašās kurpes no vestibila ieiet Lielajā Gadalaiku zālē. Pils ir būvēta saskaņā ar likumiem, ko atklājis Keosas Simonīds un četrsimt gadu vēlāk attīstījis Cicerons; tā ir plaša, ar augstiem griestiem, pilna ar mākslas priekšmetiem un gleznām, kuras ir kā dzīvas, satriecošas, dažreiz šokējošas un absurdas un bieži skaistas. Eksponāti izvietoti pietiekamā atstatumā un labi apgaismoti, gluži kā lielos muzejos. Bet sienas nav muzeja sienu neitrālajās krāsās. Tāpat kā Džoto, doktors Lekters sava prāta sienas ir izrotājis ar freskām.

Viņš ir nolēmis sameklēt Klarisas Stārlingas mājas adresi, kamēr atrodas pilī, tomēr viņš nesteidzas, tāpēc apstājas pie lielām kāpnēm, kuru pakājē stāv Rjačes bronzas skulptūras. Šie diženie bronzas karotāji, kas piedēvēti Fīdijam, izcelti no jūras dzelmes mūsu laikos, ir centrālie tēli freskām greznotā telpā, kur saskatāmi vai visi Homēra un Sofokla tēli.

Doktors Lekters varētu likt šim bronzas sejām skandēt Me- leagru, ja vien vēlētos, taču šodien viņš grib tikai nolūkoties tajās.

Tūkstoš telpu, jūdzēm gaiteņu, simtiem faktu, kas saistīti ar katru priekšmetu katrā telpā, tīkama atpūta, kura gaida doktoru Lekteru, kad vien viņš nolemj tur patverties.

Bet mums ir arī kaut kas kopīgs ar doktoru: mūsu sirds un smadzeņu velvēs glūn briesmas. Ne jau visi kambari ir jauki, gaiši un augsti. Prāta grīdā ir bedres gluži kā viduslaiku pazemes cietumā - smirdošas aizmirstības bedres, klintī izcirstas pudeļveida celles ar lūku augšā. No tām nepaceļas nekas tāds, kas varētu mūs mierināt. Kāds satricinājums, mūsu sargu nodevība, un atmiņas dzirksteles jau aizdedzina indīgās gāzes; brīvībā izlido lietas, kuras gadiem turētas ieslodzījumā, gatavas eksplodēt sāpēs un piespiest mūs rīkoties bīstami…

Bijības un apbrīnas pilni, mēs sekojam viņam, kad viņš viegliem, ašiem soļiem iet gardēniju smaržā pa paša darināto gaiteni, mūs ietver diženu skulptūru klātbūtne un gleznu gaisma.

Viņa ceļš lokā ved pa labi, garām Plīnija krūšutēlam, augšup pa kāpnēm uz Adrešu zāli, telpu, ko noteiktā secībā ietver statujas un gleznas, lielā atstatumā cita no citas un labi apgaismotas, kā iesaka Cicerons.

Ak… Trešajā nišā pa labi no durvīm toni nosaka glezna - Sv. Francisks izbaro strazdam1 naktstauriņu. Uz grīdas pie gleznas ir šāda dzīvā glezna, dabiskā izmērā, no krāsota marmora.

Parādi Ārlingtonas Nacionālajā kapsētā vada Jēzus, trīsdesmit trīs gadus vecs, viņš brauc ar 1927. gada T modeļa

' Strazds - starling. (Tulk. no angļu vai.) forda kravas mašīnu, "skārda līzīti", kravas kastē stāv Dž. Edgars Hūvers, ģērbies balerīnas bruncīšos, un māj neredzamam pūlim. Aiz viņa maršē Klarisa Stārlingā ar šauteni plecā.

Doktors Lekters šķiet iepriecināts, redzot Stārlingu. Stārlingas mājas adresi viņš ir dabūjis jau sen, no Virdžīnijas universitātes Absolventu asociācijas. Adresi viņš glabā šajā dzīvajā gleznā un tagad sava prieka pēc uzmeklē ciparus un Stārlingas ielas nosaukumu:

Tindela 3327

Ārlingtonā, Virdžīnija 22308

Pa savas atmiņu pils milzīgajām zālēm doktors Lekters spēj kustēties nedabiskā ātrumā. Ar saviem refleksiem un spēku, apķērību un prāta asumu doktors Lekters ir krietni bruņojies pret fizisko pasauli. Tomēr viņā pašā ir vietas, kur viņš nevar ieiet bez riska, kur neder Cicerona likumi par loģiku, sakārtotu telpu un gaismu…

Viņš ir nolēmis apmeklēt savu antīko tekstiliju kolekciju. Tā kā patlaban viņš raksta vēstuli Meisonam Vērdžeram, tad grib pārlūkot kādu Ovidija tekstu par smaržīgām sejas eļļām, tas ir piesprausts pie viena no audumiem.

Pa neparasti austu grīdceliņu viņš dodas uz steļļu un audumu zāles pusi.

"Boeing 747" pasaulē doktora Lektera pakausis ir atbalstīts pret sēdekļa pagalvi, acis aizvērtas. Viņa galva viegli šūpojas, kad lidmašīnu sakrata gaisa virpulis.

Rindas galā zīdainis ir iztukšojis pudelīti, bet vēl nav iemidzis. Seja tam piesarkst. Māte jūt mazo augumiņu segā saspringstam, tad atslābstam. Lieki vaicāt, kas noticis. Nemaz nav jābāž autiņos pirksts. Priekšējā rindā kāds novelk: - Jēēēēziņ!

Lidmašīnas salona sasmakušajai sporta zāles dvakai pievienojas vēl viens smakas slānis. Puišelis blakus doktoram Lekteram, pieradis pie zīdaiņa izdarībām, turpina tiesāt maltīti no Fošona kārbas.

Atmiņu pils dziļumos vaļā atsprāgst lūkas, pazemes cietumi izdveš savu drausmīgo smirdoņu…

Dažiem dzīvniekiem bija izdevies pārciest artilērijas un ložmetēju uguni kaujā, kuras laikā gāja bojā Hanibala Lektera vecāki un tika izdedzināts un saspridzināts lielais mežs ap viņu muižu.

Raibais dezertieru pūlis, kas bija apmeties attālajā medību namiņā, ēda visu, ko varēja sameklēt. Reiz viņi uzgāja nožēlojamu, mazu briedēnu, kaulainu, ar miesā ietriekušos bultu; tam bija izdevies atrast zem sniega barību un izdzīvot. Zaldāti aizveda briedēnu uz nometni dzīvu, lai nevajadzētu to nest.

Hanibals Lekters, sešus gadus vecs, pa šķūņa spraugu noskatījās, kā viņi atved briedēnu, vilkdami un raustīdami tā galvu aiz virves, kas bija apsieta ap kaklu. Viņi negribēja šaut, tāpēc nogāza briedēnu no izdilušajām kājām un cirta ar cirvi tam pušu rīkli, aurodami cits uz citu vairākās valodās, lai kāds atnesot bļodu, pirms asinis iztek zemē.

No sīkā briedēna neiznāca necik daudz gaļas, un pēc divām vai varbūt trim dienām, ģērbušies savos garajos šineļos, elpai smirdot un kūpot, dezertieri pa sniegu brida šurp no medību namiņa, lai atslēgtu šķūni un atkal izraudzītos kādu no bērniem, kas, piespiedušies cits citam klāt, tupēja salmos. Neviens nebija nosalis, tāpēc viņi paņēma vienu dzīvu.

Aptaustījuši Hanibalam Lekteram stilbu, augšdelmu un krūtis, zaldāti zēna vietā izvēlējās viņa māsu Mišu un aizveda viņu prom. Paspēlēties, viņi teica. Neviens, kurš bija aizvests paspēlēties, vairs nekad neatgriezās.

Hanibals tik stipri turējās pie Mišas, turējās pie Mišas ar savu stiegraino tvērienu, līdz zaldāti iesita viņam ar smagajām šķūņa durvīm, apdullinādami viņu un salauzdami viņam augšdelma kaulu.

Viņi aizveda Mišu prom pa sniegu, kas joprojām bija notraipīts ar briedēna asinīm.

Viņš tik dedzīgi lūdzās, kaut jel atkal redzētu Mišu, lūgšana deldēja viņa sešgadīgo prātu, tomēr neapslāpēja cirvja cirtienu troksni. Šis lūgums atkal ieraudzīt māsu nepalika gluži bez atbildes - viņš ieraudzīja dažus Mišas piena zobus smirdošajā atejas bedrē, kuru izmantoja viņa sagūstītāji un kura atradās starp medību namiņu, kur viņi gulēja, un šķūni, kur turēja sagūstītos bērnus, kas bija viņu pārtika 1944. gadā pēc tam, kad sabruka Austrumu fronte.

Kopš šīs daļējās atbildes uz viņa lūgšanu Hanibalu Lekteru vairs nekad netraucēja nekādi prātojumi par dievišķību, ja nu vienīgi atskārsme, ka viņa paša pieticīgā plēsonība nobāl salīdzinājumā ar to, kas piemīt Dievam, kura ironija ir nepārspējama un untumainā ļaunprātība - neizmērojama.

Šajā joņojošā lidmašīnā, pakausim viegli sitoties pret pagalvi, doktors Lekters ir sastindzis starp savu pēdējo skatienu uz Mišu, kas aiziet pa asiņaino sniegu, un starp cirvja cirtieniem. Tur viņš ir iestrēdzis un nespēj to izturēt. Lidmašīnas pasaulē atskan īss kliedziens no viņa nosvīdušās sejas, sīks un spalgs, caururbjošs.

Pasažieri atskatās, daži uztrūkstas no miega. Viens otrs priekšējā rindā ņurd.

-    Žēlīgais Dievs, kas jums kaiš! Ak Dievs!

Doktora Lektera acis atveras, tās skatās taisni uz priekšu, viņam uz delma ir roka. Tā ir mazā puikas roka.

-     Redzējāt sliktu sapni, jā? - Bērns nav nobijies un neuztraucas arī par sūdzībām no priekšējām rindām.

-Jā.

-    Man ari daudzreiz rādās slikti sapņi. Es pārjums nesmejos.

Doktors Lekters bridi dziji elpo, piespiedis pakausi pie atzveltnes. Tad atgriežas savaldība, it kā no matu līnijas lejup būtu atritinājies miers, pārklājot seju. Viņš pieliecas pie bērna un konfidenciālā tonī saka:

-    Zini, tu darīji pareizi, ka neēdi to ķēpu. Nekad to neēd.

Aviolīnijās vairs netiek izsniegti rakstāmpiederumi. Doktors Lekters, absolūti savaldīgs, izņem no krūškabatas viesnīcas vēstuļpapīru un sāk rakstīt vēstuli Klarisai Stārlingai. Vispirms viņš uzskicē viņas seju. Šī skice tagad atrodas privātā kolekcijā Čikāgas universitātē un ir pieejama pētniekiem. Tajā Stārlingā izskatās kā bērns, un viņas mati, tāpat kā Mišai, mirkst asarās un ir pielipuši pie vaigiem…

Caur savas elpas tvaikiem mēs redzam lidmašīnu, spožu gaismas punktu skaidrajās nakts debesīs. Mēs redzam, kā tā šķērso Polārzvaigzni un jau ir garām tam punktam, no kura vēl varētu atgriezties; tā ir uzsākusi milzīgu nolaišanās loku lejup, uz rītdienu, uz Jauno pasauli.

49

Papīru, aktu vāku un diskešu kaudzes Stārlingas istabiņā sasniedza kritisko masu. Viņas lūgums pēc lielākas telpas palika bez atbildes. Pietiek. Ar nāvei nolemtās pārdrošību viņa rekvizēja plašu telpu Kventiko pagrabstāvā. Šai istabai bija jākļūst par Uzvedības analīzes nodaļas privāto foto- telpu, tiklīdz Kongress piešķirtu kaut cik naudas. Tajā nebija logu, toties bija daudz plauktu, un, tā kā šī telpa bija paredzēta fotogrāfiju attīstīšanai, durvju vietā tai bija divkārši aptumšošanas aizkari.

Kāds anonīms kabineta kaimiņš bija izdrukājis lapu, uz kuras ar gotu burtiem bija rakstīts HANIBALA MĀJA, un piespraudis to pie ieejas aizkariem. Baidīdamās zaudēt šo telpu, Stārlingā pārvietoja uzrakstu iekšpusē.

Gandrīz uzreiz viņa atrada veselu bagātību lietderīga personiskā materiāla Krimināltiesību bibliotēkā Kolumbijas koledžā, kur bija iekārtota Hanibala Lektera istaba. Koledžai piederēja oriģināldokumenti no viņa medicīniskās un psihiatriskās prakses un viņa tiesas prāvas un civilprasību protokolu atšifrējumi. Pirmajā bibliotēkas apmeklējumā Stārlingā nogaidīja četrdesmit piecas minūtes, kamēr dežuranti bez panākumiem gribēja atrast Lektera istabas atslēgas. Otrajā reizē dežurēja vienaldzīgs aspirants, un viņa uzzināja, ka materiāli nav kataloģizēti.

Mūža ceturtajā desmitā Stārlingas pacietība nebūt nebija augusi. Ar nodaļas vadītāja Džeka Kroforda atbalstu ASV ģenerālprokurora birojā viņa saņēma tiesas orderi, kas ļāva pārvest visu koledžas kolekciju uz viņas pagrabtelpu Kventiko. Ar vienu vienīgu autobusiņu mantas pārveda federālie tiesu izpildītāji.

Tiesas orderis sacēla troksni, no kura viņa bija baidījusies. Pēdīgi šis troksnis pievilināja arī Krendleru…

Divu garu nedēļu nobeigumā Stārlingā bija sakārtojusi vairumu bibliotēkas materiālu savā provizoriskajā Lektera centrā. Vēlu piektdienas pēcpusdienā viņa nomazgāja no sejas un rokām grāmatu putekļus un kvēpus, nodzēsa gaismu, apsēdās kaktā uz grīdas un sāka skatīties uz garajiem plauktiem, kas bija pilni ar grāmatām un papīriem. Iespējams, viņa mirkli iesnaudās…

Viņu pamodināja kāds smārds, un viņa juta, ka nav viena. Tas bija apavu krēma smārds.

Istabā valdīja puskrēsla, un ģenerālinspektora vietnieks Pols Krendlers lēnām virzījās gar plauktiem, aplūkodams grāmatas un attēlus. Viņš nebija parūpējies klauvēt - pie aizkariem jau nevarēja pieklauvēt, turklāt Krendlers nemēdza to darīt, īpaši jau savam birojam pakļautās aģentūrās. Atrasties šeit, šajā Kventiko pagrabā, viņam neapstrīdami bija tas pats, kas apmeklēt graustu rajonu.

Viena istabas siena bija veltīta laikposmam, ko doktors Lek- ters pavadījis Itālijā; tur bija liela fotogrāfija ar Rinaldo Paci, kurš ar izkritušām iekšām karājas laukā pa "Palazzo Vecchio" logu. Pretējā siena atainoja noziedzību Savienotajās Valstīs, un centrā atradās policijas fotoattēls ar loka šāvēju, kuru doktors Lekters bija nogalinājis pirms vairākiem gadiem. Līķis karājās uz vadža, un tam bija visas brūces, kas redzamas viduslaiku "Brūču cilvēka" ilustrācijās. Plauktos atradās daudzu izmeklējamo noziegumu aktis kopā ar dokumentiem no prāvām, kurās upuru radinieki apsūdzēja doktoru Lekteru slepkavībās.

Doktora Lektera personiskās grāmatas no viņa medicīniskās prakses šeit bija sakārtotas tādā secībā, kādā bijušas izvietotas viņa agrākajā psihiatra kabinetā. Stārlingā bija tās kārtojusi, ar palielināmo stiklu pētīdama policijas fotogrāfijās redzamo kabinetu.

Lielākā daļa gaismas krēslainajā telpā plūda caur doktora galvas un kakla rentgenuzņēmumu, kas spīdēja, piestiprināts pie sienas gaismekļa. Otrs gaismas avots bija dators uz stūra galda. Uz monitora ekrāna vīdēja motīvi no "Bīstamo radījumu" sērijas. Dators lāgiem ieņurdējās.

Tam blakus kaudzītē krājās Stārlingas apkopotie pierādījumi. Ar lielām pūlēm savāktas papīra lapiņas, čeki, sīki rēķini, kas atklāja, kāda bijusi doktora Lektera privātā dzīve Itālijā, kā arī Amerikā pirms ieslodzīšanas psihiatriskajā slimnīcā. Tas bija provizorisks viņa gaumes katalogs.

Galda vietā izmantodama zemu skeneru, Stārlingā bija detaļās atveidojusi vienu atsevišķu vietu, kas saglabājusies no doktora Lektera mājas Baltimorā: porcelāns, sudrabs, kristāls, sniegbaltas salvetes, svečturis - četras kvadrātpēdas vistīrākās elegances uz šīs telpas grotesko sienu fona.

Krendlers pacēla lielo vīna glāzi un iesita pa to ar knipi.

Krendlers nekad nebija fiziski pieskāries nevienam noziedzniekam, nebija ar viņu cīnījies, un doktoru Lekteru viņš uztvēra kā sava veida mediju biedu un kā labu iespēju. Viņš iztēlojās savu fotoattēlu līdzās šādam telpas maketam FIB muzejā, kad Lekters būs miris. Viņš izprata tā milzīgo reklāmas vērtību. Krendlers bija piebāzis degunu pavisam tuvu doktora apjomīgā galvaskausa profila rentgenuzņēmumam, un, kad Stārlingā ierunājās, viņš salēcās tik stipri, ka notriepa rentgenat- tēlu ar sava deguna sviedriem.

-    Vai varu jums palīdzēt, mister Krendler?

-    Kāpēc jūs sēžat tumsā?

-    Es domāju, mister Krendler.

-    Ļaudis Kapitolija pakalnā grib zināt, ko mēs darām Lektera lietā.

-    Tieši to mēs arī darām.

-    Informējiet mani, Stārlingā! Par pašu jaunāko.

-    Vai jūs nedotu priekšroku misteram Krofordam…

-    Kur Krofords ir?

-    Misters Krofords ir tiesā.

-    Man šķiet, viņš sāk zaudēt spēkus, vai jums nekad nerodas tāda sajūta?

-    Nē, ser, nerodas vis.

-    Ar ko jūs te nodarbojaties? Mēs saņēmām sūdzības no koledžas, kad jūs konfiscējāt to visu no viņu bibliotēkas. To varēja nokārtot arī gludāk.

-     Šajā vietā mēs esam savākuši visu, ko varam atrast par doktoru Lekteru, gan priekšmetus, gan dokumentus. Viņa ieroči atrodas Ieroču nodaļā, bet mums ir dublikāti. Mums ir tas, kas palicis pāri no viņa personiskajiem papīriem.

-     Kāda tam jēga? Jūs ķerat slepkavu vai rakstāt romānu? -

Krendlers apklusa, lai paglabātu šo veiklo rimi savā verbālajā noliktavā. - Ja, teiksim, kāds atbildīgs republikānis no Juridiskās uzraudzības komitejas man vaicātu, ko jūs, īpašā aģente Stārlingā, darāt, lai notvertu Hanibalu Lekteru, ko lai es viņam atbildu?

Stārlingā ieslēdza gaismu. Viņa ieraudzīja, ka Krendlers joprojām pērk dārgus uzvalkus, toties taupa naudu uz kreklu un kaklasaišu rēķina. No krekla aprocēm rēgojās viņa spalvainās, kaulainās plaukstu locītavas.

Stārlingā mirkli paskatījās caur sienu, aiz sienas, tālu mūžībā un saņēmās. Viņa pavēlēja sev uzlūkot Krendleru kā Policijas akadēmijas audzēkni.

-    Mēs zinām, ka doktoram Lekteram ir ļoti labi identifikācijas dokumenti, - Stārlingā iesāka. - Viņam noteikti ir vismaz viena ārkārtīgi ticama identitāte, varbūt pat vairākas. Šajā ziņā viņš ir uzmanīgs. Viņš nepieļaus muļķīgu kļūdu.

-    Paskaidrojiet sīkāk!

-    Viņš ir cilvēks ar ļoti izkoptu gaumi, dažā ziņā pat eksotisku - attiecībā uz ēdienu, vīnu, mūziku. Ja viņš ieradīsies šeit, tad viņam būs nepieciešamas visas šīs lietas. Viņam vajadzēs tās dabūt. Viņš sev neliegs neko. Mēs ar misteru Krofordu izskatījām rēķinus un papīrus, kas palikuši no Baltimoras posma pirms tam, kad doktors Lekters tika arestēts pirmo reizi, kā arī tos rēķinus, kurus varēja atsūtīt itāliešu policija, un kreditoru prasību vēstules pēc viņa aresta. Mēs sastādījām sarakstu ar dažām lietām, kuras viņam patīk. Redziet, šeit: tajā mēnesī, kad doktors Lekters pasniedza flautista Bendžamina Raspeila dziedzerus pārējiem Baltimoras Filharmonijas orķestra valdes dalībniekiem, viņš nopirka divas kastes "Chāteau Petrus" vīna par trīs tūkstoši sešiem simtiem dolāru kastē. Viņš iegādājās piecas kastes "Bātard-Montrachet" par tūkstoš simt dolāru kastē un dažādus lētākus vīnus. To pašu vīnu viņš pēc bēgšanas pasūtināja savā viesnīcas numurā Sentluisā, kā arī no "Vera dal 1926" Florencē. Šis vīns ir ļoti rets. Mēs pārbaudām importētājus un izplatītājus, lai uzzinātu, kur šis vīns pārdots veselām kastēm. No "Iroti Gate" Ņujorkā viņš pasūtināja augstākā labuma zosu aknu pastēti par diviem simtiem dolāru kilogramā, un caur Lielo centrālo austeru bāru saņēma zaļās austeres no Ži- rondas. Maltīte par godu Filharmonijas valdei sākās ar šīm austerēm, kam sekoja dziedzeru uzkoda, šerbets un pēc tam - jūs varat izlasīt šeit, žurnālā "Town & Country", ko viņi ēduši, - Stārlingā ātri lasīja priekšā, - savdabīgi tumšs un spīdīgs ragū, kura sastāvdaļas netika nosauktas, ar safrāna rīsiem. Tā garšai noslēpumainu un valdzinošu īpatnību piešķīra skaisti toņi, kurus spēj radīt vienīgi ilgstoša un rūpīga pamatsastāvdaļu apstrāde. Nav konstatēts, vai kāds no upuriem būtu izmantots par ragū sastāvdaļu. Un tā tālāk - šeit detaļās aprakstīti viņa neparastie galda piederumi un trauki. Mēs pārbaudām pirkumus, kas izdarīti ar kredītkartēm porcelāna un kristāla veikalos.

Krendlers nošņācās caur degunu.

- Redziet, šajā civilprasībā minēts, ka viņš joprojām ir parādā par "Steuben" lustru, un Baltimoras "Galeazzo Motor Company" iesniedza tiesā prasību, lai atgūtu no viņa bentliju. Mēs izmeklējam bentliju - gan jaunu, gan lietotu - pārdošanas faktus. To nemaz nav daudz. Arī superjaudīgu jaguāru pārdošanu. Esam nosūtījuši faksu firmām, kuras apgādā restorānus ar medījumiem, lai noskaidrotu, kas pieprasījis mežakuiļa gaļu, un izsūtīsim apkārtrakstu nedēļu pirms tam, kad no Skotijas tiks ievestas sarkankāju irbes.

Nospiedusi dažus datora taustiņus, Stārlingā ieskatījās kādā sarakstā, tad atkāpās no datora, sajutusi Krendlera elpu pārāk tuvu sev pakausī.

-     Esmu pieprasījusi līdzekļus, lai samaksātu par sadarbību dažiem ievērojamākiem kultūras pasākumu biļešu spekulantiem, "kultūras haizivīm" Ņujorkā un Sanfrancisko, ir daži orķestri un stīgu kvarteti, kas doktoram Lekteram īpaši patīk, viņš dod priekšroku sestajai vai septītajai rindai un vienmēr sēž sānu ailē. Esmu nosūtījusi labākās fotogrāfijas, kādas mums ir, Lin- kolna centram, Kenedija centram un vairumam Filharmonijas koncertzāļu. Varbūt jūs varētu mums šajā ziņā palīdzēt no Tieslietu ministrijas budžeta, mister Krendler. - Kad viņš neatbildēja, Stārlingā turpināja. - Mēs pārbaudām jaunos abonementus uz dažiem kultūras žurnāliem, kurus viņš abonējis agrāk, - antropoloģija, lingvistika, "Physical Review", matemātika, mūzika.

-     Vai viņš pērk sadomazohistiskas maukas un tādā garā? Vīrieškārtas prostitūtas?

Stārlingā juta, kā Krendlers izbauda šo jautājumu.

-     Cik mums zināms, nē, mister Krendler. Pirms vairākiem gadiem viņš ir redzēts koncertos Baltimorā kopā ar vairākām izskatīgām sievietēm, dažas no viņām bija labi pazīstamas labdarīgu organizāciju darbinieces Baltimorā. Mēs esam pārbaudījuši, vai šo sieviešu dzimšanas datumi nav saistīti ar dāvanu iegādi. Cik mums zināms, nevienai no viņām nekad nav nodarīts nekas ļauns, un neviena nekad nav piekritusi runāt par viņu. Par to, kam viņš dod priekšroku seksuālā ziņā, mēs nezinām neko.

-    Vienmēr esmu domājis, ka viņš ir homoseksuālists.

-    Kāpēc tā, mister Krendler?

-     Visa tā mākslas padarīšana. Kamermūzika un smalka tējas dzeršana. Negribu teikt neko personisku, ja jums varbūt ir īpašas simpātijas pret tādiem ļaudīm vai varbūt pat tādi draugi. Galvenais, ko gribu jums uzsvērt, Stārlingā: šajā lietā labāk sadarbojieties ar mani. Te nav nekādu mazu, atsevišķu karaļval- stu. Gādājiet, lai pie manis nonāktu katrs ziņojums, katrs darba pārskats, katrs izmeklēšanas pavediens. Vai saprotat, Stārlingā?

-    Jā, ser.

Pie durvīm viņš teica:

-   Papūlieties saprast! Varbūt jums radīsies izdevība uzlabot savu stāvokli šeit. Jūsu tā dēvētajai karjerai noderētu jebkāda palīdzība.

Topošajā fototelpā jau bija ierīkoti ventilatori. Skatīdamās Krendleram tieši sejā, Stārlingā tos ieslēdza, izdzenājot viņa pēcskūšanās losjona un apavu krēma smārdu. Krendlers neatvadījies izspraucās pa aptumšošanas aizkaru spraugu.

Gaiss Stārlingas acu priekšā virmoja kā tveices ņirba poligonā.

Gaitenī Krendlers izdzirdēja sev aiz muguras Stārlingas balsi.

-    Es iešu ārā kopā ar jums, mister Krendler.

Krendleru gaidīja mašīna un šoferis. Viņš joprojām ieņēma tāda līmeņa posteni, kurā bija jāsamierinās ar "Mercury Grand Marquis" sedanu.

Pirms viņš paguva tikt pie savas mašīnas, svaigā gaisā, Stārlingā sacīja:

-    Pagaidiet, mister Krendler!

Krendlers ieinteresēts pagriezās. Tur kaut kas varētu spīdēt. Dusmīga padošanās? Viņa antena ietrīsējās gaidās.

-       Mēs atrodamies plašajā brīvdabā, - Stārlingā teica. - Te nav nekādu noklausīšanās ierīču, ja vien tādas nav jums. - Viņu spēji pārņēma nevaldāma dziņa, kurai viņa nespēja pretoties. Darbam ar putekļainajām grāmatām viņa bija ģērbusies cieši pieguļošā krekliņā, kam virsū uzvilkts vaļīgs džinsu krekls.

To nu nevajadzētu darīt. Pie velna!

Atrāvusi vaļā krekla spiedpogas, viņa pavēra tā malas.

-     Redziet, man nav mikrofona. - Un viņai nebija arī krūštura. - Varbūt šī paliks vienīgā reize, kad mēs runājam privāti, un es gribu uzdot jums kādu jautājumu. Gadiem ilgi esmu darījusi savu darbu, un jūs katrā izdevībā esat ietriecis man mugurā nazi. Kāpēc tā, mister Krendler?

-    Vienmēr laipni gaidīšu jūs pie sevis, un mēs par to parunāsim… Atlicināšu jums laiku, ja gribat aplūkot…

-    Mēs par to runājam tagad.

-    Izprātojiet pati, Stārlingā.

-     Vai tāpēc, ka nepiekritu ar jums paslepen satikties? Vai tāpēc, ka toreiz pateicu, lai ejat mājās pie sievas?

Krendlers vēlreiz paskatījās uz viņu. Viņai tiešām nebija mikrofona.

-     Neglaimojiet sev, Stārlingā… šī pilsēta mudžēt mudž no prastām lauku vāverītēm.

Viņš apsēdās blakus šoferim, viegli uzsita pa paneli, un lielā mašīna aizbrauca. Viņa lūpas kustējās, veidojot vārdus, kurus viņš būtu vēlējies pateikt: "No tādām lauku drātenēm." Krendlers ticēja, ka nākotnē viņu gaida daudzas politiskas uzstāšanās, tāpēc vēlējās izkopt savu verbālo karatē un apgūt dzēlīgas izteiksmes manieres mākslu.

50

Tas varētu izdoties, ka es jums saku, - Krendlers teica sēcošajā tumsā, kur gulēja Meisons. - Pirms desmit gadiem jūs to vēl nevarētu izdarīt, bet tagad viņa laiž tos klientu sarakstus caur datoru kā mēslus caur zosi. - Viņš patriņājās uz dīvāna zem atpūtas stūrīša spilgtā apgaismojuma.

Krendlers saskatīja Margotas siluetu pret akvāriju. Nu viņš jau bija pieradis izrunāties rupji, Margotai dzirdot, un viņam tas itin labi patika. Viņš varēja saderēt, ka Margota vēlas, lai viņai būtu daikts. Krendleram gribējās pateikt "daikts", Margotai dzirdot, un viņš izdomāja veidu, kā to izdarīt:

-  Tā viņa izpēta attiecīgo jomu un salīdzina to ar Lektera gaumi. Iespējams, viņa pat varētu pateikt, uz kuru pusi viņš nēsā savu daiktu.

-  Ja jau runājam par to, Margot, pasauc doktoru Dēmlingu, - Meisons sacīja.

Doktors Dēmlings bija gaidījis rotaļu istabā starp gigantiskajiem spēļu dzīvniekiem. Meisons videoekrānā redzēja, kā viņš pēta lielās žirafes plīša kājstarpi - gandrīz uz mata tāpat, kā Vigerti bija riņķojuši ap Dāvidu. Uz ekrāna Dēmlings izskatījās daudz mazāks par rotaļlietām, it kā būtu sarāvies, lai labāk varētu ielīst kādā citā bērnībā, nevis savējā.

Meisona atpūtas stūrīša gaismā psihologs atklājās kā īsts sausiņš, ārkārtīgi akurāts, taču apbružāts, ar krusteniski pārķem- mētām šķipsnām uz plankumainā paura un ar Phi Beta Kappa' atslēdziņu pie pulksteņķēdes. Viņš apsēdās pie kafijas galdiņa iepretim Krendleram; šķita, ka viņš pazīst šo telpu ļoti labi.

Ābolā, kas augļu un riekstu traukā atradās viņa pusē, bija tārpa izgrauzts caurums. Doktors Dēmlings pagrieza ābolu tā, lai caurums būtu pavērsts uz pretējo pusi. Viņa acis aiz briļļu stikliem sekoja Margotai ar tādu izbrīna pakāpi, kas jau robežojās ar stulbumu, kad viņa paņēma vēl vienu pāri valriekstu un atgriezās savā vietā pie akvārija.

-    Doktors Dēmlings vada psiholoģijas nodaļu Beilora universitātē. Un viņš ir arī Vērdžeru finansētās katedras vadītājs, - Meisons sacīja Krendleram. - Esmu viņam jautājis, kāda saikne varētu pastāvēt starp doktoru Lekteru un FIB aģenti Klarisu Stārlingu. Doktor…

Dēmlings savā krēslā pagriezās uz priekšu, it kā atrastos liecinieka vietā, un pievērsās Meisonam gluži kā zvērināto tiesai. Krendlers viņā saskatīja ievingrināto manieri, gādīgo atbalstu, kādu sniedz liecinieks eksperts, kuram maksā divsimt tūkstošus dolāru dienā.

-     Misters Vērdžers, bez šaubām, pārzina manu kvalifikāciju, vai jūs vēlētos dzirdēt tās izklāstu? - Dēmlings jautāja.

1 Biedrība, kurā tiek uzņemti universitāšu un koledžu studenti ar izciliem sasniegumiem mācībās. (Tulk. piez.)

-    Nē, - Krendlers atteica.

-     Esmu izskatījis Stārlingas piezīmes par sarunām ar doktoru Hanibalu Lekteru, doktora vēstules viņai un jūsu sagādāto materiālu par viņas pagātni, - Dēmlings iesāka.

To dzirdot, Krendlers saviebās, un Meisons sacīja:

-    Doktors Dēmlings ir parakstījis vienošanos par konfidencialitāti.

-      Ja vēlaties, doktor, Kordels ieliks jūsu diapozitīvus projektorā, - ierunājās Margota.

-     Vispirms mazliet pagātnes. - Dēmlings ieskatījās savās piezīmēs. - Mēs zinā-ām, ka Hanibals Lekters ir dzimis Lietuvā. Viņa tēvs bija grāfs, kam tituls pārmantots kopš desmitā gadsimta, bet māte - dižciltīga itāliete no Viskonti dzimtas. Kad vācieši atkāpās no Krievijas, daži garāmbraucoši nacistu tanki no šosejas apšaudīja viņu muižu Viļņas tuvumā, nogalinot abus vecākus un vairumu kalpu. Bērni pēc tam nozuda. Tie bija divi - Hanibals un viņa māsa. Mēs nezinām, kas notika ar māsu. Galvenais ir tas, ka Lekters ir bārenis tāpat kā Klarisa Stārlingā.

-    To es pateicu jums, - Meisons nepacietīgi piebilda.

-     Bet ko jūs no tā secinājāt? - doktors Dēmlings noprasīja. - Es nedodu mājienus par kādām simpātijām starp diviem bārabērniem, mister Vērdžer. Te nav runa par simpātijām. Simpātijām te vispār nav vietas. Un žēlsirdība ir pamesta noasiņot smiltīs. Paklausieties manī! Šī kopīgā sērdienības pieredze vienkārši dod doktoram Lekteram labāku spēju viņu saprast un pilnīgi kontrolēt. Šeit ir runa tikai par kontroli. Savu bērnību Stārlingā pavadīja patversmēs, un, spriežot pēc tā, ko man esat stāstījis jūs, viņai nav bijis nekādu stabilu personisku attiecību ar vīriešiem. Viņa dzīvo kopā ar studiju biedreni, jaunu afroamerikānieti.

-      Ļoti iespējams, ka tā ir seksuāla būšana, - Krendlers noteica.

Psihiatrs pat neveltīja Krendleram skatienu - Krendlers tika automātiski izslēgts.

-     Nekad nav iespējams pilnīgi precīzi pateikt, kāpēc kāds cilvēks dzīvo kopā ar otru.

-      Tā ir viena no lietām, kas paliek apslēptas, kā sacīts Bībelē, - piezīmēja Meisons.

-     Stārlingā izskatās pēc itin garda kumosiņa, ja kādam tīk pilngraudu pārtika, - teica Margota.

-    Manuprāt, valdzinātājs ir Lekters, nevis viņa, - Krendlers sacīja. - Jūs esat redzējuši Stārlingu - auksta kā zivs.

-      Vai viņa tiešām ir auksta kā zivs, mister Krendler? - Margota šķita uzjautrināta.

-      Vai tu domā, Margot, ka viņa ir lesbiete? - Meisons jautāja.

-     Kā lai es, ellē, to zinu? Lai kas viņa būtu, pret to viņa izturas kā pret savu privāto problēmu - tāds bija mans iespaids. Manuprāt, viņa ir ciets rieksts, un lielā dūša viņai bija rakstīta uz pieres, tomēr es neteiktu, ka viņa ir auksta kā zivs. Necik daudz mēs nerunājām, bet tāds iespaids man palika. Tas notika pirms tam, kad tev vajadzēja manu palīdzību, Meison, - tu mani izstūmi no spēles, atceries? Es vis neteiktu, ka viņa ir auksta kā zivs. Meitenei ar Stārlingas izskatu ir jāsaglabā atturīga sejas izteiksme, jo viņai nemitīgi piesienas visādi sūdabrāfi.

Te Krendlers juta, ka Margota skatās uz viņu mirkli par ilgu, lai gan redzēja tikai viņas siluetu.

Cik dīvainas balsis šajā telpā. Krendlera rūpīgā birojva- loda, Dēmlinga pedantiskā skandēšana, Meisona dobjie un skanīgie toņi ar stipri apcirptajiem eksplozīvajiem līdzskaņiem un kroplīgajiem svelpeņiem un Margotas balss, rupja un zema, līdzīga tiepīgam izjādes ponijam, kas apvainojies, ka mutē ielikti laužņi. Tam visam fonā - elsojošā aparatūra, kas ļāva Meisonam elpot.

-    Man ir izveidojies kāds priekšstats par viņas privāto dzīvi, ņemot vērā acīm redzamo godbijību pret tēvu, - Dēmlings turpināja. - Es to izklāstīšu pēc brīža. Tātad - mums ir trīs doktora Lektera dokumenti, kas attiecas uz Klarisu Stārlingu. Divas vēstules un zīmējums. Zīmējumā attēlots Krustā sišanas pulkstenis, kuru viņš uzskicēja, atrazdamies psihiatriskajā slimnīcā. - Doktors Dēmlings pacēla acis pret ekrānu. - Diapozitīvu, lūdzu!

Kaut kur ārpus šīs telpas Kordels ievietoja projektorā neparasto skici. Oriģināls bija zīmēts ar ogli uz ietinamā papīra. Meisona attēls bija kserokopēts, līnijas zilas kā zemādas asins- izplūdumi.

-   Viņš mēģināja to patentēt, - doktors Dēmlings sacīja. - Kā redzat, šeit ir Kristus, kas sists krustā pie pulksteņa ciparnīcas, un Viņa rokas griežas, rādot laiku, tieši tāpat kā Mikipeles pulksteņos. Skice ir interesanta tāpēc, ka noliektajai galvai ir Klari- sas Stārlingas seja. Doktors Lekters to uzzīmēja tolaik, kad notika viņu sarunas. Mums ir tās sievietes fotogrāfija, tūdaļ redzēsiet. Kordel, vai tā? Kordel, lūdzu, uzlieciet fotogrāfiju!

Nevarēja būt nekādu šaubu, ka Jēzum bija Stārlingas galva.

-    Vēl viena anomālija ir tā, ka krustā sistajam tēlam naglas ir iedzītas plaukstu locītavās, nevis delnās.

-   Tas ir pareizi, - Meisons noteica. - Viņus vajag pienaglot caur plaukstu locītavām, izmantojot lielas koka paplāksnes, citādi naglas izļogās, un viņi sāk šļūkt lejā. Mēs ar īdi Aminu to noskaidrojām pēc krietnām pūlēm, kad reiz Lieldienās uzvedām visu to tingeltangeli Ugandā. Mūsu Pestītājam naglas tiešām tika iedzītas plaukstu locītavās. Visas Krustā sišanas gleznas ir aplamas. Tam pamatā ir kļūdas, kas radušās, tulkojot Bībeli no senebreju valodas latīņu valodā.

-    Pateicos, - bez kādas pateicības sacīja doktors Dēmlings. - Krustā sišana nepārprotami ataino iznīcinātu cieņas objektu. Ievērojiet, ka roka, kura veido minūšu rādītāju, atrodas uz sešiem, kautri aizsedzot kaunumu. Stundu rādītājs ir uz deviņiem vai mazliet pāri deviņiem. Skaitlis deviņi skaidri norāda uz stundu, kurā, kā tiek tradicionāli pieņemts, Jēzus ticis sists krustā.

-    Un, ja saliek kopā seši un deviņi, tad ievērojiet, ka izveidojas sešdesmit deviņi - sociālajos sakaros ļoti iecienīts skaitlis, - nenocietās Margota. Par atbildi Dēmlinga bargajam skatienam viņa saspieda valriekstus, un čaulas nosprakstēja uz grīdas.

-    Tagad pievērsīsimies doktora Lektera vēstulēm Klarisai Stārlingai. Kordel, esiet tik laipns, parādiet tās! - No kabatas doktors Dēmlings izņēma lāzera rādāmstaru. - Jūs redzat, šeit ir izmantota tintes pildspalva ar stūrainu spalvu, un rokraksts, plūstoši kaligrāfisks, ir tik vienmērīgs, it kā būtu rakstījis automāts. Šāda veida rokraksti ir sastopami viduslaiku pāvesta bul- lās. Tas ir ļoti skaists, taču neparasti regulārs. Šeit nav nekā spontāna. Viņš plāno. Šo pirmo vēstuli viņš uzrakstīja drīz pēc aizbēgšanas, kuras laikā nogalināja piecus cilvēkus. Palasīsim tekstu:

Nu, Klarisa, vai jēri ir mitējušies blēt?

Jūs zināt, ka esat man parādā informāciju, un to es vēlētos saņemt.

Noderēs sludinājums "Times" un "International Herald

Tribune" nacionālajos izdevumos katra mēneša pirmajā datumā. Labāk publicējiet to arī "China Mail".

Nejutīšos pārsteigts, ja atbilde būs jā un nē. Jēri pagaidām klusēs. Bet, Klarisa, Jūs tiesājat pati sevi ar tādu pašu žēlsirdību, kāda piemīt Trīvas cietuma svariem; šī svētītā klusēšana Jums būs jānopelna atkal un atkal no jauna. Jo uz priekšu Jūs dzen nelaime, tas, ka Jūs redzat nelaimi, un nelaimes nebeigsies nemūžam.

Neesmu iecerējis Jūs apmeklēt, Klarisa, jo pasaule ir interesantāka, ja tajā esat Jūs. Pacentieties atbildēt man ar tādu pašu laipnību…

Doktors Dēmlings pastūma savas bezietvaru brilles augstāk uz deguna un atklepojās.

-    Šis ir klasisks paraugs tam, ko es savos publicētajos darbos esmu nosaucis par avunkulātu- profesionālajā literatūrā uz to sāk plaši atsaukties kā uz Dēmlinga avunkulātu. Šis termins, iespējams, tiks iekļauts nākamajā "Diagnostikas un statistikas rokasgrāmatas" izdevumā. Nespeciālistiem to varētu definēt kā tēlotas gudra, gādīga aizbildņa rūpes, kuru īstais nolūks ir savu interešu apmierināšana. No izmeklēšanas piezīmēm es secinu, ka jautājums par blējošajiem jēriem ir saistīts ar kādu Klarisas Stārlingas bērnības pārdzīvojumu - ar jēru kaušanu Montānas rančo, viņas audžuvecāku mājās, - doktors Dēmlings sausi turpināja.

-      Viņa ar to iemainīja informāciju no Lektera, - teica Krendlers. - Viņš kaut ko zināja par sērijslepkavu Bufalo Billu.

-     Otrā vēstule, kas rakstīta septiņus gadus vēlāk, ārēji ir

1 Senajiem ģermāņiem, senajiem grieķiem un dažām citām tautām - mātesbrāļa rūpes par saviem māsasbērniem; saskaņā ar cilts paražām viņam par šiem bērniem jārūpējas vairāk nekā par saviem paša bērniem. (Tulk. piez.) līdzjūtības un atbalsta vēstule, - Dēmlings sacīja. - Viņš izsaka dzēlīgas piezīmes par Stārlingas vecākiem, pret kuriem viņa acīmredzot jūt dziļu godbijību. Stārlingas tēvu viņš nosauc par "mirušo naktssargu", bet māti par "apkopēju". Tad piedēvē tiem izcilas īpašības, kuras Stārlingā var iztēloties kā viņiem reāli piemitušas, un pēc tam izmanto šīs īpašības, lai aizbildinātu viņas neveiksmes karjerā. Te ir runa par pieglaimošanos, te ir runa par kontroli. Es domāju, ka Stārlingai ir noturīgas, siltas jūtas pret savu tēvu, pret imago, un tās neļauj viņai viegli veidot seksuālas attiecības un liek tiekties pie doktora Lektera sava veida transferencē, kuru viņš savā perversitātē uztvertu nekavējoties. Šajā otrajā vēstulē viņš atkal mudina Stārlingu sazināties ar viņu, izmantojot privātsludinājumu, un nosauc kodētu vārdu.

Ak Dievs, kā tas cilvēks var muldēt! Nemiers un garlaicība Meisonam bija īstas mocības, jo viņš nespēja pagrozīties.

- Pareizi, skaisti, labi, doktor, - Meisons viņu pārtrauca. - Margot, atver drusciņ logu! Lektera lietā man ir jauns ziņu avots, doktor Dēmling. Kāds, kurš pazīst gan Stārlingu, gan Lekteru un ir redzējis abus kopā, un viņš ir pavadījis Lektera tuvumā vairāk laika nekā jebkurš cits. Gribu, lai jūs ar viņu parunājat.

Krendlers triņājās uz dīvāna, iekšas viņam sažņaudzās, kad viņš saprata, kas tagad būs.

51

Meisons pateica dažus vārdus pa iekšējo telefonu, un telpā ienāca liela auguma cilvēks. Viņš bija tikpat atlētisks kā Margota un ģērbies baltās drānās.

-    Tas ir Bārnijs, - Meisons sacīja. - Viņš sešus gadus bija uzraugs varmācīgo noziedznieku nodaļā Baltimoras Valsts psihiski slimo noziedznieku slimnīcā, kad tur atradās Lekters. Tagad viņš strādā pie manis.

Bārnijs palika stāvam pie akvārija kopā ar Margotu, bet doktors Dēmlings vēlējās, lai viņš iznāk gaismā. Viņš apsēdās blakus Krendleram.

-     Bārnijs, jā? Tātad, Bārnij, kāda ir jūsu profesionālā izglītība?

-    Esmu licencēts slimokopējs.

-    Jūs esat licencēts slimokopējs? Tas labi. Vai tas ir viss?

-         Man ir Savienoto Valstu Neklātienes koledžas bakalaura iemācīja medicīnas skolā lekcijā ar nosaukumu "Dziedināšana un labvēlīgās izredzes".

Vai nu iespurdzās Margota, vai arī viņai aiz muguras šo skaņu izdvesa akvārijs.

-    Nesatraucies, Bārnij! Izstāsti mums pārējo, - sacīja Meisons.

-    Jā, ser. Dažreiz mēs ar doktoru Lekteru sarunājāmies vēlu naktī, kad kļuva pietiekami kluss. Mēs runājām par kursiem, kuros es mācījos, un par citu ko. Viņš…

-      Vai kādos korespondences kursos jūs gadījumā neesat mācījies psiholoģiju? - Dēmlings jutās spiests pajautāt.

-      Nē, ser, es neuzskatu psiholoģiju par zinātni. Tāpat kā doktors Lekters. - Bārnijs steigšus turpināja, pirms respirators ļāva Meisonam izteikt aizrādījumu. - Varu tikai atkārtot, ko viņš man sacīja, - ka redzot, par ko Stārlingā kļūst, viņa esot pievilcīga tāpat, kā pievilcīgs ir mazs dzīvnieciņš, kurš izaug un pārvēršas par… piemēram, par lielu, plēsīgu kaķi. Tādu, ar kuru vēlāk vairs nevar spēlēties. Doktors Lekters sacīja, ka Stārlingai piemītot maza dzīvnieciņa nopietnība. Viņai bija visi ieroči - miniatūri, augoši -, bet pagaidām viņa prata tikai spēkoties ar citiem mazuļiem. Tas doktoram Lekteram šķita amizanti. Jūs kaut ko sapratīsiet, uzzinot, kādā veidā viņu sarunas sākās. Vispirms viņš izturējās pieklājīgi, tomēr ļoti noraidoši, un tad, kad Stārlingā devās prom, kāds cits ieslodzītais iesvieda viņai sejā savu sēklu. Tas satrauca doktoru Lekteru, lika viņam justies neērti. Tā bija vienīgā reize, kad redzēju viņu nomāktu. To redzēja arī viņa un centās izmantot. Man liekas, viņš apbrīnoja Stārlingas dūšu.

-      Kā viņš izturējās pret to otru ieslodzīto - kurš svieda sēklu? Vai viņiem bija kaut kādas attiecības?

-    Ne gluži, - Bārnijs atbildēja. - Tajā naktī doktors Lekters

viņu vienkārši nogalināja.

-      Bet viņi taču atradās atsevišķās kamerās? - Dēmlings teica. - Kā viņš to izdarīja?

-     Viņi atradās pretējās gaiteņa pusēs, triju kameni atstatumā, - Bārnijs sacīja. - Nakts vidū doktors Lekters bridi parunāja ar viņu un tad pateica, lai viņš norij mēli.

-Tātad Klarisa Stārlingā un Hanibals Lekters… iedraudzējās? - Meisons jautāja.

-     Sava veida formālas struktūras ietvaros, - Bārnijs atbildēja. - Viņi apmainījās ar informāciju. Doktors Lekters sniedza viņai ieskatu par sērijslepkavu, kuru viņa medīja, un viņa par to samaksāja ar personiskas dabas informāciju. Doktors Lekters man teica, ka, viņaprāt, Stārlingai varbūt esot vairāk dūšas, nekā pašai nākot par labu, - "degsmes pārmērība", kā viņš to dēvēja. Viņš sprieda, ka Stārlingā varētu nonākt pārāk tuvu bīstamajai robežai, ja uzskatītu, ka to prasa viņas darbs. Un reiz viņš sacīja, ka viņa "nesot gaumes lāstu". Nezinu, ko tas nozīmē.

-     Doktor Dēmling, vai viņš grib viņu izdrāzt vai nožmiegt, vai apēst, vai ko? - Meisons jautāja, nosaukdams visas iespējas, kuras varēja iedomāties.

-       Varbūt viņš grib to visu, - doktors Dēmlings sacīja. - Es nevēlētos pareģot kārtību, kādā viņš grib veikt šīs darbības. Tas ir pats galvenais, ko varu jums pateikt. Lai arī kā dzeltenā prese - un dzelteni prāti - gribētu to romantizēt un pārvērst par "Daiļavu un nezvēru", Lektera mērķis ir viņas pazemojums, ciešanas un nāve. Viņš ir atsaucies divreiz: kad ieslodzītais pazemoja Stārlingu, iesviežot viņai sejā sēklu, un kad viņa tika vazāta pa avīzēm pēc tam, kad bija nošāvusi tos cilvēkus. Doktors Lekters ierodas labā padomdevēja maskā, bet īstenībā viņu uzbudina ciešanas. Kad būs uzrakstīta Hanibala Lektera biogrāfija - un tā tiks uzrakstīta -, šis notikums tur būs aplūkots kā Dēmlinga avunkulāta gadījums. Lai pievilinātu doktoru Lekteru, Stārlingai ir jācieš.

Platajā, gumijai līdzīgajā ādā starp Bārnija acīm bija parādījusies rieva.

-    Vai drīkstu šeit kaut ko piebilst, mister Vērdžer, ja jau jūs man jautājāt? - Viņš nenogaidīja atļauju. - Psihiatriskajā slimnīcā doktors Lekters viņai atbildēja tad, kad viņa saglabāja drosmi, stāvēja, slaucīdama gļotas no sejas, un darīja savu darbu. Vēstulēs viņš dēvē Stārlingu par karotāju un uzsver, ka tajā apšaudē viņa izglābusi bērnu. Viņš apbrīno un ciena Stārlingas drošsirdību un disciplīnu. Viņš pats atzīst, ka nav nodomājis viņu apmeklēt. Gods kam gods, viņš nemēdz melot.

-     Tas ir tieši tāds "dzeltens prāts", kādu es pieminēju, - Dēmlings noteica. - Hanibalam Lekteram nepiemīt šīs jūtas - apbrīns un cieņa. Viņš nejūt ne sirsnību, ne pieķeršanos. Tie ir romantiski maldi, kas rāda, kādas briesmas sevī slēpj nepietiekama izglītība.

-     Doktor Dēmling, jūs mani neatceraties, vai ne? - Bārnijs jautāja. - Es dežurēju nodaļā, kad jūs mēģinājāt runāt ar doktoru Lekteru, to ir mēģinājuši daudzi, bet tieši jūs, cik atceros, bijāt tas, kurš aizgāja raudādams. Pēc tam viņš "Amerikas Psihiatrijas Žurnālā" publicēja recenziju par jūsu grāmatu. Es nevarētu jums pārmest, ja jūs būtu saraudinājusi šī recenzija.

-    Pietiks, Bārnij, - sacīja Meisons. - Parūpējies par manām pusdienām.

-     Nav nekā ļaunāka par pusizceptu autodidaktu, - Dēmlings noteica, kad Bārnijs bija aizgājis.

-     Doktor, jūs man neminējāt, ka esat runājis ar Lekteru, - Meisons sacīja.

-    Toreiz viņš bija katatonisks, no viņa neko nevarēja izdabūt.

-    Un tas jūs saraudināja?

-    Nav tiesa.

-    Un jūs noraidāt Bārnija teikto.

-    Viņš ir apvests ap stūri tāpat kā tā sieviete.

-      Varbūt Bārnijs pats tvīkst pēc Stārlingas, - piezīmēja Krendlers.

Margota klusu iesmējās, tomēr gana skaļi, lai dzirdētu Krendlers.

-      Ja gribat panākt, lai Klarisa Stārlingā pievilina doktoru Lekteru, jums jāizdara tā, lai viņš redzētu, ka viņa cieš, - sacīja Dēmlings. - Bēdām, ko viņš redz, jāiedveš viņam doma par bēdām, kuras viņš varētu sagādāt pats. Redzot Stārlingu ievainotu jebkādā simboliskā veidā, doktors Lekters iedegsies tāpat kā tad, ja redzētu viņu spēlējamies pašu ar sevi. Kad lapsa izdzird brēcam trusīti, tā metas turp, bet ne jau tādēļ, lai palīdzētu.

52

Es nevaru nodot Klarisu Stārlingu jūsu rīcībā,  Krendlers sacīja, kad Dēmlings bija aizgājis.

- Bez šaubām, es varu jums pateikt, kur viņa ir un ko dara, bet nevaru kontrolēt Biroja pavēles. Un, ja Birojs izliks viņu par ēsmu, tad reizē arī gādās par viņas drošību, ticiet man.

Krendlers ar pirkstu norādīja Meisona tumsā, lai pasvītrotu teikto.

- Jūs šajā akcijā nevarat iesaistīties. Jūs nevarētu izlauzties ārpus viņu apsardzes un pārtvert Lekteru. Novērotāji acumirklī pamanītu jūsējos. Otrkārt, Birojs nesāks rīkoties, pirms Lekters atkal nesazināsies ar Stārlingu vai nebūs skaidrs, ka viņš ir tuvumā, -jau agrāk Lekters ir viņai rakstījis, taču ne reizi nav parādījies. Vajadzētu vismaz divpadsmit cilvēku, lai novērotu Stārlingu, tas maksā dārgi. Jūs tagad būtu labākā situācijā, ja nebūtu izvilcis viņu no nepatikšanām tās šaudīšanās dēļ. Tagad būs sarežģīti apmest kažoku otrādi un mēģināt atkal piešūt viņai to pašu.

-    Būtu, kļūtu, vajadzētu, - Meisons teica, beigu beigās tīri labi tikdams galā ar grūtākajām skaņām. - Margot, ieskaties Milānas avīzē, "Corriere della Sera" sestdienas numurā, nākamajā dienā pēc Paci nāves, un pārbaudi pirmo sludinājumu privātajā ailē! Nolasi to mums.

Margota pacēla pie gaismas sīki apdrukāto lapu.

-   Tas ir angliski, adresēts A. A. Āronam. Tur teikts: "Padodieties tuvākajām varas iestādēm, ienaidnieki ir tuvu. Hanna." Kas ir Hanna?

-     Tā sauca zirgu, kas Stārlingai bija bērnībā, - Meisons atbildēja. - Tas ir Stārlingas brīdinājums Lekteram. Savā vēstulē Lekters viņai paskaidroja, kā sazināties.

Krendlers bija pietrūcies kājās.

-    Nolādēts! Viņa nevarēja zināt par Florenci! Ja viņa zina to, tad noteikti zina arī, ka es jums esmu visu parādījis!

Meisons nopūtās, prātodams, vai Krendlers tiešām ir gana gudrs, lai būtu noderigs politiķis.

-    Viņa nezina neko. Sludinājumu ievietoju es - "La Nazio- ne" un "Corriere della Sera", un "The International Herald Tribune", lai tas tiktu publicēts nākamajā dienā pēc tam, kad mēs uzbrukām Lekteram. Tad, ja mums nekas neizdotos, viņš domātu, ka Stārlingā centusies viņam palīdzēt. Caur Stārlingu mums joprojām būtu saikne ar viņu.

-    Neviens to nav pamanījis.

-    Nav vis. Varbūt vienīgi Hanibals Lekters. Iespējams, viņš pateiksies Stārlingai - pa pastu, personiski, kas zina? Tagad klausieties: vai jūs vēl arvien pārbaudāt viņas pastu?

Krendlers pamāja.

-     Pilnīgi. Ja Lekters viņai kaut ko nosūtīs, jūs to redzēsiet agrāk par Stārlingu.

-     Klausieties uzmanīgi, Krendler! Šis sludinājums ir ievietots avīzēs un apmaksāts tā, lai Klarisa Stārlingā nemūžam nevarētu pierādīt, ka to nav ievietojusi viņa pati, un tas jau ir kriminālnoziegums. Robeža ir pārkāpta. Ar to jūs varat viņu salauzt, Krendler. Jūs zināt, ka Birojs nospļaujas par tādu aģentu, kas izlidojis laukā. Tāds paliek guļam renstelē. Viņa pat nespēs dabūt ieroča nēsāšanas atļauju. Viņu nenovēros neviens cits kā tikai es. Un Lekters sapratis, ka viņa ir viena un neaizsargāta. Vispirms mēs izmēģināsim šo to citu. - Meisons apklusa, lai ievilktu elpu, un tad turpināja: - Ja viņi nerīkosies, tad mēs darīsim tā, kā iesaka Dēmlings, un sagādāsim viņai "ciešanas" ar šo sludinājumu: ko niekus, ciešanas, ar to viņu var pārlauzt uz pusēm! Iesaku jums saglabāt viņas pakaļpusi. Galvgals ir pārlieku nopietns, velns parāvis! Ak, es negribēju zaimot!

53

Klarisa Stārlingā skrēja caur krītošu lapu virpuli kādā Virdžīnijas štata parkā, stundas attālumā no mājām, iemīļotā vietā, parkā nemanīja nevienu citu šajā rudens darbdienā, viņas ilgotajā brīvdienā. Viņa skrēja pa pazīstamu taku mežainajos pakalnos pie Šenando upes. Pakalnu galotnēs agrā saule sildīja gaisu, bet ielejās tas bija negaidīti vēss, dažbrīd gaiss bija vienlaikus silts ap viņas seju un vēss ap kājām.

Pēdējā laikā, ja Stārlingā gāja soļiem, zeme zem viņas kājām nelikās gluži nekustīga; tā šķita stabilāka, kad viņa skrēja.

Stārlingā skrēja spožajā dienā, lapās dejoja spilgti saules zaķīši, taka bija gaismas izraibota, bet citviet zemajā, agrajā saulē to sašvīkāja koku stumbru ēnas. Tālāk, viņai priekšā, iztrūkušies aiztraucās trīs brieži - divas briežumātes un buks, tie nozuda no takas vienā vienīgā elpu aizraujošā lēcienā, paceltās baltās ļipas spīdēja meža biezokņa tumsā, kad tie joņoja prom. Stārlingā iepriecināta palēcās arī pati.

Nekustīgs kā tēls viduslaiku gobelēnā Hanibals Lekters sēdēja starp kritušajām lapām pakalna nogāzē pie upes. Viņš varēja pārskatīt simt piecdesmit jardu no skrējēju takas, lauka binoklim neļāva spīdēt paštaisīts papes apvalks. Vispirms viņš ieraudzīja briežus iztrūkstamies un aizjoņojam viņam garām augšup pakalnā, un tad pirmo reizi kopš septiņiem gadiem viņš ieraudzīja Klarisu Stārlingu visā pilnībā.

Sejā zem tālskata nemainījās izteiksme, taču nāsis notrīsēja, viņam dziļi ievelkot elpu, it kā viņš no šāda attāluma spētu uztvert Stārlingas smaržu.

Ieelpa atnesa viņam sausu lapu dvesmu ar vieglu kanēļa toni tajā, vēl dziļāk jautās lapu pelējums un meža maigi trūdainā zemsedze, zaķa spiru smakas zibsnis dažus jardus tālāk, vir- cotais, skaudrais muskusa smārds no saplosītas vāverādiņas zem lapām, bet ne miņas no Stārlingas smaržas - to viņš būtu pazinis jebkur. Viņš redzēja, kā brieži aizbrāžas viņai pa priekšu, redzēja tos auļojam vēl labu bridi pēc tam, kad tie bija izgaisuši Stārlingas skatienam.

Stārlingā parādījās viņa redzeslokā mazāk par minūti, viņa skrēja viegli, necīnoties ar zemi. Plecos - maza mugursomiņa ar ūdens pudeli tajā. Rīta gaisma, apmirdzēdama Stārlingu no mugurpuses, izpludināja viņas aprises, it kā viņas āda būtu apkaisīta ar ziedputekšņiem. Sekojot viņai, doktora Lektera tālskatis uztvēra saules zaķīti no upes viņai aiz muguras, un kādu laiciņu viņam acu priekšā ņirbēja plankumi. Stārlingā nozuda, takai laižoties slīpi lejup; pēdējais, ko redzēja doktors Lekters, bija viņas pakausis, matu astīte lēkāja kā baltastes brieža ļipa.

Doktors Lekters nekustējās, nemēģināja viņai sekot. Viņa iztēlē, skaidri saskatāms, skrēja viņas tēls. Viņa iztēlē Stārlingā skries tik ilgi, kamēr viņš tā gribēs. Pirmais reālais skats uz

Stārlingu septiņu gadu laikā, neskaitot attēlus avīzēs, neskaitot no tāluma samanītu galvu automašīnas logā. Doktors Lekters atgūlās lapās, salicis rokas aiz galvas, un vēroja, kā retās kļavla- pas augšā trīsuļo pret padebesi, tik tumšu, gandrīz violetu. Violets, violets - violets bija ķekariņš meža vīnogu, ko viņš bija noplūcis, kāpdams augšup pa taku uz savu vietu, kuplajā, sīkiem puteklīšiem klātajā ķekarā ogas jau sāka čokuroties, un viņš dažas apēda un dažas izspieda sev saujā, un nolaizīja sulu, kā bērns laizītu savu izplesto plaukstu. Violets, violets.

Violets baklažāns dārzā.

Dienas vidū mednieku namiņā nebija karstā ūdens, un Mišas aukle iznesa dārzā pie virtuves nobružāto vara vanniņu, lai saule sasildītu ūdeni, kur mazgāties divus gadus vecajai meitenītei. Miša sēdēja vizošajā vannā siltajā saulītē starp dārzeņiem, ap viņu lidinājās kāpostu balteņi. Ūdens tikko sniedzās pār viņas apaļajām kājelēm, bet viņas nopietnajam brālim Ha- nibalam un lielajam sunim bija stingri pieteikts uzraudzīt mazo, kamēr aukle iegāja mājā, lai atnestu segu.

Daži kalpotāji uzskatīja Hanibalu Lekteru par biedējošu bērnu, biedējoši asredzīgu, pāragri gudru, taču no viņa nebaidījās vecā aukle, kas prata savu darbu, un no viņa nebaidījās Miša, kura uzlika savas mazās, zvaigžņveidīgās plaukstiņas brālim uz vaigiem un smējās viņam sejā. Pasniegusies viņam garām, Miša stiepa rociņas uz baklažāna pusi, uz kuru viņai tik ļoti patika skatīties saules gaismā. Acis viņai bija nevis rudi brūnas kā brālim Hanibalam, bet gan zilas, un, kad viņa nolūkojās uz baklažānu, šķita, ka šīs acis iesūc sevī tā krāsu un satumst. Hanibals Lekters zināja, ka krāsas ir viņas kaislība. Kad Miša bija ienesta namiņā un kurnēdama atnāca virējas palīdze, lai izlietu vannu dārzā, Hanibals nometās ceļos pie baklažānu dobes, uz ziepju burbuļiem ņirbēja atspulgi, violeti un zaļi, līdz burbuļi saplīsa arumos. Izņēmis spalvu nazīti, viņš pārgrieza kātu vienam baklažānam, nospodrināja to mutautā, saulē sasilušais dārzenis sildīja viņam rokas, kad viņš nesa to, siltu kā dzīvnieciņu, uz Mišas bērnistabu un nolika tur, kur viņa varēja to redzēt. Mišai ļoti patika tumši violeta krāsa, patika baklažānu krāsa, kamēr vien viņa dzīvoja.

Hanibals Lekters aizvēra acis, lai atkal ieraudzītu, kā brieži aizjoņo Stārlingai pa priekšu, lai redzētu, kā viņa skrien lejup pa taku, saule aiz muguras glezno viņu zeltā, bet šis nebija īstais briedis, š: s bija mazais briedēns ar bultu, tas pretojās, pretojās virvei ap savu kaklu, kamēr to veda pretim cirvim, mazais briedēns, kuru viņi apēda pirms tam, kad apēda Mišu, un viņš vairs nespēja palikt mierā un piecēlās, plaukstas un lūpas bija notrieptas ar violetajām vīnogām, mute saviebta kā grieķu maskai. Viņš lūkojās nopakaļ Stārlingai lejup pa taku. Viņš dziļi ieelpoja caur degunu, ievilkdams plaušās meža šķīstījošo smaržu. Viņš stingi skatījās uz vietu, kur bija nozudusi Stārlingā. Viņas taka šķita gaišāka par apkārtējo mežu, it kā viņa būtu atstājusi aiz sevis mirdzošas pēdas.

Steigšus uzkāpis pakalnā, doktors Lekters devās lejup pa otru pusi uz netālās tūristu mītnes autostāvvietu, kur bija atstājis savu pikapu. Viņš gribēja tikt prom no parka, pirms Stārlingā atgriežas pie savas automašīnas, kas bija atstāta divas jūdzes tālāk galvenajā stāvvietā pie mežziņa mājiņas, kura tagad bija slēgta uz visu sezonu.

Paies vismaz piecpadsmit minūtes, pirms viņa pagūs atskriet līdz savai mašīnai.

Doktors Lekters piebrauca pie mustanga un apstājās, neiz- slēdzis motoru. Viņš vairākkārt bija izmantojis izdevību sīki aplūkot Stārlingas mašīnu autostāvvietā pie pārtikas veikala netālu no viņas mājas. Par šo vietu parkā Hanibals Lekters uzzināja, ievērojis uz Stārlingas vecā mustanga vējstikla uzlīmi, kas ļāva iebraukt parka teritorijā ar ikgadējām atlaidēm, un viņš nekavējoties bija nopircis parka kartes un nesteidzīgi izpētījis to.

Mašīna bija aizslēgta un zvilnēja uz savām platajām riepām kā aizsnaudusies. Stārlingas mašīna Lekteru uzjautrināja. Tā bija reizē ērmota un ļoti spēcīga. Pat pieliecoties tuvu klāt hromētajam durvju rokturim, viņš nesaoda neko. Atlocījis savu plakano tērauda mūķīzeri, viņš iebāza to durvju spraugā virs slēdzenes. Signalizācija? Ir? Nav? Klikš. Nav.

Doktors Lekters ieslīdēja mašīnā, gaisā, kas bija pilns Kla- risas Stārlingas klātbūtnes. Stūresrats bija biezs, klāts ar ādu. Centrā vīdēja vārds MOMO. Viņš skatījās uz šo vārdu, piešķiebis galvu kā papagailis, un viņa lūpas veidoja vārdus MO MO. Aizvērtām acīm viņš atzvila sēdeklī, elpoja, uzacis pacēlās, it kā viņš klausītos koncertu.

Tad, it kā apveltīts pats ar savu, atsevišķu prātu, parādījās viņa mēles smailais, sārtais gals gluži kā maza čūska, kas meklē ceļu laukā no viņa sejas. Nemainoties vaibstiem, it kā neapzinādamies savas kustības, viņš paliecās uz priekšu, pēc smaržas atrada ādas stūresratu un apvija ap to savu izliekto mēli, ietverdams tajā pirkstu iedobītes stūresrata apakšējā pusē. Ar muti viņš izgaršoja gludi nopulēto vietu augšējā labajā malā, kur mēdza dusēt viņas plauksta. Tad viņš atkal atzvila sēdeklī, mēle atgriezās savā mājoklī, aizvērtā mute kustējās tā, it kā viņš izbaudītu vīnu. Viņš dziļi ievilka elpu un aizturēja to, kamēr izkāpa ārā un aizslēdza Klarisas Stārlingas mustangu. Viņš ne- izelpoja, viņš paturēja Stārlingu savā mutē un plaušās, līdz viņa vecais pikaps bija izbraucis no parka.

54

Uzvedības zinātnes aksioma skan: vampīri darbojas teritoriāli, toties kanibāli izplatās pa visu valsti.

Klejotāja eksistence doktoru Lekteru vilināja maz. Veiksmīgo izvairīšanos no varas iestādēm lielā mērā veicināja viņa ilgstošo viltoto identitāšu augstā kvalitāte un rūpība, ar kādu viņš tās izdzīvoja, kā arī vienkāršā pieeja naudai. Nejaušām un biežām vietas maiņām ar to nebija nekāda sakara.

Viņam bija divas sen izveidotas identitātes, abas ārkārtīgi ticamas, un vēl trešā, kas paredzēta automašīnu dokumentu kārtošanai, tāpēc jau nedēļu pēc ierašanās viņš bez pūlēm varēja novīt sev ērtu ligzdiņu Savienotajās Valstīs.

Viņš bija izraudzījies Mērilendu apmēram stundas brauciena attālumā no Meisona Vērdžera Maskretas fermas; no turienes visai ērti varēja nokļūt uz koncertiem un teātra izrādēm Vašingtonā un Ņujorkā.

Doktora Lektera redzamajās darbībās nekas nesaistīja uzmanību, un abas viņa galvenās identitātes būtu visnotaļ izturējušas jebkuru standarta pārbaudi. Apmeklējis vienu no saviem bankas seifiem Maiami, viņš no kāda vācu politikas darboņa uz gadu noīrēja jauku, savrupu māju Česapīka līča krastā.

Izmantojot divas telefona līnijas no aparātiem, kas atradās lētā Filadelfijas dzīvoklī, viņš varēja apgādāties ar lieliskām atsauksmēm par sevi, kad vien tādas bija nepieciešamas, pats nemaz neatstājot savu jauno māju omulību.

Vienmēr maksādams skaidrā naudā, viņš drīz sāka saņemt no biļešu spekulantiem vislabākās biļetes uz simfoniskajiem koncertiem, kā arī uz tām baleta un operas izrādēm, kuras viņu interesēja.

Viņa jauno māju labierīcību vidū bija arī plaša, divvietīga garāža ar darbnīcu un masīvām durvīm. Tur doktors Lekters novietoja abas savas automašīnas - no kāda santehniķa un krāsotāja pirkto sešus gadus veco "Chevrolet" pikapu ar bagāžnieku uz jumta un kulbā iemontētām skrūvspīlēm un superjaudīgo jaguāru, kas bija pirkts pēc līzinga noteikumiem no holdingfir- mas Delavērā. Pikaps katru dienu izskatījās citāds. Piederumos, kurus viņš varēja ievietot kravas kastē vai jumta bagāžniekā, bija krāsotāja kāpnes, caurule, polietilēna ritulis, grila ierīce un butāna balons.

Sakārtojis savu mājas saimniecību, viņš uzdāvināja sev veselu nedēļu Ņujorkā, kur klausījās mūziku, apmeklēja muzejus un pašu interesantāko mākslas izstāžu katalogus sūtīja savam brālēnam, dižajam gleznotājam Baltusam uz Franciju.

Sotbija izsolē Ņujorkā viņš iegādājās divus izcilus mūzikas instrumentus, īstus retumus. Pirmais bija astoņpadsmitā gadsimta beigu flāmu klavihords, gandrīz tieši tāds pats kā 1745. gada Dalkina darinājums Smitsona muzejā, ar tādu augšējo manuāli, kas ļāva izpildīt Baha skaņdarbus, - šis instruments bija cienīgs pēctecis tam gravicembalo, kurš doktoram Lekteram bija Floren- cē. Viņa otrais pirkums bija agrīns elektroniskais instruments, teremīns, ko trīsdesmitajos gados darinājis pats profesors Tere- mīns. Tas jau sen bija valdzinājis doktoru Lekteru. Vienu tādu viņš bija sameistarojis bērnībā. To spēlē ar tukšu roku kustībām elektroniskā laukā. Ar žestu tiek pamodināta tā balss.

Tagad viņš bija pilnīgi sagatavojies un varēja sākt izklaidēties…

Pēc mežā pavadītā rīta doktors Lekters brauca mājās, uz savu omulīgo patvērumu Mērilendas krastā. Aina ar Klarisu Stārlingu, kas skrien lapkriša virpulī pa meža taku, tagad bija rūpīgi novietota viņa atmiņu pilī. Tas viņam ir baudas avots, no vestibila sasniedzams nepilnā sekundē. Viņš redz Stārlingu skrienam un, izmantojot savu vizuālo atmiņu, var meklēt šajā ainā jaunas detaļas, dzird, kā lielie, spēcīgie brieži joņo viņam garām, augšup pakalnā, redz to raupjos ceļgalus, redz dadzi, kas ieķēries kažokā uz tuvākā brieža vēdera. Šo atminu ainu viņš ir noglabājis saulainā pils telpā pēc iespējas tālāk no mazā, ievainotā briedēna…

Atkal mājās, atkal mājās, garāžas durvis, klusu dūkdamas, nolaižas aiz viņa pikapa.

Kad dienvidū durvis pacēlās atkal, ārā izbrauca melnais jaguārs, kurā sēdēja doktors, saposies apmeklēt pilsētu.

Doktoram Lekteram ārkārtīgi patika iepirkties. Viņš aizbrauca taisnā ceļā uz "Hammacher Schlemmer" - veikalu, kurā pārdeva smalkus mājas un tūrisma piederumus, kā arī virtuves ierīces, un tur viņš uzkavējās labu laiku. Joprojām savā meža noskaņojumā viņš ar kabatas metramēru pārbaudīja triju lielāko piknika grozu izmērus, tie visi bija no lakotām klūdziņām, ar ādas rokturiem un masīviem misiņa apkalumiem. Pēdīgi viņš izvēlējās vidēji lielu grozu, jo tajā būs jāievieto maltīte tikai vienai personai.

Pītajā grozā bija termoss, biezas glāzes, masīvi fajansa trauki un nerūsējošā tērauda galda piederumi. Grozu varēja nopirkt tikai kopā ar šīm piedevām. Tās bija jāpērk obligāti.

Iegriezies "Tiffany" un "Christojle", doktors nomainīja smagos piknika šķīvjus pret "Gien" franču porcelānu chasse rakstā - ar lapām un kalnu putniem. "Christofle" veikalā viņš sev pa prātam nopirka deviņpadsmitā gadsimta sudraba galda piederumus ar Cardinal rakstu un meistara zīmodziņu, kas bija iespiests karošu izliekumā, bet kāta apakšpusē stiepās gropīte, kuru dēvēja par "Parīzes žurkasti". Dakšiņas bija dziļi izliektas, to zari reti, nažiem bija ērts spals, kas aizsniedzās tālu plaukstā. Šie naži turējās saujā kā labas dueļa pistoles. Kristāla nodaļā doktors svārstījās, nespēdams izšķirties par savu aperitīva glāžu izmēriem, un brendijam izvēlējās lodveida glāzes ar sašaurinātu augšdaļu, toties par vīna glāzēm nemaz nevarēja rasties šaubas. Doktors izraudzījās "Riedel" glāzes, kuras iegādājās divos izmēros, diezgan platas augšā, lai virs maliņas pietiktu vietas degunam.

"Christofle" veikalā viņš atrada arī šķīvju paliktņus no krējumaini balta linaudekla un skaistas damasta salvetes ar stūrī izšūtu sīciņu damasta rozīti, līdzīgu asins lāsei. Doktoram Lekteram patika damasta savdabīgais vizmojums, un viņš nopirka sešas salvetes, lai krājumā vienmēr būtu pietiekami, līdz no mazgātavas tiek atvestas iepriekšējās.

Viņš iegādājās divus labus 35 000 BTU portatīvos gāzes degļus, tādus, uz kādiem restorānos mēdz gatavot maltīti pie klienta galdiņa, lielisku vara sautējamo pannu un vara fait-tout' mērču gatavošanai, abus pēc pasūtinājuma ražotus firmai "De- hillerin" Parīzē, un divas putojamās slotiņas. Viņam neizdevās atrast oglekļa tērauda virtuves nažus, kas viņam patika daudz labāk par nerūsējošā tērauda nažiem, un viņš nevarēja sameklēt arī dažus īpašos nažus, kādus bija spiests pamest Itālijā.

Doktora Lektera mājas stiklotās durvis ir atvērtas, lai ielaistu dzestro vakara gaisu. Līcis sodrējainā sudrabā guļ mēnesnīcā un mākoņu skrejošajās ēnās. Viņš ir ielējis vīnu savā jaunajā kristāla glāzē un nolicis to uz svečtura galdiņa līdzās klavihordam. Vīna buķete sajaucas ar sāļo gaisu, un doktors Lekters var to baudīt, nemaz nenoņemot rokas no taustiņiem.

Savā laikā viņam ir piederējuši dažādi seni taustiņinstru- menti. Priekšroku viņš dod klavihorda skaņai un uzbūvei, jo šeit nav iespējams kontrolēt stīgas, mūzika ierodas kā piedzīvojums, spējš un pilnīgs.

Doktors Lekters raugās uz instrumentu, saliekdams un izstiepdams pirkstus. Savam nule iegādātajam klavihordam viņš tuvojas tāpat, kā ar interesantu, vieglu piezīmi varētu tuvoties pievilcīgam svešiniekam, viņš spēlē "Zaļi zaro akmeņozols" - melodiju, ko sacerējis Henrijs VIII.

Iedrošināts viņš izmēģina Mocarta "Sonāti Si bemola mažorā". Viņi ar klavihordu vēl nav tuvu pazīstami, taču tas, kā instruments atbild viņa rokām, liecina, ka abi drīz sapratīsies. Uzvirmo vēja brāzma, un sveču liesmas notrīc, bet doktora Lektera acis ir aizvērtas pret gaismu, seja pavērsta augšup, un viņš spēlē. Burbuļi lido no Mišas zvaigžņveida plaukstiņām, kad viņa tās vicina vējā pār vannu, un, kad viņš sāk trešo daļu, tad, viegli lidodama pa mežu, Klarisa Stārlingā skrien, skrien, viņai zem kājām šalc lapas, šalc vējš augstu līganajos kokos, un brieži aizjoņo viņai pa priekšu, buks un divas briežumātes, lēkdami pār taku, kā krūtīs lec sirds. Zeme piepeši kļūst aukstāka, un noskrandušie vīri izved no meža briedēnu, tam miesā ietriekusies bulta, briedēns pretojas virvei, kas apsieta tam ap kaklu, vīri rauj to uz priekšu ievainotu, lai nevajadzētu to nest uz cirvja vietu nēšus, un mūzika nodžinkstot apklust virs asiņainā sniega, doktors Lekters sagrābj klaviersoliņa malas. Viņš elpo dziļi, elpo dziļi, uzliek rokas uz taustiņiem, izmoka vienu frāzi, tad divas, kuras izdziest klusumā.

Mēs dzirdam, kā viņam pār lūpām izlaužas spalgs, augošs kliedziens, kas apraujas tikpat spēji kā mūzika. Viņš ilgi sēž, noliecis galvu pār taustiņiem. Tad bez skaņas pieceļas un atstāj telpu. Nav iespējams pateikt, kur viņš atrodas tumšajā mājā. Vējš no Česapīka līča pieņemas spēkā, pātago sveču liesmas, noslīcinot tās vaskā, dzied tumsā uz klavihorda stīgām - te nejaušu meldiju, te spalgu, senu kliedzienu.

55

Vidusatlantijas reģionālā šaujamieroču un nažu izstāde Kara memoriālā. Daudzu akru platībā izvietoti galdi, vesels klājiens ieroču, lielākoties pistoles un automātiskie triecienuzbrukuma ieroči. Griestos mirgo lāzera tēmēkļu sarkanie stari.

Uz ieroču izstādēm, savas gaumes mudināti, parasti iet tikai nedaudzi īsti mednieki. Ieroči tagad ir melni, ieroču izstādes ir drūmas, bezkrāsainas, tikpat sērīgas kā iekšējā, iztēles veidotā ainava daudzos šo izstāžu apmeklētājos.

Paskatieties uz ļaudīm šajā pūlī: noplukuši, ļauni, dusmīgi, aprobežoti, sirds tiem patiesi no akmens. Viņi ir tie, kas visvairāk apdraud privātpersonas tiesības iegādāties ieroci.

Ieroči, kas aizrauj viņus visvairāk, ir triecienuzbrukuma ieroči, kuri konstruēti masveida ražošanai, samontēti no lētiem štancējumiem, lai dotu lielu kaujas potenciālu neprasmīgam un slikti apmācītam karaspēkam.

Starp alusvēderiem, starp pasīvo mednieku ļenganajām, sieraini baltajām sejām staigāja doktors Hanibals Lekters, karaliski slaids. Ieroči viņu neinteresēja. Viņš devās taisnā ceļā pie izstādes lielākā nažu tirgotāja stenda.

Tirgotāja uzvārds bija Baks, un viņš svēra trīssimt divdesmit piecas mārciņas. Bakam bija daudz neparastu zobenu, viduslaiku un barbaru ieroču kopiju, taču viņam bija arī vislabākie īstie naži un sitamie, un viņa sarakstā doktors Lekters uzreiz pamanīja daudzas tādas lietas, ko bija vajadzējis atstāt Itālijā.

-     Vai varu jums palīdzēt? - Bakam bija laipns vaigs un laipna mute, un ļaunas acis.

-    Jā. Es pirkšu to "Harpiju", lūdzu, un arī "Spyderco" ar taisnu, robotu četrcollu asmeni, un to smailgala dīrājamo nazi tur, tālāk.

Baks savāca prasīto.

-     Es gribu to labo medījuma zāģīti. Ne jau to, bet labo. Iedodiet man apskatīt plakano ādas steku, melno… - Doktors Lekters pētīja roktura lokanumu. - Es to ņemšu.

-    Vēl kaut ko?

-     Jā. Man vajadzētu "Spyderco Civilian" nazi, es to šeit neredzu.

-    Daudzi nemaz nezina, ka tāds ir. Man krājumā vienmēr ir tikai viens.

-    Man arī vajag tikai vienu.

-    Parastā cena ir divsimt divdesmit dolāru, es jums varētu pārdot par simt deviņdesmit kopā ar futrāli.

-    Labi. Vai jums ir virtuves naži no oglekļa tērauda?

Baks papurināja masīvo galvu.

-     Jums būs jāmeklē veci - krāmu tirgū. Tur es meklēju savējos. Tos var uzasināt pret tasītes apakšmalu.

-    Sasaiņojiet pirkumus, un es pēc brīža atnākšu tiem pakaļ.

Reti dzirdējis pavēli sasaiņot pirkumus, Baks pacēla uzacis un ķērās pie darba.

Kā jau parasti, šī ieroču izstāde nebija nekāda izstāde, tas bija tirgus. Uz pāris galdiem atradās apputējušas Otrā pasaules kara relikvijas, kas sāka izskatīties senas. Varēja nopirkt M-l šautenes, gāzmaskas ar saplaisājušiem aizsargstikliem, blašķes. Tur bija parastie nacistu relikviju stendi, kuros, ja nu kādam bija tāda gaume, varēja iegādāties pat īstu "Ciklona B" gāzes kārbu.

Nekur neredzēja gandrīz neko no Korejas vai Vjetnamas kara un pilnīgi neko no "Tuksneša vētras".

Daudzi pircēji bija maskēšanās tērpos, it kā tikai uz brīdi būtu atgriezušies no frontes līnijām, lai piedalītos ieroču izstādē, un maskēšanās tērpi bija arī pārdošanā, pat pilnībā komplektēts kamuflāžas apģērbs, kas ļautu snaiperim vai loka šāvējam nevainojami paslēpties, - liela izstādes daļa bija veltīta loka šaušanas piederumiem.

Doktors Lekters pētīja šo maskēšanās apģērbu, kad pamanīja tuvumā formastērpus. Viņš paņēma loka šāvēja cimdu. Pagriezies, lai paceltu tuvāk gaismai cimda firmas zīmi, viņš ieraudzīja, ka abi policisti viņam līdzās ir no Virdžīnijas Medību un iekšzemes zvejniecības pārvaldes, kurai izstādē bija dabas aizsardzības stends.

- Donijs Bārbers, - sacīja vecākais no abiem policistiem, norādīdams ar zodu sāņus. - Ja kādreiz aizvilksi viņu pie tiesas, paziņo man. Nudien gribētos uz visiem laikiem dabūt to maitasga- balu laukā no mežiem. - Abi skatījās uz gadu trīsdesmit vecu vīrieti loka šaušanas stendu pretējā galā. Viņš stāvēja, pievērsis abiem seju, un skatījās videofilmu. Donijs Bārbers bija maskēšanās tērpā, kreklu aiz piedurknēm apsējis ap vidukli. Mugurā viņam bija haki krāsas T krekls bez piedurknēm, lai būtu redzami tetovējumi, bet galvā - beisbola cepurīte, apgriezta ar nagu uz mugurpusi.

Doktors Lekters lēnītēm virzījās prom no policistiem, pa ceļam aplūkodams dažādus eksponātus. Nākamajā ejā viņš apstājās pie galda, uz kura bija izvietotas pistoles ar lāzera tēmēkļiem, un caur režģi, kas bija apkarināts ar ieroču makstīm, sāka skatīties mirgojošo videofilmu, kura bija saistījusi visu Donija Bārbera uzmanību.

Tā bija filma par briežu medībām, izmantojot loku un bultas.

Kāds ārpus kadra acīmredzot trenca briedi gar žogu mežainā klajumā, bet mednieks savilka stiegru. Medniekam bija piesprausts mikrofons. Viņa elpa kļuva straujāka. Viņš iečukstēja mikrofonā: "Labākas izdevības nebūs."

Briedis salēcās, bultas trāpīts, un divreiz ietriecās žogā, pirms pārlēca pār stieplēm un aizskrēja.

Donijs Bārbers nodrebēja un ieņurdējās, kad bulta trāpīja mērķī.

Tagad videomednieks grasījās briedi dīrāt. Viņš sāka ar to, ko pats sauca par ANN-usu.

Donijs Bārbers apturēja videofilmu, vēl un vēlreiz attina lenti līdz tai vietai, kur bulta ietriecas briedī, līdz viņu uzrunāja stenda pārzinis.

- Ej dirst, kretīn, - Donijs Bārbers noteica. - No tevis es nepirktu ne sūda.

Nākamajā stendā viņš nopirka dažas dzeltenas bultas, plat- galves ar krustenisku, asu ķīli smailē. Stendā atradās izlozes urna, un, nopircis bultas, Donijs Bārbers saņēma arī izlozes ieejas biļeti. Balva bija briežu medību licence uz divām dienām.

Aizpildījis pieteikumu, Donijs Bārbers iemeta to urnas spraugā un, pievācis pārdevēja pildspalvu, ar savu gareno saini nozuda maskēšanās drēbēs tērpto jauno vīriešu pūlī.

Tāpat kā vardes acis uztver kustību, arī pārdevēja acis ievēroja katru pauzi garāmplūstošajā pūlī. Vīrietis pie viņa stenda patlaban stāvēja pilnīgi nekustīgi.

-    Vai tas ir jūsu labākais arbalets? - doktors Lekters jautāja pārdevējam.

-     Nē. - Pārdevējs izvilka no letes apakšas kārbu. - Labākais ir šis. Vienkāršais man patīk labāk par kombinēto, arī pārvadājams vieglāk. Grieztuvi var darbināt ar elektrisko urbi vai tāpat ar rokām. Jūs zināt, ka šaut briežus ar arbaletu Virdžīnijā atļauts tikai invalīdiem? - viņš noprasīja.

-     Mans brālis ir zaudējis vienu roku, bet ar otru gaužām grib kaut ko nogalināt, - doktors Lekters sacīja.

-    Ā, viss skaidrs.

Piecu minūšu laikā doktors nopirka lielisku arbaletu un divus dučus īso, resno bultu, kas tiek tam izmantotas.

-    Iesaiņojiet to, - doktors Lekters sacīja.

-     Izpildiet šo lapiņu, un jūs varbūt laimēsiet briežu medību licenci. Divas dienas uz izdevīga līguma pamata, - tirgotājs teica.

Doktors Lekters izpildīja loterijas pieteikumu un pa spraugu iemeta to urnā.

Tirgonis nule bija sācis apkalpot citu pircēju, kad doktors Lekters atgriezās pie viņa.

-    Atvainojiet! - viņš sacīja. - Aizmirsu ierakstīt pieteikumā savu telefona numuru. Vai drīkstu?

-    Protams, rakstiet tik augšā!

Doktors Lekters atvēra urnas vāku un paņēma divas virsējās lapiņas. Papildinājis savu viltoto adresi, viņš krietni nopētīja apakšējo lapiņu, vienu reizi pamirkšķinājis acis, gluži kā noklikšķinot fotokameras slēdzi.

56

Vingrošanas zālē Maskretas fermā mirdzēja melnas un hromētas augstas tehnoloģijas ierīces, pilns "Nautilus" trenažieru komplekts, svaru stieņi, aerobikas piederumi un sulu bārs.

Bārnijs gandrīz bija beidzis savu treniņu un atslābināja muskuļus uz velotrenažiera, kad aptvēra, ka telpā nav viens. Stūrī savu silto treniņtērpu vilka nost Margota Vērdžere. Viņa palika elastīgos šortos un īsā krekliņā virs sporta krūštura un tagad vēl aplika ap vidukli svarcelšanas jostu. Bārnijs dzirdēja kaktā nodārdam svaru diskus. Un dzirdēja Margotas elpu, viņai sākot iesildīšanos.

Kad Bārnijs mina pedāļus bez svara pretestības, dvielī slaucīdams galvu, Margota treniņa pauzē pienāca pie viņa.

Viņa paskatījās uz saviem delmiem un tad uz Bārnija del- miem. Tie bija apmēram vienādi apjomīgi.

-      Cik reižu tu vari uzspiest svaru stieni no sola? - viņa jautāja.

-    Nezinu.

-    Gan jau zini.

-    Varbūt trīs pa astoņdesmit pieci, apmēram tā.

-     Trīs pa astoņdesmit pieci? Neticu, puisīt. Neticu, ka tu vari uzspiest trīs pa astoņdesmit pieci.

-    Varbūt tev taisnība.

-     Lieku simt dolāru, ka tu nevari uzspiest no sola trīs pa astoņdesmit pieci.

-    Pret ko?

-     Pret simt dolāriem, ko tad tu, ellē, domāji? Un es tevi nodrošināšu.

Bārnijs paskatījās uz viņu un sarauca spīdīgo pieri.

-    Labi.

Viņi uzlika svaru diskus. Margota pārskaitīja Bārnija uzliktos diskus stieņa galā, it kā viņš varētu blēdīties. Viņš atriebās, ar uzsvērtu cītību pārskaitīdams diskus Margotas galā.

Bārnijs nogūlās uz sola, Margota savos apspīlētajos šortos stāvēja viņam pie galvas. Augšstilbu žākle un vēders bija reljefi kā baroka kokgriezums, masīvais torss šķita sniedzamies gandrīz līdz griestiem.

Bārnijs ierīkojās ērtāk, ar muguru sajuzdams solu. No Margotas stilbiem plūsmoja vēsas ziedes smārds. Plaukstas bija viegli uzliktas uz stieņa, nagi nolakoti koraļļsārti, rokas veidotas pārāk skaisti, lai būtu tik stipras.

-    Gatavs?

-    Jā. - Viņš pacēla svaru stieni augšup, pret viņas pieliekto

seju.

Bārnijam tas neprasīja sevišķas pūles. Viņš nolika stieni uz balsta, pirms Margota paguva to nodrošināt. Viņa izvilka no sporta somas naudu.

-    Paldies, - Bārnijs sacīja.

-     Ar stieni es varu pietupties vairāk reižu par tevi. - Tas bija viss, ko viņa pateica.

-    Zinu.

-    Kā tu zini?

-    Es varu čurāt stāvus.

Viņas masīvais kakls pietvīka.

-    Es arī.

-    Simt dolāru? - Bārnijs noprasīja.

-    Uztaisi man kokteili, - viņa attrauca.

Uz sulu bāra letes stāvēja bļoda ar augļiem un riekstiem. Kamēr Bārnijs mikserī jauca augļu kokteili, Margota paņēma dūrē divus valriekstus un pārspieda tos.

-    Vai tu vari dabūt pušu tikai vienu riekstu, ja nav pret ko to spiest? - Bārnijs jautāja. Pārsitis uz miksera malas divas olas, viņš ielēja tās kokteilī.

-    Un tu? - Margota vaicāja un sniedza viņam vienu riekstu.

Rieksts gulēja Bārnija vaļējā delnā.

-    Nezinu. - Viņš atbrīvoja vietu sev priekšā uz bāra letes, un Margotas pusē lejā noripoja apelsīns. - Ak, piedod, - Bārnijs noteica.

Pacēlusi apelsīnu no grīdas, viņa ielika to bļodā.

Bārnija lielā dūre sažņaudzās. Margotas skatiens slīdēja šurpu turpu no viņa dūres uz seju, kamēr Bārnija kakls saspringa piepūlē un seja pietvīka. Viņš sāka drebēt, dūrē atskanēja kluss krakšķis, Margotai izstiepās seja, Bārnijs pacēla drebošo dūri virs miksera, un krakšķēšana kļuva skaļāka. Mikserī iekrita olas dzeltenums un baltums. Bārnijs ieslēdza mikseri un aplaizīja pirkstu galus. Margota gribot negribot iesmējās.

Bārnijs ielēja kokteili glāzēs. Ja kāds uz abiem raudzītos, viņi atgādinātu divu svara kategoriju cīkstoņus vai svarcēlājus.

-     Vai tu uzskati, ka tev jāvar viss, ko dara vīrieši? - viņš jautāja.

-    Dažas stulbības man nav jāvar.

-    Arī attiecības gribi dibināt kā vīrietis? Margotas smaids nozuda.

-    Nesāc ar mani prastus jociņus, Bārnij! Viņš papurināja savu lielo galvu.

-    Paļaujies uz mani, - viņš noteica.

57

Hanibala mājā" faktu drumslas krājās dienu no dienas, kamēr Klarisa Stārlingā taustījās uz priekšu pa doktora Lektera gaumes gaiteņiem.

Reičela Diberī, tolaik būdama mazliet vecāka par doktoru Lekteru, bija aktīva Baltimoras simfoniskā orķestra patronese, turklāt ļoti skaista, kā Stārlingā redzēja tālaika "Vogue" attēlos. Tas bija pirms diviem bagātiem laulātiem vīriem. Tagad viņa bija Franča Rozenkranca kundze, ieprecējusies tekstilrūpnieku Rozenkrancu dzimtā. Privātsekretāre pa telefonu savienoja viņu ar Stārlingu.

- Tagad es vairs tikai nosūtu orķestrim naudu, mīļā. Mēs pārāk daudz braukājam apkārt, lai es iesaistītos aktīvā darbā, - misis Rozenkranca, dzimusi Diberī, sacīja Stārlingai. - Ja tas ir kāds nodokļu jautājums, varu iedot jums mūsu grāmatvežu numuru.

-     Misis Rozenkranca, kad jūs aktīvi darbojāties Filharmonijas un Vestoveras skolas valdē, jūs pazināt doktoru Hanibalu Lekteru.

Ilgs klusums.

-    Misis Rozenkranca?

-      Ziniet, es labāk pierakstīšu jūsu numuru un piezvanīšu jums caur FIB centrāli.

-    Protams.

Pēc brīža saruna atsākās.

-     Jā, pirms daudziem gadiem es sabiedriskā kārtā biju pazīstama ar Hanibalu Lekteru, un kopš tā laika prese burtiski ielenc manu māju. Viņš bija ārkārtīgi apburošs vīrietis, absolūti vienreizējs. Viņš, tā teikt, lika tirpt meiteņu ādai, ja saprotat, ko es gribu sacīt. Man vajadzēja vairākus gadus, lai noticētu viņa tumšajai pusei.

-     Misis Rozenkranca, vai viņš kādreiz ir pasniedzis jums dāvanas?

-     Dzimšanas dienā es parasti saņēmu no viņa vēstuli, pat pēc tam, kad viņš bija apcietināts. Dažreiz arī kādu dāvanu, pirms viņu notiesāja. Viņš pasniedz ļoti izmeklētas dāvanas.

-      Un jums par godu doktors Lekters sarīkoja slavenās dzimšanas dienas vakariņas. Kurās vīnu darīšanas gadi bija saskaņoti ar jūsu dzimšanas gadu.

-    Jā, - viņa sacīja. - Sūzija tās nosauca par pašām neparastākajām viesībām kopš Kapotes Melnbaltās balles.

-     Misis Rozenkranca, ja jūs saņemtu no viņa kādu ziņu, vai jūs, lūdzu, nepiezvanītu uz FIB pa to numuru, ko es jums iedevu? Un, ja drīkst, es vēlētos jums pajautāt vēl kaut ko: vai jums un doktoram Lekteram ir kādas īpašas gadadienas? Un, misis

Rozenkranca, man jālūdz, lai jūs pasakāt man savu dzimšanas gadu.

Telefona klausulē bija jaušams nepārprotams saltums.

-    Manuprāt, tāda informācija jums ir viegli pieejama.

-    Jā, kundze, bet pastāv zināma neatbilstība starp dzimšanas datumu jūsu sociālās apdrošināšanas polisē, dzimšanas apliecībā un autovadītājas apliecībā. Patiesībā tie visi ir atšķirīgi. Es atvainojos, bet mēs pārbaudām klientu pasūtināto luksuspre- ču sarakstus tajās dienās, kuras sakrīt ar mums zināmo doktora Lektera paziņu dzimšanas dienām.

-    "Jums zināmie paziņas". Es tagad esmu zināma paziņa - kāds šausmīgs apzīmējums! - Misis Rozenkranca iesmējās. Viņa piederēja pie kokteiļu un cigarešu paaudzes, un balss viņai bija zema. - Aģente Stārlingā, cik jums gadu?

-    Trīsdesmit divi, misis Rozenkranca. Divas dienas pirms Ziemassvētkiem būs trīsdesmit trīs.

-    Ziniet, es jums teikšu no visas sirds: ceru, ka jums dzīvē būs daži "zināmi paziņas". Viņi tiešām palīdz pavadīt laiku.

-    Jā, kundze, un jūsu dzimšanas datums?

Misis Rozenkranca beidzot šķīrās no pareizās informācijas,

raksturodama to kā "datumu, kurš pazīstams doktoram Lekteram .

-    Kundze, es saprotu, kādēļ mainīts dzimšanas gads, bet, ja drīkstu jautāt: kādēļ vajadzēja mainīt mēnesi un dienu?

-    Es gribēju būt Jaunava, tas labāk sader ar misteru Rozen- krancu, tolaik mēs cerējāmies.

Cilvēki, ar kuriem doktors Lekters bija ticies, dzīvodams būri, raudzījās uz viņu mazliet citādi.

Stārlingā bija izglābusi ASV senatores Rutas Mārtinas meitu Ketrīnu no sērijslepkavas Džeima Gamba velnišķīgā pagraba, un, ja senatore Mārtiņa nākamajās vēlēšanās nebūtu zaudējusi, tad būtu darījusi Stārlingai daudz laba. Pa telefonu viņa ar Stārlingu runāja sirsnīgi, pastāstīja viņai jaunumus par Ketrīnu un apvaicājās, kas jauns viņai.

-      Stārlingā, jūs nekad neesat man neko lūgusi. Ja jums kādreiz vajadzēs darbu…

-    Pateicos, senatore Mārtiņa.

-     Par to nolādēto Lekteru - nē, es, bez šaubām, būtu ziņojusi Birojam, ja būtu saņēmusi no viņa kādu ziņu, un jūsu numuru es atstāšu tepat pie telefona. Tas lapsa zina, kā rīkoties ar pastu. Nedomāju, ka saņemšu no viņa vēstules. Pēdējais, ko tas neģēlis man pateica Memfisā, bija: "Jums ir burvīgs kostī- miņš." Viņš sagādāja man pašu cietsirdīgāko sāpinājumu, kādu jebkad esmu izjutusi, un vai zināt, kā?

-    Es zinu, ka viņš pārjums zobojās.

-     Kad Ketrīna bija nolaupīta, kad mēs bijām izmisumā un viņš pateica, ka viņam esot informācija par Džeimu Gambu, es viņu lūdzos, un viņš, skatīdamies man sejā ar savām čūskas acīm, pajautāja, vai es esot Ketrīnu zīdījusi. Viņš gribēja zināt, vai es esmu barojusi Ketrīnu ar krūti. Es atbildēju apstiprinoši. Un tad viņš sacīja: "Darbs, kas rada slāpes, vai ne?" Un man viss pēkšņi atausa atmiņā - kā es turēju Ketrīnu rokās, kad viņa vēl bija pavisam maziņa, kā izslāpusi gaidīju, līdz viņa paēdīs, tas caururba mani tik sāpīgi, kā nebija sāpinājis nekas cits, un viņš uzsūca manas sāpes.

-    Kāds tas bija, senatore Mārtiņa?

-    Kāds… atvainojiet?

-     Kāds kostīms jums bija mugurā - tas, kurš patika doktoram Lekteram?

-        Pagaidiet… tumšzils "Givenchy", ļoti pieguļošs, - sena- tore Mārtiņa atbildēja, nedaudz sašutusi par tādu Stārlingas interesi. - Kad būsiet iespundējusi viņu atpakaļ tuptūzī, atbrauciet pie manis ciemos, Stārlingā. Izjāsim ar zirgiem.

-    Pateicos, senatore! Es to atcerēšos.

Divas telefona sarunas, katra par citu doktora Lektera šķautni, viena parādīja viņa burvību, otra - viņa šausminošo seju. Stārlingā sāka rakstīt piezīmes.

Vīna darīšanas gadi saskaņoti ar dzimšanas dienām, tas jau bija ietverts viņas mazajā programmā. Viņa piezīmēja, ka luksuspreču sarakstam jāpievieno "Givenchy". Pēc tam atcerējusies uzrakstīja "zīdīšana", pati nesaprazdama, kāpēc, un nebija arī laika par to domāt, jo zvanīja viņas sarkanais telefons.

-    Vai Uzvedības analīze? Es mēģinu sazvanīt Džeku Krofordu, te šerifs Dimā no Klarendonas apgabala Virdžīnijā.

-     Šerif, es esmu Džeka Kroforda asistente. Viņš šodien ir tiesā. Es varu jums palīdzēt. Esmu īpašā aģente Stārlingā.

-    Man vajadzēja parunāt ar Džeku Krofordu. Mums morgā ir viens, kam izgriezti ga(as gabali, vai es zvanu uz pareizo nodaļu?

-    Jā, ser, šī ir gaļ… jā, ser, uz pareizo. Ja precīzi nosauksiet man savu adresi, es tūdaļ braukšu, kā arī paziņošu misteram Krofordam, tiklīdz viņš būs beidzis liecināt tiesā.

Stārlingas mustangs, ieslēgts otrajā ātrumā, atstāja Kventiko autostāvvietā tik melnas riepu švīkas, ka apsargs, jūras kājnieks, sarauca pieri, pakratīja viņai ar pirkstu un visiem spēkiem pūlējās nesmaidīt.

58

Ziemeļvirdžīnijas Klarendonas apgabala morgu ar apgabala slimnīcu savieno īss gaisa slūžu gaitenis ar ventilācijas lūku griestos un platām divviru durvīm katrā galā, lai mirušajiem būtu vieglāk nokļūt morgā. Pie šīm durvīm stāvēja šerifa palīgs, aizsprostodams ceļu pieciem reportieriem un kinooperatoriem, kas drūzmējās ap viņu.

Aiz reportieriem uz pirkstgaliem stāvēja Stārlingā, pacēlusi gaisā savu žetonu. Kad šerifa palīgs to pamanīja un pamāja, viņa izspraucās caur pūli. Plaiksnīja zibspuldzes, un viņai aiz muguras iedegās starmetis.

Autopsijas telpā valdīja klusums, nošķindēja tikai instrumenti, kad tika ielikti metāla paplātē.

Apgabala morgā bija četri autopsijas galdi no nerūsējošā tērauda, katrs ar saviem svariem un izlietni. Divi galdi bija pārsegti, zem palagiem ērmīgi augstu vīdēja mirstīgās atliekas, ko tie apklāja. Logu pusē pie galda risinājās parasta slimnīcas sekcija. Patologs un viņa asistente patlaban darīja kaut ko visai sarežģītu un nepacēla skatienu, kad ienāca Stārlingā.

Telpu piepildīja elektriskā zāģa spalgie spiedzieni, pēc mirkļa patologs saudzīgi nolika malā galvaskausa augšdaļu un, saujās pacēlis smadzenes, novietoja tās uz svariem. Viņš iečukstēja savā mikrofonā nolasīto skaitli, aplūkoja svaru kausā ielikto orgānu un pieskārās tam ar cimdoto pirkstu. Pār asistentes plecu ieraudzījis Stārlingu, viņš iemeta smadzenes līķa vaļējā krūškurvī, iešāva cimdus atkritumu kastē, kā puikas mēdz šaut ar gumijas lentēm, un ap galdu piegāja pie viņas.

Stārlingai bija mazliet baismi spiest viņam roku.

-    Klarisa Stārlingā, FIB īpašā aģente.

-    Es esmu doktors Holingsvērts - secētājs, slimnīcas pa- to-logs, šefpavārs un pudeļu skalotājs. - Holingsvērta spilgti zilās acis bija spīdīgas kā rūpīgi nolobītas olas. Nenovērs- damies no Stārlingas, viņš uzrunāja savu asistenti. - Mar- lēne, aizpeidžerējiet šefam uz kardioloģisko reanimāciju un, lūdzu, kundze, noņemiet palagu no šīm mirstīgajām atliekām!

Pēc Stārlingas pieredzes, patologi parasti bija apveltīti ar asu prātu, taču parastā sarunā nereti dumji un pārsteidzīgi, turklāt viņiem patika izrādīties. Holingsvērts ar acīm sekoja Stārlingas skatienam.

-    Jūs brīnāties par tām smadzenēm?

Viņa pamāja un noplātīja rokas.

-     Mēs nebūt neesam nevērīgi, īpašā aģente Stārlingā. Es izdaru pakalpojumu apbedītājam, nelikdams smadzenes atpakaļ galvaskausā. Šajā gadījumā viņiem būs vaļējs zārks un ilga vāķēšana, un tad nav iespējams izvairīties no tā, ka smadzeņu šķidrums izsūcas uz spilvena, tāpēc mēs piebāžam galvaskausu ar pamperiem - vai kas nu gadās pie rokas - un aizveram to, un galvaskausā virs abām ausim es atstāju skrūves, lai nekas nenoslīdētu. Tuvinieki saņem atpakaļ līķi visā pilnībā, visi ir laimīgi.

-    Saprotu.

-     Jūs saprotat to, nu saki viens cilvēks! - viņš noteica. Stārlingai aiz muguras doktora Holingsvērta asistente bija noņēmusi no autopsijas galdiem pārsegus.

Stārlingā pagriezās un ieraudzīja visu vienotā ainā, kas viņu neatstās līdz mūža galam. Viens otram blakus uz nerūsējošā tērauda galdiem gulēja briedis un vīrietis. No brieža sāniem rēgojās dzeltena bulta. Bultas kāts un brieža ragi bija turējuši palagu gaisā kā telts mietiņi.

Šķērsām cauri vīrieša galvai virs ausu līnijas bija izdūrusies īsāka dzeltena bulta. Viņam joprojām bija viens apģērba gabals - otrādi apgriezta beisbola cepurīte, ko bulta bija pienaglojusi pie galvas.

Skatoties uz viņu, Stārlingai izlauzās absurds smieklu spur- dziens, savaldīts tik spēji, ka varēja atgādināt nepatikā izdvestu vaidu. Abu līķu vienādās pozas - uz sāniem, nevis anatomiskajā pozā - atklāja, ka abi sakropļoti gandrīz identiski, abiem akurāti un ekonomiski izgriezta muguras fileja līdz ar mazākiem filejas gabaliem, kas atrodas zem mugurkaula.

Briedis uz nerūsējoša tērauda. Ragi, balstīdamies uz metāla pagalvja, ceļ augšup galvu, tā ir pagriezta, acs balta, it kā pūlētos paskatīties atpakaļ uz spožo asmeni, kas to nogalinājis, - šis radījums, gulēdams uz sāniem pats savā atspulgā šajā pedantiski kārtīgajā vietā, šķita mežonīgāks, svešāks cilvēkam, nekā briedis jebkad šķiet mežā.

Vīrieša acis bija atvērtas, no asaru kanāliem bija iztecējis mazliet asiņu.

-     Dīvaini tā uzlūkot abus kopā, - sacīja doktors Holingsvērts. - Viņu sirdīm bija pilnīgi vienāds svars. - Paskatījies uz Stārlingu, viņš redzēja, ka viss kārtībā. - Viena īpatnība vīrietim, lūk, šeit, kur īsās ribas atdalītas no mugurkaula un plaušas izvilktas aizmugurē. Tās izskatās gandrīz kā spārni, vai ne?

-    Asiņainais Ērglis, - mirkli padomājusi, Stārlingā nomurmināja.

-    Nekad agrāk neesmu kaut ko tādu redzējis.

-    Es arī ne, - Stārlingā teica.

-    Vai tam ir kāds nosaukums? Kā jūs to nodēvējāt?

-    Asiņainais Ērglis. Tas minēts literatūrā Kventiko. Norvēģu upurēšanas tradīcija. Pārcirst īsās ribas, izvilkt plaušas aizmugurē un tā izplest, lai tās izskatītos pēc spārniem. Trīsdesmitajos gados Minesotā bija kāds neovikings, kas mēdza tā rīkoties.

-    Jūs bieži redzat kaut ko tādu… ne jau šādu, bet tamlīdzīgas lietas.

-    Dažreiz redzu gan.

-     Tas mazliet neatbilst manai specializācijai. Mēs lielākoties nodarbojamies ar vienkāršu slepkavību upuriem - nošautiem, nodurtiem -, bet vai gribat zināt, ko es domāju?

-    To es ļoti vēlētos uzzināt, doktor.

-      Es domāju, ka šis vīrietis - viņa personības apliecībā rakstīts Donijs Bārbers - ir nelegāli nošāvis briedi vakar, vienu dienu pirms sezonas sākuma; es zinu, ka viņš ir miris tieši todien. Bulta atbilst viņa pārējiem medību piederumiem. Briedi viņš graizījis steiga. Neesmu pārbaudījis antigenus asinīs uz viņa rokām, taču tās ir brieža asinis. Viņš gribējis pievākt tikai to, ko briežu mednieki sauc par muguras sloksni, un sācis nevīžīgi griezt - lūk, šis īsais, greizais grieziens šeit. Tad viņš saņēmis lielu pārsteigumu, šo bultu, kas rēgojas galvā. Tādā pašā krāsā, taču cits bultas tips. Galā nav ieroba. Vai jūs to pazīstat?

-    Izskatās pēc arbaleta bultas, - Stārlingā teica.

-     Otrs cilvēks, varbūt tas ar arbaletu, pabeidzis darbu pie brieža, strādādams krietni labāk, un tad, lai Dievs žēlīgs, apstrādājis ari vīrieti. Paskatieties, cik precīzi atdalīta āda, cik droši ir griezumi! Nekas nav sabojāts vai iznīcināts velti. Pat Maikls Debeikijs[16] neprastu labāk. Nav nekādu pazīmju, ka viens vai otrs būtu seksuāli izmantots. Viņi vienkārši nokauti, lai iegūtu gaļu.

Stārlingā pieskārās pie lūpām ar pirkstu kauliņiem. Patologs mirkli nosprieda, ka viņa skūpsta amuletu.

-    Doktor Holingsvērt, vai aknas bija paņemtas?

Mirklis klusuma, pirms viņš atbildēja, vērodams Stārlingu pār briļļu stikliem.

-    Briedim nav aknu. Mistera Bārbera aknas acīmredzot neatbilda prasībām. Tās bija daļēji izņemtas un pārbaudītas, tieši gar vārtu vēnu ir iegriezums. Viņa aknas ir cirotiskas un mainījušas krāsu. Tās ir līķī, vai vēlaties apskatīt?

-    Nē, pateicos. Un vairogdziedzeris?

-    Gardie dziedzeri, jā, tie ir izņemti abos gadījumos. Aģente Stārlingā, neviens vēl nav nosaucis vārdu, vai ne?

-    Nē, - Stārlingā atbildēja. - Vēl ne.

Nošvīkstēja gaiteņa durvis, un uz sliekšņa nostājās kalsns, pat izdēdējis vīrietis tvlda sporta žaketē un haki krāsas biksēs.

-        Šerif, kā iet Karltonam? - Holingsvērts jautāja. - Aģente Stārlingā, tas ir šerifs Dimā. Viņa brālis ir augšstāvā, kardioloģiskajā reanimācijas nodaļā.

-     Viņš turas. Man saka, viņš esot stabils, "drošībā", lai nu ko tas nozīmētu, - šerifs sacīja. Tad pasauca aiz durvīm: - Nāc iekšā, Vilbērn!

Šerifs sarokojās ar Stārlingu un iepazīstināja viņu ar otru atnācēju.

-Tas ir Vilbērns Mūdijs, medību inspektors.

-    Šerif, ja vēlaties pabūt pie brāļa, mēs varam uzkāpt augšstāvā, - Stārlingā ieminējās.

Šerifs Dimā papurināja galvu.

-     Mani tur atkal ielaidīs tikai pēc pusotras stundas. Neapvainojieties, mis, bet es zvanīju Džekam Krofordam. Vai viņš atbrauks?

-    Viņš ir aizkavējies tiesā - kad jūs zvanījāt, viņš patlaban liecināja. Domāju, pavisam drīz saņemsim no viņa ziņu. Mēs tiešām esam pateicīgi, ka piezvanījāt mums tik ātri.

-     Vecais Krofords pirms nez cik gadiem mācīja manu Nacionālās policijas akadēmijas grupu Kventiko. Ellīgs vīrs! Ja jau viņš ir atsūtījis jūs, tad jūs noteikti mākat savu darbu, - vai varam sākt?

-    Lūdzu, šerif.

Šerifs izvilka no mēteļa kabatas bloknotu.

-     Šis cilvēks ar bultu galvā ir Donijs Leo Bārbers, baltais, vīrietis, trīsdesmit divi gadi, dzīvo treilerā Treilsendparkā Ka- meronā. Cik redzu, bezdarbnieks. Pirms četriem gadiem ar brīdinājumu demobilizēts no Gaisa karaspēka. Viņam ir Federālās aviācijas administrācijas izsniegta licence lidmašīnu korpusu un motoru apkopei. Izbijis lidmašīnu mehāniķis. Samaksājis sodu par šaujamieroča lietošanu pilsētas robežās, kā arī sodu par kri- minālpārkāpumiem pagājušajā medību sezonā. Atzinies, ka nelegāli šāvis briežus Samitas apgabalā, kad tas bija, Vilbērn?

-        Pirms divām sezonām, viņš tikko bija dabūjis atpakaļ savu licenci. Iecirkni viņš ir labi pazīstams. Vispirms sašauj un pēc tam nemaz nevīžo iet pa pēdām. Ja medījums nav gar zemi, viņš vienkārši gaida nākamo… Vienreiz…

-    Pastāsti, ko tu atradi šodien, Vilbērn.

-     Nu, kad šorīt ap septiņiem braucu pa četrdesmit septīto apgabala šoseju, kādu jūdzi uz rietumiem no tilta mani apturēja Vecais Pekmens. Elsa vien, jaudāja tikai vārstīt muti un rādīja uz meža pusi. Es pagāju, nu, varbūt ne vairāk par simt piecdesmit jardiem biezoknī, un tur bija šitais Bārbers, izplēties pret koka stumbru, ar bultu galvā, un šitais briedis ar bultu. Abi stīvi vismaz kopš vakardienas.

-     No vakarrita, es teiktu, jo bija vēss, - piezīmēja doktors Holingsvērts.

-     Nu, un sezonu atklāja tikai šorīt, - medību inspektors sacīja. - Donijam Bārberam līdzi bija sēdeklis, ko iestiprināt koka zaros, to viņš vēl nebija uzvilcis augšā. Izskatījās, ka viņš aizgājis turp vakar, lai sagatavotos šodienai, vai arī devies ma- lumedībās. Nezinu, kāpēc citādi viņam vajadzētu ņemt līdzi loku, ja viņš tikai gribēja ierīkot gaidi. Un te uznāk šitais smukais briedis, un viņš vienkārši nejaudāja nociesties. Bieži esmu redzējis, ka tā notiek. Tādas lietas gadās uz katra soļa. Un tad šim uzklūp tas otrais, kamēr šis dīrā briedi. No pēdām es neko nevarēju pateikt, tur bija stiprs lietus, zeme kā ķīselis…

-     Tāpēc mēs visu nofotografējām un atvedām līķus uz šejieni, - teica šerifs Dimā. - Mežs pieder Vecajam Pekmenam. Donijam klāt bija legāla divu dienu medību licence, sākot no šodienas, ar Pekmena parakstu virsū. Pekmens vienmēr pārdod vienu licenci gadā, liek sludinājumus un iztirgo to ar brokeru starpniecību. Donijam pakaļējā kabatā bija ari vēstule ar tekstu: Apsveicam, Jūs esat laimējis briežu medību licenci! Papīri ir samirkuši, mis Stārlingā. Nevaru teikt neko sliktu par mūsu puišiem, bet domāju, ka pirkstu nospiedumus jums vajadzētu noņemt savā laboratorijā. Un bultas ari - viss bija slapjš, kad nonācām tur. Centāmies tām nepieskarties.

-    Vai gribat vest bultas līdzi, aģente Stārlingā? Kā lai es tās izņemu? - doktors Holingsvērts jautāja.

-     Ja pieturēsiet tās ar spailēm, pārzāģēsiet pie pašas ādas un izgrūdīsiet laukā otrā pusē, tad es piestiprināšu tās pie sava paliktņa ar stieplēm, - Stārlingā atbildēja, vērdama vaļā piederumu somu.

-     Nedomāju, ka viņš ir pretojies, bet vai jums vajadzīgs panadžu saturs?

-    Labāk veikšu ar to DNS testu. Man nav vajadzīga identifikācija katram pirkstam atsevišķi, tomēr katrai rokai atsevišķi gan, esiet tik laipns, doktor.

-    Vai varat izdarīt polimēru ķēdes reakciju ar mikrosatelītu?

-     Galvenajā laboratorijā var. Mēs ziņosim jums, šerif, pēc trim vai četrām dienām.

-     Vai brieža asinis varēsiet analizēt paši? - jautāja inspektors Mūdijs.

-    Nē, mēs spējam tikai pateikt, vai tās ir dzīvnieka asinis, - Stārlingā atbildēja.

-     Un ja nu tā brieža gaļa vienkārši atrastos kādam ledusskapī? - inspektors Mūdijs ieminējās. - Jūs taču gribētu noskaidrot, vai tā ir šā paša brieža gaļa, vai ne? Dažreiz mums pēc asinīm ir jāatšķir viens briedis no cita, lai dabūtu pierādījumus malumedniecības lietā. Katrs briedis ir citāds. Nenāktu ne prātā, vai ne? Asinis mums jāsūta uz Portlendu, Oregonā, uz Oregonas Medību un zvejniecības pārvaldi, un viņi var pateikt, ja pagaida pietiekami ilgi. "Šis ir briedis numur viens," - tā viņi saka vai vienkārši nosauc to par "briedi A" ar garu lietas numuru galā, ziniet, briežiem jau vārdu nav. Vismaz mēs tos nezinām.

Stārlingai patika Mūdija vecīgā, vēja ārdētā seja.

-Šo mes nosauksim par Džonu Do1 , inspektor Mudij. Informācija par Oregonu ir noderīga, varbūt mums izveidosies kāda sadarbība, paldies! - viņa sacīja un uzsmaidīja Mūdijam, līdz viņš nosarka un sāka grozīt rokās cepuri.

Kad Stārlingā nolieca galvu, lai kaut ko meklētu somā, doktors Holingsvērts viņu labpatikā nopētīja. Runājot ar veco Mūdiju, viņas seja bija mirkli atplaukusi. Skaistumzīmīte uz viņas vaiga gaužām atgādināja sadegušu šaujampulveri. Viņš gribēja pajautāt, tomēr pārdomāja.

-     Kur jūs ievietojāt papīrus, taču ne plastikātā? - viņa vaicāja šerifam.

-     Brūnos papīra maisiņos. Brūns papīra maisiņš nekad nav daudz kaitējis. - Ar plaukstu berzēdams skaustu, šerifs paskatījās uz Stārlingu. - Jūs saprotat, kāpēc es zvanīju uz jūsu nodaļu, kāpēc gribēju, lai atbrauc Džeks Krofords. Priecājos, ka esat atbraukusi jūs, jo tagad es jūs atceros. Ārpus šīs telpas neviens nav izrunājis vārdu "kanibāls", jo, līdzko tas izspruks laukā, prese piebļaus visus mežus. Viņi zina tikai to, ka tas varētu būt nelaimes gadījums medībās. Ir dzirdējuši, ka, iespējams, sakropļots kāds līķis. Viņi nezina, ka Donijs Bārbers ir sagraizīts gaļā. Tik daudz kanibālu jau nemaz nav, aģente Stārlingā.

-    Nē, šerif. Tik daudz nav.

-    Traki akurāts darbiņš.

-    Jā, tā ir gan.

-      Varbūt es iedomājos viņu tāpēc, ka par viņu tik daudz rakstīts avīzēs, - vai, jūsuprāt, tas izskatās pēc Hanibala Lektera?

' John Due - nosacīts apzīmējums, kādā dēvē neidentificētas personas kriminālnozieguma izmeklēšanā; doe (angļu vai.) - stirna, briežumāte. (Tulk. piez.)

Stārlingā noskatījās, kā neaizņemtā autopsijas galda novad- caurulē paslēpjas garkājis zirneklis.

-     Doktora Lektera sestais upuris bija loka šāvējs, - viņa sacīja.

-    Vai Lekters viņu apēda?

-     Viņu ne. Atstāja karājamies uz vadža vienās brūcēs. Kā viduslaiku medicīnas grāmatas ilustrāciju, ko sauc par "Brūču cilvēku". Doktoru Lekteru interesē viduslaiki.

Patologs norādīja uz plaušām, kas bija izplestas Donijam Bārberam uz muguras.

-    Jūs teicāt, ka tas esot sens rituāls.

-    Tā man šķiet, - Stārlingā sacīja. - Nezinu, vai to izdarījis doktors Lekters. Ja to ir izdarījis viņš, tad sakropļošana nav fetišs - tāda rīcība viņam nav raksturīga.

-    Kas tad tas ir?

-    Tas ir untums, - viņa atbildēja, vērodama, vai nav samulsinājusi viņus ar šādu vārdu. - Tas ir untums, un iepriekšējā reizē viņu notvēra tieši untuma dēļ.

59

DNS laboratorija bija jauna, smaržoja pēc jaunuma, un darbinieki bija jaunāki par Stārlingu. Pie tā būs jāpierod, viņa skumji nodomāja, ļoti drīz viņa kļūs vēl par vienu gadu vecāka.

Jauna sieviete, kurai uz vārda nozīmītes bija nodrukāts A. BENINGA, parakstījās par abām Stārlingas atnestajām bultām.

A. Beningai bija gadījušies daži nepatīkami piedzīvojumi, saņemot lietiskos pierādījumus; to varēja spriest pēc acīm redzamā atvieglojuma, kad viņa ieraudzīja, ka abas bultas ir rūpīgi piestiprinātas ar stieplēm pie Stārlingas lietisko pierādījumu paliktņa.

-   Jūs nevarat iedomāties, ko es dažkārt ieraugu, atvērusi šīs kārbas, - A. Beninga sacīja. - Jums jāsaprot, ka piecās minūtēs es vēl neko nevarēšu pateikt…

-         Protams, - Stārlingā piekrita. - Par doktoru Lekteru vairs

nav nekādu restrikcijas fragmentu salīdzināšanas polimorfisma analīžu datu, viņš ir nozudis pārāk sen, visi viņa lietotie priekšmeti ir nederīgi, tiem pieskārušies simtiem cilvēku.

-     Laboratorijas laiks ir pārāk dārgs, lai pārbaudītu katru paraugu, piemēram, četrpadsmit matus no kādas moteļa istabas. Ja jūs atnestu man…

-     Paklausieties manī, - Stārlingā sacīja, - pēc tam runāsiet jūs. Esmu lūgusi, lai Questura no Itālijas atsūta man zobusuku, kas, pēc viņu domām, piederējusi doktoram Lekteram. No tās jūs varat noņemt dažas epitēlija šūnas. Veiciet ar tām RFSP un īsos tandēma atkārtojumus. Šī arbaleta bulta ir bijusi lietū, šaubos, vai uz tās jūs varēsiet kaut ko atrast, bet paskatieties šeit…

-    Piedodiet, nebiju domājusi, ka jūs sapratīsiet…

Stārlingā piespiesti pasmaidīja.

-    Neraizējieties, A. Beninga, mēs lieliski sapratīsimies. Redziet, abas bultas ir dzeltenas. Arbaleta bulta ir dzeltena tāpēc, ka tā ir nokrāsota ar roku, diezgan labs darbs, tomēr mazliet nelīdzeni. Paskatieties, pēc kā izskatās tas, zem krāsas slāņa?

-    Varbūt otas sars?

-    Varbūt. Bet, re, vienā pusē tas ir izliekts, un galā tam ir mazs sīpoliņš. Ja nu tā ir skropsta?

-    Ja tam ir folikuls…

-    Pareizi.

-     Klausieties, es varu izdarīt polimēru ķēdes reakciju ar mikrosatelītu - trīs krāsas uzreiz gelā - un arī trīs DNS testus vienlaikus. Lai to pierādītu tiesā, vajadzēs daudz vairāk faktu, bet ar pāris dienām pietiks, lai skaidri zinātu, vai tas ir viņš.

-    A. Beninga, es zināju, ka jūs varat man palīdzēt.

-    Jūs esat Stārlingā. Tas ir - īpašā aģente Stārlingā. Negribēju sākt sarunu aplam - esmu dabūjusi redzēt gaužām daudz sliktu lietisko pierādījumu, ko iesniedz policija, - bet tam nav nekāda sakara ar jums.

-    Zinu.

-      Biju domājusi, ka jūs esat vecāka. Visas meitenes - visas sievietes par jums zina, tas ir, visi zina, bet jūs mums esat savā veidā… - A. Beninga mirkli novērsās, - savā veidā sevišķa. - A. Beninga pacēla savu mazo, apaļīgo īkšķīti. - Lai jums veicas ar To Tur. Ja neņemat ļaunā, ka es tā saku.

60

Meisona Vērdžera galvenais kalpotājs Kordels bija liela auguma virs ar spilgtiem vaibstiem un varētu izskatīties pat glīts, ja sejā būtu vairāk dzīvības. Viņam bija trīsdesmit septiņi gadi, un viņš vairs nekad nedrīkstēja strādāt Šveices veselības aizsardzības sistēmā vai stāties tur kādā darbā, kur viņam būtu tuva saskarsme ar bērniem.

Meisons maksāja viņam lielu algu, lai viņš atbildētu par šo nama spārnu, kā arī par Meisona aprūpi un ēdināšanu. Viņš bija atklājis, ka Kordels ir absolūti uzticams un spējīgs uz visu. Kordels bija redzējis nežēlīgas izrīcības videoierakstos, kuros Meisons sarunājas ar bērniem, un jebkuru citu tie būtu noveduši līdz niknumam vai asarām.

Šodien Kordels bija nedaudz nobažījies par vienīgo, kas viņam bija svēts, - par naudu.

Kā parasti, divreiz pieklauvējis pie durvīm, viņš iegāja

Meisona istabā. Tur valdīja pilnīga tumsa, spīdēja tikai akvārijs. Zutis zināja, ka viņš ir atnācis, un cerīgi izlīda no savas alas.

-    Mister Vērdžer!

Pagāja mirklis, līdz Meisons pamodās.

-     Man jums kaut kas jāsaka, šonedēļ man Baltimorā jāsamaksā papildu summa tam pašam cilvēkam, par kuru esam runājuši iepriekš. Tas nebūt nav steidzami, tomēr būtu prātīgi. Šīs nedēļas sākumā tas nēģerēns Frenklins ieēda žurku indi un bija kritiskā stāvoklī. Savai audžumātei viņš stāsta, ka jūs esot ieteicis viņam noindēt savu kaķi, lai to nemocītu policisti. Tāpēc viņš atdevis kaķi kaimiņienei un žurku indi apēdis pats.

-    Tas ir smieklīgi, - Meisons sacīja. - Man ar to nav nekāda sakara.

-    Protams, smieklīgi, mister Vērdžer.

-    Kurš tad sūdzas, tā sieviete, no kuras tu ved bērnus?

-    Viņa ir tā, kurai jāsamaksā uzreiz.

-      Kordel, tu taču nebūsi grābstījies ap to mazo draņķi? Slimnīcā viņam neko neatrada, vai ne? Es tāpat noskaidrošu, to tu zini.

-    Nē, ser. Jūsu mājā? Nemūžam, es zvēru! Jūs zināt, ka es neesmu muļķis. Es mīlu savu darbu.

-    Kur ir Frenklins?

-     Mērilendas Žēlsirdības slimnīcā. Ticis ārā, viņš dosies uz bērnunamu. Jūs zināt, tā sieviete, pie kuras viņš dzīvoja, tika izmesta no audžuģimeņu saraksta par marihuānas pīpēšanu. Tieši viņa sūdzas pārjums. Varbūt mums būs jātiek ar viņu galā.

-    Melnā narkomāne, tam nevajadzētu būt pārāk sarežģīti.

-    Viņa nezina, kur meklēt padomu. Es domāju, ka ar viņu vajadzētu apieties uzmanīgi. Saudzīgi. Labdarības darbiniece grib, lai viņa tur muti.

-    Es par to padomāšu. Samaksā tai labdarības darbiniecei.

-    Tūkstoš dolāru?

-    Tikai gādā, lai viņa saprot, ka tas ir viss, ko viņa dabūs.

Gulēdama tumsā uz Meisona dīvāna ar asaru pēdām uz vaigiem, Margota Vērdžere klausījās Kordela un Meisona sarunā. Viņa bija mēģinājusi prātīgi aprunāties ar Meisonu, pirms viņš iemiga. Meisons acīmredzot domāja, ka viņa aizgājusi. Viņa atvēra muti, lai elpotu bez skaņas, cenzdamās pieskaņot elpas vilcienus Meisona respiratora šņācieniem. Telpā pazibēja pelēka gaisma, Kordelam aizejot. Margota nekustīgi gulēja uz dīvāna. Viņa nogaidīja gandrīz divdesmit minūtes, līdz sūknis pārgāja Meisona miega ritmā, un atstāja istabu tikai tad. Zutis redzēja viņu aizejam, bet Meisons gan ne.

61

Margota Vērdžere un Bārnijs diezgan daudz laika pavadīja kopā. Viņi reti runāja, taču atpūtas telpā skatījās futbolu, "Simpsonus", dažreiz koncertus pa izglītojošo kanālu un kopā sekoja seriālam "Es, Klaudijs". Ja Bārnijs darba dēļ palaida garām dažas sērijas, viņi pasūtināja videokopiju.

Margotai patika Bārnijs, patika tas, ka viņam blakus var justies kā savs čoms. Bārnijs bija vienīgais Margotai pazīstamais cilvēks, kurš izturējās tik nosvērti. Bārnijs bija ļoti gudrs, un viņam piemita kaut kas no citas pasaules. Viņai patika arī tas.

Margotai bija laba un bagātīga mākslas un datorzinātņu izglītība. Autodidakta Bārnija uzskati sniedzās no bērnišķīgiem līdz ārkārtīgi dziļiem. Margota varēja sagādāt viņa uzskatiem kontekstu. Margotas izglītība bija kā plašs un atvērts līdzenums, ko ierobežo saprāts. Bet šis līdzenums balstījās uz viņas mentalitāti, tāpat kā tam, kurš tic, ka zeme ir plakana, tā balstās uz bruņrupuča muguras.

Margota Vērdžere lika Bārnijam samaksāt par to, ka viņš bija izmetis jociņu par čurāšanu stāvus. Viņa uzskatīja, ka viņai ir spēcīgākas kājas nekā Bārnijam, un izrādījās, ka viņai taisnība. Izlikdamās, ka viņai grūti pacelt pat vieglāku svaru stieni, viņa ievilināja Bārniju derībās par to, kurš spēs uzspiest lielāku svaru ar kājām, un dabūja atpakaļ savus simt dolārus. Turklāt, izmantodama savas vieglākā svara priekšrocības, viņa pieveica Bārniju svarcelšanā ar vienu roku, tomēr bija ar mieru saderēt tikai uz labo roku, jo kreisā bija vājāka no ievainojuma, kuru viņa bija guvusi bērnībā kautiņā ar Meisonu.

Dažreiz vakaros, kad Bārnijam beidzās dežūra pie Meisona, viņi ar Margotu trenējās kopā, viens otru nodrošinādami. Tas bija nopietns treniņš, lielākoties kluss, dzirdama bija vienīgi elpa. Lāgiem viņi tikai novēlēja labunakti, kad Margota sakravāja sporta somu un nozuda ģimenes apartamentu virzienā, kur kalpotājiem bija aizliegts ieiet.

Šovakar viņa iegāja melnajā un hromētajā sporta zālē tieši no Meisona istabas, ar asarām acīs.

-    Ei, ei, - Bārnijs teica. - Kas tev kaiš?

-   Ģimenes cūcības, ko lai es tev saku? Man nekas nekaiš, - Margota attrauca.

Viņa trenējās kā negudra - pārāk liela slodze, pārāk daudzi atkārtojumi.

Reiz Bārnijs piegāja pie viņas, atņēma svaru stieni un nogrozīja galvu.

-    Tu nudien kaut ko pārrausi, - viņš sacīja.

Viņa joprojām minās uz velotrenažiera, kad Bārnijs meta mieru un nostājās zem treniņzāles kūpošās dušas, ļaudams, lai karstais ūdens aizskalo garās dienas gurdumu. Tā bija kopīga treniņzāles duša ar četrām sprauslām pie griestiem un dažām papildu sprauslām vidukļa un gurnu augstumā. Bārnijam patika atgriezt divas dušas un saplūdināt abas ūdens straumes pār savu lielo augumu.

Drīz Bārniju ietina biezi tvaiki, kas izslēdza visu, atstājot tikai ūdens šalkoņu uz galvas. Bārnijam dušā patika prātot: tvaika mākoņi. "Mākoņi". Aristofans. Doktors Lekters, kas stāsta, kā ķirzaka apčurājusi Sokrātu. Bārnijam ienāca prātā, ka pirms tam, kad viņš bija pakļuvis zem doktora Lektera loģikas nerimtīgā vesera, tāds kā Dēmlings būtu itin vienkārši varējis viņu izrīkot.

Izdzirdējis iešalcamies otru dušu, viņš nepievērsa tam lielu uzmanību un turpināja mazgāties. Treniņzāli izmantoja arī citi darbinieki, bet lielākoties agrā rītā un vēlā pēcpusdienā. Vīriešu etiķete liedz pievērst īpašu uzmanību citiem, kas mazgājas kopējā sportistu dušā, tomēr Bārnijs brīnījās, kas tas varētu būt. Viņš cerēja, ka tas nav Kordels, no kura viņam šķebinājās dūša. Naktīs dušu reti izmantoja kāds cits. Kas tur, ellē, ir? Bārnijs pagriezās, ļaudams strūklām triekties pret skaustu. Starp tvaika mākuļiem kā freskas fragmenti uz sienas apmetuma pavīdēja otra cilvēka auguma daļas. Masīvs plecs, kāja. Glīti veidota roka, kas ieziepē muskuļotu kaklu un plecu, koraļļkrāsas nagi - tā bija Margotas roka. Lakoti kāju nagi. Margotas kāja.

Bārnijs atkal pabāza galvu zem pulsējošās ūdens straumes un dziļi ievilka elpu. Blakusstāvētāja pagriezās, lietišķi mazgādamās. Tagad viņa mazgāja matus. Tas bija Margotas plakanais, muskuļotais vēders, tās bija viņas mazās krūtis, kas saslējušās uz biezo muskuļu vaļņa, krūšgaliem saceļoties spēcīgajā ūdens strūklā, tā bija Margotas kājstarpe, sakrokojusies rumpja un ciskas sadurē, un tā taču laikam bija Margotas šķirbiņa, ietverta blondā, apcirptā panku frizūrā.

Bārnijs ievilka tik dziļu elpu, cik vien jaudāja, un aizturēja to… viņš juta, ka pašam briest problēma. Viņa spīdēja kā zirgs, smagajos treniņos uzpumpēta līdz galējai robežai. Kad Bārnija interese kļuva saredzamāka, viņš uzgrieza Margotai muguru. Varbūt izdosies nelikties viņu redzam, līdz viņa aizies.

Ūdens līdzās apklusa. Bet tagad atskanēja viņas balss.

-    Ei, Bārnij, cik augsta ir kvota uz "Patriotiem"?

-    Ja… ja tu prasi man, tad Maiami piecarpus. - Viņš atskatījās pār plecu.

Margota slaucījās tik tuvu, ka viņu gandrīz skāra Bārnija dušas šļakatas. Mati bija pielipuši pie galvas. Seja tagad izskatījās svaiga, asaras bija nozudušas. Margotai bija lieliska āda.

-   Tad tu skaitīsi punktus? - viņa jautāja. - Džūdijas birojā ir informācija…

Pārējam Bārnijs nespēja veltīt uzmanību. Margotas blondā frizūriņa, piebārstīta ar ūdens pērlītēm, sārtā ierāmējumā. Bārnijam kaisa seja un bija pamatīga erekcija. Viņš bija apjucis un satraukts. Viņu pārņēma pazīstams saltums. Viņš nekad nebija lolojis nekādas jūtas pret vīriešiem. Taču Margota, par spīti visiem muskuļiem, nepārprotami nebija vīrietis, un Margota viņam patika.

Un kas tā vispār par nekaunību - līst ar viņu vienā dušā?

Bārnijs aizgrieza ūdeni un slapjš pavērsās pret viņu. Neapdomādamies viņš uzlika savu lielo plaukstu Margotai uz vaiga.

-    Dieva dēļ, Margot, - viņš teica ar kamolu kaklā.

Viņa paskatījās lejup.

-    Nolādēts, Bārnij! Izbeidz…

Bārnijs izstiepa kaklu un paliecās uz priekšu, mēģinādams viņu maigi noskūpstīt kaut kur uz sejas, nepieskaroties viņai ar savu locekli, tomēr pieskārās, viņa atsprāga nost, paskatījās lejup uz nokareno dzidrā šķidruma pavedienu, kas stiepās starp Bārniju un viņas plakano vēderu, un tad sagrāba Bārniju pār krūtīm ar miesassarga cienīgu apakšdelmu, viņa kājas zaudēja atbalstu, un viņš ar sparu apsēdās uz dušas grīdas.

-    Tu, maucīgais ķēms, - viņa šņāca, - man būtu vajadzējis to saprast! Mīkstais! Pievāc to daiktu un iebāz…

Bārnijs pietrausās kājās un izmetās laukā no dušas, raudams drēbes virsū uz slapjās miesas, un, nebildis ne vārda, atstāja treniņzāli.

Bārnija dzīvoklis atradās atsevišķā ēkā - bijušajā stallī ar šīfera jumtu; tajā tagad bija ierīkotas garāžas ar dzīvokļiem augšstāvā. Vēlu vakarā viņš sēdēja, klikšķinādams sava portatīvā datora taustiņus, mācīdamies interneta korespondences kursā. Viņš juta nodrebam grīdu, kad pa kāpnēm kāds smagi nāca augšup.

Pie durvīm atskanēja viegls klauvējiens. Bārnijs tās atvēra, un tur stāvēja Margota biezā treniņtērpā un adītā cepurītē.

-    Vai drīkstu uz brīdi ieiet?

Bārnijs mirkli skatījās grīdā, pirms atkāpās no durvīm.

-     Bārnij! Klau, atvaino par to, kas notika pirmīt, - viņa teica. - Es kritu tādā kā panikā. Saproti, noskaitos un tad kritu panikā. Man patika būt ar tevi draugos.

-    Man arī.

-    Man likās, mēs tā kā varētu būt, nu, īsti draugi.

-     Margot, izbeidz! Es teicu, ka mēs būsim draugi, bet es neesmu nekāds nolādēts einuhs! Tu ienāci pie manis tajā velna dušā. Tu man patiki, ko es tur varu darīt! Tu ienāci dušā kaila, un es ieraudzīju divas lietas uzreiz, kuras man tiešām patīk.

-    Mani un manu kūsu, - Margota noteica.

Pašiem par pārsteigumu, abi iesmējās.

Viņa piegāja klāt un apskāva Bārniju tādā kampienā, kas vājāku vīru būtu nožņaudzis.

-     Paklau, ja tam būtu lemts būt čalim, tad tas būtu tu. Bet tas man neder. Nudien ne. Ne tagad, ne kādreiz nākotnē.

Bārnijs pamāja.

-    Es zinu. Man tikai bija izkūpējis.

Brīdi viņi stāvēja klusēdami, apskāvuši viens otru.

-    Gribi mēģināt būt draugs? - viņa jautāja.

Bārnijs brītiņu domāja.

-     Jā. Bet tev man drusku jāpalīdz. Norunāsim: es pielikšu šīs milzu pūles, lai aizmirstu, ko redzēju dušā, bet tu man to vairs nerādīsi. Un nerādi man arī pupus, ja jau runājam par to. Nu, kā būs?

-    Es protu būt labs draugs, Bārnij. Atnāc rīt uz māju. Džūdija gatavos maltīti, es gatavošu maltīti.

-    Jā, bet varbūt tu neesi labāka virēja kā es.

-    Paļaujies uz mani, - Margota noteica.

62

Doktors Lekters pacēla pret gaismu "Chāteau Petrus" pudeli. Jau iepriekšējā dienā viņš bija atstājis to noliktu stāvus - ja tajā būtu nosēdumi. Ieskatījies pulkstenī, viņš nolēma, ka pienācis laiks atvērt vīnu.

To doktors Lekters uzskatīja par nopietnu risku, par lielāku dēku, nekā viņam būtu pa prātam. Viņš negribēja pārsteigties. Viņš gribēja izbaudīt kristāla karafē ielietā vīna krāsu. Ja nu, pārāk agri izvilcis aizbāzni, viņš konstatēs, ka nedrīkst zaudēt nenieka no vīna svētītās dvašas, pārlejot to karafe? Gaismā atklājās nedaudz nosēdumu.

Viņš izvilka aizbāzni tik piesardzīgi, kā trepanēdams galvaskausu, un ievietoja pudeli izliešanas ierīcē, kura, kloķa un skrūves darbināta, ļoti lēnām nolieca pudeli slīpi. Lai mazliet pastrādā sāļais gaiss, un tad viņš izlems.

Ar šķiedrainiem kokogļu gabaliem iekūris uguni, viņš ielēja sev glāzi "Lillet", uz ledus skaidiņām uzlicis šķēlīti apelsīna, un sāka apcerēt fonā', ar kuru nodarbojās jau dienām ilgi. Meklēdams sastāvdaļas savam buljonam, doktors Lekters sekoja Aleksandra Dimā iedvesmojošai vadībai. Nupat pirms trim dienām, atgriezies no briežu medību mežiem, viņš bija pievienojis krājumiem treknu, ar kadiķogām nobarojušos vārnu. Līča rāmajos ūdeņos peldēja sīkas, melnas dūnas. Lielās spalvas viņš paturēja, lai no tām darinātu plektrus savam klavihordam.

Tagad doktors Lekters sastampāja kadiķogas un vara kastrolī sāka tvaicēt šalotes. Ar akurātu ķirurga mezglu viņš apsēja kokvilnas aukliņu ap svaigu bouquet gārni2 un, iemērcis to kastrolī, ar pavārnīcu uzlēja uz zaļumiem buljonu.

Fileja, kuru doktors Lekters izcēla no māla poda, bija tumša un slapja no marinādes. Nosusinājis fileju, viņš uzlocīja tās smailo galu uz augšu un nosēja visu gabalu, lai tas viscaur būtu vienādā diametrā.

Uguns tagad bija tieši tāda, kā vajadzīgs, centrā zvēroja vislielākais karstums, malās virs oglēm kļūdams maigāks. Fileja šņāca uz dzelzs restēm, un dārzā virmoja zili dūmi, it kā dejodami vienā taktī ar mūziku, kas skanēja no doktora Lektera skaļruņiem. Viņš atskaņoja Henrija VIII aizkustinošo kompozīciju "Ja valdītu īstena mīla".

Vēlu vakarā, sarkanā "Chāteau Petrus " iekrāsotām lūpām, uz svečtura paliktņa novietojis mazu kristāla glāzīti ar medus krāsas "Chāteau d'Yquem", doktors Lekters spēlē Bahu. Viņa iztēlē Stārlingā skrien caur lapkriti. Viņai pa priekšu aizjoņo brieži un aiztraucas augšup pakalnā garām doktoram Lekteram, kas nekustīgi sēž nogāzē. Skrējiens, skrējiens, viņš ir nonācis "Goldberga variāciju" Otrajā variācijā, sveču gaisma rotaļājas uz viņa kustīgajām rokām; plaisa mūzikā, asiņaina sniega un netīru zobu zibsnis, šoreiz ne vairāk kā zibsnis, kas nozūd ar skaidru skaņu, ar smagu - pakt! - arbaleta bulta iztriecas caur galvaskausu, un te nu mums atkal ir skaistais mežs un plūstošā mūzika, un Stārlingā, kas, gleznota putekšņainā gaismā, aizskrien un pazūd skatienam, viņas matu astīte lēkā gluži kā brieža ļipa, un, vairs neapstājoties ne reizi, viņš nospēlē skaņdarba daļu līdz galam, un saldais klusums pēc tam ir tik piesātināts kā "Chāteau d'Yquem".

Doktors Lekters paceļ glāzi pret sveci. Sveces gaisma mirdz tajā, kā saule mirdz ūdenī, un pats vīns ir tādā krāsā kā ziemas saule uz Klarisas Stārlingas ādas. Drīz viņai būs dzimšanas diena, doktors prāto. Interesanti, vai pastāv kāda "Chāteau d'Yqu- em" pudele no viņas dzimšanas gada? Varbūt dāvana tiešām pienākas Klarisai Stārlingai, kas pēc trim nedēļām būs nodzīvojusi tikpat ilgi kā Kristus.

63

Tajā mirklī, kad doktors Lekters pacēla vīnu pret sveces

liesmu, A. Beninga, vēlu palikusi DNS laboratorijā, pacēla pret gaismu pēdējo gelu un paskatījās uz elektroforē- zes līnijām, ko izraibināja sarkani, zili un dzelteni punktiņi. Šis paraugs bija epitēlija šūnas no zobusukas, kas Itālijas diplomātiskā pasta maisā bija atsūtīta no Kaponi pils.

-    Hmm, hmm, hmm… - viņa novilka un uzgrieza Stārlingas numuru Kventiko.

Atbildēja Ēriks Pikfords.

-    Sveicināts, vai es, lūdzu, varētu runāt ar Klarisu Stārlingu?

-     Viņa jau ir aizbraukusi mājās, es esmu dežurants, vai varu jums palīdzēt?

-    Vai jums ir viņas peidžera numurs?

-    Viņu var sazvanīt pa otru līniju. Vai jums ir kādas ziņas?

-        Lūdzu, pasakiet viņai, ka zvanīja Beninga no DNS laboratorijas. Pasakiet, ka zobusuka un skropsta no bultas saskan. Tas ir doktors Lekters. Un palūdziet, lai viņa piezvana man.

-    Pasakiet man savu numuru. Protams, es ziņošu viņai tūliņ pat. Paldies!

Stārlingu nemaz nevarēja sazvanīt pa otru līniju. Pikfords piezvanīja Polam Krendleram uz mājām.

Kad Stārlingā nepiezvanīja A. Beningai uz laboratoriju, tehniķe jutās nedaudz vīlusies. A. Beninga bija ziedojusi daudz virsstundu laika. Viņa aizbrauca mājās ilgi pirms tam, kad Pikfords piezvanīja Stārlingai uz mājām.

Meisons visu zināja stundu pirms Stārlingas.

Viņš īsi parunāja ar Polu Krendleru - nesteigdamies, gaidīdams ieelpas. Viņa prāts darbojās ļoti skaidri.

-     Ir laiks ķerties pie Stārlingas, pirms viņi sāk domāt un izliek viņu par ēsmu. Ir piektdiena, jums ir visa nedēļas nogale. Sāciet rīkoties, Krendler. Pasakiet makaronu rijējiem par to sludinājumu un izlidiniet viņu laukā no turienes, viņai laiks pazust. Un, Krendler?

-    Es vēlētos, lai mēs…

-    Rīkojieties, un, kad saņemsiet nākamo krāsaino pastkartī- ti no Kaimanu salām, uz tās zem markas būs uzrakstīts gluži jauns skaitlis.

-     Labi, es… - Krendlers iesāka, bet saruna jau bija pārtrūkusi.

īsā saruna bija neparasti nogurdinājusi Meisonu.

Visbeidzot, pirms grimšanas nemierīgā miegā, viņš ataicināja Kordelu un sacīja:

-    Liec, lai ved šurp cūkas!

64

Fiziski ir grūtāk pārvadāt pusmežonlgu cūku pret tās gribu nekā nolaupīt cilvēku. Cūkas noķert ir sarežģītāk nekā cilvēkus, lielās ir stiprākas par cilvēku, un tās nevar iebiedēt ar ieroci. Visu laiku jāpatur prātā ilkņi, ja gribi, lai tavs vēders un kājas paliek sveiki un veseli.

Ilkņainās cūkas instinktīvi uzšķērž pretiniekam vēderu, cīnoties pret to sugu pārstāvjiem, kas māk stāvēt uz divām kājām, - pret cilvēkiem un lāčiem. Parasti tās nemēdz pārkost paceles cīpslas, tomēr drīz spēj to iemācīties.

Ja cūka jāuztur pie dzīvības, to nedrīkst apdullināt ar elek- trošoku, jo cūkām ir nosliece uz nāvējošu koronāro fibrillāciju.

Karlo Deogračiasam, cūku saimniekam, piemita krokodila pacietība. Viņš bija eksperimentējis ar dzīvnieku nomierināšanu, lietodams to pašu acepromazīnu, ko gatavojās izmantot doktoram Lekteram. Tagad viņš precīzi zināja, cik daudz ace- promazīna vajadzīgs, lai iemidzinātu simt kilogramu smagu mežakuili, ar kādiem intervāliem jāievada deva, lai tas nogulētu četrpadsmit stundu bez kādām ilgstošām blakusparādībām.

Tā kā Vērdžeru firma lielos mērogos importēja un eksportēja cūkas un bija stabila Lauksaimniecības ministrijas partnere eksperimentālajās lopkopības programmās, Meisona cūkām ceļš bija vaļā. Uz Dzīvnieku un augu veselības inspekciju Ri- verdeilā, Mērilendā, pa faksu tika nosūtīta nepieciešamā veterinārā dienesta veidlapa 17-129 kopā ar veterinārajām atļaujām no Sardīnijas, kā ari lietotāja nodeva 39,50 dolāru par piecdesmit stobriņiem ar sasaldētu spermu, ko Karlo gribēja vest līdzi.

Atļauja ievest cūkas un spermu pienāca pa faksu līdz ar piekrišanu ievest cūkas bez parastā karantīnas laika un ar apstiprinājumu, ka Baltimoras-Vašingtonas starptautiskajā lidostā cūkas pārbaudīs vietējais inspektors.

Karlo un viņa palīgi, brāļi Pjēro un Tomazo Falčones, montēja krātiņus. Tie bija lieliski krātiņi ar slīdošām durvīm katrā galā, iekšpusē izkaisīti ar smiltīm un polsterēti. Pēdējā brīdī viņi atcerējās iesaiņot kastē arī bordeļa spoguli. Meisonu kaut kas priecēja fotogrāfijās, kur spoguļa rokoko ietvarā rēgojās cūku atspulgi.

Karlo rūpīgi iešļircināja visām sešpadsmit cūkām - pieciem kuiļiem, kas bija izauguši vienā aplokā, un vienpadsmit sivēnmātēm, no kurām viena bija grūsna, bet neviena nemeklējās. Kad cūkas bija iemidzinātas, Karlo tās sīki pārbaudīja. Ar pirkstiem aptaustīja asos zobus un lielo ilkņu smailes. Saņēma plaukstās cūku baismīgos purnus, ieskatījās mazajās, stiklainajās ačelēs, ieklausījās, lai pārliecinātos, ka elpošanas ceļi nav aizsprostoti, un sasēja elegantās, smalkās potītes. Tad, uzlicis uz brezenta, ievilka tās krātiņos un aizbīdīja ciet gala durvis.

Kravas mašīnas, dobji rūkdamas, brauca no Dženardžentu kalniem uz Kaljāri. Lidostā gaidīja kravas aerobuss, kas piederēja "Count Fleet Airlines" kompānijai, kura specializējās sacīkšu zirgu pārvadāšanā. Ar šo lidmašīnu parasti vadāja amerikāņu auļotājus uz sacensībām Dubaijā. Tagad aerobusā bija tikai viens pa ceļam Romā paņemts zirgs, kas nebija nomierināms. Saodis mežacūku smaku, tas zviedza un spārdījās savā šaurajā, popētajā steliņģī, līdz apkalpe bija spiesta izvest to ārā un atstāt turpat, kas Meisonam vēlāk radīja lielus izdevumus, jo zirgu vajadzēja nogādāt īpašniekam un vēl samaksāt kompensāciju, lai izvairītos no tiesu darbiem.

Karlo un viņa palīgi ierīkojās pie cūkām hermetizētajā kravas tilpnē. Lidojot virs viļņojošās jūras, Karlo ik pēc pusstundas apmeklēja katru cūku individuāli, uzlika plaukstu tai uz sarainajiem sāniem un pārbaudīja mežonīgās sirds pukstus.

Pat ja visas sešpadsmit cūkas būtu neganti izbadējušās, nevarētu gaidīt, ka tās pilnīgi aprīs doktoru Lekteru vienā piegājienā. Tām bija vajadzējis veselu dienu, lai pilnīgi apēstu kinovīru.

Meisons gribēja, lai pirmajā dienā doktors Lekters noskatās, kā cūkas apēd viņa pēdas. Pa nakti Lekteram bija paredzēts ar sistēmu ievadīt fizioloģisko šķīdumu, gaidot nākamo cēlienu.

Meisons bija apsolījis Karlo starplaikā vienu stundu divatā ar doktoru.

Otrajā cēlienā stundas laikā cūkas varēja izēst viņa iekšas, apēst vēderu un seju, kad lielākās un grūsnā sivēnmāte pirmajā maiņā būs pieēdušās un paies malā, atdodot vietu otrajam vilnim. Bet tad prieki jau tik un tā būs beigušies.

65

Bārnijs vēl nekad nebija iegājis šķūni. Viņš devās iekšā pa sāndurvim zem solu rindām, kuras no trim pusēm ielenca vecu parādes arēnu. Tur bija tukšs un kluss, tikai pie jumta spārēm dūdoja baloži; arēnas gaisotnē joprojām jautās gaidas. Aiz izsoles vadītāja paaugstinājuma pletās vaļējais šķūnis. Lielas dubultdurvis veda uz steliņģu spārnu un uz zirglietu telpu.

Izdzirdējis balsis, Bārnijs uzsauca:

-Hallo!

- Bārnij, nāc šurp uz zirglietu noliktavu! - atbildēja Margotas zemā balss.

Noliktava bija gaiša telpa, kur karājās iejūga piederumi un skaisti veidoti segli. Siltā saules gaisma, kas ieplūda pa apputējušiem logiem zem pašām spārēm, vēl pastiprināja ādas un siena smaržu. Vaļēji bēniņi, kas stiepās gar vienu telpas sienu, tālāk saplūda ar šķūņa sienaugšu.

Margota karināja pie sienas skrāpjus un iemauktus. Viņas mati bija gaišāki par sienu, acis - tik zilas kā inspekcijas zīmogs uz kautķermeņa.

-    Sveika! - Bārnijs uz sliekšņa sacīja. Viņam šī telpa mazliet atgādināja skatuvi, kas saposta bērnu apciemojumam. Ar saviem augstajiem griestiem un slīpo gaismu, kas krita no augstajiem logiem, tā līdzinājās baznīcai.

-     Sveiks, Bārnij. Pagaidi drusciņ, un pēc kādām divdesmit minūtēm mēs ēdīsim.

No sienaugšas atskanēja Džūdijas Ingremas balss.

-     Bārnī-ī-ī-ī-j! Labrīt! Ja tu redzētu, ko es esmu pagatavojusi pusdienās! Margot, varbūt ēdīsim brīvā dabā?

Katru sestdienu Margota un Džūdija mēdza izsukāt trekno Šetlendas poniju raibo baru, kas tika turēti bērnu izjādēm. Viņas allaž ņēma līdzi pusdienas piknika grozā.

-      Pamēģināsim šķūņa dienvidu pusē, saulītē, - Margota sacīja.

Šķita, ka visi čivina mazliet par daudz. Cilvēks ar tādu slimnīcas pieredzi kā Bārnijam zina, ka pārmērīga čivināšana nesola čivinātajam neko labu.

Zirglietu telpā skatienu visvairāk saistīja zirga galvaskauss, kas bija piestiprināts pie sienas nedaudz augstāk par cilvēka augumu, ar visiem iemauktiem un acu aizsegiem, drapēts ar Vērdžeru sacīkšu krāsām.

-    Tas ir Ēnu Zibsnis, uzvarējis Lodžpolas sacīkstēs piecdesmit otrajā gadā, vienīgais čempions, kas piederējis manam tēvam, - Margota teica. - Tēvs bija pārāk sīkstulīgs, lai liktu zirgu izbāzt. - Viņa paskatījās augšup uz galvaskausu. - Dikti līdzīgs Meisonam, vai ne?

Stūrī atradās ēze un plēšas. Margota bija iekūrusi uguni, jo šķūnī bija vēss. Uz uguns stāvēja katliņš, kurā smaržoja kaut kas līdzīgs zupai.

Uz darbgalda bija pilns kalēja piederumu komplekts. Margota paņēma kalēja veseri ar īsu rokturi un smagu pietu. Ar saviem muskuļotajiem delmiem un krūtīm Margota pati būtu varējusi būt kalējs - tiesa, ar neparasti izciļņiem krūšu muskuļiem.

-    Vai pasviedīsi man segas? - lejup sauca Džūdija.

Margota paņēma svaigi izmazgātas seglu segas un uzlidināja ar vienu slīdošu spēcīgās rokas kustību tās sienaugšā.

-    Tā, tagad es nomazgāšos un izkravāšu mantas no džipa. Ēdīsim pēc piecpadsmit minūtēm, jā? - teica Džūdija, kāpdama lejup pa trepēm.

Bārnijs, juzdams Margotas vērīgo skatienu, nenopētīja Džūdijas pēcpusi. Līdzās stāvēja dažas siena ķīpas, uz kurām par sēdekļiem bija salocītas zirgu segas. Margota un Bārnijs apsēdās.

-     Tu neredzēji ponijus. Tos aizveda uz Lesteras stalli, - Margota ieminējās.

-    Šorīt dzirdēju braukājam kravas mašīnas. Kāpēc tā?

-    Meisona darīšanas. - īss klusums. Klusēt divatā viņiem vienmēr bija viegli, taču ne šoreiz. - Tā, Bārnij. Kādreiz cilvēks nonāk tādā punktā, kur vairs nevar runāt, ja vien reizē nerīkojas. Vai mēs esam tur nonākuši?

-    Kā mīlas dēkā, - Bārnijs noteica. Neveiksmīgais salīdzinājums palika karājamies gaisā.

-   Mīlas dēka, - Margota sacīja. - Velns parāvis, man ir kas daudz labāks, ko tev piedāvāt. Tu zini, par ko mēs runājam.

-    Zinu gan, - Bārnijs apstiprināja.

-    Bet, ja tu nospriestu, ka negribi to izdarīt, un vēlāk tas notiktu tik un tā, tad tu vairs nekad nedrīkstētu to man pieminēt, tu taču saproti? - Viņa viegli uzsita sev pa plaukstu ar kalēja veseri, varbūt neapzināti, vērodama Bārniju ar zilajām miesnie- ces acīm.

Bārnijs savā laikā bija redzējis dažu labu seju un palicis dzīvs tikai tāpēc, ka bija spējis izprast tās izteiksmi. Viņš redzēja, ka Margota saka patiesību.

-To es zinu.

-    Tas pats būs, ja mēs to izdarīsim. Es būšu ārkārtīgi dāsna vienu vienīgu reizi. Taču ar to pietiks. Vai gribi zināt, cik?

-     Margot, manas dežūras laikā nenotiks nekas. Kamēr vien es ņemu no viņa naudu par to, ka rūpējos par viņu.

-    Kāpēc, Bārnij?

Sēdēdams uz ķīpas, viņš paraustīja platos plecus.

-    Darījums paliek darījums.

-    To tu sauc par darījumu? Šis ir darījums, - Margota sacīja. - Pieci miljoni dolāru, Bārnij. Tie paši pieci, kuri jāsaņem Krendleram par to, ka viņš pārdos FIB aģenti, ja vēlies zināt.

-    Mēs pašlaik runājam par to, ka no Meisona jādabū pietiekami daudz spermas, lai apaugļotu Džūdiju.

-     Mēs pašlaik runājam arī par kaut ko citu. Tu taču zini, Bārnij, ja paņemsi no Meisona sēklu un atstāsi viņu dzīvu, tad viņš tev atriebsies. Tu nemūžam nespētu aizbēgt pietiekami tālu. Tevi izbarotu tām nolādētajām cūkām.

-    Kam mani izbarotu?

-    Kas tevi kavē, Bārnij, šitais Semper Fi', kas ietetovēts tev uz rokas?

-    Ņemdams viņa naudu, es solījos par viņu rūpēties. Kamēr atrodos viņa dienestā, es negribu nodarīt viņam neko ļaunu.

1 Semper fidelis (latiņu vai.) - mūžam uzticams. ASV Jūras kājnieku karaspēka devīze. (Tulk. piez.)

-    Tev nav nekas… ar viņu jādara, tikai jāpaveic medicīniskās lietas, kad viņš jau būs miris. Es nespēju viņam tur pieskarties. Vairs nevienu pašu reizi. Varbūt tev vajadzēs palīdzēt man tikt galā ar Kordelu.

-    Ja tu nogalināsi Meisonu, tad dabūsi tikai vienu porciju, - Bārnijs sacīja.

-     Mēs dabūsim piecus kubus, pat ja tur būs zems vai normāls spermatozoīdu skaits, ievietosim tur stimulatorus, apaugļošanu mēs varam mēģināt piecas reizes, varam veikt to in vit- ro' - Džūdijas dzimtā visi ir ļoti auglīgi.

-    Vai esi domājusi uzpirkt Kordelu?

-      Nē. Viņš nemūžam neturētu vārdu. Viņa solījums būtu tukša skaņa. Agrāk vai vēlāk viņš man atriebtos. Viņam būs jāpazūd.

-    Tu esi visu krietni apsvērusi.

-     Jā. Bārnij, tev jāuzņemas atbildība par dežurantu istabu. Monitori fiksē katru sekundi. Bet istabā ir tikai telekamera bez videoieraksta. Mēs… es iebāzīšu roku respiratora apvalkā un spiedīšu viņam uz krūtīm. Monitors rādīs, ka respirators joprojām darbojas. Kad viņa sirdsdarbība un asinsspiediens uzrādīs pārmaiņas, tu ieskriesi iekšā un viņš būs bez samaņas, un tad tu varēsi mēģināt viņu atdzīvināt, cik vien tīk. Vienīgais - tu neievērosi mani. Es tikai spiedīšu viņam uz krūtīm, līdz viņš būs miris. Tu esi piedalījies pietiekami daudzās līķu sekcijās, Bārnij. Ko viņi meklē, ja pastāv aizdomas par nosmacēšanu?

-    Asinsizplūdumus aiz plakstiņiem.

-    Meisonam plakstu nav.

Viņa bija izlasījusi visu nepieciešamo, un viņa bija pieradusi nopirkt jebko, jebkuru.

1 Mākslīgos apstākļos, burt., stiklā (mēģenē). (Tulk. no latīņu vai.)

Bārnijs palūkojās Margotai sejā, taču ar acs maliņu vēroja veseri, atbildēdams:

-    Nē, Margot.

-    Ja es būtu ļāvusi, lai tu mani izdrāz, ari tad ne?

-Nē.

-    Ja es būtu izdrāzusi tevi, vai tu piekristu? -Nē.

-    Ja tu nestrādātu šeit, ja neatbildētu par viņu kā mediķis, vai tu to darītu?

-    Visticamāk, ka ne.

-    Vai tā ir ētika vai bailes?

-    Nezinu.

-    Noskaidrosim. Tu esi atlaists, Bārnij.

Viņš pamāja, nejuzdamies īpaši pārsteigts.

-    Un, Bārnij? - Viņa pacēla pie lūpām pirkstu. - Klusē! Vai apsoli? Vai man vēl jāapliecina, ka es varētu tevi nozūmēt ar to veco arestu Kalifornijā? Tas taču man nav jāapliecina, vai ne?

-Tev nav jāraizējas, - Bārnijs teica. - Jāraizējas ir man. Es jau nezinu, kā Meisons atlaiž cilvēkus. Varbūt viņi vienkārši pazūd.

-     Jāraizējas nav ari tev, es pateikšu Meisonam, ka tev bija hepatīts. Tu necik daudz nezini par viņa darījumiem, vienīgi to, ka viņš cenšas palīdzēt policijai, - un viņš zina, ka mūsu trumpis pret tevi ir tas arests, tāpēc ļaus tev iet.

Bārnijam ienāca prātā: diez kurš no abiem doktoram Lekteram psihoterapijas seansos bija šķitis interesantāks - Meisons Vērdžers vai viņa māsa.

66

Bija jau nakts, kad garais, sudrabainais furgons piebrauca pie Maskretas šķūņa. Viņi bija nokavējušies un nikni. Baltimoras-Vašingtonas starptautiskajā lidostā viss sākumā bija ritējis gludi, Lauksaimniecības ministrijas inspektors apzīmogoja dokumentus par sešpadsmit cūku ievešanu. Inspektoram bija lietpratīgas zināšanas par cūkām, bet tādas viņš savu mūžu nebija redzējis.

Tad Karlo Deogračiass ieskatījās kravas kastē. Tā bija lopu pārvadāšanas mašīna un tieši tā arī oda, grīdas spraugās bija palikušas pēdas no daudziem iepriekšējiem iemītniekiem. Karlo neļāva izkraut savas cūkas. Lidmašīna gaidīja, kamēr sadusmotais šoferis, Karlo un Pjēro Falčones sameklēja citu lopu transporta mašīnu, labāk piemērotu krātiņu pārvadāšanai, atrada tvaika šļūteni kravas kastes mazgāšanai un iztīrīja ar tvaiku kravai paredzēto vietu.

Pie Maskretas fermas vārtiem gaidīja pēdējās nepatikšanas. Sargs pārbaudīja mašīnas tonnāžu un atteicās laist viņus iekšā, aizbildinādamies ar svara ierobežojumiem uz dekoratīvā tilta, kas atradās pa ceļam. Viņš lika braukt apkārt pa Nacionālo parku, pa preču piegādātāju ceļu. Augstās mašīnas jumtu skrāpēja koku zari, kad tā vilkās beidzamās divas jūdzes.

Karlo patika lielais, tīrais Maskretas šķūnis. Viņam patika mazie iekrāvēji, kas saudzīgi ieveda krātiņus poniju steliņģos.

Kad kravas mašīnas šoferis atnesa pie krātiņiem elektrisko rīksti un piesolījās iegāzt ar to vienai cūkai, lai redzētu, cik stipri tās sazāļotas, Karlo izrāva rīksti viņam no rokas un nobiedēja viņu tik pamatīgi, ka šoferis vairs neuzdrīkstējās prasīt to atpakaļ.

Karlo ļāva lielajām, druknajām cūkām atspirgt puskrēslā, neizlaižot tās no krātiņiem, līdz tās būs tikušas uz kājām un atžirbušas. Viņš baidījās, ka tās, kuras pamodīsies pirmās, varētu nogaršot pa kumosam no kādas sazāļotas gulētājas. Tās pievilināja jebkas dzīvs un zemē guļošs, ja vien viss bars nesnauda kopā.

Pjēro un Tomazo bija jābūt divkārt uzmanīgiem, kopš bars bija aprijis kinovīru Oresti un pēc tam arī viņa sasaldēto asistentu. Vīri nedrīkstēja atrasties aplokā vai ganībās kopā ar cūkām. Tās nedraudēja, neņirdza zobus kā savvaļas cūkas, vienkārši vēroja cilvēkus ar cūku drausmīgo neatlaidību un virzījās tuvāk, līdz bija gana tuvu, lai uzbruktu.

Karlo, tikpat neatlaidīgs, nelikās mierā, pirms ar lukturīti rokā nebija apstaigājis žogu, kas ietvēra Meisona mežainās ganības, kuras saplūda ar lielo Nacionālo parku.

Parakņājis zemi ar kabatas nazi, Karlo pārbaudīja meža zemsedzi zem ganību kokiem un atrada zīles. Iepriekšējā vakarā iebraucot, viņš bija dzirdējis klaigājam sīļus un nospriedis, ka zīlēm te jābūt. Un patiesi, iežogotajā laukā auga ozoli, gan tikai nedaudzi. Viņš negribēja, lai cūkas atrod barību zemē, ko viegli varētu izdarīt lielajā mežā.

Šķūņa vaļējā galā Meisons bija licis iebūvēt masīvu barjeru ar divlīmeņu durvīm - tādām pašām kā Karlo šķūnī Sardīnijā.

Patvēries aiz šīs barjeras, Karlo varēja barot cūkas, mezdams pār žogu bara vidū drānas, kas piebāztas ar beigtām vistām, jēru ciskām un dārzeņiem.

Cūkas nebija pieradinātas, tomēr nebaidījās no cilvēkiem vai trokšņa. Pat Karlo neuzdrīkstējās ieiet aplokā. Cūkas nav tādas kā citi dzīvnieki. Cūkām piemīt saprāta dzirkstele un drausmīgs praktiskums. Šīs itin nemaz nebija naidīgas. Tām vienkārši patika ēst cilvēkus. Tās bija ātras kā Miūras buļļi un koda kā aitusuņi, un, staigājot ap saviem kopējiem, to kustībās jautās baisma mērķtiecība. Pjēro gandrīz dabūja galu, mēģinādams paņemt no aploka kreklu, kuru viņi bija gribējuši izmantot vēlreiz.

Vēl nekad nebija pastāvējušas tādas cūkas - lielākas par Eiropas mežakuiļiem un tikpat mežonīgas. Karlo juta, ka pats ir tās radījis. Viņš zināja, ka tas, ko izdarīs šīs cūkas, iznīcinot ļaunumu, viņam nozīmēs tādu atlīdzību, ka citas vairs nevajadzēs līdz mūža galam.

Ap pusnakti šķūnī visi bija aizmiguši: Karlo, Pjēro un Tomazo, neredzēdami nekādus sapņus, gulēja zirglietu telpas sien- augšā, cūkas šņākuļoja savos krātiņos, miegā sāka raustīties to elegantās, smalkās potītes, un dažas sakustējās uz tīrā brezenta. Sacīkšu rikšotāja Ēnu Zibšņa galvaskauss, ko blāvi apgaismoja gailošās ogles kalēja ēzē, sargāja viņu mieru.

67

Uzbrukums Federālā izmeklēšanas biroja aģentei ar Meisona viltoto apsūdzību - tas Krendleram bija liels lēciens. Viņam pat mazliet aizrāvās elpa. Ja tieslietu ministre viņu pieķertu, tad sašķaidītu kā tarakānu.

Ja neņēma vērā personisko risku, Klarisas Stārlingas iznicināšana nenomāca Krendlera sirdsapziņu, kā to būtu nomākusi kāda vīrieškārtas aģenta pazudināšana. Vīrietim bija jāuztur ģimene - arī Krendlers uzturēja ģimeni, lai cik alkatīga un nepateicīga tā būtu.

Un Stārlingai katrā ziņā bija jāpazūd. Atstāta savā nodabā, sekodama izmeklēšanas pavedieniem ar sievišķa rūpīgajām, sīkumainajām mājsaimnieces metodēm, Klarisa Stārlingā atrastu Hanibalu Lekteru. Ja tas notiktu, Meisons Vērdžers nedotu Krendleram neko.

Jo drīzāk viņai tiks atņemtas iespējas un viņu pašu izliks par ēsmu, jo labāk.

Tiecoties pēc varas, Krendlers jau agrāk bija iznīcinājis citu karjeras, vispirms kā politiski aktīvs štata prokurors un vēlāk kā Tieslietu ministrijas darbinieks. No pieredzes viņš zināja, ka sagraut sievietes karjeru ir vieglāk nekā kaitēt vīrietim. Ja sieviete saņem paaugstinājumu, kādu sievietēm nevajadzētu saņemt, pats iedarbīgākais paņēmiens ir pateikt, ka viņa to nopelnījusi, gulēdama uz muguras.

Būtu neiespējami panākt, lai tāda apsūdzība pielīp Klarisai Stārlingai, Krendlers nodomāja. Patiesībā viņš pat nespēja iedomāties nevienu citu, kuru tiešām tik gauži derētu izdrāzt ceļmalas grāvī. Dažreiz viņš domāja par šo abrazīvo aktu, urķēdamies degunā ar pirkstu.

Krendlers nebūtu varējis izskaidrot savu naidu pret Stārlingu. Tas mājoja viņa būtības dziļumos, tādā vietā, kur viņš nespēja ieiet. Vietā ar krēslu pārvalkiem un kupolveida lustru, ar durvju rokturiem un logu kloķiem, tur ir meitene ar Stārlingas sejaskrāsu, bet bez Stārlingas asā prāta, biksītes viņai karājas pār vienu potīti, un viņa jautā Krendleram, kas, ellē, viņam kaišot, kāpēc viņš neķeroties pie lietas, vai viņš esot kaut kāds mīkstais? Kaut kāds mīkstais? Kaut kāds mīkstais?

Ja nezina, kas tā Stārlingā par maitu, Krendlers prātoja, tad viņas veikums melns uz balta ir daudz augstāks, nekā liecina nedaudzie paaugstinājumi, - tas nu bija jāatzīst. Atzinību viņa bija saņēmusi patīkami maz: gadu gaitā iepilinot viņas personiskajā dosjē pa indes pilienam, Krendleram bija izdevies pietiekami ietekmēt FIB karjeras valdi, lai nobloķētu dažus smalkus norīkojumus, kurus viņa citādi būtu dabūjusi, un viņam šajā ziņā bija palīdzējusi Stārlingas neatkarigā stāja un lielā izrunāšanās.

Meisons negaidīs, līdz tiks atrisināta Felisiānas zivju tirgus apšaudes lieta. Un nebija garantijas, ka lietas izskatīšanā Stārlingai tiks atrasti kādi pārkāpumi. Skaidrs taču, ka Ivelda Dram- go un pārējie nošauti drošībnieku kļūmju dēļ. Tīrais brīnums, ka Stārlingai bija izdevies izglābt to mazo bandubērnu. Vēl vienu, ko uzturēt sabiedrībai. Uzplēst šo neglīto rētu būtu viegli, tomēr tas bija neparocīgs veids, kā tikt Stārlingai klāt.

Labāk rīkoties pēc Meisona prāta. Viens divi, un viņa būs laukā. Brīdis bija visnotaļ izdevīgs.

Kāda Vašingtonas aksioma, kas pierādīta vairāk reižu nekā Pitagora teorēma, pauž, ka skābekļa klātbūtnē viens skaļš purk- šķis, kura vaininieks ir acīm redzams, piesedz daudzus citus mazus purkšķus tajā pašā telpā, ja tikai tie notiek gandrīz vienlaikus.

Tātad: impīčmenta prāva pietiekami stipri saistīja Tieslietu ministrijas uzmanību, lai Krendlers varētu sākt uzbrukumu Stārlingai.

Meisons gribēja, lai tas parādās presē un to ierauga doktors Lekters. Bet Krendleram jāgādā, lai viss izskatītos pēc nelaimīgas sagadīšanās. Par laimi, tuvojās kāds notikums, kas viņam labi noderēs: paša FIB dzimšanas diena.

Krendlers cītīgi saglabāja pakļāvīgu sirdsapziņu, kam izsūdzēt grēkus.

Tagad tā viņu mierināja: ja Stārlingā zaudēs darbu, tad ļaunākajā gadījumā tam sasodītajam lesbiešu midzenim, kur viņa droši vien dzīvo, būs jāiztiek bez lielās satelītantenas, ar kuras palīdzību skatīties sporta programmas. Ļaunākajā gadījumā viņš deva šai lielajai gudriniecei iespēju gluži kā bojātam lielgabalam pārveides pār karakuģa bortu un vairs nevienu neapdraudēt.

"Bojāts lielgabals", kas pārvēlies pār bortu, "vairs nesašū- pos laivu", viņš nodomāja, tik priecīgs un gandarīts, it kā divas jūrniecības metaforas radītu loģisku vienādojumu. Tas, ka laiva šūpodamās kustina arī lielgabalu, viņu neuztrauca.

Krendleram bija tik aktīva fantāzijas dzīve, kādu vien pieļāva viņa iztēle. Tagad sev par prieku viņš iztēlojās Stārlingu kā vecu sievu ar noļukušiem pupiem, slaidās kājas zilu vēnu izraibotas un satūkušas, viņa svempjas augšup lejup pa kāpnēm, nesdama veļu, novērsdamās no traipiem, kas vīd uz palagiem, strādādama, lai nopelnītu maizi un gultasvietu mājā, kura pieder divām nolādētām, spalvainām, vecām lesbietēm.

Viņš iztēlojās, ko sacīs Stārlingai nākamreiz, savā triumfa iesviezdams viņai sejā "prasto lauku vāveriti".

Bruņojies ar doktora Dēmlinga atklāsmēm, Krendlers gribēja nostāties viņai tuvu blakus, lai tad, kad viņa būs atbruņota, nekustīgām lūpām pateiktu: "Tu esi pārāk veca, lai vēl drātētos ar savu tētuku, kaut arī esi Dienvidu baltā salašņa." Šo teicienu viņš atkārtoja domās un nolēma pierakstīt to piezīmju grāmatiņā.

Krendleram bija īstais ierocis, laiks un inde, lai sagrautu Stārlingas karjeru, un, kad viņš pie tā ķērās, viņam ārkārtīgi palīdzēja gadījums un Itālijas pasts.

68

Batlkrīkas kapsēta pie Habardas, Teksasā, ir kā maza rēti- ņa lauvas krāsas ādā, ko decembri atgādina centrālā Teksasa. Patlaban tur svilpo vējš, un tas tur svilpos vienmēr. Nav iespējams nogaidīt, līdz tas aprimst.

Kapsētas jaunākajā daļā ir plakani kapakmeņi, tāpēc tur vieglāk pļaut zāli. Sudrabains sirdsveida balons dejo virs kādas meitenes kapa, viņai šodien dzimšanas diena. Kapsētas vecākajā daļā zāli ikreiz nopļauj gar celiņiem un, cik nu bieži var, iestumj mauriņpļāvēju starp kapakmeņiem. Zemē iemīdītas lentītes, sažuvušu puķu kāti. Pašā kapsētas galā slienas komposta kaudze, kur tiek sasviestas vecās puķes. Starp dejojošo sirdsveida balonu un komposta kaudzi tukšgaitā pukšķina mazs ekskavators, pie kloķiem sēž viens jauns melnādainais, otrs stāv lejā un aizsmēķē cigareti, ar plaukstu sargādams no vēja sērkociņu…

- Mister Kloster, es vēlējos, lai esat klāt, kad mēs to darīsim, un redzat, cik tas sarežģīti. Esmu pārliecināts, ka jūs atrunāsiet tuviniekus no skatīšanās, - sacīja misters Grīnlijs, Habar- das Sēru nama direktors. - Tas zārks - un es vēlreiz gribu izteikt komplimentu par jūsu gaumi -, tas zārks tiešām izskatīsies lepni, un vairāk nekas viņiem nav jāredz. Man prieks dot jums koleģiālu atlaidi. Mans paša tēvs, kas tagad jau miris, atdusas tieši tādā pašā zārkā.

Viņš pamāja ekskavatora vadītājam, un mašīnas kauss izcēla gabalu velēnas no aizaugušā, iegrimušā kapa.

-    Jūs esat drošs par to kapakmeni, mister Kloster?

-     Jā, - doktors Lekters atbildēja. - Bērni ir pasūtinājuši citu, kopīgu mātei un tēvam.

Viņi stāvēja klusēdami, vējš plivināja viņu bikšu staras, līdz ekskavatora kauss apstājās kādu divu pēdu dziļumā.

-     Tagad labāk turpināsim ar lāpstām, - misters Grīnlijs sacīja. Abi strādnieki ielēca bedrē un vieglām, ievingrinātām kustībām sāka mest laukā zemi.

-     Uzmanīgi! - misters Grīnlijs brīdināja. - Zārki tolaik nebija nekādi dižie. Ne jau tādi, kādi mums ir tagad.

Lētais skaidu plākšņu zārks patiešām bija sabrucis iekšā pār savu iemītnieku. Grīnlijs lika racējiem nolīdzināt zemi ap to un pabāzt zem zārka brezentu; zārka apakšdaļa vēl turējās kopā. Šajā brezenta cilpā šķirsts tika izcelts laukā un ievietots mašīnas kravas kastē.

Uz steķu galda Habardas Sēru nama garāžā tika izņemti ārā iebrukušā vāka gabali, atsedzot prāvu skeletu.

Doktors Lekters aši to apskatīja. Lode bija atstājusi robu īsajā ribā virs aknām, un augstu kreisajā pieres pusē bija lūzums un lodes caurums. Galvaskausam, kas bija apsūnojis, piesērējis un tikai daļēji atsegts, bija glīti, augsti vaigukauli, kādus viņš bija redzējis jau agrāk.

-     Zemē jau nekas daudz nepaliek pāri, - misters Grīnlijs noteica.

Kaulus klāja satrunējušas bikšu atliekas un kovboju krekla skrandas. Krekla perlamutra spiedpogas bija izbirušas starp ribām. Uz krūtīm gulēja liela kovboju platmale ar Fortvērtai raksturīgo gropi augšā. Platajā malā bija izrauts robs, galvvirsū caurums.

-    Vai jūs pazināt nelaiķi? - doktors Lekters jautāja.

-    Mēs šo apbedīšanas biroju nupat esam nopirkuši, bet kapsētu pārvaldīt sākām astoņdesmit devītajā gadā, iekļaujot to mūsu pārvaldījumu grupā, - misters Grīnlijs atbildēja. - Es tagad dzīvoju Habardā, bet mūsu firmas centrālais birojs atrodas Sentluisā. Vai vēlaties saglabāt drēbes? Vai arī - es varētu pārdot jums uzvalku, taču…

-     Nē, - doktors Lekters atteica. - Notīriet kaulus, drēbes nevajag, tikai platmali, siksnas sprādzi un zābakus, savāciet mazos plaukstu un pēdu kaulus un ietiniet tos savā labākajā zīda līķautā kopā ar galvaskausu un garajiem kauliem. Jums tie nav jāsakārto, vienkārši savāciet visus. Ja atstāšu jums kapakmeni, vai tas kompensēs atrakšanas izmaksas?

-      Jā, lūdzu, parakstieties šeit, un es jums iedošu pārējo kvīšu kopijas, - misters Grīnlijs sacīja, ārkārtīgi iepriecināts, ka pārdevis zārku. Vairums apbedīšanas biroju īpašnieku, kas ieradušies pēc mirstīgajām atliekām, būtu aizveduši kaulus papes kārbā un pārdevuši tuviniekiem paši savas firmas zārku.

Doktora Lektera ekshumācijas dokumenti visā pilnībā atbilda Teksasas Likumam par veselības aizsardzību un drošību nr. 711004, un to viņš labi zināja, jo bija tos darinājis pats, pēc tam kad tika sameklējis noteikumus un vajadzīgās veidlapas Teksasas Apgabalu asociācijas Juridiskajā ātro uzziņu bibliotēkā.

Abi strādnieki, priecīgi par to, ka doktora Lektera mašīnas kravas nodalījums atveras automātiski, iecēla jauno zārku vietā un nostiprināja to uz platformas līdzās otram priekšmetam kravas kastē - kartona skapītim, kas paredzēts apģērbu pārvadāšanai.

- Tā tik ir laba doma - vadāt līdzi pašam savu skapi! Tad ceremoniju tērps nesaņurcās ceļasomā, vai ne? - misters Grīnlijs sacīja.

Dalasā doktors izņēma no skapīša vijoles futrāli un ielika tur zīdā ietīto kaulu sainīti, platmale ar tajā ievietoto galvaskausu glīti ietilpa futrāļa lejasdaļā.

Pie Fištrepas kapsētas izgrūdis no kravas kastes zārku, viņš atdeva īrēto mašīnu Dalasas-Fortvērtas lidostas birojā, bet vijoles futrāli aizveda sev līdzi uz Filadelfiju.

CETURTĀ DAĻA

Nozīmīgi notikumi šausmu kalendarā

69

Pirmdienā, 17. decembri, Klarisai Stārlingai bija jāpārbauda nedēļas nogales eksotisko pirkumu saraksts, bet datorsistēmā bija daži bojājumi, kuri prasīja Tehnoloģijas nodaļas datortehnika palīdzību. Kaut arī saraksti tika bargi apcirpti līdz divām vai trim smalkākajām piecu vīndaru vīna šķirnēm, līdz diviem amerikāņu foie gras piegādātājiem un pieciem delikatešu veikaliem, pirkumu skaits bija milzīgs. Ziņas no dažiem dzērienu veikaliem, kas tika saņemtas pa apkārtrakstā minēto telefona numuru, bija pašrocīgi jāievada datorā.

Tā kā doktors Lekters bija identificēts kā Virdžīnijas briežu mednieka slepkava, Stārlingā atstāja sarakstā tikai Austrumkrastā veiktos pirkumus, atskaitot Sonomas foie gras. Fošons Parīzē atteicās sadarboties. Stārlingā nespēja saprast, ko pa telefonu saka "Vera dal 1926" Florencē, un nosūtīja faksu uz Questura, lūgdama palīdzību, ja doktors Lekters pasūtinātu baltās trifeles.

Darbadienas beigās Stārlingai atlika pārbaudīt divpadsmit iespējas. Tie bija vairāki ar kredītkartēm apmaksāti pirkumi. Kāds cilvēks bija nopircis kasti Petrus un superjaudīgu jaguāru, abās reizēs maksājot ar vienu un to pašu "American Express" kredītkarti.

Otrs bija pasūtinājis kasti "Bātard-Montrachet" un kasti zaļo Žirondas austeru.

Visas šīs iespējas Stārlingā nodeva tālāk izmeklēšanai vietējā FIB filiālē.

Stārlingā un Ēriks Pikfords strādāja atsevišķās maiņās, kuras daļēji sakrita, lai birojs ne brīdi nepaliktu tukšs.

Tā bija Pikforda ceturtā diena šajā darbā, un daļu no tās viņš pavadīja, ierakstīdams sava telefona atmiņā dažādus numurus. Telefona taustiņiem viņš nepievienoja uzlīmes ar uzvārdiem.

Kad viņš aizgāja pēc kafijas, Stārlingā nospieda viņa telefona augšējo taustiņu. Atbildēja Pols Krendlers personiski.

Viņa nolika klausuli un sēdēja klusumā. Bija laiks doties prom. Lēnām griezdamās apkārt savā virpuļkrēslā, viņa nopētīja visus priekšmetus "Hanibala mājā". Rentgenattēlus, grāmatas, vienam cilvēkam uzklāto galdu. Tad viņa izgāja caur aizkaru spraugu.

Kroforda kabinets bija vaļā un tukšs. Svīteris, ko adījusi viņa nelaiķe sieva, karājās stūri uz pakaramā. Stārlingā pastiepa roku uz svītera pusi, tomēr gluži nepieskārās tam, uzsvieda plecos mēteli un sāka garo gājienu uz savu automašīnu.

Kventiko viņa vairs neredzēja nekad.

70

decembra vakarā iedžinkstējās Klarisas Stārlingas durvju zvans. Uz piebraucamā ceļa aiz sava mustanga  viņa ieraudzīja federālās policijas mašīnu.

Policists bija Bobijs, kas bija atvedis viņu mājās no slimnīcas pēc apšaudes Felisiānas zivju tirgū.

-    Sveika, Stārlingā!

-    Sveiks, Bobij. Nāc iekšā!

-       Labprāt, bet vispirms man tev kas sakāms. Man te ir pavēle, kas oficiāli jānodod tev.

-      Nu, sasodīts! Tad nodod to man mājā, tur ir silti, - Stārlingā teica, pakrūtē juzdama saltu kamolu.

Uz Tieslietu ministrijas ģenerālinspektora veidlapas rakstītā pavēle lika viņai ierasties personiskās lietas izskatīšanā nākamajā rītā, 18. decembrī, pulksten deviņos Dž. Edgara Hūvera namā.

-    Gribi, lai rit tevi aizvedu? - policists jautāja.

Stārlingā papurināja galvu.

-      Paldies, Bobij, es braukšu ar savu mašīnu. Vai vēlies kafiju?

-     Nē, paldies! Atvaino, Stārlingā. - Bobijs nepārprotami gribēja tikt prom. Iestājās neveikls klusums. - Tava auss izskatās tīri labi, - viņš pēdīgi ierunājās.

Stārlingā viņam pamāja, kad viņš atpakaļgaitā brauca prom no mājas.

Vēstulē vienkārši bija pieprasīts ziņojums. Iemesls netika minēts.

Ardēlija Mapa, Biroja iznīcinošo kauju veterāne un dadzis acī veco zēnu tīklam, nekavējoties uzvārīja savas vecmāmuļas visstiprāko dziedniecisko tēju, kas bija izslavēta kā garaspēju vairotāja. Stārlingu šī tēja allaž šausmināja, taču nebija iespējams no tās izvairīties.

Mapa ar pirkstu piebikstīja vēstulei.

-      Ģenerālinspektoram tev nav jāsaka itin nekas, - viņa noteica starp tējas malkiem. - Ja mūsu Profesionālās atbildības birojam būtu kādas sūdzības vai Tieslietu ministrijas PAB būtu kaut kas pret tevi, tad viņiem tas būtu jāpasaka, būtu jāiesniedz tev dokumenti. Viņiem būtu jāatsūta tev tā sasodītā 645. vai 644. izziņa, kur ierakstītas konkrētas apsūdzības, un, ja tās būtu kriminālas, tev būtu advokāts, pilna izmeklēšana, viss, ko dabū īsti noziedznieki, vai ne?

-    Pilnīgi pareizi, velns lai parauj!

-     Nu, bet šitā tu jau iepriekš dabū pigu. Ģenerālinspektors reizē ir politiķis un var pārņemt jebkuras lietas izskatīšanu.

-    Viņš ir pārņēmis šo.

-         Jo Krendlers pūš viņam miglu acīs. Lai arī kas tas būtu, ja tu nolemsi izmantot nolikumu par līdztiesīgām iespējām, tad man ir visi vajadzīgie numuri. Tagad paklausies, Stārlingā, tev viņiem jāpaziņo, ka tu gribi ierakstīt sarunu. Ģenerālinspektors neliek parakstīt liecības. Šā iemesla dēļ Lonijs Geinss iekūlās ar viņiem nepatikšanās. Viņi protokolē tavu sacīto, un reizēm tas vēlāk ir mainījies. Tu pat nedabū redzēt atšifrējumu.

Kad Stārlingā piezvanīja Džekam Krofordam, viņa balss skanēja tā, it kā viņš būtu pamodināts no miega.

- Es nezinu, kas tas ir, Stārlingā, - viņš teica. - Piezvanīšu dažiem. Bet vienu gan es zinu - rit es būšu tur.

71

Rīts, un apsargātais Hūvera nama betona būris drūmi kvern zem blāvi mākoņainajām debesīm. Šajā automašīnu spridzināšanas laikmetā galvenā piebrauk- tuve un pagalms lielāko dienas daļu ir slēgti, un ēku gluži kā improvizēta aizsargbarjera ielenc vecas Biroja automašīnas.

Kolumbijas apgabala policija turas pie nesaprātīgas politikas, dienu pēc dienas izrakstot soda kvītis dažām barjeras automašīnām, kvīšu kaudzīte krājas zem logu tīrītājiem un, vēja rauta, aizlido prom pa ielu.

Kāds bezpajumtnieks, sildīdamies pie siltumtrases režģotās lūkas uz ietves, uzsauca Stārlingai un pacēla roku, kad viņa gāja garām. Viena sejas puse viņam bija oranža no ātrās palīdzības nodaļas betadīna. Viņš pastiepa pretim putuplasta kausiņu ar apdrupušām malām. Stārlingā meklēja somiņā dolāru, bet iedeva viņam divus, iegājusi siltā gaisa un tvaika apli.

-    Lai Dievs tevi svēti, - viņš noteica.

-     Tas man noderētu, - Stārlingā sacīja. - Šobrīd palīdzētu jebkas.

"Au Bori Point" kafetērijā Desmitajā ielā pie Hūvera nama Stārlingā nopirka lielu krūzi kafijas, kā gadu gaitā bija darījusi tik daudz reižu. Pēc nemierīgā miega viņai vajadzēja kafiju, tomēr viņa negribēja lietas izskatīšanas laikā skraidīt uz tualeti. Viņa nolēma izdzert tikai pusi.

Pa logu ieraudzījusi Krofordu, Stārlingā pārtvēra viņu uz ietves.

-     Vai gribat dalīt ar mani šo lielo kafiju, mister Kroford? Man iedos otru tasi.

-    Vai tā ir bez kofeīna?

-Nē.

-    Tad labāk nedzeršu, citādi izlēkšu no ādas.

Viņš izskatījās izdēdējis un vecs. Degungalā karājās dzidra pile. Viņi pagāja nomaļāk no gājēju straumes, kas steidzās uz FIB Galvenās pārvaldes sānu ieeju.

-     Nezinu, kāpēc tiek rīkota šī sanāksme, Stārlingā. Cik esmu noskaidrojis, neviens cits no Felisiānas apšaudes nav izsaukts. Es būšu kopā ar jums. - Stārlingā pasniedza viņam papīra mutautiņu, un viņi pievienojās dienas maiņas darbinieku vienmērīgajai straumei.

Stārlingā nodomāja, ka šorīt kancelejas darbinieces izskatās neparasti uzcirtušās.

-    FIB deviņdesmitā gadadiena. Šodien Bušs ieradīsies teikt runu, - Krofords viņai atgādināja.

Sānielā stāvēja četri satelīttelevīzijas furgoni.

WFUL-TV filmēšanas grupa bija nostājusies uz ietves un filmēja kādu jaunekli ar ezītī apgrieztiem matiem, viņš runāja rokas mikrofonā. Režisora asistents, uzrāpies uz furgona jumta, pūlī pamanīja nākam Stārlingu un Krofordu.

-   Tā ir viņa, tā ir viņa, tajā zilajā lietusmētelī! - viņš sauca lejup.

-    Tā, - noteica "ezītis". - Nu iet vaļā.

Filmēšanas grupa nosprostoja ļaužu straumi, lai notēmētu kameru Stārlingai sejā.

-    īpašā aģente Stārlingā, vai varat komentēt Felisiānas zivju tirgus apšaudes izmeklēšanu? Vai ziņojums ir iesniegts? Vai jums ir izvirzīta apsūdzība par to, ka esat nogalinājusi piecus… - Krofords noņēma lietuscepuri un izlikdamies, ka aizsedz acis pret gaismu, pamanījās mirkli aizklāt kameras objektīvu. Televīzijas grupu apturēja tikai drošības durvis.

Tiem draņķiem kāds jau bija papūtis.

Tikuši iekšā pa drošības durvīm, viņi apstājās vestibilā. Migla bija noklājusi Stārlingu un Krofordu ar sīkām lāsītēm. Krofords tāpat bez ūdens norija "Gingko Biloba" tableti.

-     Stārlingā, man liekas, šo dienu viņi ir izraudzījušies tāpēc, ka valda tik liela kņada ap impīčmentu un jubileju. Lai arī ko viņi būtu nodomājuši darīt, pa to burzmu tas izdosies nemanāmi.

-    Tad kāpēc izpaust presei?

-    Tāpēc, ka ne visi šajā lietas izskatīšanā pūš vienā un tajā pašā stabulē. Jums ir desmit minūtes, vai gribat nopūderēt degunu?

72

Stārlingā reti bija apmeklējusi septīto - administrācijas stāvu Dž. Edgara Hūvera namā. Viņa kopā ar pārējiem no savas absolventu grupas bija ieradusies šeit pirms septiņiem gadiem, lai redzētu, kā direktors sveic Ardēliju Mapu kā atvadu runas teicēju, un reiz kāds direktora asistents bija ataicinājis Stārlingu šurp, lai pasniegtu viņai kaujas šaušanas čempionāta uzvarētājas medaļu.

Paklājs direktora vietnieka Nūnana kabinetā bija tik pūkains un dziļš, kādu viņa neatcerējās redzējusi. Šajā sanāksmju telpā ar ādas zviļņiem jautās kluba gaisotne un stiprs cigarešu smārds. Interesanti, vai viņi aizskalojuši izsmēķus tualetē un izvēdinājuši kabinetu pirms viņas ierašanās?

Kad Stārlingā un Krofords iegāja telpā, trīs vīrieši piecēlās, bet viens palika sēžam. Piecēlušies bija Stārlingas agrākais priekšnieks Klints Pīrsels no Biroja Vašingtonas filiāles Bazeds- pointā, direktora vietnieks Nūnans no FIB un gara auguma rud- matis zīda uzvalkā. Pols Krendlers no ģenerālinspektora biroja nepiecēlās. Viņš pagrieza pret Stārlingu galvu uz garā kakla, kā uzmeklēdams viņu pēc smaržas. Kad Krendlers raudzījās viņai sejā, Stārlingā redzēja abas viņa apaļās ausis uzreiz. Dīvaini, istabas stūrī stāvēja kāds federālās policijas priekšnieks, kuru viņa nepazina.

FIB un Tieslietu ministrijas personāls parasti ģērbjas akurāti, taču šie vīri bija uzcirtušies televīzijai. Stārlingā atskārta, ka vēlāk viņi droši vien piedalīsies lejasstāva ceremonijās kopā ar bijušo prezidentu Bušu. Citādi viņa taču būtu izsaukta uz Tieslietu ministriju, nevis uz Hūvera namu.

Ieraudzījis Stārlingai blakus Džeku Krofordu, Krendlers sarauca pieri.

-   Mister Kroford, nedomāju, ka šajā procedūrā ir nepieciešama jūsu klātbūtne.

-     Es esmu īpašās aģentes Stārlingas tiešais priekšnieks. Mana vieta ir šeit.

-    Nedomāju vis, - Krendlers noteica. Viņš pievērsās Nūna- nam. - Oficiāli viņas priekšnieks ir Klints Pīrsels, ar Krofordu viņa sadarbojas tikai izmeklēšanās. Manuprāt, aģenti Stārlingu vajadzētu iztaujāt privāti, - viņš sacīja. - Ja mums būtu nepieciešama papildu informācija, mēs varam palūgt nodaļas vadītāju Krofordu uzkavēties tepat tuvumā, kur varam ar viņu sazināties.

Nūnans pamāja.

-      Mēs noteikti priecāsimies par jūsu papildinājumiem, Džek, pēc tam kad būsim dzirdējuši neatkarīgu liecību no ap… no īpašās aģentes Stārlingas. Džek, es vēlos, lai jūs pagaidāt tepat. Ja vēlaties, izmantojiet bibliotēkas lasītavu, ierīkojieties ērti, es jūs pasaukšu.

Krofords piecēlās.

-    Direktor Nūnan, vai drīkstu iebilst…

-    Jūs drīkstat iet, lūk, ko jūs drīkstat, - Krendlers noskaldīja.

Piecēlās Nūnans.

-    Mister Krendler, šo sanāksmi rīkoju es, tāpēc pagaidiet, līdz nodošu vadību jūsu rokās! Džek, mēs abi esam sen pazīstami. Džentlmenis no Tieslietu ministrijas ir iecelts amatā pārāk nesen, lai to saprastu. Jūs tiksiet pie vārda. Tagad atstājiet mūs un ļaujiet Stārlingai runāt pašai, - Nūnans sacīja. Viņš pieliecās pie Krendlera un pateica viņam pie auss kaut ko tādu, kas lika Krendlera sejai pietvīkt.

Krofords paskatījās uz Stārlingu. Viņam neatlika nekas cits kā dusmoties.

-    Paldies, ka atnācāt, ser, - viņa sacīja.

Federālais policists izlaida Krofordu ārā.

Dzirdēdama, kā aiz viņa aizveras durvis, Stārlingā izslējās un viena pati pievērsās vīriešiem.

No šā brīža procedūra turpinājās tādā ātrumā kā amputācija astoņpadsmitajā gadsimtā.

Nūnans šajā telpā bija augstākais FIB priekšnieks, tomēr ģenerālinspektors varēja atcelt viņa spriedumu, tāpēc acīmredzot bija atsūtījis Krendleru kā savu pilnvaroto.

Nūnans paņēma rokā aktu vākus.

-    Lūdzu, protokolam nosauciet savu vārdu.

-    īpašā aģente Klarisa Stārlingā. Vai šeit tiek protokolēts, mister Nūnan? Es priecātos, ja tas notiktu.

Kad viņš neatbildēja, Stārlingā jautāja: - Vai jums būtu iebildumi, ja es ierakstītu mūsu sarunu diktofonā? - Viņa izņēma no somiņas mazu diktofonu "Nagra".

Ierunājās Krendlers.

-    Parasti šādas iepriekšējas pārrunas notiktu ģenerālinspek- tora kabinetā Tieslietu ministrijā. Mēs tiekamies šeit, jo tā visiem ir ērtāk šīsdienas ceremonijas dēļ, tomēr ģenerālinspektora noteikumi ir spēkā. Šī ir diplomātiski delikāta lieta. Nekādu ierakstu.

-    Paziņojiet viņai apsūdzību, mister Krendler, - sacīja Nūnans.

-    Aģente Stārlingā, jūs tiekat apsūdzēta par slepenu ziņu nelikumīgu sniegšanu izbēgušam noziedzniekam, - Krendlers teica, rūpīgi saglabādams bezkaislīgu sejas izteiksmi. - Un, proti, jūs tiekat apsūdzēta par šā sludinājuma ievietošanu divās itāliešu avīzēs, tādējādi brīdinot izbēgušo Hanibalu Lekteru, ka viņam draud briesmas tikt notvertam.

Federālais policists atnesa Stārlingai neskaidru avīzes "La Nazione" kopiju. Viņa pagriezās pret logu, lai izlasītu vietu, ap kuru bija apvilkts aplis:

"A. A. Āronam. Padodieties tuvākajām varas iestādēm, ienaidnieki ir tuvu. Hanna."

-    Ko jūs atbildēsiet?

-    Es to neesmu darījusi. Nekad neesmu to redzējusi.

-    Kā jūs izskaidrosiet faktu, ka sludinājumā izmantots koda vārds "Hanna", kurš zināms vienīgi doktoram Hanibalam Lekteram un šim Birojam? Tas koda vārds, kuru jūs lūdza izmantot Lekters?

-    Nezinu. Kas to atrada?

-     Dokumentu dienests Lenglijā nejauši pamanīja to, tulkojot "La Nazione" rakstus, kuros pieminēts Lekters.

-    Ja kods tiek turēts noslēpumā Birojā, tad kā Dokumentu dienests Lenglijā pazina to avīzē? Dokumentu dienestu vada CIP. Pajautājiet viņiem, kas vērsis viņu uzmanību uz "Hannu".

-    Esmu pārliecināts, ka tulkotājs bija iepazinies ar šīs lietas izmeklēšanas materiāliem.

-    Tik labi iepazinies? Šaubos. Pajautājiet viņam, kurš ieteicis šo vārdu meklēt. Kā es būtu varējusi zināt, ka doktors Lekters ir Florencē?

-     Tieši jūs atradāt pieprasījumu pēc Lektera VNMP faila, kas sūtīts no Questūra datora Florencē, - teica Krendlers. - Pieprasījums pienāca dažas dienas pirms Paci noslepkavošanas. Mēs nezinām, kad jūs to atklājāt. Kāda gan cita iemesla dēļ Florences Questura jautātu par Lekteru?

-    Un kāds lai man būtu iemesls viņu brīdināt? Direktor Nūnan, kāpēc šis ir ģenerālinspektora biroja jautājums? Es katrā laikā esmu gatava melu detektora testam. Ievediet aparātu šeit.

-     Itālieši ir iesnieguši diplomātisku protestu par mēģinājumu brīdināt meklējamu noziedznieku viņu valstī, - Nūnans sacīja. Viņš norādīja uz rudmati sev līdzās. - Tas ir misters Mon- tenegro no Itālijas vēstniecības.

-      Sveicināti, ser. Un kā to uzzināja itāliešil - Stārlingā noprasīja. - Taču ne no Lenglijas.

-    Diplomātiskās sūdzības nonāk mūsu tiesā, - teica Krendlers, pirms Montenegro paguva atvērt muti. - Mēs gribam atrisināt šo lietu tā, lai Itālijas varas iestādes paliktu apmierinātas, lai apmierināts būtu es un ģenerālinspektors, un mēs gribam to izdarīt nekavējoties. Būs labāk visiem, ja aplūkosim faktus kopumā. Kas jums tur ir ar doktoru Lekteru, mis Stārlingā?

-    Es vairākkārt runāju ar doktoru Lekteru pēc nodaļas vadītāja Kroforda rīkojuma. Kopš doktora Lektera bēgšanas septiņu gadu laikā esmu saņēmusi no viņa divas vēstules. Jums tās abas ir, - Stārlingā sacīja.

-         Patiesībā mums ir vairāk, - Krendlers attrauca. - Vakar mēs dabūjām šo. Un mēs nezinām, ko vēl esat saņēmusi jūs. - Viņš pasniedzās atpakaļ, lai paņemtu papes kārbu, kas bija aplīmēta ar daudzām markām un pastā stipri nobružāta.

Krendlers tēloja, ka izbauda smaržas, kas plūst no kārbas. Ar pirkstu viņš norādīja uz sūtījuma etiķeti, neparūpēdamies parādīt to Stārlingai.

-     Adresēta jums uz jūsu mājām Ārlingtonā, īpašā aģente Stārlingā. Mister Montenegro, vai jūs mums nepateiktu, kas tur iekšā?

Itāliešu diplomāts, aproču pogām mirdzot, pārcilāja zīdpapīrā ietītos priekšmetus.

-    Jā, te ir losjoni, sapone di mandorle, slavenās mandeļu ziepes no "Santa Maria Novella " Florencē, no "Farmacia ", un smaržu pudelītes. Tas, ko cilvēki dāvina, ja jūt mīlestību.

-   Tas viss ir pārbaudīts uz toksīniem un kairinošām vielām, vai ne, Klint? - Nūnans jautāja Stārlingas bijušajam priekšniekam.

Pīrsels izskatījās nokaunējies.

-    Jā, - viņš atbildēja. - Tur nekā tāda nav.

-    Mīlas dāvana, - Krendlers gandarīts noteica. - Te mums ir arī romantiskā vēstulīte. - Viņš izņēma no kārbas pergamenta lapu un pacēla to gaisā, parādīdams no bulvāravīzes izgrieztu Stārlingas seju ar spārnotu lauvenes ķermeni. Tad apgrieza lapu otrādi un lasīja doktora Lektera kaligrāfiskās rindas: "Klarisa, vai kādreiz esat domājusi par to, kāpēc fdistieši Jūs nesaprot? Tas ir tāpēc, ka Jūs esat atbilde uz Samsona mīklu: Jūs esat medus lauvā."

-    II miele dentro la leonessa, tas ir skaisti, - Montenegro sacīja, ielāgodams to, lai kādreiz vēlāk izmantotu pats.

-    Kas tas ir? - Krendlers noprasīja.

Itālietis atmeta ar roku, redzēdams, ka Krendlers nemūžam nesadzirdēs mūziku doktora Lektera metaforā, nedz ari sajutis tās raisītās jūtas jebkur citur.

-      Starptautisko sarežģījumu dēļ ģenerālinspektors vēlas sākt šo izmeklēšanu šeit, - Krendlers teica. - Vai tā virzīsies tālāk kā administratīva vai krimināla apsūdzība, tas ir atkarīgs no tā, ko mēs noskaidrosim pašreizējā sarunā. Ja apsūdzība būs krimināla, īpašā aģente Stārlingā, tad tā tiks nodota Tieslietu ministrijas Korupcijas apkarošanas nodaļai, un KAN iesniegs to tiesā. Jums tiks paziņots ar pietiekamu laika rezervi, lai jūs varētu sagatavoties. Direktor Nūnan…

Nūnans dziļi ievilka elpu un izrunāja liktenīgos vārdus.

-    Klarisa Stārlingā, administratīvā kārtā es atstādinu jūs no darba līdz tam laikam, kad šī lieta būs izspriesta. Jūs nodosiet savus ieročus un FIB apliecību. Jums tiek atļauts izmantot vienīgi sabiedrībai pieejamos federālos informācijas avotus. No šīs ēkas jūs pavadīs. Lūdzu, nododiet savus ieročus un identifikācijas apliecību īpašajam aģentam Pīrselam. Nāciet!

Iedama pie galda, Stārlingā mirkli redzēja šos vīriešus kā mērķus šaušanas sacensībās. Viņa varētu nošaut visus četrus, pirms kāds pagūtu izraut savu ieroci. Mirklis pagāja. Viņa izņēma savu 45. kalibra pistoli, nenovērsdama skatienu no Krendlera, iemeta saujā aptveri, nolika aptveri uz galda un izsita patronu no patrontelpas. Krendlers notvēra spēji izlēkušo patronu gaisā un sažņaudza to tā, ka pirkstu kauliņi kļuva balti.

Sekoja žetons un apliecība.

-    Vai jums ir rezerves ierocis? - Krendlers noprasīja. - Un karabīne?

-    Stārlingā! - skubināja Nūnans.

-    Ieslēgta manā mašīnā.

-    Citi taktiski piederumi?

-    Ķivere un bruņuveste.

-      Policijas priekšnieka kungs, jūs šis mantas paņemsiet, pavadījis mis Stārlingu uz viņas mašīnu, - Krendlers noteica. - Vai jums ir šifrēts mobilais telefons?

-Jā.

Krendlers pacēla uzacis un paraudzījās uz Nūnanu.

-    Nododiet to, - Nūnans sacīja.

-    Es vēlos kaut ko teikt. Manuprāt, man uz to ir tiesības.

Nūnans ieskatījās pulkstenī. - Runājiet!

-    Tas ir slazds. Es domāju, ka Meisons Vērdžers, personiskas atriebības vadīts, cenšas sagūstīt doktoru Lekteru pats. Es domāju, ka nesen Florencē viņam tas neizdevās. Es domāju, ka misteram Krendleram var būt slepena noruna ar Vērdžeru un viņš grib, lai FIB centieni atrast doktoru Lekteru nāktu par labu Vērdžeram. Es domāju, ka Pols Krendlers no Tieslietu ministrijas šādā veidā taisa naudu, un es domāju, ka viņš ir apņēmies mani iznīcināt, lai to izdarītu. Misters Krendlers jau agrāk ir izturējies pret mani nepiedienīgi un tagad rīkojas tā aiz atriebības, kā arī savtīgu finansiālu interešu dēļ. Vēl šonedēļ viņš nosauca mani par "prastu lauku vāverīti". Es vēlos šīs sanāksmes priekšā aicināt misteru Krendleru reizē ar mani veikt melu detektora testu šajos jautājumos. Esmu jūsu rīcībā. Mēs varētu izdarīt to tūdaļ pat.

-      īpašā aģente Stārlingā, labi, ka jūs šodien šeit neesat nodevusi zvērestu… - Krendlers iesāka.

-Nozvēriniet mani. Un zvēriet arī jūs.

-     Es jums apliecinu, ja pierādījumi nebūs pietiekami, jums būs tiesības atgriezties savā amatā bez kāda kaitējuma, - Krendlers teica savā laipnākajā balsī. - Tikmēr jūs saņemsiet algu, saglabāsiet apdrošināšanu un tiesības uz medicīnisko apkalpošanu. Administratīvā atstādināšana pati par sevi nav sods, aģente Stārlingā, izmantojiet to savā labā, - Krendlers turpināja konfidenciālā tonī. - Patiesībā, ja jūs vēlētos izlietot šo brīvo laiku, lai izņemtu tos netīrumus no sava vaiga, tad es nešaubos, ka medicīna…

-    Tie nav netīrumi, - Stārlingā sacīja. - Tas ir šaujampulveris. Nav brīnums, ka jūs to nepazīstat.

Policijas priekšnieks gaidīja, pastiepis pret viņu roku.

-     Man ļoti žēl, Stārlingā, - teica Klints Pīrsels, ar pilnām rokām viņas mantu.

Stārlingā paskatījās uz viņu un novērsās. Pols Krendlers pagājās uz viņas pusi, kamēr pārējie nogaidīja, lai ļautu diplomātam Montenegro atstāt telpu pirmajam. Krendlers caur zobiem sāka kaut ko teikt, tas jau bija sagatavots:

-    Stārlingā, jūs esat pārāk veca, lai vēl…

-     Piedodiet. - Tas bija Montenegro. Slaidais diplomāts pie durvīm bija pagriezies un nu pienāca pie viņas. - Piedodiet, - Montenegro atkārtoja, raudzīdamies Krendleram sejā, līdz viņš saviebies aizgāja. - Man ļoti žēl, ka tas ar jums noticis, - Montenegro sacīja. - Ceru, ka jūs neesat vainīga. Apsolu, ka pieprasīšu, lai Questura Florencē noskaidro, kā avīzei "La Nazione" samaksāts par inserzione - par sludinājumu. Ja jūs domājat pētīt kaut ko manā… manā Itālijas sfērā, tad, lūdzu, pasakiet man, un es to pieprasīšu. - Montenegro sniedza viņai vizītkarti, mazu, cietu, reljefu, un, iedams prom, izlikās neredzam Krendlera pastiepto roku.

Reportieri, kas bija ielaisti pa galveno ieeju uz gaidāmo gadadienas ceremoniju, drūzmējās pagalmā. Šķita, tikai nedaudzi zina, ko ir vērts gaidīt iznākam pa durvīm.

-     Vai jums noteikti jātur mani pie elkoņa? - Stārlingā jautāja policijas priekšniekam.

-    Nē, kundze, nav vis, - viņš atbildēja, lauzdams viņai ceļu starp mikrofoniem un izkliegtajiem jautājumiem.

Šoreiz "ezītis" acīmredzot zināja, par ko ir runa. Viņš izkliedza jautājumus:

-     Vai tas tiesa, ka jūs esat atstādināta no Hanibala Lektera lietas izmeklēšanas? Vai paredzat, ka pret jums tiks celta krimi- nālapsūdzība? Ko jūs atbildēsiet uz itāliešu prasībām?

Garāžā Stārlingā atdeva savu bruņuvesti, ķiveri, karabīni un rezerves revolveri. Policists gaidīja, kamēr viņa izlādēja mazo ieroci un noslaucīja to eļļainā lupatā.

-      Es redzēju, kā jūs šāvāt Kventiko, aģente Stārlingā, - viņš teica. - Lai kvalificētos priekšnieka amatam, pats piedalījos ceturtdaļfinālā. Es noslaucīšu jūsu pistoli, pirms noliksim to glabātavā.

-    Paldies!

Viņš vilcinājās, kad Stārlingā jau bija iekāpusi mašīnā. Kaut ko sacīja mustanga motora dunā. Viņa nolaida lejā logu, un viņš atkārtoja:

-    Es jūtos briesmīgi, ka tas notiek ar jums.

-    Pateicos, ser. Esmu jums pateicīga par šiem vārdiem.

Ārpusē pie garāžas vārtiem gaidīja reportieru mašīna. Stārlingā nospieda mustanga gāzes pedāli, lai tiktu no viņiem vaļā, un triju kvartālu attālumā no Dž. Edgara Hūvera nama saņēma soda kvīti par ātruma pārsniegšanu. Fotogrāfi klikšķināja kameru slēdžus, kamēr Kolumbijas apgabala patruļnieks izrakstīja kvīti.

Kad sanāksme bija galā, direktora vietnieks Nūnans sēdēja pie sava rakstāmgalda, berzēdams iespieduma plankumus, ko brilles bija atstājušas abpus viņa degunam.

Stārlingas atstādināšana viņu sevišķi neuztrauca - viņš uzskatīja, ka sievietēm piemīt kāds emocionāls elements, kas bieži neiederas Biroja darbā. Toties viņš jutās sāpināts par Džekam Krofordam sagādāto pazemojumu. Džeks savā laikā bija viens no krietnākajiem puišiem. Varbūt Džekam bija kāda vājība pret to meiteni, bet tā gadās, - Džeka sieva taču bija mirusi, un vispār. Reiz Nūnans veselu nedēļu nebija varējis noturēties, neskatījies uz pievilcīgu stenogrāfisti, un bija spiests meiču atlaist, pirms viņas dēļ izceļas kādas nepatikšanas.

Nūnans uzlika brilles un nobrauca ar liftu lejā uz bibliotēku. Džeku Krofordu viņš atrada lasītavā sēžam krēslā ar pakausi pret sienu. Nūnans nosprieda, ka viņš iesnaudies. Kroforda seja bija pelēka, viņš svīda. Pēdīgi viņš atvēra acis un gārdzoši ievilka elpu.

- Džek! - Nūnans paplikšķināja viņam pa plecu, tad pieskārās sviedros mirkstošajai sejai. Bibliotēkā skaļi atskanēja Nūnana balss: - Ei, bibliotekār, sauciet ātros!

Krofordu aizveda uz FIB slimnīcu un pēc tam uz Džefersona Memoriāla kardioloģiskās reanimācijas nodaļu.

73

Krendlers nebūtu varējis vēlēties lielāku preses uzmanību.

FIB deviņdesmitā jubileja tika apvienota ar preses pārstāvju ekskursiju pa jauno Krīzes menedžmenta centru. Televīzijas ziņu reportieri pilnā apjomā izmantoja šo neparasto iespēju izstaigāt Dž. Edgara Hūvera namu, C-SPAN televīzija tiešraidē un visā pilnībā pārraidīja bijušā prezidenta Buša, kā arī direktora teikto. CNN translēja runu fragmentus, citas televīzijas gatavoja reportāžas vakara ziņām. Krendlera lielais brīdis pienāca, kad runātāju podestu atstāja augstās amatpersonas. Jaunais "ezītis", stāvēdams pie paša paaugstinājuma, uzdeva jautājumu:

-    Mister Krendler, vai tiesa, ka īpašā aģente Stārlingā atstādināta no Hanibala Lektera lietas izmeklēšanas?

-        Man šķiet, būtu pāragri un netaisni pret aģenti to patlaban komentēt. Pateikšu vienīgi, ka ģenerālinspektora birojs pašlaik nodarbojas ar Lektera lietu. Ne pret vienu nav izteiktas nekādas apsūdzības.

Ari CNN kaut ko saoda.

-    Mister Krendler, itāliešu ziņu avoti apgalvo, ka doktors Lekters no kāda valdības avota varētu būt nelikumīgi saņēmis informāciju, kura brīdinājusi viņu par draudošām briesmām. Vai tas ir iemesls īpašās aģentes Stārlingas atstādināšanai? Vai tāpēc ar to nodarbojas ģenerālinspektora birojs, nevis iekšējais Profesionālās atbildības birojs?

-    Es nevaru komentēt ārzemju avīžu ziņas, Džef. Bet varu pateikt, ka ģenerālinspektora birojs izmeklē apgalvojumus, kuri pagaidām vēl nav pierādīti. Pret saviem darbiniekiem mēs jūtam tikpat lielu atbildību kā pret saviem draugiem ārzemēs, - Krendlers teica, bakstīdams gaisā ar pirkstu kā Kenedijs. - Ha- nibala Lektera lietas izmeklēšana ir prasmīgās rokās, ar to nodarbojas ne tikai Pols Krendlers, bet ari eksperti no visām FIB un Tieslietu ministrijas nozarēm. Mēs patlaban īstenojam projektu, kuru varēsim atklāt pēc kāda laika, kad tas būs nesis augļus.

Vācu politiķis, doktora Lektera namsaimnieks, bija iegādājies savai mājai milzīgu "Grundig" televizoru un pūlējies iekļaut to inteijerā, uzlikdams uz šīs ultramodernās kastes vienu no savām mazākajām bronzas statuetēm, kas atainoja Lēdu un gulbi.

Doktors Lekters skatījās filmu ar nosaukumu "īsa laika vēsture" par dižo astrofiziķi Stīvenu Hokingu un viņa darbu. To viņš jau bija noskatījies vairākkārt. Šī bija viņa iemīļotā vieta - kur tējas tasīte nokrīt no galda un sašķīst lauskās.

Hokings, sakumpis invalīdu krēslā, runā savā datora radītajā balsī:

"Kur rodas starpība starp pagātni un nākotni? Zinātnes likumi nenošķir pagātni no nākotnes. Tomēr ikdienas dzīvē starp pagātni un nākotni ir liela atšķirība.

Jūs varat ieraudzīt, kā tējas tase nokrīt no galda un sašķīst gabalos uz grīdas. Bet jūs nekad neieraudzīsiet, kā tase atkal savācas kopā un uzlec atpakaļ uz galda."

Ja filmu griež atpakaļgaitā, tajā ir redzams, kā tase atkal atgriežas uz galda. Hokings turpina:

"Nenoteiktības palielināšanās jeb entropija ir tā, kas atdala pagātni no tagadnes, piešķirot virzienu laikam. "

Doktors Lekters ļoti apbrīnoja Hokinga darbu un sekoja tam matemātikas žurnālos tik cītīgi, cik vien bija iespējams. Viņš zināja Hokinga kādreizējo viedokli, ka Visums beigs izplesties un atkal sarausies un entropija pavērsīsies uz pretējo pusi. Vēlāk Hokings atzina, ka ir kļūdījies.

Augstākās matemātikas jomā Lekters bija visai apdāvināts, tomēr Stīvens Hokings atrodas pavisam citā līmenī nekā mēs, pārējie. Gadiem ilgi Lekters bija spēlējies ar šo problēmu, ļoti vēlēdamies, lai Hokingam būtu bijusi taisnība pirmajā reizē, lai Visuma paplašināšanās mitētos, lai entropija salabotu pati sevi, lai apēstā Miša atkal būtu sveika un vesela.

Laiks. Doktors Lekters apturēja videofilmu un ieslēdza ziņu kanālu.

Televīzijas un ziņu fakti, kas attiecas uz FIB, ik dienu tiek iekļauti FIB sabiedriskajā Tīmekļa lapā. Doktors Lekters katru dienu apciemoja šo Tīmekļa lapu, lai pārliecinātos, ka FIB joprojām izmanto viņa veco fotogrāfiju starp desmit visvairāk meklētajiem noziedzniekiem. Tā viņš uzzināja par FIB jubileju pietiekami agri, lai pievērstu tai uzmanību. Tērpies mājas žaketē ar kaklautu, viņš sēdēja lielā atzveltnī un skatījās, kā Krendlers melo. Viņš vēroja Krendleru puspievērtām acīm, turēdams tuvu pie deguna brendija glāzi un maigi skalinādams tās saturu. Šo bālo seju viņš nebija redzējis kopš tā laika, kad Krendlers stāvēja pie viņa būra Memfisā pirms septiņiem gadiem, tieši pirms bēgšanas.

Vietējo ziņu pārraidē no Vašingtonas doktors Lekters ieraudzīja, kā Stārlingā saņem soda kvīti, kamēr pa viņas mustanga logu iekšā spraucas mikrofoni. Tagad televīzija jau ziņoja, ka Stārlingā esot "apsūdzēta par ASV valsts drošības pārkāpumiem" Lektera lietā.

Ieraugot viņu, doktora Lektera rudi brūnās acis plati atvērās un acu zīlīšu dzīlēs ap viņas sejas atspulgu lidoja dzirksteles. Stārlingas seju viņš pilnīgu un nevainojamu glabāja savā prātā ilgi pēc tam, kad viņa bija nozudusi no ekrāna, un sapludināja viņu ar kādu citu tēlu, ar Mišu, sapludināja viņas kopā, līdz no abu saplūsmes sarkanā plazmas kodola augšup šāvās dzirksteles, nesdamas vienoto tēlu uz austrumiem naksnīgajās debesīs, lai kopā ar zvaigznēm virpuļotu pār jūru.

Tagad, ja Visums sarautos, ja laiks pagrieztos atpakaļ un no lauskām izveidotos tējas tases, Mišai pasaulē varētu atrast vietu. Pašu cienīgāko vietu, ko doktors Lekters zināja: Stārlingas vietu. Pasaulē Miša varētu ieņemt Stārlingas vietu. Ja nonāktu tik tālu, ja tas laiks pienāktu vēlreiz, tad Stārlingas nāve atbrīvotu Mišai vietu, tik mirdzošu un spodru kā vara vanna dārzā.

74

Doktors Lekters atstāja savu pikapu viena kvartāla attālumā no Mērilendas Žēlsirdības slimnīcas un noslaucīja ceturtdaļdolārus, pirms iemeta tos stāvvietas skaitītājā. Ģērbies vatētās darba drēbēs, kādas aukstā laikā nēsā strādnieki, un cepurē ar garu nagu, lai pasargātos no apsardzes videokamerām, viņš devās iekšā pa galveno ieeju.

Bija pagājis vairāk nekā piecpadsmit gadu, kopš doktors Lekters bijis Mērilendas Žēlsirdības slimnīcā, taču pamata plānojums nelikās mainījies. Ieraudzīt šo vietu, kur viņš bija sācis savu medicīnisko praksi, viņam nenozīmēja neko. Augšējos stāvos gan bija veikts kosmētiskais remonts, tomēr telpas tur droši vien izskatījās gandrīz tādas pašas kā tolaik, kad viņš šeit strādāja, ja varēja ticēt projektiem, kas glabājās Celtniecības pārvaldē.

Reģistratūrā saņemtā apmeklētāja caurlaide ļāva viņam nokļūt pacientu stāvos. Viņš soļoja pa gaiteni, lasīdams pacientu un ārstu uzvārdus uz palātu durvīm. Šī bija pēcoperāciju nodaļa, kur pacienti nonāca no reanimācijas nodaļas pēc sirds vai galvaskausa operācijām.

Vērojot, kā doktors Lekters iet pa gaiteni, varētu nodomāt, ka viņš lasa ļoti gausi, jo lūpas kustējās bez skaņas un viņš lāgiem pakasīja pakausi kā lauķis. Tad viņš apsēdās uzgaidāmajā telpā, no kurienes varēja pārredzēt gaiteni. Pusotras stundas viņš gaidīja starp vecām sievām, kuras pārstāstīja ģimenes traģēdijas, un pacieta "īsto cenu" televīzijā. Beidzot viņš ieraudzīja to, ko bija gaidījis - ķirurgu, kurš vēl arvien zaļajās operācijas drēbēs viens pats apstaigāja palātas. Tas acīmredzot bija… ķirurgs gāja apmeklēt pacientu, kuru ārstēja… doktors Silver- mens. Doktors Lekters piecēlās un pakasījās. Paņēmis no galdiņa noņurcītu avīzi, viņš izgāja no uzgaidāmās telpas. Otra palāta, kurā gulēja doktora Silvermena pacients, atradās divas durvis tālāk. Doktors Lekters ieslīdēja iekšā. Istabā valdīja puskrēsla, pacients, par laimi, bija iemidzis, galva un viena sejas puse bija biezi apsaitēta. Pa monitora ekrānu vienmērīgi kliboja gaismas tārps.

Doktors Lekters naski nometa savu vatēto kombinezonu, zem kura bija ķirurga zaļās drānas. Viņš uzvilka kurpju pārvalkus un cimdus, uzlika cepurīti un masku. Izņēmis no kabatas baltu atkritumu maisiņu, viņš to atlocīja.

Ienāca doktors Silvermens, pār plecu runādams ar kādu gaitenī. Vai līdzi nāca māsa? Nē.

Doktors Lekters paņēma atkritumu grozu un sāka bērt tā saturu maisiņā, stāvēdams ar muguru pret durvīm.

- Piedodiet, dakter, es tūliņ iešu prom, - doktors Lekters noteica.

-     Nekas, nekas, - doktors Silvermens sacīja, paņēmis no gultasgala rakstāmpaliktni. - Dariet, kas jums jādara.

-    Paldies! - doktors Lekters atsaucās un trieca ar ādas sitamo ķirurgam pa galvaskausa pamatni, patiesībā ar pavisam vieglu plaukstas kustību, un satvēra viņu ap krūtīm, kad viņš sāka ļimt. Vienmēr ir pārsteidzoši redzēt, kā doktors Lekters paceļ cilvēka ķermeni; no paša auguma un nastas samēra viedokļa viņš ir tik stiprs kā skudra. Doktors Lekters ienesa doktoru Silvermenu pacienta vannasistabā un novilka viņam bikses. Tad apsēdināja doktoru Silvermenu uz tualetes poda.

Ķirurgs tur sēdēja, galvai nokarājoties uz priekšu pār ceļgaliem. Doktors Lekters uz īsu brīdi pacēla ķirurga galvu, lai ieskatītos acu zīlītēs un noņemtu visas identifikācijas kartītes, kas bija piespraustas pie zaļā virsvalka.

Doktora apliecības viņš aizstāja ar savu pacienta caurlaidi, ko apgrieza otrādi. Tad aplika ķirurga stetoskopu sev ap kaklu švītīgi kā boa, bet doktora smalkās, palielinošās operāciju brilles uzsprauda sev galvvidū. Ādas sitamais ieslīdēja piedurknē.

Nu viņš bija gatavs ienirt Mērilendas Žēlsirdības slimnīcas sirdī.

Rīkojoties ar narkotiskām vielām, slimnīcas darbinieki stingri ievēro federālās direktīvas. Pacientu stāvos narkotiku skapīši katras māsas kabinetā ir aizslēgti. Lai tos atvērtu, vajadzīgas divas atslēgas, kas glabājas pie dežūrmāsas un pie viņas pirmās vietnieces. Tiek izdarīta stingra uzskaite.

Operāciju stāvā, kur ir pats augstākais drošības režīms visā slimnīcā, narkotiskās vielas tiek nogādātas katras operāciju zāles palīgtelpās dažas minūtes pirms pacienta ievešanas. Anesteziologa narkotikas tiek novietotas līdzās operāciju galdam skapītī, kam vienā nodalījumā ir saldētava, bet otrs nodalījums ir istabas temperatūrā.

Narkotiku krājumi glabājas atsevišķā ķirurģiskajā aptiekā pie mazgāšanās telpas. Šajā aptiekā ir vairāki preparāti, kas nav atrodami vispārējā aptiekā lejasstāvā, - spēcīgi sedatīvi un eksotiski hipnotiskie sedatīvi, kuri ļauj veikt vaļējas sirds operācijas un smadzeņu operācijas pacientam, kas ir pie pilnas apziņas un spēj reaģēt.

Darbadienas laikā šajā mazajā aptiekā vienmēr ir kāds atbildīgais, un, kamēr farmakologs ir telpā, skapīši netiek aizslēgti. Sirds ķirurģijas ātrās palīdzības nodaļā nav laika meklēt atslēgas. Doktors Lekters ar masku uz sejas iegāja pa virpuļdurvīm ķirurģijas stāvā.

Mēģinot panākt līksmu iespaidu, ķirurģijas nodaļas sienas bija nokrāsotas vairāku spilgtu krāsu kombinācijās, kas kaitinātu pat mirējus. Vairāki ārsti pirms doktora Lektera reģistrējās žurnālā un devās tālāk uz mazgāšanās telpu. Doktors Lekters pacēla reģistrācijas žurnālu un pārvilka pār lappusi ar pildspalvu, neierakstīdams neko.

Operāciju plānā bija ierakstīta smadzeņu audzēja operācija B blokā, tai, pirmajai šajā dienā, bija jāsākas pēc divdesmit minūtēm. Mazgāšanās telpā doktors Lekters novilka cimdus un iebāza tos kabatās, rūpīgi nomazgāja rokas līdz pat elkoņiem, noslaucījās, iepūderēja plaukstas un atkal uzvilka cimdus. Tagad ārā gaitenī. Aptiekai jābūt nākamajās durvīs pa labi. Nē. Uz aprikožu krāsas durvīm bija uzraksts ĢENERATORI, un tālāk atradās B bloka dubultdurvis. Viņam pie elkoņa apstājās māsa.

- Labrīt, dakter!

Doktors Lekters aiz maskas ieklepojās un nomurmināja labrītu. Tad ieņurdējies pagriezās atpakaļ uz mazgāšanās telpas pusi, it kā būtu kaut ko aizmirsis. Māsa, mirkli noraudzījusies viņam pakaļ, iegāja operāciju zālē. Doktors Lekters novilka cimdus un iešāva tos atkritumu tvertnē. Neviens nepievērsa viņam uzmanību. Viņš paņēma citu pāri. Viņa ķermenis atradās mazgāšanās telpā, bet patiesībā viņš traucās pa savas atmiņu pils vestibilu, garām Plīnija krūšutēlam, augšup pa kāpnēm uz Arhitektūras zāli. Labi apgaismotā vietā, kurā stāvēja Kristofera Rena veidotais Sentpola katedrāles modelis, uz rasēšanas galda gaidīja slimnīcas plāns. Mērilendas Žēlsirdības slimnīcas ķirurģisko bloku plāni, līniju pa līnijai no Baltimoras Celtniecības pārvaldes dokumentācijas. Viņš atradās te. Aptieka bija tur. Nē. Plāni bija aplami. Tie acīmredzot mainīti pēc tam, kad pārvaldei iesniegti šie rasējumi. Ģeneratori bija parādīti pretējā pusē gaitenim, kas veda uz A bloku. Varbūt sajaukti paraksti. Droši vien. Viņš nevarēja atļauties staigāt un meklēt.

Doktors Lekters izgāja no mazgāšanās telpas un pa gaiteni devās uz A bloku. Durvis pa kreisi. Uz tām bija rakstīts - "Magnētiskās rezonanses laboratorija". Tālāk. Aiz nākamajām durvīm atradās aptieka. Plānā iezīmētā istaba bija sadalīta, izveidojot magnētiskās rezonanses laboratoriju un atsevišķu aptiekas telpu.

Aptiekas biezās durvis bija atvērtas un nostiprinātas pie sienas ar āķi. Doktors Lekters aši ielavījās telpā un aizvēra aiz sevis durvis.

Apaļīgs aptiekārs, notupies uz grīdas, kaut ko lika zemākajā plauktā.

-    Vai varu palīdzēt, dakter?

-    Jā, lūdzu.

Jaunais vīrietis cēlās kājās, taču nepiecēlās. Belziens ar sitamo, un aptiekārs, palaidis gāzes, saļima uz grīdas.

Doktors Lekters parāva augšup sava uzsvārča stērbeles un aizbāza tās aiz dārznieka priekšauta, kas atradās zem tā.

Žigli šurpu turpu gar plauktiem, zibenīgā ātrumā lasot etiķetes - ambiens, amobarbitāls, amitāls, dalmāns, florazepāms, halcions, hlorhidrāts - un grūžot kabatās dučiem ampulu. Tad viņš jau bija pie ledusskapja, lasīja un kampa: kvazepānis, mi- dcizolāms, nokteks, skopolamīns, pentotāls, solzidēms. Pēc nepilnām četrdesmit sekundēm doktors Lekters jau stāvēja gaitenī un vēra ciet aptiekas durvis.

Viņš atkal izgāja caur mazgāšanās telpu, ieskatīdamies spoguļos, lai redzētu, vai neizspiežas kabatas. Bez steigas ārā pa virpuļdurvīm, pie krūtīm identifikācijas kartīte, tīši apgriezta augšpēdus, uz sejas maska, uz acīm brilles ar paceltām binoku- lārajām lēcām, pulss septiņdesmit divi, strupu sveicienu apmaiņa ar citiem ārstiem. Lejup liftā, zemāk un zemāk, maska joprojām uz sejas, acis pievērstas rakstāmpaliktnim, kas paķerts uz labu laimi.

Ienākošajiem apmeklētājiem varēja likties savādi, ka viņš nenoņēma masku, līdz bija ticis lejup pa kāpnēm, prom no novērošanas videokamerām. Dīkdieņi uz ielas varbūt brīnījās, kāpēc ārsts brauc ar tik sagrabējušu, vecu pikapu.

Ķirurģijas blokā anesteziologs, brīdi nepacietīgi klaudzinājis pie aptiekas durvīm, atrada aptiekāru joprojām bez samaņas, un pagāja vēl piecpadsmit minūtes, līdz atklājās, ka pazudušas zāles.

Doktors Silvermens atžilbis apjēdza, ka novilktām biksēm guļ uz grīdas līdzās tualetes podam. Viņš neatcerējās, kā nonācis šajā telpā, un nesaprata, kur atrodas. Viņš nosprieda, ka pārcietis apziņas aptumsumu, varbūt vieglu trieku, ko radījis zarnu iztukšošanās radītais sasprindzinājums. Baidīdamies par iespējamo trombu, viņš tikpat kā neuzdrošinājās kustēties. Piesardzīgi šļūkdams pa grīdu, viņš pēdīgi spēja izbāzt roku gaitenī. Izmeklējot viņu, tika atklāts viegls smadzeņu satricinājums.

Pirms došanās mājup doktors Lekters apstājās vēl divās vietās. Baltimoras nomalē viņš iegriezās pasta nodaļā, lai saņemtu sūtījumu, kuru caur internetu bija pasūtinājis no kādas apbedīšanas firmas. Sainī atradās smokings kopā ar kreklu un kaklasaiti; apģērbam mugurpusē bija šķēlums.

Tagad viņam vajadzēja vairs tikai vīnu, kaut ko patiesi svinīgu. Pēc tā bija jābrauc uz Anapolisu. Šajā braucienā būtu bijis skaisti doties ar jaguāru.

75

Krendlers bija saģērbies skrējienam ārā, aukstumā, un viņam vajadzēja atvilkt treniņtērpa rāvējslēdzēju, lai ne- pārkarstu, jo tajā bridi uz viņa Džordžtaunas māju piezvanīja Ēriks Pikfords.

-    Erik, aizejiet uz kafetēriju un piezvaniet man pa maksas telefonu.

-    Kā, lūdzu, mister Krendler?

-    Dariet, kā es saku!

Noņēmis galvas lenti un novilcis cimdus, Krendlers nometa tos uz pianīna savā dzīvojamā istabā. Ar vienu pirkstu viņš bungoja melodiju no "Tikla", līdz atsākās saruna.

-    Stārlingā ir izbijusi tehniķe, Erik. Mēs nevaram zināt, kā viņa samunsturējusi telefonus. Valdības jautājumos mums jāievēro drošība.

-        Jā, ser. Stārlingā man zvanīja, mister Krendler. Gribēja savākt savu puķupodu un citas mantas - to muļķīgo laikaputnu, kas dzer no glāzes. Bet viņa pateica man arī kaut ko derīgu. Lai mēs atmetot pēdējo ciparu aizdomīgu abonentu pasta indeksos, ja starpība esot trīs vai mazāk. Viņa teica, ka doktors Lekters varot izmantot vairākas pasta nodaļas, kuras atrodas cita citai tuvu.

-Un?

-    Tādā veidā es kaut ko atradu. "Neirofizioloģijas Žurnāls" tiek piegādāts pēc viena pasta indeksa, bet "Physica Scripta" un "ICARUS" - pēc cita. Abas pasta nodaļas atrodas apmēram desmit jūdžu attālumā viena no otras. Abonementi ir uz dažādiem vārdiem, apmaksāti ar naudas pārvedumiem.

-    Kas ir "ICARUS"!

-      Starptautisks Saules sistēmas pētījumu žurnāls. Pirms divdesmit gadiem viņš bija privileģēts abonents. Abas pasta nodaļas atrodas Baltimorā. Žurnālus parasti piegādā ap katra mēneša desmito datumu. Un pirms brīža es uzzināju vēl kaut ko - pārdota viena pudele "Chāteau", kā to tur sauca - jukēml

-    Jā, to izrunā kā īī-kim. Kas ir ar to?

-    Smalks vīnu veikals Anapolisā. Es ievadīju pirkuma faktu datorā, un tas sakrita ar Stārlingas sarakstā minētajiem. Programma uzrādīja Stārlingas dzimšanas gadu. Tas vīns ir darīts tajā gadā, viņas dzimšanas gadā. Pircējs par to samaksājis trīssimt divdesmit piecus dolārus skaidrā naudā un…

-    Vai tas notika pirms vai pēc jūsu sarunas ar Stārlingu?

-    Uzreiz pēc tam, ne minūte nav pagājusi…

-    Tātad vina to nezina.

-    Nē. Vai man piezvanīt…

-     Tātad pārdevējs tiešām piezvanīja jums vienas vienīgas pudeles dēļ?

-     Jā, ser. Viņai te ir piezīmes, tādas pudeles visā Austrum- krastā ir tikai trīs. Viņa ir atzīmējusi visas trīs. Tiešām apbrīnojami, vai ne?

-    Kas to nopirka - kāds viņš izskatījās?

-    Baltais, vidēja auguma, ar bārdu. Biezi saģērbies.

-    Vai tajā vīna veikalā ir novērošanas kamera?

-     Jā, ser, to es pajautāju pašu pirmo. Teicu, ka aizsūtīsim kādu pēc videokasetes. Vēl neesmu to izdarījis. Vīna veikala pārdevējs nebija lasījis apkārtrakstu, tomēr pateica īpašniekam, jo pirkums licies neparasts. īpašnieks izskrējis ārā un paguvis ieraudzīt, kā aizdomās turamais - pēc viņa domām, tas ir bijis aizdomās turamais - aizbrauc ar vecu pikapu. Pelēku, ar skrūvspīlēm kulbā. Kā jums šķiet, ja tas ir Lekters, vai viņš mēģinās nogādāt pudeli Stārlingai? Mums vajadzētu viņu brīdināt.

-    Nē, - Krendlers noteica. - Nesakiet viņai neko.

-    Vai pievienot šo ziņojumu VNM programmai un Lektera lietas dokumentiem?

-     Nē, - Krendlers attrauca, domām drudžaini šaudoties.

-    Vai esat saņēmis no Questura atbildi par Lektera datoru?

-    Nē, ser.

-    Tad jūs nevarat ievadīt šo ziņojumu VNM programmā, pirms mēs neesam droši, ka to neizlasīs Lekters pats. Varbūt viņam ir Paci pieejas kods. Vai ari - to var izlasīt Stārlingā un kaut kādā veidā padot viņam ziņu tāpat kā toreiz Florencē.

-     Ā, skaidrs, saprotu. Videokaseti var paņemt Anapolisas filiāle.

-    Atstājiet to visu tikai un vienīgi manā ziņā.

Pikfords nodiktēja vīna veikala adresi.

-    Turpiniet pārbaudīt abonementus, - Krendlers pamācīja.

-     Krofordam par abonementiem varēsiet pateikt tad, kad viņš

atgriezīsies darbā. Viņš organizēs pasta nodaļu uzraudzīšanu pēc desmitā datuma.

Piezvanījis uz Meisona numuru, Krendlers sāka skrējienu no savas Džordžtaunas mājas, vieglā soli rikšodams uz Rokkrī- kas parka pusi.

Biezējošā tumsā bija saredzama tikai viņa baltā "Nike" galvas lente, baltās "Nike" kroskurpes un baltā svītra tumšā "Nike" sporta tērpa sānos, itin kā aiz firmas zīmēm vispār nebūtu cilvēka.

Tas bija raits pusstundas skrējiens. Ticis nolaišanās laukumā pie zooloģiskā dārza, viņš izdzirdēja helikoptera propellera tarkšķus. Krendlers pamanījās pieliekties zem rotējošām propellera lāpstiņām un sasniegt durvis, pat nepalēninājis soļu ritmu. Reaktīvā helikoptera pacelšanās lika viņam nodrebēt tīksmē. Pilsēta, apgaismotie pieminekļi grima arvien dziļāk, kad lidaparāts nesa viņu pelnītajos augstumos - uz Anapolisu pēc videokasetes un pie Meisona.

76

-Vai tu reiz fokusēsi to nolādēto verķi, Kordel? - Ar neesošām lūpām veidotie līdzskaņi Meisona dobjajā radiobalsī pārvērta vārdu "fokusēt" par "hokusēt",

"verķi" par "herķi".

Krendlers stāvēja līdzās Meisonam telpas tumšajā daļā, lai labāk redzētu ekrānu. Meisona istabas tveicē viņš bija novilcis sava smalkā treniņtērpa jaku un apsējis aiz piedurknēm to sev ap vidu, palikdams Prinstonas T krekliņā. Akvārija blāzmā spīdēja viņa galvas lente un kroskurpes.

Pēc Margotas domām, pleci Krendleram bija kā cālim. Kad viņš ieradās, abi tikpat kā nelikās viens otru redzam.

Dzērienu veikala videokamerai nebija ne lentes garuma skaitītāja, ne laika noteicēja, un Ziemassvētku tirdzniecība ritēja rosīgi. Kordels ātri pārtina videolenti no viena pircēja uz citu nebeidzamā virtenē. Meisons kavēja sev laiku, uzvezdamies neciešami.

-    Krendler, ko tad jūs teicāt, kad šitādā sporta tērpā iegājāt dzērienu veikalā un novicinājāt savu bleķa zvaigzni? Stāstījāt, ka piedalāties invalidu olimpiādē? - Meisons izrādīja daudz mazāk cieņas, kopš Krendlers saņēma naudu par viņa čekiem.

Ja uz spēles bija liktas Krendlera intereses, viņu nebija iespējams aizvainot.

-    Es sacīju, ka esmu novērotājs. Kādā veidā jūs tagad uzmanāt Stārlingu?

-     Margot, pastāsti viņam! - Šķita, ka savu pieticīgo elpu Meisons grib pataupīt apvainojumiem.

-    Mēs izsaucām divpadsmit savu drošībnieku no Čikāgas. Viņi ir Vašingtonā. Trīs komandas, katrā viens dalībnieks no Ilinoisas štata. Ja policija pieķers viņus, kad viņi ņems ciet doktoru Lekteru, viņi apgalvos, ka ir Lekteru pazinuši, ka tas ir civils arests, un tā tālāk. Ķērāju komanda atdos viņu Karlo. Tad viņi atgriezīsies Čikāgā, un vairāk viņi nezina neko.

Videolente slīdēja uz priekšu.

-     Pagaidi! Kordel, atgriez atpakaļ par trīsdesmit sekundēm! - Meisons noteica. - Paskatieties!

Dzērienu veikala videokamera filmēja telpu no ārdurvīm līdz kasei.

Mēmās videofilmas neskaidrajā kadrā ienāca vīrietis naģenē, biezā jakā un dūraiņos. Viņam bija pilnbārda un uz acīm saulesbrilles. Uzgriezis videokamerai muguru, viņš rūpīgi aizvēra durvis.

Pircējam vajadzēja kādu brītiņu, lai ieskaidrotu pārdevējam, ko viņš vēlas, un tad viņš sekoja tam aiz kadra - pie vīna plauktiem.

Gausi aizvilkās trīs minūtes. Pēdīgi abi atgriezās videokameras kadrā. Pārdevējs noslaucīja no pudeles putekļus, ietina to burbuļcelofānā un ielika maisiņā. Pircējs, novilcis tikai labās rokas dūraini, samaksāja skaidrā naudā. Pārdevēja mute kustējās, sakot paldies promejošā vīrieša mugurai.

Pāris sekunžu pauze, tad pārdevējs uzsauca kādam, kurš atradās aiz kadra. Parādījās drukns vīrs un izsteidzās laukā pa durvīm.

-    Tas ir īpašnieks, viņš ieraudzīja pikapu, - Krendlers paskaidroja.

-     Kordel, vai vari nokopēt šo kadru un palielināt pircēja galvu?

-    Vienu mirkli, mister Vērdžer. Bet attēls būs neskaidrs.

-    Rīkojies!

-    Kreiso cimdu viņš nenovilka, - Meisons sacīja. - Varbūt mani tomēr ir piekāsuši ar to rentgena bildi, kuru es nopirku.

-     Paci taču teica, ka viņam esot operēta roka. Nogriezts liekais pirksts, - Krendlers teica.

-    Varbūt Paci pirksts bija viņam pašam pakaļā, vai es zinu, kam ticēt! Margot, tu esi viņu redzējusi, ko tu domā? Vai tas bija Lekters?

-    Pagājis astoņpadsmit gadu, - Margota sacīja. - Man pie viņa bija tikai trīs seansi, un ikreiz, kad es iegāju, viņš vienīgi piecēlās kājās pie sava rakstāmgalda, bet pa istabu nestaigāja. Sēdēja gluži nekustīgs. Vislabāk es atceros viņa balsi.

Selektorā atskanēja Kordela balss.

-    Mister Vērdžer, ieradies Karlo.

Karlo oda pēc cūkām un vēl pēc kā cita. Viņš ienāca istabā, turēdams cepuri pie krūtīm, un kuiļa desu smirdoņa, kas strāvoja no viņa galvas, lika Krendleram izpūst caur degunu gaisu. Par godbijības zīmi sardīniešu laupītājs mitējās kodīt brieža zobu un ievilka to mutē pavisam.

-     Karlo, paskaties uz šo. Kordel, pagriez atpakaļ, tur, kur viņš ienāk pa durvīm!

-    Tas ir tas pats stronzo maita, - Karlo noteica, kad cilvēks uz ekrāna vēl nebija pagājis ne četrus soļus. - Bārda ir jauna, bet staigā viņš tieši tā.

-    Florencē tu redzēji viņa rokas, Karlo. -Si.

-    Cik pirkstu bija kreisajai, pieci vai seši?

-    …Pieci.

-    Tu vilcinājies.

-    Tikai lai atcerētos, kā angliski ir cinque. Pieci, es skaidri zinu.

Meisona kailie žokļi pavērās - tas nozīmēja smaidu.

-    Cik brīnišķīgi! Viņš valkā dūraini, lai izliktos, ka rokai ir seši pirksti, kā liecina viņa apraksts, - Meisons noteica.

Varbūt Karlo smaka caur gaisa sūkni bija ieplūdusi akvārijā. Zutis izlīda no alas paskatīties un palika ārā, griezās un griezās savā bezgalīgajā Mēbiusa astotniekā, elpojot atņirdzis zobus.

-     Karlo, man šķiet, drīz mēs pieliksim tam punktu, - Meisons sacīja. - Jūs ar Pjēro un Tomazo esat mana pirmā komanda. Es jums ticu, kaut arī Florencē viņš jūs pieveica. Gribu, lai jūs novērojat Klarisu Stārlingu vienu dienu pirms viņas dzimšanas dienas, pašā dzimšanas dienā un vēl dienu pēc tās. Varēsiet atpūsties, kamēr viņa mājās gulēs. Došu jums šoferi un busiņu.

-    Padrone', - Karlo iesāka.

-Jā.

-      Es gribēšu kādu brīdi palikt divatā ar Dottore - sava brāļa Mateo dēļ. Jūs to man solījāt. - Pieminēdams nelaiķa vārdu, Karlo pārmeta krustu.

1 Saimnieks. (Tulk. no il. vai.)

-    Es pilnīgi saprotu tavas jūtas, Karlo. Un no sirds jūtu tev līdzi. Karlo, es vēlos, lai doktors Lekters tiktu apēsts divos piegājienos. Lai pirmajā vakarā cūkas apēd viņa pēdas, kamēr viņš pats skatās uz tām caur žogu. Gribu, lai šajā laikā viņš būtu labā stāvoklī. Tu man viņu atdosi labā stāvoklī. Nesit viņam pa galvu, nelauz kaulus, nesabojā acis. Tad viņš varēs pārlaist nakti, palicis bez kājām, un nākamajā dienā cūkas viņu piebeigs. Es brīdi parunāšu ar viņu, un tad viņš būs tavs, vienu stundu pirms pēdējā piegājiena. Es lūgšu, lai tu atstāj viņam vienu aci un lai viņš ir pie pilnas samaņas, jo viņam jāredz, kā tuvojas cūkas. Gribu, lai viņš redz cūku purnus, kad tās aprīs viņa seju. Ja tu, teiksim, nolemtu viņu kastrēt, tad tā ir tava darīšana, bet es gribu, lai Kordels ir klāt un aptur asiņošanu. Un lai viss tiek nofilmēts.

-    Ja nu jau pirmajā reizē aplokā viņš noasiņos līdz nāvei?

-     Nenoasiņos. Un nenomirs arī pa nakti. Naktī viņš gaidīs turpinājumu, palicis bez kājām. Kordels gādās par viņu un atjaunos viņa ķermeņa šķidrumus. Domāju, ka visu nakti viņš būs pieslēgts pie sistēmas, varbūt pie divām.

-    Vai pie četrām, ja vajadzēs, - no skaļruņiem atskanēja Kordela rēgainā balss. - Tās var pievienot arī pie kājām.

-    Beigās tu varēsi iespļaut vai iečurāt viņa infūzijas šķīdumā, pirms iestumsi viņu aplokā, - Meisons līdzjūtības pilnā balsī teica Karlo. - Vai, ja gribēsi, varēsi tajā beigt.

To iztēlojoties, Karlo seja atplauka, taču tad viņš atcerējās muskuļaino signorina un vainīgi pašķielēja uz viņas pusi.

-     Grazie mille, Padrone.' Vai ieradīsieties noskatīties, kā viņš mirst?

-    Nezinu, Karlo. Mani traucē šķūņa putekļi. Varbūt es ska-

' Liels paldies, saimniek. (Tulk. no it. vai.)

tīšos video. Vai vari atvest pie manis vienu cūku? Man gribētos pieskarties kādai ar roku.

-    Uz šo istabu, Pcidrone?

-    Nē, mani uz īsu brīdi var novest lejā - ar elektroliftu,

-    Tad man viena būtu jāiemidzina, Padrone, - Karlo šaubīdamies noteica.

-     Iemidzini vienu sivēnmāti. Nogādā viņu mauriņā ārpusē pie lifta. Vari braukt pa zālienu ar iekrāvēju.

-    Vai tu domā izdarīt to ar vienu kravas mašīnu, vai jāņem palīgā vēl vilcējs? - jautāja Krendlers.

-    Karlo?

-     Ar mašīnu būs gana. Iedodiet man tikai policistu par šoferi.

-    Esmu atvedis jums vēl kaut ko, - Krendlers sacīja. - Vai te var iedegt gaismu?

Margota pagrieza reostatu, un Krendlers nolika savu mugursomu uz galda blakus bļodai ar augļiem. Uzvilcis kokvilnas cimdus, viņš izņēma no somas tādu kā mazu monitoru ar antenu un statīvu, kā arī ārējo cieto disku un uzlādējamu bateriju komplektu.

-     Novērot Stārlingu ir grūti, jo viņa dzīvo aklā ieliņā, kur nav vietas paslēptuvei. Tomēr viņai ir jānāk ārā - Stārlingā ir ķerta uz fiziskiem vingrinājumiem, - Krendlers teica. - Tā kā viņa vairs nedrīkst izmantot FIB sporta zāli, tad viņai bija jāpiesakās privātā klubā. Pie kluba mēs ceturtdien uzmeklējām viņas mašīnu un iemontējām zem šasijas raidītāju. Tas uzlādējas no ieslēgta motora un strādā ar baterijām, tāpēc motors neizlādē- sies un viņa to nepamanīs. Ierīce darbojas šajos piecos blakus štatos. Kurš to apkalpos?

-    Kordel, ienāc! - Meisons pasauca.

Kordels un Margota notupās līdzās Krendleram, bet Karlo palika stāvam aiz viņiem, savu cepuri turēdams apmēram viņu nāsu augstumā.

-     Skatieties! - Krendlers ieslēdza monitoru. - Tā ir gluži kā autonavigācijas sistēma; atšķiras tikai ar to, ka rāda, kur atrodas Stārlingas mašīna. - Uz ekrāna iegaismojās Vašingtonas centra karte. - Ieiet ar šo, mērķa zonu pārvieto ar bultu taustiņiem, skaidrs? Tā, šobrīd tas neuztver neko. Signāls no Stārlingas raidītāja liks iedegties šim te, un atskanēs pīkstieni. Tad kartē var atrast signāla avotu un ieiet teritorijā. Jo tuvāk jūs nonākat, jo biežāki ir pīkstieni. Šeit ir Stārlingas dzīvokļa rajons pilsētas kartes mērogā. No viņas mašīnas netiek saņemti nekādi signāli, jo mēs atrodamies ārpus zonas. Zona ir jebkur Vašingtonas centrā vai Ārlingtonā. Es to uztvēru jau helikopterā, lidojot šurp. Te būs strāvas pārveidotājs pieslēgumam jūsu busiņā. Vēl kas. Jums jādod man garantija, ka šī lietiņa nekad nenonāks svešās rokās. Par to es varu pamatīgi dabūt pa kaklu, to vēl nemaz nepārdod izlūkdienestiem. Vai nu tā atgriezīsies pie manis, vai nogrims Potomakas dibenā. Vai skaidrs?

-    Vai tu saprati, Margot? - Meisons noprasīja. - Tu, Kordel? Ņem Molji par šoferi un paskaidro viņam, kas darāms.

PIEKTĀ DALA

Mārciņa gaļas

77

Pneimatiskās šautenes skaistums slēpās apstākli, ka ar to varēja izšaut, stobram paliekot autobusiņā, un nevienam pasažierim neaizkrita ausis; nevajadzēja bāzt stobru laukā pa logu, kur to varētu ieraudzīt garāmgājēji.

Spoguļstikla logs pavērsies par pāris collām, un ārā izlidos mazais šāviņš ar šļirci, ietriecot doktora Lektera muguras vai dibena muskuļu masā krietnu devu acepromazlna.

Atskanēs tikai raksturīgais knaukšķis stobra galā, it kā būtu pārlūzis zaļš zars, nebūs ne blīkšķa, nekādas lodes, kas trauktos ar virsskaņas ātrumu un pievērstu uzmanību.

Viņi jau bija izmēģinājuši: kad doktors Lekters sāks ļimt, Pjēro un Tomazo, ģērbušies baltā, "pavadīs" viņu uz autobusi- ņu, apliecinot iespējamiem skatītājiem, ka ved viņu uz slimnīcu. Tomazo runāja angliski labāk par citiem, jo bija to mācījies garīgajā seminārā, tomēr skaņa "h" vārdā hospital - "slimnīca" - darīja viņu vai traku.

Meisons bija rīkojies pareizi, doktora Lektera gūstīšanā dodams priekšroku itāliešiem. Par spīti neveiksmei Florencē, viņi bija vislabāk ievingrinājušies medīt cilvēkus un visvairāk piemēroti tam, lai sagūstītu doktoru Lekteru dzīvu.

Šajā akcijā Meisons atļāva izmantot tikai vienu papildu ieroci, neskaitot šauteni ar trankvilizatora šļirci, proti, ieroci, kas piederēja šoferim Džonijam Molji, atvaļinātam šerifa vietniekam no Ilinoisas štata, senam Vērdžeru vergam. Mājās bērnībā viņš bija runājis itāliski. Molji bija tāds cilvēks, kas piekrita visam upura teiktajam, pirms viņu nogalināja.

Karlo un brāļiem Pjēro un Tomazo bija tīkls, plastmasas skrošu bise, asaru gāze, dažādas virves un rokudzelži. Ar to vajadzēja pietikt atliku likām.

Rītausmā viņi iekārtojās savā postenī piecu kvartālu attālumā no Stārlingas mājas Ārlingtonā, novietojuši mašīnu invalīdu stāvvietā kādā tirdzniecības ielā.

Šodien furgoniņam uz sāniem bija uzlīmēts uzraksts: VECĻAUŽU MEDICĪNISKAIS TRANSPORTS. Pie spoguļa karājās invalīdu transporta caurlaide, pie triecienstieņa bija piestiprināta viltota invalīdu mašīnas uzlīme. Cimdu nodalījumā atradās rēķins no autodarbnīcas par nesen nomainītu triecienstieni - viņi varēja apgalvot, ka darbnīcā kaut kas sajaukts, un tādējādi novilcināt laiku, ja nu kāds apšaubītu caurlaides numuru. Toties mašīnas numura plāksnītes un reģistrācijas dokumenti bija īsti. Tāpat arī simtdolāru banknotes salocītas bija ieliktas tehniskajā pasē iespējamai kukuļošanai.

Uz monitora, kas ar velkro bija piestiprināts pie paneļa un pieslēgts pie cigarešu aizsmēķa ligzdas, kvēloja Stārlingas dzīvokļa apkaimes ielu karte. Tas pats "Global Positioning" satelīts, kurš patlaban reģistrēja autobusiņa atrašanās vietu, rādīja ari Stārlingas automašīnu - spilgtu punktu viņas mājas priekšā.

Deviņos no rīta Karlo atļāva Pjēro paēst. Pusvienpadsmitos drīkstēja ieturēties Tomazo. Karlo negribēja, lai visiem vienlaikus ir pilns vēders - ja nu vajadzēs ilgi izsekot upuri kājām. Ari pēcpusdienas maltītes nenotika vienā laikā. Tomazo patlaban vandījās pa leduskasti, meklēdams kādu sendviču, kad viņi izdzirdēja pīkstienu.

Karlo smirdīgā galva pavērsās pret monitoru.

-    Viņa nāk ārā, - noteica Molji un iedarbināja motoru.

Tomazo atkal uzlika leduskastei vāku.

-    Tā… Tā… Viņa brauc pa Tindeilu uz galvenās ielas pusi. - Molji pievienojās satiksmes straumei. Viņš baudīja neiedomājamo greznību - atpalikt par veseliem trim kvartāliem, tā ka Stārlingā nekādi nevarētu viņu ieraudzīt.

Toties Molji nevarēja ieraudzīt veco, pelēko pikapu, kas sāka braukt pa ielu vienu kvartālu aiz Stārlingas; ārā pa pakaļējām durvīm spraucās Ziemassvētku eglītes galotne.

Braukšana ar mustangu bija viena no nedaudzajām baudām, ar kuru Stārlingā varēja rēķināties. Jaudīgo automašīnu, kam nebija ne automātiskās bremžu sistēmas, ne ātruma ierobežojumu, lielāko ziemas daļu bija gaužām grūti valdīt slidenajās ielās. Ja ceļš bija brīvs, tad bija patīkami brīdi ļaut V8 motoram strādāt otrajā ātrumā un ieklausīties izpūtēju rēkoņā.

Mapa, izcila atlaižu kuponu krājēja, bija iedevusi Stārlingai līdzi biezu žūksni savējo, kas bija piesprausti pie pirkumu saraksta. Viņas posās gatavot cepeti, kā arī divu veidu sautējumus. Pārējie bija solījušies atnest tītaru.

Svētku vakariņas savā dzimšanas dienā Stārlingu nevaldzināja itin nemaz. Tomēr viņai bija jāpadodas, jo Mapa un pārsteidzoši daudzas aģentes, no kurām dažas Stārlingā pazina tikai pavirši un kuras viņai nemaz īpaši nepatika, bija nolēmušas sniegt viņai draudzīgu atbalstu nelaimē.

Stārlingā netika vaļā no domām par Džeku Krofordu. Viņa nevarēja nedz apmeklēt Krofordu reanimācijas nodaļā, nedz piezvanīt viņam. Māsu istabā Stārlingā atstāja viņam vēstulītes un jocīgas kartītes ar suņu attēliem un pašiem bezrūpīgākajiem teikumiem, kādus vien viņa spēja izdomāt.

Savas bēdas Stārlingā aizgaiņāja, spēlēdamās ar mustangu, pārslēdza ātrumus ar starpgāzi un bremzēja ar motoru, lai palēninātu gaitu un nogrieztos lielveikala "Safeway" stāvvietā, bet bremzes pedālim pieskārās vienīgi tādēļ, lai ar bremžu signāliem brīdinātu braucējus sev aiz muguras.

Viņai vajadzēja četras reizes apbraukt ap stāvlaukumu, līdz atradās brīva vieta - tukša tāpēc, ka to nosprostoja pamesti iepirkumu ratiņi. Viņa izkāpa un pastūma tos malā. Kad viņa bija novietojusi mašīnu, ratiņus jau bija pievācis kāds pircējs.

Netālu no veikala durvīm atradusi citus ratiņus, Stārlingā ripināja tos uz pārtikas nodaļas pusi.

Monitora ekrānā Molji vēroja, kā Stārlingas mašīna nogriežas un apstājas, bet pa logu redzēja, kā arvien tuvāk ielas labajā pusē vīd lielais "Safeway" nams.

- Viņa iet uz pārtikas nodaļu. - Molji iebrauca stāvlaukumā. Vajadzēja pāris sekunžu, lai ieraudzītu viņas mašīnu. Molji redzēja, ka jauna sieviete aizstumj ratiņus uz veikala ieejas pusi.

Karlo pievērsa viņai tālskati.

-    Tā ir Stārlingā. Taisni tāda pati kā bildēs. - Viņš sniedza tālskati Pjēro.

-    Man gribētos viņu nofotografēt, - Pjēro sacīja. - Kamera man tepat pie rokas.

Iepretim Stārlingas mustangam bija brīva vieta invalīdu mašīnai. Molji iebrauca tur, apsteigdams lielu linkolnu ar invalīdu zīmēm. Šoferis nikni taurēja.

Pa autobusiņa aizmugurējo logu viņi tagad skatījās uz Stārlingas mašīnas pakaļgalu.

Varbūt aiz ieraduma pamanīt amerikāņu mašīnas Molji pirmais ievēroja veco pikapu, kas bija novietots attālā stāvvietā pašā laukuma galā. Viņš saredzēja tikai pikapa pelēko bagāžnieku.

Viņš pasauca Karlo un norādīja uz pikapu.

-     Vai viņam kulbā ir skrūvspīles? Kā teica tas šņabja bodnieks? Paņem tālskati, es neredzu aiz tās velna egles. Karlo, c'e una morsa sul camione'l

-    Si. Jā, skrūvspīles ir. Iekšā neviena nav.

-     Vai mums viņa nav jānovēro veikalā? - Tomazo reti uzdeva Karlo jautājumus.

-     Nē, ja viņš kaut ko darīs, tad darīs to šeit, - Karlo atbildēja.

Vispirms piena produkti. Stārlingā, pāršķirstījusi kuponus, izraudzījās sieru sautējumam un dažas maizītes. Velns un elle, man vēl jāsapērk maizītes visam tam baram. Tikusi pie gaļas nodaļas, viņa aptvēra, ka aizmirsusi sviestu. Viņa pameta ratiņus turpat un gāja pēc sviesta.

Kad Stārlingā atgriezās gaļas nodaļā, viņas ratiņi bija nozuduši. Kāds bija izņēmis no tiem viņas nedaudzos pirkumus un salicis turpat plauktā. Toties kuponus un sarakstu paturējis sev.

-    Velns lai parauj! - Stārlingā noteica tik skaļi, ka to dzirdēja arī daži pircēji, kuri atradās tuvāk. Viņa paskatījās apkārt. Nevienam rokās neredzēja biezu kuponu žūksni. Pāris reižu viņa dziļi ievilka elpu. Varētu nostāties pie kasēm un skatīties, vai neieraudzīs savu sarakstu, ja vien pie tā vēl būs piesprausti kuponi. Ko niekus, daži dolāri! Neļauj, lai tas sabojā tev visu dienu!

Pie kasēm nebija nevienu brīvu ratiņu. Stārlingā devās laukā, lai pameklētu tos stāvvietā.

-    Ecco!' - Karlo ieraudzīja starp automašīnām ašā, vieglā solī viņu nākam - doktoru Hanibalu Lekteru kamieļvilnas mētelī un platmalē; tīrā untuma dēļ viņš turēja rokās dāvanu. - Madonna! Šis nāk pie viņas mašīnas! - Tad Karlo sirdī virsroku guva mednieks, un viņš valdīja elpu, gatavodamies šāvienam. Starp lūpām mirkli pavīdēja brieža zobs, ko viņš kodīja.

Autobusiņa pakaļējais logs nevērās vaļā.

Doktors Lekters apstājās pie mustanga pasažieru durtiņām, tad pārdomājis aizgāja pie šofera durtiņām, varbūt nolēmis apostīt stūresratu.

Paskatījies apkārt, viņš izslīdināja no piedurknes mūķīzeri.

Furgoniņš tagad stāvēja sāniski pret viņu. Karlo turēja gatavībā šauteni. Viņš pieskārās elektriskajai pogai, lai nolaistu loga stiklu. Nekas nenotika.

Karlo balss - tagad, operācijās laikā - bija nedabiski mierīga.

-    Molji, il finestrino!'

Vainīgs laikam bija bloķēšanas mehānisms, kas neļāva logus atvērt bērniem. Molji taustījās pēc slēdža.

Doktors Lekters iebīdīja mūķīzeri spraugā zem loga un atslēdza Stārlingas mašīnas durvis. Tad viņš grasījās kāpt iekšā.

Karlo, izgrūdis lāstu, pavēra sāndurvis un pacēla šauteni, Pjēro pavirzījās nost, lai netraucētu, un autobusiņš sašūpojās, kad nosprakstēja šāviens.

Šautriņa nozibēja saulē un, izslīdējusi caur doktora Lektera iecietināto apkaklīti, ar klusu paukšķi ietriecās viņam kaklā. Medikaments iedarbojās strauji - liela deva jutīgā vietā. Viņš pūlējās izslieties, taču ceļgali ļima. Sainītis izkrita viņam no rokām un paripoja zem mašīnas. Viņam izdevās izvilkt no kabatas nazi un atvērt to, taču tad viņš sabruka starp durvīm un mašīnu, jo trankvilizators pārvērta viņa muskuļus vatē.

-    Miša, - viņš izdvesa, kad aizmiglojās acis.

Pjēro un Tomazo metās viņam virsū kā lieli, plēsīgi kaķi un spieda viņu pie zemes starp automašīnām, līdz jutās pārliecināti, ka viņš nespēj pretoties.

Stārlingā, stumdama pa stāvlaukumu jau otros iepirkumu ratiņus šajā dienā, izdzirdēja gaisa šautenes plīkšķi, acumirklī pazina to un instinktīvi pieliecās, turpretī visi apkārtējie tikai šļūkāja tālāk, neko nemanīdami. Bija grūti pateikt, no kurienes nāca šī skaņa. Viņa paskatījās uz savas mašīnas pusi, ieraudzīja, ka furgoniņā nozūd vīrieša kājas, un nosprieda, ka tur notiek aplaupīšana.

Piesitusi ar plaukstu pie sāniem, kur vairs nebija ieroča, viņa metās skriet uz autobusiņa pusi, līkumodama starp mašīnām.

Linkolns ar vecīgo braucēju bija atgriezies, gribēja tikt invalīdu stāvvietā, kuru aizšķērsoja autobusiņš, un taurēdams apslāpēja Stārlingas kliedzienus.

-    Stāt! Stāt! FIB! Stāviet, vai es šaušu! - Varbūt izdosies vismaz uzmest acis numuram.

Pjēro pamanīja viņu skrienam, ar doktora Lektera nazi veikli nogrieza ventili Stārlingas mašīnas priekšējai kreisajai riepai un ielēca autobusiņā. Tas grīļodamies šķērsoja betona izcilni stāvvietas vidusjoslā un virzījās uz izbrauktuves pusi. Stārlingā ieraudzīja numura plāksnīti un ierakstīja ar pirkstu numuru putekļos uz kādas mašīnas motora pārsega.

Mustanga atslēgas Stārlingai jau bija rokā. Tikusi pie savas mašīnas, viņa izdzirdēja, kā no ventiļa ar skaļu šņākoņu plūst gaiss. Un redzēja, ka autobusiņa jumts tuvojas izbrauktuvei.

Viņa pieklauvēja pie loga linkolnam, kas tagad signalizēja viņai.

-     Vai jums ir mobilais telefons? FIB, lūdzu, vai jums ir mobilais telefons?

-      Brauc, Noel, - sacīja sieviete mašīnā, bikstīdama un knaibīdama šoferim stilbu. - Būs tikai nepatikšanas, droši vien kaut kāda blēdība. Neielaidies! - Linkolns brauca prom.

Stārlingā aizskrēja pie maksas telefona un uzgrieza 911.

Veselus piecpadsmit kvartālus šerifa vietnieks Molji brauca ar maksimālo atļauto ātrumu.

Karlo izvilka šautriņu doktoram Lekteram no kakla un uzelpoja, redzot, ka brūce neasiņo. Zem ādas pletās asinsizplūdums ceturtdaļdolāra monētas lielumā. Injekcijai patiesībā bija vajadzējis uzsūkties lielākā muskuļu masā. Tas maita vēl ņems un nomirs, pirms viņu pagūs nogalināt cūkas.

Autobusiņā netika bilsts ne vārds, bija dzirdama tikai viru smagā elpa un policijas rācijas vidžināšana zem paneļa. Doktors Lekters gulēja uz grīdas savā smalkajā mētelī, platmale bija noripojusi no gludās galvas, uz apkakles - spilgts asiņu traips. Viņš izskatījās elegants kā fazāns miesnieka vitrīnā.

Molji nogriezās daudzstāvu autostāvvietā un uzbrauca līdz trešajam līmenim, kur apstājās uz īsu brītiņu, tikai lai noņemtu no braucamā sāniem uzlīmes un nomainītu numurus.

Patiesībā nebija iemesla uztraukumam. Viņš klusībā nosmējās, kad pa policijas rāciju atskanēja meklēšanas paziņojums. Telefona operatore, acīmredzot pārpratuši Stārlingas vārdus "pelēks furgons vai minibuss", izsludināja visiem posteņiem, ka jāmeklē "Greyhound" autobuss. Toties, gods kam gods, operatore bija pareizi sadzirdējusi visus viltotā numura ciparus, atskaitot vienu vienīgu.

-    Taisni kā Ilinoisā, - Molji noteica.

-     Es ieraudzīju nazi un nobijos, ka viņš padarīs sev galu, lai izspruktu no tā, kas viņu sagaida, - Karlo sacīja Pjēro un Tomazo. - Viņš nožēlos, ka pats nav pārgriezis sev rīkli.

Pārbaudīdama pārējās riepas, Stārlingā zemē zem mašīnas pamanīja sainīti.

Trīssimt dolāru vērta "Chāteau d'Yquem" pudele un zīmīte pazīstamajā rokrakstā: Daudz laimes dzimšanas dienā, Klarisa.

Un tad viņa saprata, ko ir redzējusi.

78

Vajadzīgie numuri Stārlingai bija prātā. Braukt desmit kvartālu, lai tiktu mājās pie sava telefona? Nē, atpakaļ pie maksas telefona, atņemt lipīgo klausuli jaunai sievietei, atvainoties, iemest monētas; sieviete tikmēr sauca palīgā veikala apsargu.

Stārlingā piezvanīja Vašingtonas filiāles ātrās reaģēšanas komandai uz Bazedspointu.

Komandā, kurā Stārlingā bija dienējusi tik ilgi, viņu labi pazina un savienoja līniju ar Klinta Pīrsela kabinetu; viņa drudžaini meklēja monētas un reizē tielējās ar veikala apsargu, kas nemitīgi pieprasīja viņas identifikācijas apliecību.

Beidzot klausulē atskanēja Pīrsela pazīstamā balss. - Mister Pīrsel, es redzēju tris vīriešus, varbūt četrus, kuri pirms kādām piecām minūtēm "Safeway" stāvvietā nolaupīja Hanibalu Lekteru. Viņi sagrieza man riepu, es nevarēju sekot.

-    Vai tas ir policijas radiosakaru ziņojums par autobusu?

-    Par autobusu es neko nezinu. Tas bija pelēks furgoniņš ar invalidu zīmēm. - Stārlingā nosauca autobusiņa numuru.

-    Kā jūs zināt, ka tas bija Lekters?

-    Viņš… atstāja man dāvanu, tā bija zem manas mašīnas.

-     Saprotu… - Pīrsels mirkli klusēja, un Stārlingā to tūdaļ izmantoja.

-      Mister Pīrsel, jūs zināt, ka tas ir Meisona Vērdžera pirksts. Nav nekādu šaubu. Neviens cits to nedarītu. Viņš ir sadists, viņš nospīdzinās doktoru Lekteru līdz nāvei un pats gribēs noskatīties. Mums ir jāliek policijai meklēt visas Vērdžera automašīnas un jālūdz ASV ģenerālprokuroram Baltimorā orderis Meisona mājas pārmeklēšanai.

-       Stārlingā… Žēlīgais Dievs, Stārlingā! Paklausieties, es jautāšu jums vienu vienīgu reizi. Vai jūs esat pilnīgi droša par to, ko redzējāt? Padomājiet mirkli! Padomājiet par visu labo, ko esat šeit paveikusi. Padomājiet par to, ko esat zvērējusi. Atpakaļceļa vairs nebūs. Ko jūs redzējāt?

Ko lai es saku - ka es neesmu histēriķe? Tas ir pirmais, ko saka histēriķes. Šajā mirklī viņa atskārta, cik ļoti ir zaudējusi Pīrsela uzticēšanos un cik lēta šī viņa uzticēšanās bijusi.

-     Es redzēju, kā trīs vai varbūt četri vīrieši nolaupa kādu cilvēku "Safeway" autostāvvietā. Notikuma vietā atradu dāvanu no doktora Hanibala Lektera - pudeli "Chāteau d'Yqu- em" vīna, kas darīts manā dzimšanas gadā, kā arī zīmīti viņa rokrakstā. Automašīnu es jau aprakstīju. To visu es ziņoju jums, Klintām Pīrselam, Bazedspointas atbildīgajam ierēdnim.

-      Šo ziņojumu es izskatīšu ka vardarbīgas nolaupīšanas lietu, Stārlingā.

-     Es braucu pie jums. Varat dot man pavēli, un es darbošos jūsu ātrās reaģēšanas komandā.

-    Nebrauciet, es nedrīkstu laist jūs iekšā!

Diemžēl Stārlingā nepaguva tikt prom, pirms autostāvvietā ieradās Ārlingtonas policija. Vajadzēja piecpadsmit minūtes, lai izlabotu kļūdas policijas paziņojumā par automašīnas meklēšanu. Stārlingas liecību pierakstīja resna policiste masīvās lakādas kurpēs. Viņas soda kvīšu grāmatiņa un rācija, asaru gāzes baloniņš, ierocis un rokudzelži neiespējamos leņķos slējās atstatu nost no viņas lielās pēcpuses, formastērpa pogas uz krūtīm gandrīz sprāga laukā. Policiste nespēja izšķirties, vai protokola ailē par Stārlingas nodarbošanos ierakstīt "FIB" vai ievilkt svītriņu. Kad Stārlingā viņu nokaitināja, ar savām atbildēm apsteigdama viņas jautājumus, policiste kļuva vēl gausāka. Kad Stārlingā norādīja uz radžu pēdām vietā, kur autobusiņš bija šķērsojis izcilni stāvlaukuma vidū, nevienam atbildīgajam nebija fotoaparāta. Viņa parādīja policistiem, kā izmantot viņas personisko fotokameru.

Atkārtodama atbildes, Stārlingā domās nemitīgi skaitīja: man vajadzēja sekot, man vajadzēja sekot. Man vajadzēja izraut to veci no linkolna un dzīties viņiem pakaļ.

79

Krendlers par nolaupīšanu uzzināja uzreiz. Viņš aprunājās ar saviem ziņotājiem un tad pa drošo līniju piezvanīja Meisonam.

-     Stārlingā redzēja uzbrukumu, ar to mēs nebijām rēķinājušies. Viņa ceļ traci Vašingtonas filiālē. Iesaka pieprasīt orderi jūsu mājas pārmeklēšanai.

-    Krendler… - Meisons gaidīja elpu vai varbūt bija pārskaities, Krendlers nevarēja skaidri pateikt. - Es jau esmu iesniedzis sūdzības vietējām varas iestādēm, šerifam un ģenerālprokuroram par to, ka Stārlingā mani vajā, zvana vēlu vakaros un nesakarīgi draud.

-    Viņa to tiešām dara?

-    Nu taču nē, bet viņa nevar pierādīt, ka nav to darījusi, un tas jauc gaisu. Turklāt šajā apgabalā un šajā valstī es mierīgi varu tikt galā ar jebkuru orderi. Tomēr es gribu, lai jūs piezva- nat ģenerālprokuroram un atgādināt viņam, ka tā histēriskā maita neliek man mieru. Par vietējiem es varu parūpēties pats, ticiet man.

80

Beidzot tikusi vaļā no policijas, Stārlingā nomainīja riepu un brauca mājās pie saviem telefoniem un datora. Viņai ļoti pietrūka FIB mobilā telefona, un viņa vēl nebija iegādājusies citu.

Automātiskajā atbildētājā bija ziņa no Mapas: "Stārlingā, ierīvē cepeti ar garšvielām un liec siltā cepeškrāsnī. Dārzeņus vēl neliec. Atceries, kā izgāja pagājušo reizi! Es līdz pieciem būšu vienā sasodītā lietas izskatīšanā."

Stārlingā ieslēdza portatīvo datoru un mēģināja ieiet VNM programmas Lektera failā, tomēr netika ielaista nedz VNMP, nedz pat FIB datortīklā vispār. Viņai bija vēl mazāk pieejas iespēju nekā paša attālākā Amerikas lauku nostūra policistam.

Iezvanījās telefons. Tas bija Klints Pīrsels.

-     Stārlingā, vai jūs pa telefonu esat izteikusi draudus Meisonam Vērdžeram?

-    Nekad, es zvēru.

-     Viņš apgalvo, ka esat. Viņš ir uzaicinājis vietējo šerifu apbraukāt viņa īpašumus, pat pieprasījis to, un patlaban policija ir ceļā uz turieni. Tāpēc nekāda ordera nav un nebūs. Mums nav izdevies sameklēt nevienu citu nolaupīšanas liecinieku. Esat tikai jūs.

-    Tur bija balts linkolns ar vecu laulātu pāri. Mister Pīrsel, vajadzētu pārbaudīt pirkumus ar kredītkartēm lielveikalā tieši pirms šā notikuma. Pie tādiem pirkumiem tiek uzrādīts laiks.

-    Pie tā mēs nonāksim, bet tas prasīs…

-    …tas prasīs laiku, - Stārlingā pabeidza viņa teikumu.

-    Stārlingā!

-    Jā, ser?

-     Starp mums runājot, lielās līnijās es jūs turpināšu informēt par to, kas notiek. Bet jūs nejaucieties iekšā! Būdama atstādināta, jūs neesat likuma pārstāve un nedrīkstat iegūt informāciju. Jūs esat ierindas pilsone.

-    Jā, ser, to es zinu.

Uz ko jūs skatāties, pūlēdamies pieņemt lēmumu? Mūsu kultūrai nav noslieces uz refleksiju, mēs nepaceļam acis uz pakalniem. Svarīgākos jautājumus mēs lielākoties izlemjam, skatīdamies kādas iestādes gaiteņa grīdas linolejā vai steigšus klusībā čukstēdami uzgaidāmajā telpā, kur televizors kuļ tukšus salmus.

Stārlingā, meklēdama kaut ko, jebko, caur virtuvi iegāja Mapas dzīvokļa klusumā un kārtībā. Viņa paskatījās uz fotogrāfiju, kurā bija redzama Mapas sparīgā, mazā vecmāmiņa, tējas vārītāja. Viņa paskatījās uz Mapas vecmāmiņas apdrošināšanas polisi ietvarā pie sienas. Mapas mājas puse skaidri liecināja, ka Mapa tur dzīvo.

Stārlingā atgriezās savā pusē. Pēc viņas domām, tajā izskatījās tā, it kā tur nedzīvotu neviens. Ko viņa bija ielikusi ietvarā? Savu FIB Akadēmijas diplomu. Nebija saglabājusies neviena vecāku fotogrāfija. Viņa ilgi bija dzīvojusi bez vecākiem un glabāja abu tēlus tikai domās. Dažkārt brokastu garšā vai kādā smaržā, sarunas fragmentā, noklausītā pazīstamā izteicienā viņa juta vecāku roku pieskārienu; bet visskaidrāk viņa to juta savā laba un ļauna izpratnē.

Kas viņa, ellē, ir? Kas jebkad ir viņu pazinis?

Jūs esat karotāja, Klarisa. Jūs varat būt tik stipra, cik pati vēlaties.

Stārlingā spēja saprast Meisona vēlmi nogalināt Hanibalu Lekteru. Ja viņš izdarītu to pats vai nolīgtu kādu, tad viņa varētu to pārciest; Meisons bija piedzīvojis lielu pārestību.

Taču viņa nespēja izturēt domu, ka doktors Lekters tiks nomocīts līdz nāvei; pret to viņa juta tikpat dziļu riebumu kā pirms tik daudziem gadiem pret jēru un zirgu kaušanu.

Jūs esat karotāja, Klarisa.

Gandrīz tikpat pretīgs kā pati rīcība bija fakts, ka Meisons to izdarīs, saņēmis klusējošu piekrišanu no cilvēkiem, kuri zvērējuši sargāt likumu. Tāda nu ir pasaules kārtība.

Tikusi līdz šai domai, viņa pieņēma vienkāršu lēmumu.

Pasaules kārtība nebūs tāda, cik vien tālu spēs aizsniegties mana roka.

Viņa attapās lielajā sienas skapi uz ķebļa, roka taustījās pa augšējo plauktu.

Viņa nocēla lejā kārbu, kuru viņai rudenī bija nodevis Džona Braiema advokāts. Kopš tā laika šķita pagājusi vesela mūžība.

Kritušā kareivja personisko ieroču nodošanu dzīvajam ka- rabiedram apvij dziļas tradīcijas un mistika. Tam ir kāds sakars ar vērtībām, kas ir augstākas par atsevišķa mirstīgā mūžu.

Cilvēkiem, kas dzīvo laikā, kad par viņu drošību rūpējas citi, to varbūt būs grūti saprast.

Kārba, kurā glabājās Džona Braiema ieroči, jau pati par sevi bija dāvana. Viņš droši vien bija atvedis to no Austrumiem, dienēdams jūras kājniekos. Sarkankoka lādīte, kam vāks inkrus- tēts ar perlamutru. Ieroči it kā izstaroja Braiema atspulgu - no lietošanas spīdīgi, labi kopti un nevainojami tīri. M1911A1 kolts, 45. kalibrs, tāda paša kalibra "Safari Arnis" variants ar īsu stobru, ērti paslēpjams, un zābaka duncis ar vienu rievotu šķautni. Džona Braiema vecais FIB žetons bija nostiprināts uz sarkankoka plātnes. Viņa NAP žetons ielikts lādītē.

Stārlingā noņēma FIB žetonu no plātnes un iebāza kabatā. Koltu viņa ielika makstī uz gurna, to nosedza jaka.

īsstobra revolveris tika piesprādzēts pie vienas potītes, duncis pie otras, zābaku iekšpusē. Izņēmusi no ietvara savu diplomu, viņa to salocīja tā, lai tas ietilptu kabatā. Tumsā kāds varētu noturēt to par kratīšanas orderi. Locīdama biezo papīru, viņa juta, ka nav vairs gluži viņa pati. Un priecājās par to.

Vēl trīs minūtes pie datora. No "Mapquest Website" viņa izdrukāja lielmēroga karti, kurā bija redzama Maskretas ferma un nacionālais parks ap to. Bridi viņa lūkojās uz Meisona gaļas karaļvalsti, vilkdama ar pirkstu pa tās robežām.

Mustanga lielie izpūtēji noplacināja sauso zāli, kad Stārlingā brauca prom no savas mājas, lai dotos ciemos pie Meisona Vērdžera.

81

Klusums pār Maskretas fermu bija kā senā sabata nesatricināmais miers. Meisons, līksmi satraukts, neiedomājami lepojās, ka viņam tas izdevies. Klusībā viņš salīdzināja savu sasniegumu ar rādija atklāšanu.

Ilustrēto dabaszinātņu grāmatu Meisons atcerējās labāk par visām savām mācību grāmatām; tā vienīgā bija pietiekami liela, lai, paslēpies aiz tās, viņš klasē varētu masturbēt. To darot, viņš bieži bija skatījies uz Kirī kundzes portretu un arī patlaban domāja par viņu un par tām urāna rūdas tonnām, ko viņa pārtvaicējusi, lai iegūtu rādiju. Pēc Meisona domām, viņas pūliņi ļoti līdzinājās viņa paša pūliņiem.

Meisons iztēlojās doktoru Lekteru, visu savu meklējumu un tēriņu produktu, kvēlojam tumsā kā mēģeni Kirī kundzes laboratorijā. Viņš iztēlojās, kā cūkas, aprijušas doktoru, ies uz mežu gulēt un to vēderi spīdēs kā spuldzes.

Bija piektdienas vakars un gandrīz satumsis. Strādnieku brigādes bija prom. Neviens no strādniekiem nebija redzējis autobusiņu, jo tas bija iebraucis nevis pa galvenajiem vārtiem, bet gan pa Nacionālā parka ugunsdzēsēju ceļu, kas Meisonam kalpoja par piegādes ceļu. Šerifs un viņa vīri bija beiguši savu paviršo apskati un aizbraukuši jau ilgi pirms tam, kad pie šķūņa apstājās busiņš. Tagad galvenie vārti bija apsargāti un Maskretā palikusi tikai uzticama, maza apsardzes grupa.

Kordels atradās savā vietā rotaļu istabā - pusnaktī bija jāierodas maiņai. Margota un šerifa vietnieks Molji, kam pie krūtīm vēl arvien bija žetons, ar kuru ieaijāta šerifa modrība, kavējās pie Meisona, bet profesionālo nolaupītāju komanda darbojās šķūnī. >

Svētdienas vakarā viss būs galā, pierādījumi sadedzināti vai droši noglabāti sešpadsmit cūku iekšās. Meisons prātoja, ka zutim varētu izbarot kādu gardu doktora Lektera kumosiņu, varbūt degunu. Un tad Meisons vēl ilgus gadus varētu vērot šo drausmo lenti, nerimtīgi izvijušos savā astotniekā, un apzināties, ka šī bezgalības zīme simbolizē Lekteru, mirušu uz mūžiem, mirušu uz mūžiem.

Reizē Meisons zināja, ka ir bīstami iegūt tieši to, ko esi gribējis. Ko viņš darīs pēc tam, kad būs nogalinājis doktoru Lekteru? Viņš varētu izpostīt dažas audžuģimenes un paspīdzināt dažus bērnus. Varētu dzert martini, kas sajaukts ar asarām. Bet kur atrast īstos priekus?

Kāds muļķis viņš būtu, atšķaidīdams šo ekstātisko brīdi ar bailēm par nākotni! Viņš pagaidīja, līdz acī tika iesmidzināta mitruma migliņa, pagaidīja, līdz noskaidrojās okulārs, tad iepūta caurulītē: kad vien vēlējās, viņš varēja ieslēgt video monitoru un aplūkot savu medījumu…

82

Degošu ogļu smārds Meisona šķūņa zirglietu telpā, cilvēku un dzīvnieku izgarojumi. Liesmu atspulgs uz rikšotāja Ēnu Zibšņa garenā galvaskausa, kas, tukšs kā providence, visu vēro gar savu acu aizsegu malām.

Sarkanas ogles kalēja ēzē uzliesmo gaišāk, iešņācoties plēšām, kad Karlo karsē dzelzs lenti, kura jau kvēlo ķiršu sarkana.

Doktors Hanibals Lekters karājas pie sienas zem zirga galvaskausa kā drausmīga altārglezna. Viņa rokas ir taisni izstieptas uz abām pusēm, ar virvi stingri piesietas pie ratu dīseles - resnas ozolkoka sijas no poniju iejūga. Dīsele stiepjas gar doktora muguru kā zirga ilkss un ir piestiprināta pie sienas ar Karlo meistarotu skavu. Doktora kājas nesniedzas līdz grīdai. Virs biksēm tās gluži kā gaļas ruletes ir nosietas ar virvēm, katrai cilpai galā mezgls. Nav izmantotas ne važas, ne rokudzelži - nekas no metāla, kas varētu savainot cūkām zobus un atbaidīt tās.

Kad dzelzs gabals ēzē nokaist līdz baltkvēlei, Karlo ar stangām noliek to uz laktas un vicina veseri, pārvērzdams spožo lenti skavā, pustumsā lido sarkanas dzirksteles, atsizdamās pret viņa krūtīm, atsizdamās pret doktora Hanibala Lektera pakārto augumu.

Meisona televīzijas kamera, neiederīga seno rīku vidū, glūn uz doktoru Lekteru no sava zirneklim līdzīgā metāla trijkāja. Uz ēvelsola atrodas monitors, patlaban tumšs.

Karlo vēlreiz sakarsē skavu un izsteidzas ārā, lai piestiprinātu to pie iekrāvēja, kamēr tā vēl nokaitusi un mīksta. Viņa veseris atbalsojas augstajā šķūnī - sitiens un atbalss, DUN- dunn, DUN-dunn.

Čerkstoša vidžināšana sienaugšā, kad Pjēro īsviļņos atrod futbola spēles retranslāciju. Viņa Kaljāri komanda Romā spēlē pret nīsto "Juventus".

Tomazo sēž pītā krēslā, trankvilizatora šautene atbalstīta pret sienu viņam līdzās. Viņa tumšās priestera acis ne mirkli nenovēršas no doktora Lektera sejas.

Tomazo sajūt pārmaiņu sasietā vīrieša nekustīgumā. Tā ir tikko manāma pāreja no bezsamaņas uz nedabisku paškontroli, varbūt ne vairāk kā atšķirība viņa elpas skaņā.

Tomazo pieceļas no krēsla un sauc šķūnī:

- Si sta svegliando!'

Karlo atgriežas zirglietu telpā, starp lūpām šurpu turpu zibsnī brieža zobs. Viņš nes bikses, kam staras piebāztas ar augļiem, zaļumiem un vistas gaļu. Viņš paberzē bikses pret doktora Lektera augumu, gar viņa padusēm.

Pielūkodams, lai roka netuvojas doktora sejai, viņš satver Lekteru aiz matiem un pace] viņa galvu.

-    Buona sera, Dottore.'

Nosprakst televīzijas monitora skaļrunis. Monitors iegais- mojas, un parādās Meisona seja…

-     Ieslēdziet gaismu virs kameras, - Meisons saka. - Labvakar, doktor Lekter!

Doktors pirmo reizi atver acis.

Karlo šķiet, ka ļaundara acu dzīlēs lido dzirksteles, bet varbūt tas ir uguns atspulgs. Karlo pārmet krustu, sargādamies no ļaunas acs.

-     Meison, - doktors uzrunā kameru. Aiz Meisona Lekters saskata Margotas siluetu, melnu pret akvārija vizmu. - Labvakar, Margota. - Tagad viņa tonis ir laipns. - Man prieks jūs atkal redzēt. - Spriežot pēc tā, cik skaidri plūst vārdi, doktors Lekters varētu būt bijis nomodā jau labu brīdi.

-    Doktor Lekter, - atskan Margotas piesmakusī balss.

Atradis virs kameras starmeti, Tomazo to ieslēdz.

Spilgtā gaisma mirkli apžilbina viņus visus.

Meisons ierunājas savā skanīgajā radiobalsī:

-     Doktor, pēc minūtēm divdesmit mēs pasniegsim cūkām pirmo ēdienu, proti, jūsu kājas. Pēc tam mēs, tikai divi vien, sarīkosim mazu pidžamu ballīti. Tad jūs drīkstēsiet palikt šortos. Kordels ilgi turēs jūs pie dzīvības…

Meisons saka vēl kaut ko, un Margota paliecas uz priekšu, lai labāk saredzētu ainu šķūnī.

Doktors Lekters palūkojas monitorā, lai pārliecinātos, ka Margota viņu redz. Tad viņš čukst Karlo, metāliskajai balsij asi griežoties nolaupītājam ausīs:

-    Tavs brālis Mateo tagad droši vien smird vēl sliktāk nekā tu. Viņš pieķēzīja bikses, kad es viņu uzšķērdu.

Karlo iegrūž roku pakaļējā kabatā un izrauj elektrisko rīksti. Televīzijas kameras spilgtajā gaismā viņš bliež ar to doktoram Lekteram pa deniņiem. Ar vienu roku turēdams doktoru aiz matiem, viņš nospiež pogu uz roktura un tur rīksti tuvu pie Lektera sejas, kamēr starp elektrodiem rikstes galā draudīgā līnijā izliecas augstsprieguma strāva.

-    Piedrāz savu māti! - viņš nošņāc un, dzirkstelēm šķīstot, iegrūž rīksti doktoram Lekteram acī.

Doktors Lekters neizdveš ne skaņu, troksnis nāk no skaļruņa - Meisons auro, cik vien ļauj elpa, un Tomazo no visa spēka rauj Karlo nost. Pjēro nokāpj no sienaugšas, lai steigtos palīgā. Viņi apsēdina Karlo pītajā krēslā. Un tur viņu ciet.

-   Ja tu izdursi viņam acis, nedabūsi naudu! - abi reizē brēc viņam ausīs.

Doktors Lekters sakārto žalūzijas savā pilī, lai vairītos no drausmīgā, kvēlošā stara. Ā-ā-ā-ā! Viņš piekļauj seju Veneras vēsajam marmora sānam.

Pievērsis seju kamerai, doktors Lekters skaidri saka:

-    Es neņemšu no tevis šokolādi, Meison.

-Tas maita ir jucis! Nu, mēs jau zinājām, ka viņš ir jucis, - nosaka šerifa vietnieks Molji. - Bet Karlo arī ir traks.

-    Ej uz turieni un izšķir viņus, - Meisons pavēl.

-    Jūs labi zināt, ka viņiem nav šaujamo? - Molji jautā.

-    Vai tad tu neiestājies manā dienestā, lai būtu drosmīgs? Nav. Tikai trankvilizatora šautene.

-     Laid uz turieni mani, - ierunājas Margota. - Es viņiem neļaušu sākt nekādus mačo ķīviņus. Itālieši ciena savas mammas. Un Karlo zina, ka ar naudu rīkojos es.

-     Iznesiet kameru laukā un parādiet man cūkas, - Meisons saka. - Vakariņas būs astoņos!

-    Uz tām man nav jāpaliek, - Margota novelk.

-    Ak nē, ir gan, - noskalda Meisons.

83

Nonākusi pie šķūņa, Margota dziļi ievilka elpu. Ja jau esi ar mieru viņu nogalināt, tad esi ar mieru arī paskatīties uz viņu. Viņa saoda Karlo jau pirms tam, kad bija atvērusi zirglietu istabas durvis. Pjēro un Tomazo stāvēja katrs savā pusē Lekteram. Viņi skatījās uz Karlo, kas sēdēja krēslā.

-    Buona sera, signori, - Margota sacīja. - Jūsu draugiem taisnība, Karlo. Ja jūs sakropļosiet viņu tagad, tad naudas nebūs. Un jūs taču esat braukuši tik tālu un tik labi strādājuši.

Karlo acis ne mirkli nenovērsās no doktora Lektera sejas.

Margota izņēma no kabatas mobilo telefonu. Uz apgaismotās pults nospiedusi ciparu pogas, viņa sniedza telefonu Karlo.

-    Ņemiet! - Viņa turēja telefonu Karlo redzeslaukā. - Nolasiet!

Uz displeja vīdēja uzraksts: BANCO STEUBEN.

-        Tā ir jūsu banka Kaljāri, sinjor Deogračias. Rīt no rīta, kad darbs būs padarīts, kad jūs būsiet licis viņam samaksāt par jūsu drošsirdīgo brāli, es piezvanīšu uz šo numuru, pateikšu jūsu baņķierim savu kodu un sacīšu: "Atdodiet sinjoram Deog- račiasam visu viņa naudas atlikumu, kas glabājas pie jums." Jūsu baņķieris to jums apstiprinās pa telefonu. Rītvakar jūs jau lidosiet mājās kā bagāts vīrs. Arī Mateo ģimene būs bagāta. Kā mierinājumu jūs varēsiet aizvest viņiem maisiņā doktora pau- tus. Taču, ja doktors Lekters nevarēs ieraudzīt pats savu nāvi, ja viņš nevarēs redzēt, kā cūkas nāk aprīt viņa seju, tad jūs nedabūsiet neko. Esiet vīrs, Karlo! Ejiet un vediet šurp savas cūkas! Es pasēdēšu te, pie šā nelieša. Pēc pusstundas jūs dzirdēsiet viņu kliedzam, kamēr tās aprīs viņa kājas.

Karlo atmeta galvu un dziļi ievilka elpu.

-    Piero, andiamo! Tu, Tommaso, ritnani.'

Tomazo apsēdās pītajā krēslā pie durvīm.

-     Viss kārtībā, Meison, - Margota paziņoja, pievērsusies kamerai.

-    Es gribēšu paņemt sev līdzi uz māju viņa degunu. Pasaki Karlo, - Meisons noteica. Ekrāns satumsa. Istabas atstāšana bija liels pārbaudījums gan Meisonam, gan viņa apkalpotājiem, kuriem vajadzēja no jauna pievienot visas caurulītes pie pārvietojamās gultas tvertnēm un pieslēgt respiratoru pie līdzstrāvas akumulatora.

Margota ieskatījās doktoram Lekteram sejā.

Viņa savainotā acs bija satūkusi un aizvērta starp melnajām apdeguma zīmēm, ko elektrodi bija atstājuši katrā uzacs galā.

Doktors Lekters atvēra veselo aci. Viņš spēja saglabāt Veneras marmora sāna vēsumu sev pie sejas.

' Pjēro, ejam! Tu, Tomazo, paliec. (Tulk. no it. vai.)

-    Man patīk šīs ziedes smarža, tā dvesmo vēsi un atgādina citronus, - doktors Lekters teica. - Paldies, ka atnācāt, Margota.

-   Tieši to pašu jūs man sacījāt, kad virsmāsa pirmajā dienā ieveda mani jūsu kabinetā. Kad Meisonam pirmo reizi piesprieda veikt sabiedriski derīgu darbu.

-   Vai es tā sacīju? - Nule atgriezies no atmiņu pils, kur bija pārlasījis savas sarunas ar Margotu, viņš zināja, ka tas ir tiesa.

-     Jā. Es raudāju, man bija bail stāstīt jums par sevi un Meisonu. Man bija bail arī apsēsties. Bet jūs nemaz nelūdzāt mani apsēsties - jūs zinājāt, ka man uzliktas šuves, vai ne? Mēs staigājām pa dārzu. Vai atceraties, ko jūs man teicāt?

-Tajā, kas ar tevi noticis, tu neesi vainīga vairāk…

-    …nekā tad, ja man dibenā būtu iekodis traks suns, tā jūs teicāt. Toreiz jūs man palīdzējāt un arī pārējās vizītēs tāpat, un kādu laiku es to augstu vērtēju.

-    Ko vēl es jums sacīju?

-     Jūs sacījāt, ka pats esot daudz dīvaināks, nekā jebkad būšu es, - viņa atbildēja. - Jūs teicāt, ka tas neesot nekas slikts - būt dīvainam.

-    Ja pacentīsieties, jūs varēsiet atcerēties visu, ko mēs jebkad esam runājuši. Atcerieties…

-    Lūdzu, tagad nediedelējiet! - Tas izspruka pār Margotas lūpām, viņa nebija domājusi izteikt to šādi.

Doktors Lekters viegli sakustējās, un virves nočīkstēja.

Tomazo piecēlās un piegāja pārbaudīt viņa saites.

-Attenzione alla bocca, Signorina. Sargieties no mutes!

Margota nezināja, vai viņš runājis par doktora Lektera muti vai par viņa vārdiem.

-        Margota, ir pagājis ilgs laiks, kopš es jūs ārstēju, tomēr vēlos parunāt ar jums par jūsu slimības vēsturi - tikai īsu brītiņu divatā. - Viņš pievērsa veselo aci Tomazo.

Margota mirkli domāja.

-Tomazo, vai jūs varētu brīdi atstāt mūs vienus?

-    Nē, piedodiet, Signorina, bet es stāvēšu ārpusē pie atvērtām durvīm. - Tomazo ar šauteni no zirglietu telpas iegāja šķūnī un vēroja doktoru Lekteru pa gabalu.

-    Es nemūžam neapgrūtinātu jūs ar diedelēšanu, Margota. Man būtu interesanti uzzināt, kāpēc jūs tā rīkojaties. Vai varat to izstāstīt? Vai jūs esat sākusi pieņemt Meisona šokolādi, kā viņš pats to dēvē, pēc tam kad tik ilgi esat turējusies viņam pretī? Mums nav jāizliekas, ka tā jūs atriebjaties par Meisona seju.

Un Margota izstāstīja. Par Džūdiju, par ilgām pēc bērna. Viņai nevajadzēja ne trīs minūtes; viņa jutās pārsteigta, cik viegli apkopojamas visas viņas problēmas.

Atskanēja tāls troksnis, ķērciens un apslāpēts kliedziens. Ārpusē pie žoga Karlo darbojās ar savu magnetofonu, gatavodamies aicināt cūkas šurp no mežainajām ganībām, izmantojot ierakstītus moku kliedzienus, ko izgrūduši sen miruši vai izpirkti upuri.

Ja arī doktors Lekters tos dzirdēja, tad nelika to manīt.

-      Margota, vai jūs domājat, ka Meisons vienkārši iedos jums to, ko solījis? Jūs lūdzaties Meisonu. Vai lūgšanās palīdzēja jums toreiz, kad viņš jūs plosīja? Tas ir tas pats, kas ņemt viņa šokolādi un ļaut, lai viņš dabū, ko grib. Taču viņš liks pazemoties Džūdijai. Un viņa nav pie tā radusi.

Margota neatbildēja, tikai sakoda zobus.

-        Vai jūs zināt, kas notiks, ja jūs nevis rāposiet Meisona priekšā uz ceļiem, bet gan stimulēsiet viņa priekšdziedzeri ar Karlo lopu rīksti? Vai redzat, tā ir tur, pie ēvelsola?

Margota lēnām cēlās augšā.

-     Paklausieties manī! - doktors nošņāca. - Meisons jums atteiks. Jūs zināt, ka jums vajadzēs viņu nogalināt, jūs to esat zinājusi jau divdesmit gadu. Jūs to zināt kopš tās reizes, kad viņš pavēlēja jums kost spilvenā un netrokšņot tik daudz.

-      Vai jūs gribat sacīt, ka būtu ar mieru izdarīt to manā vietai Es nemūžam nevarētu jums uzticēties.

-     Nē, protams, ne. Bet jūs varat ticēt vienam - es nekad nenoliegšu, ka esmu to izdarījis. Patiesībā vairāk par labu jums nāktu tas, ja jūs viņu nogalinātu pati. Jūs atcerēsieties, to es ieteicu, kad jūs vēl bijāt bērns.

-    "Pagaidi, līdz varēsi to izdarīt nesodīta," jūs teicāt. Šajos vārdos es smēlos zināmu mierinājumu.

-      Profesionālā ziņā man bija jāiesaka tieši tāds katarses veids. Tagad jūs esat pietiekami veca. Un ko gan man nozīmētu apsūdzība vēl vienā slepkavībā? Jūs zināt, ka viņš jums būs jānogalina. Un, kad jūs to izdarīsiet, likums ies pa naudas pēdām - tieši pie jums un bērna. Margota, es esmu vienīgais aizdomās turamais, kas jums ir. Ja es nomiršu pirms Meisona, kuru tad turēs aizdomās? Jūs varat to izdarīt, kad vien vēlaties, un es uzrakstīšu jums vēstuli, kurā plātīšos ar to, ar kādu baudu esmu nogalinājis viņu pats savām rokām.

-     Nē, doktor Lekter, man ļoti žēl. Ir par vēlu. Es jau esmu visu sagatavojusi. - Margota ieskatījās viņam sejā ar savām starojoši zilajām miesnieces acīm. - Es varu to izdarīt un pēc tam gulēt mierīgi, un jūs zināt, ka es to varu.

-    Jā, es zinu, ka varat. Tas man jūsos vienmēr ir paticis. Jūs esat daudz interesantāka, daudz… spējīgāka par savu brāli.

Viņa piecēlās, lai ietu prom.

-    Man žēl, doktor Lekter, ja tas kaut ko maina.

Pirms Margota tika pie durvīm, viņš jautāja:

-    Margota, kad Džūdijai būs nākamā ovulācija?

-    Ko? Man šķiet, pēc divām dienām.

-     Vai jums ir viss pārējais, kas vajadzīgs? DNS materiāla pastiprinātāji, ātrās sasaldēšanas ierīces?

-    Man ir visa apaugļošanas klīnikas aparatūra.

-    Izdariet man vienu pakalpojumu.

-    Kādu?

-    Nolamājiet mani un izraujiet man matu kumšķi - tālāk no pieres līnijas, ja jums nav iebildumu. Tā, lai atplīst ari gabaliņš ādas. Turiet to visu saujā, iedama atpakaļ uz māju. Padomājiet, vai nevēlaties ielikt to Meisonam plaukstā. Pēc tam kad viņš būs miris. Kad nonāksiet mājā, prasiet Meisonam to, kas jums vajadzīgs. Noklausieties, ko viņš teiks. Jūs esat piegādājusi mani, jūsu līguma daļa ir izpildīta. Turiet saujā matus un prasiet viņam to, kas jums vajadzīgs. Noklausieties, ko viņš teiks. Ja viņš smiesies jums sejā, nāciet atpakaļ uz šejieni. Jums nav jādara nekas vairāk kā vien jāpaņem trankvilizatoru šautene un jātrāpa tam, kurš stāv jums aiz muguras. Vai jāiesit viņam ar veseri. Viņam kabatā ir nazis. Tikai pārgrieziet man virves ap vienu roku un iedodiet nazi. Un ejiet prom. Pārējo es varu paveikt pats.

-Nē.

-    Margota!

Viņa pielika plaukstu pie durvīm, nocietinājusies pret jebkuriem lūgumiem.

-    Vai jūs joprojām spējat pārspiest valriekstu?

Iebāzusi roku kabatā, viņa izņēma divus. Apakšdelma muskuļi saspringa, un rieksti nokrakšķēja.

Doktors iesmējās.

- Lieliski! Tāds spēks - un valrieksti. Varat piedāvāt Džūdijai valriekstus, lai viņa nomāktu mutē Meisona garšu.

Margota stingiem vaibstiem atgriezās pie viņa. Iespļāva viņam sejā un izrāva matu šķipsnu netālu no galvvidus. Bija grūti izprast, kā tas domāts.

Promejot viņa dzirdēja, ka doktors dungo.

Kamēr Margota gāja uz apgaismotās mājas pusi, viņai pie plaukstas asiņains lipa mazais galvas ādas ielāpiņš, no tā nokarājās mati, un viņai pat nevajadzēja sažņaugt ap tiem pirkstus.

Viņai garām pabrauca Kordels golfa mašīniņā, kas bija piekrauta ar medicīniskiem piederumiem, lai sagatavotu pacientu.

84

ātrgaitas šosejas ziemeļu pārvada pie pagrieziena uz 30. nobrauktuvi Stārlingā pusjūdzi tālāk ieraudzīja apgaismoto sargmāju, Maskretas fermas vistālāko posteni. Pa ceļam uz Mērilendu Stārlingā bija pieņēmusi lēmumu: iebraukt pa piegādes transportam paredzēto ceļu. Ja viņa bez darba apliecības un bez kratīšanas ordera ierastos pie galvenajiem vārtiem, tad panāktu tikai to, ka šerifa konvojs izvestu viņu ārpus apgabala robežām vai pat nogādātu apgabala cietumā. Tad, kad viņa tiktu brīvībā, viss jau būtu noticis.

Nieks par atļauju! Viņa aizbrauca līdz 29. nobrauktuvei, labu gabalu aiz Maskretas fermas, un devās atpakaļ pa piegādātāju ceļu. Pēc šosejas laternām šis asfaltētais ceļš šķita ļoti tumšs. Labajā pusē stiepās ātrgaitas šoseja, bet pa kreisi grāvis un augsts režģu žogs norobežoja ceļu no drūmā, melnā meža. Stārlingas karte rādīja, ka jūdzi tālāk, no sargmājas nesaredzams, asfaltēto ceļu šķērso grantēts ugunsdzēsēju ceļš. Tur viņa bija maldīgi apstājusies sava pirmā apmeklējuma laikā. Spriežot pēc kartes, ugunsdzēsēju ceļš veda caur Nacionālo parku līdz pašai Maskretai. Viņa novērtēja attālumu ar jūdžu skaitītāja palīdzību. Mustangs ducināja gandrīz vai tukšgaitā, bet, skaņai atbalsojoties no kokiem, šķita rūcam skaļāk nekā parasti.

Tie parādījās mašīnas starmešu gaismā - no metāla caurulēm sametināti masīvi vārti ar dzeloņstieplēm augšgalā. Uzraksts DIENESTA IEEJA, ko viņa bija redzējusi pirmajā apmeklējuma reizē, tagad bija nozudis. Pie vārtiem un uz grantētās grāvja pārejas bija saaugusi zāle.

Starmešu gaismā viņa saskatīja, ka pa zāli nesen kāds braucis. Tur, kur no brauktuves bija noskalota smalkā grants un smilts, veidojot mazu smilšu sēkli, viņa samanīja radžainu riepu nospiedumus. Vai tie bija tie paši autobusiņa riepu nospiedumi, kurus viņa redzēja "Scifeway" stāvlaukuma vidusjoslā? Viņa nezināja, vai tieši tādi paši, tomēr tie varēja tādi būt.

Vārti bija aizslēgti ar hromētu piekaramo slēdzeni un ķēdi. Tas nu būtu sīkums. Stārlingā paskatījās uz abām pusēm. Nevienu nemanīja. Tā nu būs tāda kā nelikumīga ielaušanās. Viņa jutās kā noziedzniece. Pārbaudīja vārtu stabus, meklēdama sen- soru vadus. Nekā. Strādājot ar diviem mūķīzeriem un turot zobos mazo kabatas bateriju, viņai nevajadzēja ne piecpadsmit sekunžu, lai atmūķētu piekaramo slēdzeni. Iebraukusi pa vārtiem, viņa aizstūrēja vēl gabalu tālāk, koku aizsegā, pirms atgriezās, lai aizvērtu vārtus. Viņa apvija ap stieņiem ķēdi un izlika slēdzeni ārpusē. No neliela attāluma izskatījās, ka viss ir kārtībā. Ķēdes vaļējos galus viņa atstāja iekšpusē, lai vieglāk varētu taranēt vārtus ar savu mašīnu, ja rastos tāda nepieciešamība.

Ar īkšķi mērot attālumus kartē, Stārlingā secināja, ka pa mežu līdz fermai atlikušas kādas divas jūdzes. Viņa brauca pa ugunsdzēsēju ceļa tumšo tuneli, naksnīgās debesis lāgiem pavīdēja augšā un lāgiem pagaisa, kad pār galvu saslēdzās zari. Ieslēgusi tikai gabarītugunis, viņa brauca ar otro ātrumu, gandrīz nepieskardamās gāzes pedālim un cenzdamās neļaut mustangam trokšņot. Brīžiem gar šasiju skrāpējās nokaltuši zari. Kad jūdžu skaitītājs bija noskaitījis vienu, komats, astoņas jūdzes, Stārlingā apturēja mašīnu. Izslēgusi motoru, viņa izdzirdēja tumsā ķērcam vārnu. Vārna bija par kaut ko noskaitusies. Viņa no visas sirds cerēja, ka tā ir vārna.

85

Kordels iegāja zirglietu telpā mundrs kā bende, padusēs pasitis intravenozā šķīduma pudeles, no kurām nokarājās caurulītes.

-     Pats doktors Hanibals Lekters! - viņš noteica. - Es tik ļoti gribēju iegūt jūsu masku mūsu klubam Baltimorā! Mums ar draudzeni patlaban ir tāda diezgan kazemātiska, no metāla un ādas.

Nolicis savu nesumu uz laktas, viņš ielika ugunī krāsns kruķi, lai to nokaitētu.

-     Ir viena laba ziņa un viena slikta ziņa, - Kordels sacīja savā možajā slimokopēja balsī ar šveiciešu akcentu. - Vai Meisons ir izstāstījis jums secību? Secība ir šāda: pēc īsa brīža es atvedīšu šurp Meisonu, un cūkas varēs ķerties pie jūsu kājām. Pēc tam, pa nakti, jūs gaidīsiet, un rīt Karlo un viņa brāļi izbaros jūs caur žogu ar galvu pa priekšu, lai cūkas varētu aprīt jūsu seju tieši tāpat, kā suņi aprija Meisona seju. Es jūs uzturēšu līdz pēdējam, pieslēdzis pie sistēmas un uzlicis žņaugus. Ziniet, ar jums tiešām ir cauri. Tā ir sliktā ziņa.

Kordels pameta aci uz televīzijas kameras pusi, lai pārliecinātos, ka tā izslēgta.

-     Labā ziņa ir tāda, ka tam nav noteikti jābūt daudz briesmīgāk par vizīti pie zobārsta. Paskatieties uz šo, dakter. - Kordels pacēla doktoram Lekteram pie sejas šļirci ar garu adatu. - Aprunāsimies kā divi mediķi. Es varētu nostāties jums aiz muguras un izdarīt injekciju mugurkaula smadzenēs, lai tur, lejā, jūs nejustu neko. Jūs varētu vienkārši aizvērt acis un censties neklausīties. Jūs justu tikai rāvienus un grūdienus. Un, kad Meisons būtu gana izpriecājies un atgriezies mājā, es varētu injicēt jums kaut ko tādu, kas vienkārši apturētu jūsu sirdi. Vai gribat to redzēt? - Uzlicis uz plaukstas pavulona ampulu, Kordels turēja to pietiekami tuvu doktora Lektera atvērtajai acij, bet ne tik tuvu, lai doktors varētu viņam iekost.

Uguns no sāniem apspīdēja Kordela alkatīgo seju, acis gandarījumā kvēloja.

-     Jums ir daudz naudas, doktor Lekter. Visi tā saka. Es zinu, kā tās lietiņas dara, - arī pats glabāju naudu dažādās vietās. Izņemu laukā, pārvietoju, paspēlējos ar to. Savējo es varu pārvietot pa telefonu, un to noteikti varat arī jūs.

Kordels izvilka no kabatas mobilo telefonu.

-     Mēs varam piezvanīt jūsu baņķierim, jūs nosauksiet viņam kodu, viņš to apstiprinās man, un es jūs tūdaļ savedīšu kārtībā. - Viņš pacēla spinālās injekcijas šļirci. - Čiks - un cauri! Sakiet kaut ko!

Doktors Lekters kaut ko nomurmināja, noliecis galvu. Kordels saklausīja tikai vārdus "ceļasoma" un "seifs".

-     Runājiet, doktor, un pēc tam varēsiet mierīgi gulēt. Runājiet!

-     Neiezīmēti simtnieki, - doktors Lekters sacīja, un viņa balss izdzisa.

Kordels pieliecās tuvāk, un doktors Lekters pašāva galvu uz priekšu, sagrāba Kordela uzaci savos mazajos, asajos zobos un izplēsa no tās krietnu gabalu, kad Kordels atsprāga nost. Doktors Lekters iespļāva uzaci Kordelam sejā gluži kā vīnogas mizu.

Kordels nosusināja brūci un uzlīmēja uz tās plāksteri, kas piešķīra viņa sejai ērmīgu izteiksmi.

Viņš novāca šļirci.

-     Nu viss labums pagalam, - viņš noteica. - Pirms ausmas jūs raudzīsieties uz to pavisam citādi. Jūs zināt, ka man ir stimulētāji, kuri var sagādāt jums tieši pretējas izjūtas. Un es likšu jums pagaidīt.

Viņš izvilka no uguns kruķi.

-   Tagad es jūs pieslēgšu pie sistēmas, - Kordels sacīja. - Tiklīdz pretosieties, es jūs apsvilināšu. Sajūta ir, lūk, tāda.

Ar kruķa gailošo galu viņš pieskārās doktora Lektera krūtīm, caur kreklu apdedzinādams krūtsgalu. Viņam nācās nodzēst uguns aplīti, kas pletās uz doktora krekla.

Doktors Lekters neizdvesa ne skaņu.

Karlo atmuguriski iestūrēja zirglietu telpā iekrāvēju. Tomazo turēja gatavībā trankvilizatoru šauteni, Pjēro un Karlo uzcēla doktoru Lekteru uz iekrāvēja dakšām un piesēja dīseli pie mašīnas priekšgala. Doktors sēdēja uz iekrāvēja dakšām, rokas bija piesietas pie dīseles, kājas izstieptas, katra nostiprināta pie vienas dakšas.

Kordels iedūra doktoram Lekteram abu delnu virspusē pa intravenozajai adatai. Viņam bija jāpakāpjas uz siena ķīpas, lai statīvos abās pusēs doktoram iekarinātu plazmas pudeles. Pakāpies nostāk, Kordels apbrinoja savu veikumu. Bija savādi redzēt doktoru tā sēžam ar intravenozo adatu katrā rokā, gluži kā parodiju par kaut ko tādu, ko Kordels vairs nespēja īsti atcerēties. Virs doktora ceļgaliem Kordels nostiprināja žņaugus, kurus varēja savilkt ar auklām, stāvot aiz žoga, lai doktors nenoasiņotu līdz nāvei. Tagad žņaugus vēl nedrīkstēja savilkt. Meisons pār- skaistos, ja Lektera kājas kļūtu nejūtīgas.

Bija pienācis laiks vest Meisonu lejā un iecelt autobusiņā. Braucamais, atstāts aiz šķūņa, bija atdzisis. Sardīnieši bija pametuši tajā savas pusdienas. Kordels lādēdamies izsvieda laukā viņu saldētavu. Tā nolādētā klaberkaste būs jāaizstūrē uz māju un jāiztīra ar putekļsūcēju. Un jāizvēdina arī. Velna sardīnieši tajā smēķējuši, lai gan viņš to bija aizliedzis. Cigarešu piesmē- ķis bija iesprausts atpakaļ savā ligzdā, bet vads no monitora, kas uzrādīja automašīnas atrašanās vietu, joprojām karājās pie paneļa.

86

Stārlinga nodzēsa gaismu mustanga salonā un, automātiski atslēgusi bagāžnieku, atvēra durtiņas. Ja doktors Lekters ir šeit, ja izdosies dabūt viņu rokā, tad varbūt varētu saslēgt dzelžos viņa kājas un rokas, iespundēt viņu bagāžniekā un tikt līdz apgabala cietumam. Stārlingai bija četri rokudzelžu komplekti un pietiekami daudz auklas, lai sasietu doktoru un neļautu viņam spārdīties. Labāk nedomāt par to, cik viņš stiprs.

Izcēlusi kājas no mašīnas, viņa pamanīja, ka uz grants vizmo sarma. Vecā mašīna nočīkstēja, kad atsperes atbrīvojās no viņas svara.

- Tu vēl te sūdzēsies, vecais ērms, - viņa nomurmināja uz mašīnas pusi. Pēkšņi viņa atcerējās, kā sarunājusies ar Hannu - zirgu, ar kuru bija aizjājusi nakti prom no jēru kaušanas. Viņa neaizvēra mašīnas durtiņas līdz galam. Atslēgas iebāza šaurajā bikšu kabatā, lai tās nešķindētu.

Nakts bija skaidra, spīdēja pusmēness, un viņa tika uz priekšu bez kabatas lukturīša, kamēr vien palika klajš kāds naksnīgo debesu gabaliņš. Pamēģinājusi soļot pa pašu grantētā ceļa malu, viņa atklāja, ka tā ir irdena un nelīdzena. Klusāk varēja iet pa blīvi iebraukto sliedi grantī, skatoties uz priekšu, lai, pagriežot galvu iesāņus, ar perifero redzi vērtētu ceļa novietojumu. Šķita, viņa brien pa mīkstu tumsu; viņa gan dzirdēja, kā pēdas čirkstina granti, bet neredzēja zemi.

Grūtākais brīdis pienāca, kad Stārlingā vairs neredzēja mustangu, tikai juta sev aiz muguras tā klātbūtni. Viņai negribējās to atstāt.

Piepeši viņa bija trīsdesmit trīs gadus veca sieviete, viena, ar izpostītu civildienesta karjeru un bez kārtīga ieroča mežā naktī. Viņa skaidri redzēja pati sevi, redzēja vecuma krunciņas, kas sāka iezīmēties acu kaktiņos. Viņai izmisīgi gribējās atgriezties pie savas automašīnas. Nākamais solis bija gausāks, viņa apstājās un dzirdēja savu elpu.

Ieķērcās vārna, vējš iešalcās kailajos zaros viņai virs galvas, un tad nakti pāršķēla kliedziens. Tik drausmīgs un bezcerīgs kliedziens, kas cēlās, krita, izbeidzās ar lūgumu pēc nāves tik izķēmotā balsī, ka tā varēja piederēt jebkuram. "Uccidimi!"' Un atkal kliedziens.

Pirmais Stārlingu sastindzināja, otrais lika mesties skriešus, ātri brienot caur tumsu; revolveris joprojām bija makstī, viena roka turēja izslēgto lukturīti, otra - izstiepta uz priekšu nakts tumsā. Nē, Meison, tu to nedarīsi. Nē, nedarīsi. Steidzies. Steidzies! Viņa atskārta, ka var noturēties iebrauktajā sliedē, klausoties savu soļu skaņā un jūtot irdeno granti katrā pusē. Ceļš pagriezās un virzījās gar žogu. Pamatīgu žogu, metāla cauruļu žogu, sešas pēdas augstu.

Atskanēja lūdzošas izbaiļu elsas, kliedziens pieņēmās spēkā, un Stārlingai priekšā aiz žoga krūmos bija jaušama kustība, šī kustība pārvērtās rikšos, vieglākos par zirga pakavu dunu, ātrākā taktī. Viņa izdzirdēja rukšķēšanu, kuru nevarēja nepazīt.

Tuvāk mokpilnajām skaņām, kas nepāiprotami bija cilvēka balsī izkliegtas, lai arī izķēmotas, mirkli tās pārmāca viens vienīgs kvieciens, un Stārlingā saprata, ka dzird vai nu ierakstu, vai arī balsi, kuru pastiprina mikrofons. Starp kokiem atspīdēja gaisma un pavīdēja šķūņa aprises. Stārlingā piespieda galvu pie saltās dzelzs, lai paskatītos caur žogu. Uz priekšu auļoja tumši veidoli, gari, augumā viņai līdz gurniem. Aiz četrdesmit jardu plata klajuma atradās šķūņa gals ar plati atvērtām lielām durvīm, tās aizšķērsoja barjera ar divlīmeņu vārtiem, virs tiem bija pakarināts grezns spogulis, no kura uz zemes kā spilgts plankums atmirdzēja šķūņa gaisma. Ganībās pie šķūņa stāvēja drukns vīrs platmalē, rokās turēdams jaudīgu magnetofonu. Ar vienu plaukstu viņš aizspieda sev ausi, kad no skaļruņiem izlauzās vēl viena kaucienu un elsu virkne.

Nu tās izskrēja no krūmiem - mežacūkas ar mežonīgiem purniem, ātras kā vilki, garām kājām, platām krūtīm, pinkainas, sabozušas asos, sirmos sarus.

Karlo iemuka iekšā pa vārtiem un aizvēra tos, kad cūkas vēl bija trīsdesmit jardu attālumā no viņa. Tās palika stāvam puslokā un gaidīja, lielie, izliektie ilkņi piešķīra purniem nicīgas vīpsnās izteiksmi. Kā futbola aizsargi, kas gaida izdevīgu piespēli, tās metās uz priekšu, apstājās, grūstījās, rukšķēja, šņakstināja zobus.

Stārlingā savā laikā bija redzējusi mājlopus, taču nemūžam neko līdzīgu šīm cūkām. Tām piemita drausms skaistums, grācija un ātrums. Tās vēroja durvis, drūzmēdamās, izraudamās uz priekšu un atkāpdamās, nenovērsdamās no barjeras, kas aizšķērsoja šķūņa vaļējo galu.

Karlo kaut ko pateica pār plecu un nozuda šķūnī.

Tajā, virzīdamies atpakaļgaitā, parādījās autobusiņš. Stārlingā uzreiz pazina pelēko braucamrīku. Tas apstājās ieslīpi pie barjeras. Izkāpa Kordels un atvēra sānu slīddurvis. Pirms viņš izslēdza salonā gaismu, Stārlingā saskatīja busiņā Meisonu ar visu respiratoru, viņš bija atbalstīts spilvenos, bize saritināta uz krūtīm. Labākajā vietā, pie pašas skatuves. Virs durvīm iedegās starmeši.

Karlo pacēla no zemes kādu priekšmetu, kuru Stārlingā sākumā nepazina. Tas atgādināja kājas vai ķermeņa apakšdaļu. Ja tā bija puse no ķermeņa, tad Karlo bija jābūt neparasti stipram. Mirkli Stārlingā izbijās, ka tas varētu būt viss, kas palicis pāri no doktora Lektera, taču kājas liecās aplamās vietās, liecās tā, kā to nepieļautu locītavas.

Lektera kājas tās var būt vienīgi tad, ja viņš ir salauzīts uz moku rata un izrauts caur tā spieķiem, Stārlingā vienu baismu mirkli nodomāja. Karlo kaut ko uzsauca pār plecu. Stārlingā izdzirdēja ierūcamies motoru.

Viņas redzeslaukā parādījās iekrāvējs, to vadīja Pjēro, doktors Lekters bija pacelts augstu uz iekrāvēja dakšām, rokas izplestas un piesietas pie dīseles, virs delnām vienā ritmā ar iekrāvēja kustību šūpojās intravenozā šķīduma pudeles. Pacelts tik augstu, lai redzētu izsalkušās cūkas, lai redzētu, kas viņu gaida.

Iekrāvējs virzījās lēni kā drausmīgā procesijā, vienā pusē tam soļoja Karlo, otrā - Džonijs Molji ar ieroci rokās.

Stārlingas skatiens mirkli kavējās pie Molji šerifa vietnieka žetona. Atšķirībā no vietējās policijas žetoniem tas bija zvaigznes formā. Balti mati, balts krekls, tāpat kā nolaupītāju šoferim.

No autobusiņa atskanēja Meisona dobjā balss. Viņš dungoja "Pomp and Circumstance" un irgājās.

Cūkas, visu mūžu radinātas pie trokšņa, nebaidījās no mašīnas, vairāk gan šķita priecīgas par to.

Iekrāvējs apstājās pie barjeras. Meisons kaut ko pateica doktoram Lekteram, bet Stārlingā nespēja saklausīt vārdus. Doktors Lekters nepakustināja galvu, nedeva nekādu zīmi, kas liecinātu, ka viņš dzirdējis. Viņš atradās vēl augstāk par Pjēro, kas sēdēja pie stūres. Vai viņš skatījās uz Stārlingas pusi? To viņa neuzzināja, jo strauji metās tālāk gar žogu, gar šķūņa sāniem, līdz atrada divviru durvis, pa kurām bija iebraucis autobusiņš.

Karlo iesvieda piebāztās bikses cūku aplokā. Cūkas visas reizē klupa uz priekšu, pie katras staras pietika vietas divām, tās ar pleciem grūda nost pārējās. Plēsa, šņāca, rāva un dīrāja, beigtās vistas bikšu starās izjuka gabalos, cūkas purināja galvu šurpu turpu, gaisā zibēja vistu iekšas. Vesels klājiens ņudzošu, sarainu muguru.

Karlo bija sagādājis tikai ļoti vieglas uzkodas - trīs vistas un mazliet salātu. Itin drīz bikses bija saplosītas skrandās, un cūkas slienādamās atkal pievērsa savas kārās ačeles barjerai.

Pjēro nolaida iekrāvēja dakšas gandrīz līdz pašai zemei. Vārtu augšdaļai pagaidām bija jāpasargā no cūkām doktora

Lektera dzīvībai svarīgie orgāni. Karlo novilka doktoram kurpes un zeķes.

-    Un visu mājupceļu tā kvieca mazais sivēntiņš! - no mašīnas sauca Meisons.

No mugurpuses viņiem tuvojās Stārlingā. Visi skatījās pretējā virzienā, vērodami cūkas. Izgājusi caur zirglietu telpu, viņa nonāca šķūņa vidū.

-     Tikai neļaujiet viņam noasiņot! - no autobusiņa sauca Kordels. - Esiet gatavi, kad likšu savilkt žņaugus. - Viņš ar drāniņu spodrināja Meisona okulāru.

-    Vai jums ir kas sakāms, doktor Lekter? - jautāja Meisona dobjā balss.

Šķūnī nodārdēja revolveris un atskanēja Stārlingas balss:

-    Rokas augšā, nekustēties! Izslēdziet motoru!

Šķita, ka Pjēro nav sapratis.

-     Fermate il motore, - doktors Lekters izpalīdzīgi pārtulkoja.

Tagad bija dzirdami vairs tikai cūku nepacietīgie kviecieni.

Stārlingā redzēja vienu ieroci - pie sāna baltmatim ar zvaigzni uz krūtīm. Viņa ieroča maksts bija viegli atverama. Vispirms noguldi viņu zemē.

Kordels zibens ātrumā ieslīdēja pie stūres, autobusiņš sakustējās, Meisons kliedza uz viņu. Stārlingā ar ieroci sekoja braucamrīkam, ar acs maliņu pamanīja baltmatainā vīrieša sakustēšanos, pacirtās pret viņu, kad viņš izrāva ieroci, lai nošautu Stārlingu, kliegdams: "Policija!" - un Stārlingā divreiz iešāva viņam krūtīs - ātrs, dubults trāpījums.

No vīrieša ieroča pret zemi izšāvās divas pēdas gara liesma, viņš atsprāga pussoli atpakaļ un sabruka ceļos, seju pavērsis lejup, četrdesmit piektā kalibra šāviņš bija sašķaidījis žetonu, izgājis tam cauri un no sāniem ietriecies sirdī.

Molji nokrita atmuguriski un palika guļam.

Tomazo zirglietu telpā izdzirdēja šāvienus. Pakampis gaisa šauteni, viņš uzrāpās sienaugšā, nometās mīkstajā sienā un līda uz malu, no kuras varēja pārredzēt šķūni.

-      Nākamais, - Stārlingā teica balsī, kuru pati nepazina. Vajadzēja rīkoties ātri, kamēr viņus vēl apdullinājusi Molji nāve. - Zemē, tu, ar galvu pret sienu! Tu - zemē, ar galvu uz šo pusi! Uz šo pusi!

-     Girati dali' altra parte,' - no iekrāvēja dakšas tulkoja doktors Lekters.

Karlo paskatījās augšup uz Stārlingu, saprata, ka viņa nevilcināsies nogalināt, un palika nekustīgi guļam. Žigli ar vienu roku viņa uzlika vīriešiem rokudzelžus, galva katram bija uz savu pusi, Karlo roka tika pieķēdēta pie Pjēro potītes un Pjēro potīte pie Karlo rokas. Vienam no viņiem aiz auss nemitīgi atradās uzvilktā revolvera stobrs.

Izvilkusi no zābaka dunci, viņa ap iekrāvēju piegāja pie doktora.

-    Labvakar, Klarisa, - viņš teica, kad Stārlingā nonāca viņa redzeslaukā.

-    Vai varat paiet, vai kājas veselas?

-Jā.

-    Vai redze daudzmaz kārtībā?

-Jā.

-    Es pārgriezīšu virves. Visu cieņu, doktor, bet, ja jūs taisīsiet kādus mēslus, es jūs nošaušu uz līdzenas vietas. Vai sapratāt?

' Pagriezieties uz otru pusi. (Tulk. no it. vai.)

-    Pilnīgi.

-    Izturieties, kā nākas, un jūs tiksiet cauri sveikā.

-    Jūs runājat kā protestante.

Visu laiku viņa strādāja. Duncis bija ass. Viņa atklāja, ka gludo, jauno virvi ir vieglāk griezt ar asmens rievoto pusi.

Viņa labā roka bija brīva.

-    Pārējo izdarīšu pats, ja iedosiet man nazi.

Stārlingā vilcinājās. Tad atkāpās izstieptas rokas attālumā un sniedza viņam īso dunci.

-     Mana mašīna ir pārsimt jardu tālāk - uz ugunsdzēsēju ceļa. - Viņai vajadzēja reizē vērot doktoru un vīriešus uz grīdas.

Viņš atbrīvoja vienu kāju, pēc tam ķērās pie otras, kur katra cilpa bija jāpārgriež atsevišķi. Doktors Lekters nevarēja paskatīties atpakaļ, kur zemē knūpus gulēja Karlo un Pjēro.

-     Kad būsiet pārgriezis virves, nemēģiniet bēgt. Jūs netiksiet pat laukā pa durvīm. Es iedošu jums divus pārus rokudzel- žu, - Stārlingā teica. - Jums aiz muguras uz grīdas guļ divi vīri, kas saslēgti dzelžos. Lieciet, lai viņi aizrāpo pie iekrāvēja, un pieslēdziet ar rokudzelžiem viņus tur klāt, lai viņi netiek pie telefona. Tad saslēdziet rokas sev.

-    Divi? - viņš jautāja. - Uzmanieties, ir jābūt trijiem.

Viņš vēl runāja, kad no Tomazo šautenes izlidoja šautriņa,

sudrabaina švīka starmešu gaismā, un trīsēdama ietriecās Stārlingai mugurā. Viņa apcirtās apkārt, acumirklī apreibusi, acīs satumsa, viņa pūlējās saskatīt mērķi, ieraudzīja stobru sienaug- šas malā un šāva, šāva, šāva, šāva. Tomazo aizvēlās prom no malas, viņu dzēla šķembas, pret starmešiem mutuļoja zili šāvienu dūmi. Viņa izšāva vēlreiz, un redze aizmiglojās pilnīgi, viņa sniedzās sev pie sāniem pēc aptveres, bet ceļi jau ļima.

Troksnis šķita vēl stiprāk uzbudinām cūkas; redzēdamas cilvēkus tik kārdinoši guļam zemē, tās kvieca un rukšķēja, spiezdamās pret barjeru.

Stārlingā sabruka knūpus, tukšā pistole ar atvērtu aizslēgu aizripoja sāņus. Karlo un Pjēro pacēla galvu, lai paskatītos, un tad, saslēgti kopā, sāka rāpot tik neveikli, kā rāpo sikspārnis, viņi rausās uz Molji līķa pusi, uz viņa pistoles un rokudzelžu atslēgas pusi. Sienaugšā noklikšķēja trankvilizatoru šautene, ko pārlādēja Tomazo. Viņam bija atlikusi vēl viena šautriņa. Nu viņš piecēlās un, piegājis pie malas, skatījās pār stobru, aiz iekrāvēja meklēdams doktoru Lekteru.

Tomazo gāja gar pašu sienaugšas malu, doktoram nebija kur paslēpties.

Doktors Lekters pacēla Stārlingu uz rokām un atmuguriski steigšus atkāpās uz divlīmeņu vārtu pusi tā, lai iekrāvējs paliktu starp viņu un Tomazo, kurš piesardzīgi gāja uz priekšu, skatīdamies, kur liek kāju sienaugšas malā. Tomazo izšāva, un šautra, kas bija tēmēta Lekteram krūtīs, trāpīja Stārlingai pa apakšstil- ba kaulu. Doktors Lekters atbīdīja divlīmeņu vārtu bultas.

Pjēro kā neprātā pagrāba Molji atslēgu saišķa ķēdi, Karlo kampa pēc ieroča, bet cūkas jau metās virsū maltītei, kura pūlējās piecelties. Karlo izdevās vienu reizi izšaut, un viena cūka sabruka zemē, pārējās pārkāpa beigtajai pāri un klupa klāt Karlo un Pjēro, un Molji līķim. Vēl citas izskrēja caur šķūni un nozuda naktī.

Doktors Lekters, uz rokām turēdams Stārlingu, jau bija aiz divlīmeņu vārtiem, kad cūkas iebruka šķūnī.

Tomazo no sienaugšas redzēja sava brāļa seju cūku barā, un pēc tam tā bija vairs tikai asiņains cūkēdiens. Viņš iesvieda ieroci siena klājienā. Doktors Lekters, stalts kā dejotājs, rokās nesdams Stārlingu, iznāca no vārtu aizsega un basām kājām cauri cūku baram izgāja no šķūņa. Doktors Lekters soļoja caur šķūni pa ņudzošu muguru un asiņainu šļakatu jūru. Pāris lielāko cūku, to vidū grūsnā sivēnmāte, pagriezās pret viņu un nolieca galvu, grasoties uzbrukt.

Kad viņš pievērsās cūkām un cūkas nesajuta baiļu smaku, tās atgriezās pie vieglā laupījuma, kas mētājās uz grīdas.

Doktors Lekters redzēja, ka papildspēki no mājas netuvojas. Ticis zem kokiem uz ugunsdzēsēju ceļa, viņš apstājās, lai izvilktu šautras no Stārlingas miesas un izsūktu brūces. Šautras smaile bija saliekusies pret viņas stilba kaulu.

Blakus pa krūmiem aizbrāzās cūkas.

Viņš novilka Stārlingai zābakus un uzāva tos sev basajās kājās. Tie bija nedaudz par maziem. Revolveri viņš atstāja Stārlingai pie potītes, lai, nesdams viņu, varētu to aizsniegt.

Pēc desmit minūtēm sargs pie galvenajiem vārtiem pacēla skatienu no avīzes, izdzirdējis tālu, dunošu skaņu, it kā tur piķētu smagais bumbvedējs. Tas bija mustangs, kas ar piectūkstoš astoņsimt apgriezieniem minūtē joņoja pa starpštatu šosejas pārvadu.

87

Meisons činkstēja un raudāja, prasīdamies atpakaļ uz savu istabu, raudāja tāpat kā toreiz, kad daži mazāki zēni un meitenes nometnē bija viņu pievārējuši un paguvuši viņam pāris reižu iebelzt, pirms viņš spēja aprakt uzbrucējus zem sava svara.

Margota un Kordels uzveda viņu augšā ar liftu, nogādāja istabā un ērti apguldīja gultā, pieslēgtu pie pastāvīgajiem spēka avotiem.

Meisons bija tik nikns, kādu Margota viņu nekad nebija redzējusi, uz kailajiem sejas kauliem pulsēja asinsvadi.

-    Es labāk iedošu viņam kaut ko, - sacīja Kordels, kad abi bija izgājuši rotaļu istabā.

-    Vēl ne. Viņam bridi jāpadomā. Iedodiet man savas hon- das atslēgas.

-    Kāpēc?

-     Vienam ir jāaizbrauc uz turieni un jāpaskatās, vai kāds vēl ir pie dzīvības. Varbūt brauksiet pats?

-Nē, bet…

-    Ar jūsu mašīnu es varēšu iebraukt zirglietu telpā, busiņš neies cauri durvīm, un tagad dodiet man tās nolādētās atslēgas!

Tagad lejā, ārā uz piebraucamā ceļa. No meža puses pār klajumu skrēja Tomazo, lāgiem atskatīdamies. Domā, Margot! Viņa ieskatījās pulksteni: astoņi divdesmit. Pusnaktī nāks Kordelu maiņa. Pietiek laika, lai izsauktu no Vašingtonas vīrus, kas to visu savāks. Viņa pa zāli brauca pretim Tomazo.

-     Es viņus ķert, cūka parauj mani pie zemes. Viņš… to sievieti… - Tomazo ar žestiem atdarināja, kā doktors Lekters nesis Stārlingu. - …to sievieti. Viņi iekšā skaļajā mašīnā. Viņai ir due, - viņš pacēla gaisā divus pirkstus, - freccette. - Viņš norādīja uz savu muguru un kāju. - Freccette. Dārdi. Iešāvu. Bam! Due freccette. - Viņš atdarināja šaušanu.

-    Šautriņas, - Margota teica.

-      Šautriņas, varbūt par daudz narcotico. Viņa varbūt ir beigta.

-    Kāp iekšā! - Margota sacīja. - Mums jābrauc skatīties.

Margota iebrauca pa divviru sāndurvīm, pa kurām šķūnī bija iegājusi Stārlingā. Kviecieni, rukšķieni, ņudzošas, sarainas muguras. Margota brauca tālāk, skaļi taurēdama, un atdzina cūkas pietiekami tālu nost, lai ieraudzītu, ka zemē mētājas trīs līķi, sakropļoti līdz nepazīšanai.

Viņi iebrauca zirglietu telpā un aizvēra aiz sevis durvis.

Margota apsvēra, ka Tomazo ir vienīgais vēl dzīvais, kurš jebkad redzējis viņu šķūnī, ja neņem vērā Kordelu.

Iespējams, to atskārta arī Tomazo. Viņš stāvēja drošā attālumā no Margotas, pievērsis tumšās, gudrās acis viņas sejai. Viņam pār vaigiem ritēja asaras.

Domā, Margot! Tu taču negribi nekādas nepatikšanas ar sardīniešiem. Viņi zina, ka ar naudu rīkojies tu. Viņi tevi pārdos, ne aci nepamirkšķinājuši.

Tomazo acis sekoja viņas rokai, kas ieslīdēja kabatā.

Mobilais telefons. Viņa nospieda Sardīnijas numuru, piezvanīja "Steuben" baņķierim uz mājām pustrijos naktī pēc turienes laika. Pateikusi dažus vārdus, viņa sniedza telefonu Tomazo. Viņš pamāja, atbildēja, pamāja vēlreiz un atdeva telefonu atpakaļ. Nauda piederēja viņam. Uzrāpies sienaugšā, viņš paņēma savu somu, kā arī doktora Lektera mēteli un platmali. Kamēr viņš vāca mantas, Margota pacēla lopu rīksti, pārbaudīja, vai strāva darbojas, un ieslidināja rīksti sev piedurknē. Un paņēma līdzi arī kalēja veseri.

88

Tomazo, sēdēdams pie stūres Kordela mašīnā, izlaida Margotu pie mājas. Honda viņam bija jāatstāj Dallesa starptautiskās lidostas ilgtermiņa stāvvietā. Margota apsolīja viņam, ka, cik vien labi iespējams, apbedīs to, kas palicis pāri no Pjēro un Karlo.

Tomazo juta, ka ir kaut kas tāds, kas jāpasaka Margotai, un viņš saņēma dūšu un sakopoja savas trūcīgās angļu valodas zināšanas.

- Signorina, cūkas, jums jāzina, cūkas palīdzēja Dottore. Atkāpās no viņa, stāvēja riņķī. Nogalināja manu brāli, nogalināja Karlo, bet atkāpās no doktora Lektera. Es domāju, cūkas tur viņu par dievu. - Tomazo pārmeta krustu. - Jums vairs nevajadzētu viņu vajāt.

Un visu savu garo mūžu Sardīnijā Tomazo to stāstīja tieši tā. Jau gandrīz septiņdesmit gadu vecs, viņš daudzināja, ka doktors Lekters ar sievieti uz rokām atstājis šķūni, nests uz cūku mugurām.

Kad mašīna bija aizbraukusi pa ugunsdzēsēju ceļu, Margota labu bridi stāvēja, skatīdamās augšup uz Meisona apgaismotajiem logiem. Viņa redzēja, kā uz sienām kustas Kordela ēna, kamēr viņš grozās ap Meisonu, no jauna pievienodams monitorus, kas kontrolē viņas brāļa elpu un pulsu.

Margota iebīdīja kalēja vesera kātu aizmugurē zem biksēm, bet vesera galvu apsedza ar jaku.

Kordels iznāca no Meisona istabas, nesdams spilvenus, kad no lifta izkāpa Margota.

-    Kordel, sagatavojiet viņam martini.

-    Es nezinu…

-    Bet es zinu. Sagatavojiet viņam martini.

Nolicis spilvenus uz dīvāna, Kordels nometās ceļos pie bāra ledusskapja.

-    Vai sula tur ir? - Margota jautāja, piegājusi viņam tuvu klāt. Tad blieza ar kalēja veseri Kordelam pa galvaskausa pamatni un sadzirdēja krakšķi. Viņa galva ietriecās ledusskapī, atlēca atpakaļ, un viņš atmuguriski nogāzās pats uz savām saliektajām kājām, vaļējām acīm skatīdamies griestos. Viena acs zīlīte izpletās, otra - ne. Margota pagrieza viņa galvu ar vaigu pret grīdu un vēlreiz sita ar veseri, par collas tiesu saplacinādama deniņus. Kordelam pa ausīm izplūda biezas asinis.

Viņa nejuta neko.

Meisons dzirdēja atveramies savas istabas durvis un pavērsa turp aci. Krēslainajā gaismā viņš bija kādu mirkli iesnaudies. Zem sava akmens snauda arī zutis.

Uz sliekšņa nostājās Margotas plecīgais stāvs. Viņa aizvēra aiz sevis durvis.

-    Sveiks, Meison!

-    Kas tur ārā notika? Kāda velna pēc tu tik ilgi kavējies?

-    Viņi visi tur ir pagalam, Meison.

Margota piegāja pie gultas, atvienoja vadu no Meisona telefona un nometa to zemē.

-    Pjēro un Karlo, un Džonijs Molji - visi ir pagalam. Doktors Lekters aizbēga un aiznesa sev līdzi Stārlingu.

Meisons izlamājās, viņam starp zobiem parādījās putas.

-    Es iedevu Tomazo naudu un aizsūtīju viņu mājās.

-     Ko??? Tu, nolādētā, stulbā maita, tagad paklausies, mēs visu savāksim un sāksim no jauna! Mums ir visa nedēļas nogale. Mums nav jāraizējas par to, ko redzēja Stārlingā. Ja viņa ir pie Lektera, tad var uzskatīt, ka viņa ir mirusi.

Margota paraustīja plecus.

-    Viņa neredzēja mani.

-     Zvani uz Vašingtonu un sauc šurp četrus no tiem sūda- brāļiem! Nosūti helikopteru! Parādi viņiem mazo ekskavatoru - parādi viņiem - Kordel! Nāc šurp! - Meisons iepūta savā pān- flautā. Margota pastūma caurulītes malā un noliecās pār viņu tā, lai redzētu viņa seju.

-    Kordels nenāks, Meison. Kordels ir miris.

-Ko?

-     Es viņu nogalināju rotaļu istabā. Un tagad, Meison, tu dosi to, ko esi man parādā. - Viņa nolaida gultas sānu malas un, pacēlusi resno matpīnes rituli, novilka Meisonam segu. Viņa sīkās kājeles nebija resnākas par cepumu mīklas ritulīšiem. Roka, vienīgā ekstremitāte, ko viņš spēja pakustināt, trīcēdama virzījās uz telefona pusi. Respirators šņākdams cēlās un grima parastajā ritmā.

Izņēmusi no kabatas bezspermicīda prezervatīvu, Margota parādīja to viņam. No piedurknes viņa izvilka lopu rīksti.

-    Atceries, Meison, kā tu mēdzi uzspļaut uz sava diņķa, lai labāk slīdētu? Kā tu domā, vai tagad varēsi savākt kādu drusku siekalu? Nē? Tad varbūt varēšu es.

Meisons kliedza, kad to atļāva elpa, izgrūda vairākus ēze- liskus brēcienus, taču pusminūtē viss bija galā, turklāt ar lieliskiem panākumiem.

-Ar tevi ir cauri, Margot. - Tas vairāk izklausījās kā "Nar- got".

-Ak, Meison, ar mums visiem ir cauri. Vai tad tu nezināji? Toties šie ir dzīvi un veseli, - viņa noteica, sakārtodama blūzi virs siltās pudelītes. - Tie spirinās. Es tev parādīšu, kā. Es tev parādīšu, kā tie spirinās, - parādīšu un pastāstīšu.

Margota paņēma dzelkšņainos zivju cimdus, kas atradās blakus akvārijam.

-    Es varētu adoptēt Džūdiju, - Meisons sacīja. - Viņa varētu būt mana mantiniece, un mēs varētu slēgt aizbildnības līgumu.

-     To mēs varētu gan, - Margota attrauca, izceldama no tvertnes karpu. Atnesusi no atpūtas stūrīša krēslu un nostājusies uz tā, viņa noņēma lielā akvārija vāku. - Bet mēs to nedarīsim.

Noliekusies pār akvāriju, viņa iegremdēja muskuļainās rokas ūdenī. Karpu viņa turēja aiz astes pie pašas alas, un, kad izlīda zutis, viņa ar savu spēcīgo roku sagrāba to aiz galvas, izvilka no ūdens un pacēla gaisā. Varenais zutis, resns, tikpat garš kā Margota, locījās uz visām pusēm, svinīgi krāšņā āda zalgoja. Viņa satvēra zuti arī ar otru roku, un, kad tas izvijās, viņai atlika vienīgi turēt no visa spēka, iespiežot tam sānos cimdu dzelkšņus.

Piesardzīgi nokāpusi no krēsla, viņa piegāja pie Meisona, nesdama zuti, kurš locījās, cik jaudas, tā galva atgādināja vītņ- griezi, zobi, šie atkarpainie zobi, no kuriem nekad nevarēja izsprukt neviena zivs, klakšķēja kā telegrāfa taustiņi. Viņa nosvieda zuti Meisonam uz krūtīm, uz respiratora, un turēja to ar vienu roku, vīdama tam apkārt Meisona matu pīni.

-    Spirinies, spirinies, Meison, - viņa teica.

Ar vienu roku turēdama zuti aiz galvas, viņa ar otru lauza vajā Meisona žokli, lauza to vaļā, ar visu svaru uzguldama zodam, viņš sasprindzināja visus savus vārgos spēkus, bet viņa mute krakšķēdama atvērās.

-    Tev vajadzēja ņemt šokolādi, - Margota sacīja un iebāza zuša galvu Meisonam mutē, zutis sakampa Meisona mēli ar saviem zobiem, asiem kā bārdasnazis, kā sakamptu zivi, un vairs nelaida to vaļā, neparko vairs nelaida vaļā, tā ķermenis drudžaini raustījās, iepīts Meisona bizē. Meisonam pa deguna caurumu izšļācās asinis, un viņš slīka.

Margota atstāja abus kopā, Meisonu un zuti, karpa vientuļi meta lokus akvārijā. Piegājusi pie Kordela galda, viņa savaldījās un vēroja monitorus, līdz Meisona dzīvības līnija izstiepās taisna.

Zutis vēl kustējās, kad viņa atgriezās Meisona istabā. Res- pirators cilājās augšup lejup, pildot zuša pūsli ar putainām asinīm, ko izsūknēja no Meisona plaušām. Noskalojusi akvārijā lopu rīksti, Margota iebāza to sev kabatā.

No maza maisiņa, kas glabājās kabatā, Margota izņēma doktora Lektera galvas ādas drisku un matu šķipsnu. Ar Meiso- na nagiem viņa noskrāpēja no ādas mazliet asiņu, tas nebija viegli, jo zutis joprojām kustējās, bet matus viņa iepina Meisonam starp pirkstiem. Vienu matu viņa visbeidzot iebāza zivju cimdā.

Margota izgāja ārā, nepaskatījusies uz mirušo Kordelu, un devās mājās pie Džūdijas ar savu silto guvumu, kas bija noglabāts tur, kur tas paliks silts.

SESTĀ DALA

Gara karote

Lai garu karoti sev labāk meklē tas, Pie viena galda kurš ar velnu mieloj

Džefrijs Čosers, "Skvaira stāsts" no "Kenterberijas stāstiem"

89

Klarisa Stārlingā bez samaņas guļ milzīgā gultā zem linu palaga un siltas segas. Viņas rokas, ietērptas zīda pidžamas piedurknēs, atdusas uz segas un ir sasietas ar zīda šallēm, lai tās nevarētu aizsniegt seju vai notraukt plāksteri, kas notur intravenozo adatu viņas delnas virspusē.

Istabā ir trīs gaismas punkti - zemā, aptumšotā lampa un sarkanie punktiņi, kas kvēlo acu zīlītēs doktoram Lekteram, kurš viņu vēro.

Viņš sēž atzveltnī, pirkstus savijis zem zoda. Pēc kāda laika viņš pieceļas un izmēra viņai asinsspiedienu. Ar maza lukturīša palīdzību pārbauda acu zīlītes. Pasniedzas zem segas, sameklē viņas pēdu, izvelk to no segas apakšas un, cieši vērodams viņu, stimulē pēdu ar atslēgas smaili. Mirkli viņš stāv, acīmredzot iegrimis domās, maigi turēdams Stārlingas pēdu, it kā tas būtu mazs dzīvnieciņš viņa rokā.

No trankvilizatora šautriņas ražotāja Lekters ir uzzinājis tā sastāvu. Otrā šautra bija trāpījusi Stārlingai liela kaulā, tāpēc Lekters domā, ka viņa tomēr nav saņēmusi pilnu divkāršu devu. Ar bezgalīgu rūpību viņš ievada Stārlingai asinsriti stimulējošus pretlīdzekļus.

Starp aprūpes brīžiem viņš sēž atzveltnī ar lielu žūksni ietinamā papīra lapu uz ceļiem un veic aprēķinus. Lapās ņirb gan astrofizikas, gan kvantu fizikas simboli. Vairākkārt ir veikti aprēķini ar virkņu teorijas simboliem. Tie nedaudzie matemātiķi, kuri spētu sekot viņa domai, droši vien sacītu, ka viņa vienādojumi sākas spoži un pēc tam apsīkst, jo vēlamais tiek uzdots par esošo: doktors Lekters grib, lai laiks pagriežas atpakaļ - lai haosa pieaugums vairs nenosaka laika virzienu. Viņš grib, lai ceļu rāda kārtības pieaugums. Viņš grib izglābt Mišas piena zobus no atejas bedres. Aiz drudžainajiem aprēķiniem slēpjas izmisīga vēlēšanās sagatavot Mišai pasaulē vietu, varbūt to vietu, kuru patlaban ieņem Klarisa Stārlingā.

90

Rīts, un dzeltena saules gaisma Maskretas fermas rotaļu istabā. Lielie spēļu dzīvnieki ar savām pogu acīm skatās uz Kordela līķi, kas tagad jau apsegts.

Pat tagad, ziemas vidū, kāda gaļas muša ir atradusi līķi un staigā pa palagu tur, kur cauri izsūkušās asinis.

Ja Margota Vērdžere būtu zinājusi, cik neizturama spriedze jāpacieš galveno lomu tēlotājiem masu mediju apsēstā slepkavības lietā, tad nemūžam nebūtu grūdusi zuti savam brālim rīklē.

Viņas lēmums necensties savākt jucekli Maskretas fermā un vienkārši nolīst kaktiņā, līdz vētra būs garām, bija patiesi gudrs. Neviena dzīva dvēsele nebija redzējusi viņu Maskretā, kad tika noslepkavots Meisons un pārējie.

Viņas stāsts bija šāds: pusnakts maiņas slimokopēja paniskais zvans pamodinājis viņu mājā, kuru viņa dala ar Džūdiju.

Viņa izbraukusi uz notikuma vietu un ieradusies tur īsi pēc pirmajiem policistiem.

Galvenais policijas izmeklētājs detektīvs Klerenss Frenkss bija pajauns vīrietis, kuram acis atradās mazliet par tuvu viena otrai, tomēr viņš nebija tik dumjš, kā cerējusi Margota.

-    Vai tad kurš katrs nevar uzbraukt augšā ar šo liftu? Vajag jau tikai atslēgu, lai tiktu iekšā, vai ne? - Frenkss viņai jautāja. Detektīvs un Margota neveikli sēdēja viens otram līdzās uz mazā dīvāna.

-    Droši vien, ja jau viņi tikuši tā iekšā.

-    "Viņi", mis Vērdžere? Vai jūs domājat, ka tur bija vairāk nekā viens?

-    Man nav ne jausmas, mister Frenks.

Viņa bija redzējusi sava brāļa līķi, joprojām savienotu ar zuti un pārsegtu ar palagu. Kāds bija atvienojis respiratoru. Kriminālisti ņēma akvārija ūdens paraugus un asiņu uztriepes no grīdas. Meisona rokā viņa redzēja doktora Lektera galvas ādas skrandiņu. To viņi vēl nebija atraduši. Kriminālisti Margotai atgādināja divus ķildīgos rešņus no "Alises Aizspogulijā".

Detektīvs Frenkss čakli skribelēja savā piezīmju grāmatiņā.

-      Vai jau zināms, kas ir tie pārējie cilvēki? - Margota jautāja. - Vai viņiem ir tuvinieki?

-    Mēs to noskaidrojam, - detektīvs Frenkss atbildēja. - Cik mums zināms, izmantoti trīs ieroči.

Patiesībā policija īsti nezināja, cik cilvēku gājis bojā šķūnī, jo cūkas bija nozudušas biezajā mežā, aizvazādamas līdzi apgrauztās paliekas.

-    Šīs izmeklēšanas gaitā mēs, iespējams, lūgsim, lai jūs ar savu - ar savu pastāvīgo draudzeni piekrītat melu detektora pārbaudei. Vai jūs būtu ar mieru, mis Vērdžere?

-     Mister Frenks, es darīšu visu, kas nepieciešams, lai atrastu tos cilvēkus. Precīzāk atbildot uz jūsu jautājumu - jā, paziņojiet mums ar Džūdiju, kad būsim jums vajadzīgas. Vai man aprunāties ar ģimenes advokātu?

-    Nē, ja jums nekas nav slēpjams, mis Vērdžere.

-    Slēpjams? - Margota izspieda asaras.

-    Lūdzu, saprotiet, mis Vērdžere, es tikai daru savu darbu. - Frenkss grasījās uzlikt roku uz viņas masīvā pleca, tomēr pārdomāja.

91

Stārlingā pamodās svaigi smaržojošā pustumsā, kaut kādā instinktīvā veidā zinādama, ka atrodas jūras tuvumā. Viņa viegli sakustējās gultā. Sajuta, ka skaudri smeldz visas maliņas, un atkal iegrima bezsamaņā. Kad viņa pamodās nākamo reizi, viņu uzrunāja klusa balss, piedāvājot siltu tasi. Viņa padzērās no tās, un garša atgādināja zāļu tēju, ko viņai bija atsūtījusi Mapas vecmāmiņa.

Diena un atkal vakars, svaigu ziedu smarža mājā, un reiz adatas sīkais dzēliens. Gluži kā tālas uguņošanas būkšķi un sprakšķi pie apvāršņa pavīdēja baiļu un sāpju paliekas, bet ne tuvu, nekad ne tuvu. Viņa atradās vētras acs dārzā.

- Jūs mostaties. Mostaties mierīga. Mostaties patīkamā telpā, - sacīja kāda balss. Viņa saklausīja klusu kamermūziku.

Viņa jutās ļoti tīra, āda smaržoja pēc piparmētrām, pēc kādas ziedes, kura sniedza dziļu, mierinošu siltumu.

Stārlingā plati atvēra acis.

Pa gabaliņu no viņas stāvēja doktors Lekters, pilnīgi nekustīgs, kā bija stāvējis savā kamerā toreiz, kad Stārlingā bija ieraudzījusi viņu pirmo reizi. Tagad mēs esam pieraduši redzēt viņu bez važām. Nav šokējoši redzēt viņu nenoslēgtā telpā kopā ar otru mirstīgu radījumu.

-    Labvakar, Klarisa!

-     Labvakar, doktor Lekter! - Stārlingā atsaucās, pieskaņodamās viņam, bet patiesībā nezinādama, kāds tagad diennakts laiks.

-     Ja jūtaties slikti, tad tas ir no sasitumiem, kurus ieguvāt krītot. Jūs drīz atveseļosieties. Tomēr par vienu es vēlētos pārliecināties; vai jūs, lūdzu, neieskatītos šajā gaismā? - Viņš tuvojās ar mazu lukturīti rokā. Doktors Lekters smaržoja pēc tikko mazgāta, smalka vilnas auduma.

Viņa ar piespiešanos noturēja acis vaļā, kamēr viņš pārbaudīja acu zīlītes un atkal pakāpās nostāk.

-     Pateicos. Šeit ir ļoti ērta vannasistaba, lūk, šeit. Varbūt mēģināsiet pastaigāt? Rītakurpes ir jums pie gultas, diemžēl biju spiests aizņemties jūsu zābakus.

Viņa bija pamodusies un nebija pamodusies. Vannasistaba tiešām bija ērta, apgādāta ar visām labierīcībām. Nākamajās dienās viņa tur izbaudīja ilgas peldes, tomēr pat nepapūlējās ieskatīties spoguļos, tik tālu viņa bija no sevis pašas.

92

Dienām ilgas sarunas, dzirdot pašai sevi un brīnoties par to, kas ir šī runātāja, kura tik lieliski pazīst viņas domas.

Dienām ilgs miegs, stiprs buljons, omletes.

Un kādu dienu doktors Lekters teica:

-     Klarisa, jums noteikti ir apnikušas rītakleitas un pidžamas. Skapī ir daži tērpi, kas varētu jums patikt, - protams, ja vien vēlēsieties tos valkāt. - Un tajā pašā tonī: - Jūsu personiskās mantas - somiņu, ieroci un maku - esmu ielicis kumodes augšējā atvilktnē, ja jums kaut kas no tā vajadzīgs.

-    Pateicos, doktor Lekter!

Skapī bija dažādi tērpi - kleitas, bikškostīmi, vizuļojošs, garš vakartērps ar pērlītēm rotātu ņieburu. Tur bija kašmira bikses un svīteri, kuri viņai patika. Viņa izraudzījās dzeltenbrūnu kašmiru un mokasīnus.

Atvilktnē atradās viņas vidusjosta un ieroča maksts bez zudušā revolvera, bet potītes maksts bija turpat, blakus somiņai, un tajā bija 45. kalibra automātiskais ierocis ar strupo stobru. Aptvere bija pilna ar patronām, patrontelpa tukša, tādu viņa mēdza nēsāt to pie potītes. Un tur bija ari zābaka duncis savā maksti. Mašīnas atslēgas bija somiņā.

Stārlingā bija un nebija viņa pati. Prātojot par notikumiem, viņa uzlūkoja tos it kā no malas, redzēja pati sevi no attāluma.

Viņa jutās laimīga, ieraudzījusi garāžā savu mašīnu, kad doktors Lekters aizveda viņu turp. Viņa paskatījās uz logu tīrītājiem un nolēma tos nomainīt.

-    Klarisa, kā jums šķiet, kādā veidā Meisona vīri izsekoja mūs līdz lielveikalam?

Mirkli viņa domādama pacēla acis pret garāžas griestiem.

Viņai nevajadzēja ne divas minūtes, lai atrastu antenu, kas stiepās šķērsām starp pakaļējo sēdekli un palodzi, un, sekodama antenai, viņa atrada paslēpto raidītāju.

Viņa to izslēdza un ienesa mājā, turēdama aiz antenas, kā nesdama aiz astes žurku.

-    Ļoti labs, - viņa sacīja. - Ļoti jauns. Un prasmīgi iemontēts. Esmu pārliecināta, ka uz tā ir mistera Krendlera pirkstu nospiedumi. Vai varu palūgt plastmasas maisiņu?

-    Vai viņi varētu meklēt to no gaisa?

-   Tagad tas ir izslēgts. Viņi nevar meklēt to no gaisa, pirms Krendlers neatzīstas, ka ir to izmantojis. Jūs zināt, ka viņš neatzīsies. Meisons var izsūtīt savu helikopteru.

-    Meisons ir miris.

-    Hmm… - Stārlingā novilka. - Vai jūs man neuzspēlētu?

93

Pirmajās dienās pēc slepkavībām Pols Krendlers svārstījās starp garlaicību un augošām bailēm. Viņš pieprasīja tiešus ziņojumus no FIB filiāles Mērilendā. Par jebkādām Meisona grāmatvedības pārbaudēm viņš jutās samērā drošs, jo naudas pārskaitījumam no Meisona uz viņa paša ciparu kontu bija pilnīgi droša starpstacija Kaimanu salās. Taču tagad, pēc Meisona nāves, Krendleram bija lieli plāni, taču trūka aizbildņa. Margota Vērdžere zināja par viņa naudu, un viņa zināja arī, ka Krendlers ir pārkāpis FIB Lektera failu drošības noteikumus. Margotai bija jātur mute.

Krendlers raizējās par mašīnas monitoru. To viņš bija paņēmis Tehnoloģijas ēkā Kventiko, neparakstīdamies par tā saņemšanu, tomēr todien viņa vārds tika atzīmēts Tehnoloģijas ēkas apmeklētāju žurnālā.

Doktors Dēmlings un lielais sanitārs Bārnijs bija redzējuši viņu Maskretā, taču tikai gluži likumīgā lomā, apspriežoties ar Meisonu Vērdžeru, kā noķert Hanibalu Lekteru.

Ceturtajā pēcpusdienā pēc slepkavībām visus beidzot gaidīja atvieglojums, jo Margota Vērdžere varēja atskaņot policijas izmeklētājiem gluži svaigu ierakstu no sava automātiskā atbildētāja.

Policisti aizgrābti stāvēja guļamistabā, blenzdami uz gultu, kuru viņa dalīja ar Džūdiju, un klausīdamies ļaundara balsī. Doktors Lekters tīksminājās par Meisona nāvi un apliecināja Margotai, ka tā bijusi ārkārtīgi mokoša un ilga. Viņa šņukstēja plaukstā, un Džūdija apskāva viņas plecus. Pēdīgi Frenkss izveda viņu no istabas, teikdams:

-    Jums nav nepieciešams klausīties to vēlreiz.

Pēc Krendlera mudinājumiem automātiskā atbildētāja lente tika aizvesta uz Vašingtonu, un balss analīze apstiprināja, ka zvanītājs tiešām bijis doktors Lekters.

Taču vislielāko atvieglojumu Krendleram sagādāja telefona zvans ceturtās dienas vakarā.

Zvanītājs nebija neviens cits kā Pārtons Velmors, Kongresa pārstāvis no Ilinoisas štata.

Ar kongresmeni Krendlers bija runājis tikai dažas reizes, taču viņa balsi pazina no televīzijas. Iedrošināja jau pats telefona sarunas fakts; Velmors bija Pārstāvju palātas Juridiskās uzraudzības komitejas loceklis un izslavēts zaķapastala; no Krendlera viņš bēgtu pa gabalu, ja pret Krendleru pastāvētu kādas aizdomas.

-     Mister Krendler, es zinu, ka jūs bijāt labi pazīstams ar Meisonu Vērdžeru.

-    Jā, ser.

-     Nu, tas taču ir briesmīgi! Tas sasodītais sadists izpostīja

Meisona dzīvi, sakropļoja viņu, tad vēl atgriezās un noslepkavoja viņu. Varbūt tas jums nav zināms, bet šajā traģēdijā gāja bojā arī viens no maniem vēlētājiem. Džonijs Molji, viņš ilgus gadus kalpoja Ilinoisas sabiedrībai policijas dienestā.

-    Nē, ser, to es nezināju. Man ļoti žēl.

-     Galvenais, Krendler, ir tas, ka mums jāturpina darbs. Vērdžeru mantojuma filantropiskā loma un viņu dzīvā interese par politiku ar to nebeigsies. Tas stāv pāri viena cilvēka bojāejai. Esmu runājis ar vairākiem ļaudīm divdesmit septītajā apgabalā un ar Vērdžera tuviniekiem. Margota Vērdžere man apliecināja jūsu interesi par kalpošanu sabiedrībai. Neparasta sieviete. Ļoti praktiska. Visai drīz mēs satiksimies gluži neoficiālā un mierīgā gaisotnē un apspriedīsim, ko varam darīt nākamajā novembrī. Vēlamies, lai klāt esat arī jūs. Vai domājat, ka varēsiet ierasties uz šo tikšanos?

-    Jā, kongresmeņa kungs. Noteikti.

-     Margota jums piezvanīs un visu pastāstīs sīkāk - jau tuvākajās dienās.

Krendlers nolika klausuli. Viņam novēlās kā akmens no sirds.

Šķūnī tika atrasts 45. kalibra kolts, kas bija reģistrēts uz nelaiķa Džona Braiema vārda, tagad Klarisas Stārlingas īpašums, un tas sagādāja Birojam milzu nepatikšanas.

Stārlingā bija reģistrēta kā bez vēsts pazudusi, taču ne kā nolaupīta, jo neviens nebija redzējis, ka viņu kāds būtu nolaupījis. Viņa pat nebija aģente, kas nav ieradusies veikt aktīvā dienesta pienākumus. Stārlingā bija atstādināta aģente, kuras atrašanās vieta nav zināma. Tika izdota viņas mašīnas meklēšanas pavēle ar karosērijas un reģistrācijas numuru, taču īpašnieces vārds netika īpaši uzsvērts.

Cilvēku nolaupīšana prasa no likumsargiem daudz lielākas pūles nekā bez vēsts pazudušu personu meklēšana. Šī klasifikācija tā saniknoja Ardēliju Mapu, ka viņa uzrakstīja Birojam atlūgumu, bet pēc tam nolēma nogaidīt un darboties no iekšienes. Neskaitāmas reizes Mapa pieķēra sevi ieejam Stārlingas istabās, lai meklētu viņu.

Lektera VNMP fails un Nacionālā noziedzības apkarošanas informācijas centra fails Mapai šķita neciešami sastinguši, tiem tika pievienoti vienīgi sīkumi: Itālijas policijai beidzot bija izdevies atrast doktora Lektera datoru - karabinieri atpūtas telpā spēlēja uz tā "Super Mario". Dators bija izdzēsis visu informāciju, tiklīdz izmeklētāji nospieda pirmo taustiņu.

Kopš Stārlingas pazušanas Mapa uzplijās ikvienai ietekmīgai Biroja personai, kurai vien varēja tikt klāt.

Viņas atkārtotie zvani uz Džeka Kroforda māju palika bez atbildes.

Viņa piezvanīja Uzvedības analīzes nodaļai un uzzināja, ka Krofords atstāts Džefersona Memoriālajā slimnīcā, jo viņam esot sāpes krūtīs.

Uz turieni viņa Krofordam nezvanīja. Birojā viņš bija Stārlingas pēdējais sargeņģelis.

94

Stārlingai bija zudusi laika izjūta. Dienas un naktis pagāja sarunās. Viņa dzirdēja sevi runājam vairākas minūtes bez pārtraukuma un klausījās.

Dažreiz viņa smējās par sevi, dzirdot tiešas un nemākslotas atklāsmes, par kurām citkārt būtu jutusies neērti. Tas, ko viņa teica doktoram Lekteram, bieži pārsteidza viņu pašu, dažkārt šķita nepieņemams veselajam saprātam, tomēr tas, ko viņa teica, vienmēr bija patiesība. Un runāja arī doktors Lekters. Klusā, mierīgā balsī. Viņš pauda interesi un iedrošinājumu, bet nekad ne pārsteigumu vai vērtējumu.

Viņš stāstīja Stārlingai par savu bērnību, par Mišu. Lāgiem, lai iesāktu sarunu, abi kopā skatījās uz kādu spožu priekšmetu, gandrīz vienmēr istabā bija tikai viens gaismas avots. No dienas uz dienu spožais priekšmets mainījās.

Šodien viņi iesāka ar vienīgo atspulgu uz tējkannas sāniem, bet, sarunai ritot, doktors Lekters it kā nojauta, ka abi ir iegājuši kādā neizpētītā viņas prāta galerijā. Varbūt tur, aiz sienas, viņš saklausīja cīnāmies troļļus. Tējkannas vietā viņš nolika siksnas sudraba sprādzi.

-    Tā ir mana tēva sprādze, - Stārlingā sacīja. Un sasita plaukstas kā bērns.

-     Jā, - doktors Lekters teica. - Klarisa, vai jūs vēlētos parunāt ar savu tēvu? Jūsu tēvs ir šeit. Vai jūs vēlētos ar viņu parunāt?

-    Mans tētis ir šeit! Urā! Labi!

Doktors Lekters uzlika plaukstas Stārlingai uz deniņiem, virs temporālajām daivām, kuras varēja apgādāt Stārlingu ar visu to, kas viņai jelkad varētu būt nepieciešams no sava tēva. Doktors Lekters dziļi jo dziļi ieskatījās viņai acīs.

-     Es zinu, ka jūs gribat runāt divatā. Es tagad iešu. Jūs varat vērot sprādzi un pēc brīža dzirdēsiet viņu pieklauvējam. Labi?

-Jā! Kolosāli!

-    Labi. Jums jāpagaida tikai mazs bridis.

Mazītiņš vissmalkākās adatas dzēliens - Stārlingā pat nepaskatījās lejup -, un doktors Lekters atstāja telpu.

Viņa vēroja sprādzi, līdz atskanēja klauvējiens, divi stingri klauvējieni, un ienāca tēvs, tāds, kādu Stārlingā viņu atcerējās, stalts uz sliekšņa, rokā turēdams cepuri, mati saslapināti ar ūdeni un sasukāti, - tāds viņš mēdza ierasties pie vakariņu galda.

-    Ei, mazā! Cikos jūs te ēdat?

Tēvs nebija apskāvis viņu visus divdesmit piecus gadus kopš savas nāves, bet, kad viņš pieglauda viņu sev klāt, krekla spiedpogas likās tieši tādas pašas, viņš smaržoja pēc stiprām ziepēm un tabakas, un Stārlingā juta pukstam viņa lielo sirdi.

-     ti, mazā! Ei, mazā! Vai tu pakriti? - Tāpat tēvs bija apskāvis viņu pagalmā, kad viņa bija pārdroši mēģinājusi jāt lielas kazas mugurā. - Tev jau gāja tīri labi, bet tad viņa ņēma un apcirtās. Nāc nu uz virtuvi, paskatīsimies, ko labu atradīsim.

Viņas bērnības māju trūcīgajā virtuvītē uz galda bija divas lietas, celofānā paciņa ar "Sno Balls" un apelsīnu turza.

Stārlingas tēvs atvēra savu Bārlova nazi, kam taisnā leņķī nolauzts asmens gals, un nomizoja divus apelsīnus, miza vijās gredzenos uz vaskadrānas. Viņi sēdēja virtuves krēslos ar ādas atzveltni, un tēvs dalīja augļus daivās, vienu apēda pats, nākamo deva meitai. Viņa iespļāva sēkliņas saujā un turēja tās klēpī. Krēslā viņš bija stalts - kā Džons Braiems.

Tēvs vairāk košļāja ar vienu zobu pusi, un vienam no acu- zobiem bija balta metāla kronītis, kādus izmantoja armijas zobārsti četrdesmitajos gados. Tas spīdēja, kad viņš smējās. Viņi apēda divus apelsīnus un pa kādam "Sno Bail", paspēlēja vārdu spēles. Stārlingā bija aizmirsusi šo brīnišķīgo, kņudinošo sajūtu - elastīgo cukura glazūru zem kokosriekstu skaidiņu kārtas. Virtuve pagaisa, un viņi runāja kā pieauguši cilvēki.

-    Kā tev klājas, mazā? - Tas bija nopietns jautājums.

-    Darbā man pamatīgi brūk virsū.

-    To es zinu. Tas ir tas tiesasnama pūlis, cukuriņ. Negantāks pūlis nekad - nekad nav staigājis pa zemes virsu. Tu neesi nošāvusi nevienu, kuru nevajadzēja nošaut.

-    Tā es domāju. Ir vēl kas cits.

-Tu nekad neesi par to melojusi.

-    Nē, ser.

-Tu izglābi to mazuli.

-    Viņš tika cauri sveikā.

-    Par to es biju ļoti lepns.

-    Pateicos, ser.

-    Cukuriņ, man jābrauc. Parunāsim vēlāk.

-    Tu nevari palikt.

Tēvs uzlika plaukstu viņai uz galvas.

-     Mēs nekad nevaram palikt, mazā. Neviens nevar palikt tik ilgi, cik viņam gribētos.

Tēvs noskūpstīja viņu uz pieres un izgāja no istabas. Stārlingā redzēja lodes caurumu viņa platmalē, kad viņš, slaids uz sliekšņa, pamāja viņai ardievas.

95

Klarisa Stārlingā mīlēja savu tēvu tā, kā vien mēs varam mīlēt kādu cilvēku, un nekavēdamās būtu metusies cīņā, ja viņa piemiņu kāds grasītos nomelnot. Tomēr sarunā ar doktoru Lekteru spēcīgu hipnotisku zāļu un dziļas hipnozes iedarbībā viņa pateica, lūk, ko.

- Bet es tiešām esmu nikna uz viņu. Tas ir, nē, nudien, kāpēc viņam vajadzēja nakts vidū līst nolādētas bodītes sētā un klupt virsū tiem diviem draņķiem, kas viņu nošāva! Viņš nepaguva pārlādēt veco šauteni, un tie viņu nošāva. Tādi truleņi - un viņu nošāva. Viņš pats nezināja, ko dara. Viņš nekad neko nav sapratis.

Jebkuram citam, kas būtu to pateicis, Stārlingā būtu iecirtuši pliķi.

Briesmonis atzvila mazliet dziļāk krēslā. Ahā, beidzot mēs esam nonākuši pie tā. Visas šis skolnieces atmiņas jau sāka kļūt garlaicīgas.

Stārlingā mēģināja zem krēsla šūpot kājas kā bērns, taču kājas viņai bija par garām.

-     Redz, viņam bija tāds darbs, viņš gāja un darīja to, ko viņam lika, staigāja apkārt ar to sasodīto kontrolpulksteni un tad tika nošauts. Un mamma mazgāja asinis no viņa cepures, lai varētu ielikt to viņam līdzi zārkā. Kas atgriezās mājās pie mumsl Neviens. Un pēc tam nudien bija baigi maz "Sno Balls", to nu es varu pateikt. Mēs ar mammu uzkopām moteļu istabas. Ļaudis mēdza atstāt uz naktsgaldiņa slapjus prezervatīvus. Viņš dabūja lodi krūtīs un pameta mūs, jo bija tik nolādēti stulbs. Viņam vajadzēja pateikt tiem pilsētas domes idiotiem, lai šitādu darbiņu dara paši, ja grib.

Vārdi, kurus viņa nemūžam nebūtu izrunājusi, vārdi, kuri bija izstumti no augstākajiem apziņas slāņiem.

Jau pašā abu pazīšanās sākumā doktors Lekters bija zobojis Stārlingu par viņas tēvu, saukādams viņu par naktssargu. Tagad viņš kļuva par viņas tēva piemiņas sargu.

-     Klarisa, viņš nekad netika vēlējies neko citu kā vien to, lai jūs esat laimīga un lai jums klājas labi.

-    Vēlies, lai tev kaut kas būtu vienā rokā, un ieķēzi otrā, un tad paskaties, kura pirmā būs pilna, - Stārlingā attrauca. Šādai bāreņu nama parunai, kas nāca no šīm skaistajām lūpām, vajadzētu skanēt sevišķi nepievilcīgi, tomēr doktors Lekters likās iepriecināts, pat iedrošināts.

-     Klarisa, es lūgšu, lai jūs nākat man līdzi uz citu istabu, - doktors Lekters teica. - Jūsu tēvs jūs apciemoja tādā veidā, kādu pieļāva jūsu iespējas. Jūs redzējāt, ka, par spīti jūsu stiprajai vēlmei, lai tēvs paliek pie jums, viņš nespēja palikt. Viņš jūs apciemoja. Tagad jums pienācis laiks apciemot viņu.

Prom pa gaiteni uz viesu guļamistabu. Durvis bija aizvērtas.

-    Pagaidiet mirklīti, Klarisa! - Viņš iegāja iekšā.

Stārlingā stāvēja gaitenī, plaukstu uzlikusi uz durvju roktura, un dzirdēja nošvirkstam sērkociņu.

Doktors Lekters atvēra durvis.

-    Klarisa, jūs zināt, ka jūsu tēvs ir miris. Jūs to zināt labāk nekā jebkurš cits.

-Jā.

-    Ejiet iekšā un paskatieties uz viņu.

Viņas tēva kauli bija izkārtoti uz divguļamās gultas, garos kaulus un krūškurvi klāja palags. Mirstīgās atliekas kā bareljefs vīdēja zem baltā pārsega, gluži kā sniega eņģelis, ko izveidojis bērns.

Viņas tēva galvaskauss, ko bija spodri iztīrījuši sīciņie okeāna dzīvnieciņi doktora Lektera pludmalē, izžāvēts un izbalējis dusēja uz spilvena.

-    Kur palika viņa zvaigzne, Klarisa?

-     To paņēma atpakaļ dome. Teica, ka tā esot maksājusi septiņus dolārus.

-    Lūk, tas ir viņš, tagad tas ir viss, kas no viņa atlicis. Lūk, par ko viņu ir pārvērtis laiks.

Stārlingā skatījās uz kauliem. Tad pagriezās un strauji izgāja no istabas. Tā nebija bēgšana, un doktors Lekters viņai nesekoja. Viņš gaidīja pustumsā. Viņš nebaidījās, tomēr klausījās, kā tuvojas viņas soļi, tik modri kā kalnu kaza, kura jauš vajātājus. Rokā viņai bija spožs metāls. Džona Braiema žetons. Viņa nolika to uz palaga.

-    Ko žetons varētu nozīmēt jums, Klarisa? Šķūnī jūs viena tādā ietriecāt lodi.

-     Viņam tas nozīmēja visu. To viņš zinā-ā-ā-ja. - Pēdējais vārds tika gari izstiepts, mutes kaktiņi nošļuka lejup. Viņa paņēma rokās sava tēva galvaskausu un apsēdās uz gultas, karstas asaras riesās viņai acīs un plūda pār vaigiem.

Kā mazs bērns viņa satvēra sava svītera malu, pacēla to pie vaiga un šņukstēja; rūgtas asaras, dobji paukšķēdamas, krita uz pieres tēva galvaskausam, kas gulēja viņai klēpī, mirdzinot zobu kronīšus.

-     Es mīlu savu tēti, viņš bija pret mani tik labs, cik labs vien mācēja būt. Tas bija skaistākais laiks manā mūžā. - Un tā bija patiesība, tikpat skaidra patiesība kā pirms tam, kad viņa bija ļāvusi vaļu savām dusmām.

Kad doktors Lekters pasniedza Stārlingai mutautiņu, viņa to sažņaudza dūrē, un doktors pats noslaucīja viņai seju.

-      Klarisa, tagad es atstāšu jūs šeit, pie šīm mirstīgajām atliekām. Atliekām, Klarisa. Iekliedziet viņam acu dobumos savas sāpes, bet atbildi jūs nesaņemsiet. - Viņš satvēra Stārlingas galvu plaukstās. - Tas, kas jums vajadzīgs no tēva, ir šeit, jums galvā, pakļauts jūsu spriedumam, nevis viņējam. Tagad es jūs atstāšu. Vai vēlaties, lai deg sveces?

-    Jā, lūdzu. „

-    Kad iesiet ārā, paņemiet līdzi tikai to, kas jums nepieciešams.

Viņš gaidīja salonā pie kamīna. Laiku viņš kavēja, spēlēdams savu teremīnu, kustinādams tukšās rokas elektriskajā laukā, lai radītu mūziku, kustinādams rokas, kurās bija saņēmis Klarisas Stārlingas galvu, it kā arī tagad diriģētu mūziku. Viņš juia omi ungu stavam sev aiz muguras jau labu bridi pirms tam, kad pabeidza savu skaņdarbu.

Kad viņš pagriezās pret Stārlingu, viņas smaids bija maigs un skumjš, un rokas viņai bija tukšas.

Doktors Lekters vienmēr meklēja modeļus.

Viņš zināja, ka Stārlingā, tāpat kā jebkura saprātīga būtne, no savas agrīnās pieredzes veido matrices, sistēmas, ar kuru palīdzību ir saprotama viņas vēlākā priekšstatu pasaule.

Runādams ar viņu caur psihiatriskās slimnīcas restēm pirms tik daudziem gadiem, viņš bija atradis vienu Stārlingai svarīgu modeli: jēru un zirgu kaušanu rančo, kas bija viņas audžuģimenes mājas. Viņu bija apzīmogojušas šo dzīvnieku ciešanas.

Neatlaidīgi un veiksmīgi dzenot pēdas Džeimam Gambam, par dzinējspēku viņai bija kalpojušas viņa upuru ciešanas.

Tieši tā paša iemesla dēļ viņa bija izglābusi no spīdzināšanas doktoru Lekteru.

Skaisti. Tipiski uzvedības modeļi.

Allaž meklēdams situāciju modeļus, doktors Lekters uzskatīja, ka Stārlingā saskata Džonā Braiemā sava tēva labās īpašības, - un, ieguvis viņas tēva tikumus, nabaga Braiems reizē kļuva par incestuālu tabu. Braiemam un, iespējams, arī Krofor- dam piemita viņas tēva labās īpašības. Kur bija sliktās?

Doktors Lekters meklēja šā saliktā modeļa otru pusi. Izmantodams hipnotiskus medikamentus un hipnozes metodes, kas bija krietni modificētas ieslodzījuma laikos, viņš uzgāja Klarisas Stārlingas personībā cietus un spītīgus mezglus, gluži kā māzerus kokā, un senus aizvainojumus, kuri joprojām varēja uzliesmot tik viegli kā sveķi.

Viņš atrada nežēlīgas gaismas pielietas gleznas, gadiem vecas, bet labi koptas un detalizētas, kuras līdzīgi zibenim negaisa centrā trieca caur Stārlingas smadzenēm ellišķīgu dusmu uzplaiksnījumus.

Vairumā no tām bija iesaistīts Pols Krendlers. Viņas aizvainojumu par ļoti reālajām, netaisnīgajām pārestībām, kas ciestas no Krendlera rokas, vēl uzlādēja dusmas pret tēvu, kurās viņa nemūžam nespētu sev atzīties. Viņa nespēja piedot tēvam to, ka viņš miris. Viņš bija pametis ģimeni, viņš vairs nemizoja apelsīnus virtuvē. Viņš bija notiesājis māti uz verdzību ar slotu un spaini rokā. Viņš vairs neturēja meitu piekļautu sev klāt, lielajai sirdij dunot kā Hanibala sirdij, kad abi naktī izjāja ar zirgu.

Krendlers bija neveiksmes un frustrācijas simbols. Viņu varēja vainot. Bet vai viņu varēja izaicināt? Vai varbūt Krendleram, tāpat kā visiem citiem varasvīriem un labu, piemita spējas ieslodzīt Stārlingu tajā, kas, pēc doktora Lektera domām, bija viņas mazā dzīvīte ar zemajiem griestiem?

Viņš ieraudzīja kādu cerīgu zīmi: lai gan nesdama savā apziņā policista žetona zīmogu, viņa tomēr bija spējusi ietriekt tādā žetonā lodi un nogalināt tā valkātāju. Kāpēc? Tāpēc, ka viņa bija nolēmusi rīkoties, identificējusi žetona valkātāju kā noziedznieku un, apsteidzot laiku, spriedusi viņam tiesu, pārvarēdama zvaigznes simbolu sevī. Latents elastīgums. Smadzeņu garozas likumi. Vai tas nozīmēja, ka Stārlingā atrastos vieta Mišai? Vai tā gluži vienkārši bija vēl viena laba īpašība, kas piemita vietai, kura Stārlingai jāatbrīvo?

96

Bārnijs, atgriezies savā dzīvoklī Baltimorā, savā darbā Žēlsirdības slimnīcā, patlaban dežurēja maiņā no trijiem līdz vienpadsmitiem. Mājupceļā viņš iegriezās kafejnīcā izēst šķīvi zupas, un bija jau gandrīz pusnakts, kad viņš iegāja dzīvoklī un ieslēdza gaismu.

Pie viņa virtuves galda sēdēja Ardēlija Mapa. Ar melnu pusautomātisko pistoli viņa tēmēja Bārnijam sejā. Pēc stobra izmēriem Bārnijs secināja, ka tas ir 40. kalibrs.

- Apsēdies, žēlsirdīgais brāli, - Mapa teica. Balss piesmakuši, acis ap tumšajām zīlītēm oranžas. - Noliec savu krēslu tur un atzvelies pret sienu.

Vairāk par lielo stroķi viņas rokā Bārniju biedēja otra pistole uz šķīvju paliktņa viņai priekšā uz galda. Tā bija divdesmit otrā kalibra "Colt Woodsma", kam uz stobra kā klusinātājs bija uzbāzta plastmasas pudele.

Krēsls nočīkstēja zem Bārnija svara.

-     Ja krēslam pārlūzīs kājas, nešauj, es nebūšu vainīgs, - viņš sacīja.

-    Vai tu kaut ko zini par Klarisu Stārlingu?

-Nē.

Mapa pacēla mazā kalibra pistoli.

-     Es nejokoju ar tevi, Bārnij. Tiklīdz man liksies, ka tu melo, žēlsirdīgais brāli, es tevi nokniebšu. Vai tu man tici?

-    Jā. - Bārnijs zināja, ka tas ir tiesa.

-     Jautāšu tev vēlreiz. Vai tu zini kaut ko tādu, kas varētu man palīdzēt atrast Klarisu Stārlingu? Pastā teica, ka tava korespondence veselu mēnesi tikusi pārsūtīta uz Meisona Vērdže- ra fermu. Ko tas, ellē, nozīmē, Bārnij?

-     Es tur strādāju. Es aprūpēju Meisonu Vērdžeru, un viņš izprašņāja mani par Lekteru. Man tur nepatika, un es aizgāju. Meisons bija pamatīgs maita.

-    Stārlingā ir pazudusi.

-    Zinu.

-    Varbūt viņu aizveda Lekters, varbūt aprija cūkas. Ja viņš aizveda Stārlingu, tad ko viņš iesāks tālāk?

-      Teikšu godīgi - es nezinu. Es palīdzētu Stārlingai, ja varētu. Kāpēc gan ne? Man viņa tīri labi patika, un viņa grasījās šo to izdzēst no mana dosjē. Ieskaties viņas ziņojumos vai piezīmēs, vai…

-    Esmu jau ieskatījusies. Gribu, lai tu kaut ko apjēdz, Bārnij. Šis piedāvājums netiks atkārtots. Ja tu kaut ko zini, tad labāk pasaki man tūlīt. Ja es kādreiz uzzināšu - lai arī cik daudz laika būtu pagājis -, ka tu esi noklusējis kaut ko noderīgu, es atgriezīšos šeit, un šis šaujamais būs pēdējais, ko tu redzēsi savā mūža. Es vienkārši nolaidīšu tevi no kajas, tu, draņķaga- bals. Vai tu man tici?

-Jā.

-    Vai tu kaut ko zini?

-     Nē. - Tas bija ilgākais klusums, kādu viņš bija piedzīvojis.

-    Tad sēdi turpat, līdz būšu prom.

Bārnijam vajadzēja pusotras stundas, lai iemigtu. Viņš gulēja gultā, skatīdamies griestos; piere, plata kā delfīnam, bija te nosvīdusi, te sausa. Bārnijs domāja par iespējamiem ciemiņiem. Pirms viņš izslēdza gaismu, viņš vēl iegāja vannasistabā un no skūšanās piederumu somiņas izņēma jūras kājniekiem paredzētu nerūsējošā tērauda spogulīti.

Basām kājām iegājis virtuvē, viņš atvēra strāvas sadales skapi un pielīmēja spogulīti iekšpusē pie durvīm.

Vairāk neko viņš nevarēja darīt. Miegā viņš raustījās kā suns.

Atgriezdamies no nākamās maiņas, viņš pārnesa no slimnīcas aptieciņu, kas paredzēta pierādījumu savākšanai izvarošanas gadījumos.

97

Doktors Lekters nevarēja necik daudz mainīt vācieša mājā, jo visas mēbeles bija jāatstāj, kur bijušas. Palīdzēja ziedi un aizslietņi. Bija interesanti vērot krāsas uz masīvo mēbeļu un augsto, tumšo griestu fona; tas bija mūžsens, valdzinošs kontrasts, kā tauriņš, kas nolaidies uz bruņucimdā tērptas dūres.

Viņa klātneesošais namsaimnieks acīmredzot bija ķerts uz Lēdu un gulbi. Šā ērmīgā pārīša kopošanās bija atainota vismaz četrās dažādas kvalitātes bronzas statuetēs, labākā no tām bija Donatello reprodukcija, turklāt vēl astoņās gleznās. Viena glezna gan priecēja doktoru Lekteru - tas bija Annas Šingltones darbs ar ģeniāliem anatomiskiem akcentiem un īstu degsmi mīlas aktā. Pārējās viņš aizklāja. Pārklātas tika arī saimnieka briesmīgās bronzas statujas par medību tematu.

Agri no rīta doktors rūpīgi klāja galdu trim personām un pēc tam vēroja to no dažādiem leņķiem, pielicis pirkstu pie deguna; divas reizes viņš nomainīja svečturus un iezīmēja šķīvju vietu ar salocītām salvetēm, lai samazinātu ovālā galda apjomu līdz acij tīkamākiem izmēriem.

Tumšā un atbaidošā bufete mazāk izskatījās pēc lidmašīnu bāzes kuģa, kad uz tās bija nolikti augsti servējamie trauki un spoži kapara sildītāji. Doktors Lekters pat atvēra vairākas atvilktnes un salika tajās ziedus, radot tādu kā gaisadārza efektu.

Viņš redzēja, ka telpā ir pārāk daudz ziedu un ka jāsagādā vēl vairāk, lai iespaids atkal būtu tāds, kā nākas. Par daudz bija par daudz, bet daudz par daudz bija tieši tas, kas vajadzīgs. Viņš izraudzījās divus ziedu sakārtojumus galdam: sudraba vāzē zemu peoniju pušķi, kura kuplie ziedi bija tik balti kā "Sno Balls", un lielu, augstu veidojumu no zilajiem zvaniņiem, īrisiem, orhidejām un tulpēm, kas aizsedza galda plašumus un radīja intīmi norobežotu telpu.

Pie šķīvjiem kā miniatūrs sniegputenis mirdzēja kristāls, bet sudraba galda piederumi atradās sildītājā, lai tiktu novietoti uz galda pēdējā mirklī.

Pirmais ēdiens tiks sagatavots tieši pie galda, un tam viņš iepriekš nolika spirta pavardu ar kapara fait-tout, kastrolīti un sautējamo pannu, garšvielas un autopsijas zāģīti.

Vēl bija jāaizbrauc pēc ziediem. Klarisa Stārlingā neuztraucās, kad viņš pateica, ka izbrauks. Viņš ieteica Stārlingai mazliet pagulēt.

98

Piektajā dienā pēc slepkavībām, pievakarē, kad Bārnijs bija beidzis skūties un plikšķināja vaigus ar odekolonu, viņš izdzirdēja uz kāpnēm soļus. Bija jau gandrīz laiks doties uz darbu.

Apņēmīgs klauvējiens. Pie viņa durvīm stāvēja Margota Vērdžere. Rokās viņai bija liela rokassoma un maza mapīte.

-    Sveiks, Bārnij! - Viņa izskatījās nogurusi.

-    Sveika, Margot! Nāc iekšā!

Viņš piedāvāja Margotai krēslu pie virtuves galda.

-     Vai gribi kokakolu? - Tad viņš atcerējās ledusskapī ietriekto Kordela galvu un nožēloja savu piedāvājumu.

-    Nē, paldies, - viņa atteica.

Bārnijs apsēdās pie galda viņai pretim. Margota ar atlētiska sāncenša skatienu nopētīja viņa delmus, tad atkal ielūkojās acīs.

-Tev viss kārtībā, Margot?

naju, Kdja, - viņa atbildēja.

-    Izskatās, ka tev nav nekādu raižu, tā es spriežu pēc lasītā.

-     Dažreiz es domāju par mūsu sarunām, Bārnij. Biju tā kā cerējusi, ka dosi man kādu ziņu.

Viņš prātoja, vai veseris ir Margotai somiņā vai mapē.

-     Es vienīgi lāgiem apvaicātos, kā tev klājas, ja tev nav iebildumu. Es netaisos tev neko lūgt. Margot, starp mums viss ir, kā nākas.

-    Zini, es tikai bažījos par šo to, kas palicis pusratā. Bet ko slēpt man nav.

Tad viņš saprata, ka Margota ieguvusi spermu. Kad tiks paziņots par grūtniecības iestāšanos, ja tas viņām izdosies, - tad viņa sāks bažīties par Bārniju.

-     Zini, viņa nāve bija īsta Dieva dāvana, es netaisos liekuļot.

Vārdus viņa bēra tik ātri, ka Bārnijs atskārta - viņa uzņem apgriezienus.

-    Varbūt es tomēr iedzeršu kokakolu, - Margota teica.

-     Pirms es tev to atnesīšu, gribu tev kaut ko parādīt. Tas ir domāts tev. Tici man, es varu kliedēt tavas bažas, un tas tev nemaksās neko. Acumirkli. Pagaidi!

No darbarīku kastes uz virtuves letes viņš izņēma skrūvgriezi. To viņš varēja izdarīt, stāvot pret Margotu sāniski.

Virtuves sienā bija iebūvēti divi skapji, kas izskatījās pēc strāvas sadales skapjiem. Patiesībā šajā vecajā ēkā blakus agrākajam bija iebūvēts jauns sadales skapis, un darbojās tikai tas, kurš atradās labajā pusē.

Pie sadales skapjiem Bārnijs pagrieza Margotai muguru. Viņš žigli atvēra kreiso skapi. Nu viņš varēja novērot Margotu spogulīti, kas bija pielīmēts durvju iekšpusē. Viņa iebāza roku lielajā somā. Iebāza un nevilka ārā.

Izskrūvējis četras skrūves, Bārnijs izcēla no skapja strāvas sadales kārbu. Aiz tās sienā bija dobums.

Uzmanīgi pasniedzies tajā, Bārnijs izņēma plastmasas maisiņu.

Viņš dzirdēja, kā Margotai aizraujas elpa, kad viņš izvilka laukā priekšmetu, kas atradās maisiņā. Tā bija slavenā maska - zvēriskā fizionomija, kuru doktoram Lekteram, lai viņš nevarētu kost, uzlika Baltimoras Valsts psihiski slimo noziedznieku slimnīcā. Šis bija pēdējais un pats vērtīgākais priekšmets Bārnija piemiņas lietu krātuvē.

- Oho! - Margota novilka.

Bārnijs nolika masku uz galda ar seju lejup, uz sviestpapīra lapas, zem virtuves spilgtās lampas. Viņš zināja, ka doktoram Lekteram ne reizi nav ticis atļauts masku iztīrīt. Ap mutes atveri bija salipušas izžuvušas siekalas. Vietās, kur pie maskas bija pievienotas sprādzes, bija palikuši virās ieķērušies un ar saknēm izrauti trīs mati.

Pametis acis uz Margotu, viņš saprata, ka pagaidām viss ir kārtībā.

No virtuves skapīša Bārnijs izņēma aptieciņu. Mazajā plastmasas kastītē atradās vates tamponi, destilēts ūdens, marles tamponi un tīras zāļu pudelītes.

Bezgala uzmanīgi viņš ar samitrinātu tamponu savāca siekalu zvīņas. Tad ielika tamponu pudelītē. Izvilcis no maskas matus, viņš ievietoja tos otrā pudelītē.

Ar īkšķi viņš pieskārās divu līmlentes strēmeļu lipīgajai pusei, abās reizēs atstādams skaidru pirksta nospiedumu, un piestiprināja ar šo līmlenti pudelītēm vāciņus. Ielicis pudelītes mazā maisiņā, viņš sniedza to Margotai.

-    Gadījumam, ja es iekuļos ķezā un nojūdzos, un mēģinu tevi iegāzt, - gadījumam, ja es cenšos stāstīt policijai pasakas par tevi, lai pats izsistu kādu labumu. Te tev būs pierādījums, ka es esmu bijis vismaz līdzzinātājs Meisona Vērdžera nāvē un varbūt pat noslepkavojis viņu pats. Es vismaz esmu sagādājis tev DNS.

-    Pirms tu izmuldētos, tev tiktu nodrošināta imunitāte.

-    Varbūt, ja es būtu līdzzinātājs, bet ne tad, ja fiziski būtu piedalījies tik skaļā slepkavībā. Viņi apsolītu man imunitāti un pēc tam piedrāztu mani, sapratuši, ka esmu palīdzējis pietiekami. Es būtu dimbā uz mūžu. Viss tagad ir šeit, tev rokās.

Bārnijs nebija par to gluži pārliecināts, tomēr, viņaprāt, tas skanēja tīri labi.

Margota varēja atstāt Lektera DNS arī uz Bārnija līķa, kad vien tas būtu nepieciešams, un to viņi zināja abi.

Margota skatījās uz Bārniju ar savām spilgti zilajām mies- nieces acīm, un šķita, ka šis mirklis velkas bezgalīgi.

Viņa uzlika uz galda mapi.

-    Te iekšā ir daudz naudas, - viņa teica. - Pietiekami, lai apskatītu visus Vermērus pasaulē. Vienu reizi. - Margota likās nedaudz apreibusi un savādi laimīga. - Mašīnā man ir Frenklina kaķis, man jābrauc. Frenklins kopā ar savu audžumāti un savu māsu Šērliju, un kaut kādu zelli, vārdā Garais, un Dievs zina ar ko vēl brauks uz Maskretu, tiklīdz būs laukā no slimnīcas. Lai dabūtu rokā to sasodīto kaķi, es samaksāju piecdesmit dolāru. Tas dzīvoja kaimiņos Frenklina vecajai mājai - ar segvārdu.

Plastmasas maisiņu viņa nelika somā. Viņa turēja to brīvajā rokā. Bārnijs nojauta, ka Margota nevēlas, lai atvērtajā somā viņš ierauga to, kāds bijis otrs izvēles variants.

Pie durvīm Bārnijs jautāja:

-    Kā tu domā, vai esmu pelnījis bučiņu?

Margota pacēlās uz pirkstgaliem un aši noskūpstīja viņu uz lūpām.

-   Ar to jāpietiek, - viņa strupi noteica. Kāpnes čīkstēja zem Margotas svara, viņai kāpjot lejup.

Bārnijs aizslēdza durvis un labu brīdi stāvēja, piespiedis pieri pie vēsā ledusskapja.

99

Stārlingā pamodās, skanot tālai kamermūzikai, plūsmojot ēdienu gatavošanas smaržām. Viņa jutās brīnišķi atspirgusi un ļoti izsalkusi. Pie durvīm atskanēja klauvējiens, un ienāca doktors Lekters, ģērbies tumšās biksēs un baltā kreklā ar kaklautu. Viņš nesa garu garderobes maisu un karstu kapučīno.

-    Vai labi gulējāt?

-    Lieliski, pateicos.

-     Šefpavārs man teica, ka pēc pusotras stundas mēs sēdīsimies pie vakariņu galda. Kokteiļi pēc stundas, vai neiebilstat? Man šķita, jums varētu patikt šis - paskatieties, vai tas ir jums pa prātam. - Viņš iekarināja maisu skapī un aizgāja, nebildis vairs ne vārda.

Skapī viņa ieskatījās tikai pēc ilgas peldes vannā, bet ieskatījusies nopriecājās. Tur viņa atrada vakartērpu no krēmkrāsas zīda ar šauru, bet dziļu dekoltē un smalku, pērlītēm rotātu jaciņu.

Uz tualetes galdiņa gulēja garu auskaru pāris ar smaragdiem kabošona[18] slīpējumā. Lai gan bez šķautnēm, akmeņi apbrīnojami dzirksteļoja.

Sakārtot matus Stārlingai allaž bija vienkārši. Šajā apģērbā viņa fiziski jutās ļoti ērti un, lai gan nebūt nebija pieradusi valkāt tik greznus tērpus, tomēr ilgi nepētīja sevi spogulī, tikai paskatījās, vai viss ir savā vietā.

Vācietis, nama saimnieks, bija iebūvējis mājā milzīgus kamīnus. Salona kamīnā Stārlingā ieraudzīja liesmojam prāvu koka bluķi. Nošalcot zīdam, viņa tuvojās uguns siltumam.

Stūrī atskanēja klavihorda mūzika. Pie instrumenta sēdēja doktors Lekters, tērpies frakā.

Viņš pacēla acis, ieraudzīja Stārlingu, un viņam aizrāvās elpa. Aprima arī rokas uz taustiņiem. Klavihorda toņi neizskanēja, un salona spējajā klusumā abi dzirdēja, kā viņš ievelk elpu.

Pie kamīna gaidīja divas dzēriena glāzes. Viņš pievērsās tām. "Lillet" ar apelsīna šķēlīti. Vienu glāzi doktors Lekters sniedza Klarisai Stārlingai.

-   Ja es redzētu jūs katru dienu, mūžam, tad tomēr atcerētos šo reizi. - Doktora tumšās acis ietvēra viņu visu.

-    Cik reižu jūs esat mani redzējis? Par kurām es nezinu?

-    Tikai trīs.

-    Bet šeit…

-     Tas ir ārpus laika, un tas, ko es redzu, jūs ārstēdams, nekompromitē jūsu intīmo sfēru. Tas paliek savā vietā kopā ar jūsu slimības vēsturi. Atzīšos, ka ir patīkami vērot jūs iemigušu. Jūs esat ļoti daiļa, Klarisa.

No frakas kabatas doktors Lekters izņēma šļirci ar smalcinu adatu un neskatīdamies, darbodamies tikai ar tausti, ieslidināja adatu viņai delmā. Kad viņš to izvilka, nemanāmā brūcīte pat neasiņoja.

-    Ko jūs spēlējāt, kad es ienācu? - viņa jautāja.

-    "Ja tagad valdītu mīla".

-    Tā ir ļoti sena?

-     Henrijs Astotais sacerēja to ap tūkstoš piecsimt desmito gadu.

-     Vai jūs man paspēlēsiet? - viņa jautāja. - Vai tagad nospēlēsiet to līdz galam?

100

Vēsma, viņiem ieejot ēdamistabā, lika notrīsēt sveču un sildītāju liesmiņām. Ēdamistabu Stārlingā bija redzējusi tikai garāmejot, un tagad telpa bija brīnišķi pārvērtusies. Starojoša, mājīga. Kristāls atspulgoja sveču liesmas virs krēmkrāsas salvetēm pie viņu šķīvjiem, galds bija samazināts līdz intīmākiem izmēriem, jo tā lielāko daļu aizklāja ziedu aizsegs.

Pēdējā brīdī doktors Lekters no sildītāja atnesa sudraba galda piederumus, un, aplūkodama savējos, Stārlingā naža spalā juta gandrīz drudžainu karstumu.

Svečturu augstums bija pareizs uz mata. Liesmas apgaismoja viņas dekoltē dzijumus, un viņam nevajadzēja raizēties par kleitas piedurknēm.

-    Ko mēs ēdīsim?

Viņš pacēla pie lūpām pirkstu.

-    Nekad nejautājiet, tas sabojā pārsteiguma prieku.

Viņi tērzēja par vārnu spalvu apgriešanu un par to, kā šo spalvu āmuriņi ietekmē klavihorda skaņu, un tikai mirkli Stārlingā atcerējās vārnu, kura sensenos laikos bija aplaupījusi viņas mātes darbarīku ratiņus uz moteļa balkona. Tādas atmiņas viņai nelikās iederamies šajā patīkamajā brīdī, un viņa tīši atvairīja tās.

-    Vai esat izsalkusi?

-Jā!

-    Tad ķersimies pie pirmā ēdiena.

Doktors Lekters paņēma no bufetes paplāti, nolika to uz galda līdzās savam šķīvim un pielipināja pie galda servējamos ratiņus. Uz tiem atradās pannas, degļi un garšvielas mazos kristāla trauciņos.

Aizdedzinājis degļus, viņš ielika kapara fait-tout pannā krietnu gabalu Šarantes sviesta, maisīja to un apbrūnināja, gatavodams beurre-noisette'. Kad sviests bija riekstu brūnumā, viņš nolika pannu malā uz trijkāja.

Doktors Lekters uzsmaidīja Stārlingai, viņa zobi bija ļoti balti.

-     Klarisa, vai atceraties, ko mēs runājām par patīkamām un nepatīkamām piezīmēm, par to, ka lietas zināmā kontekstā ir ļoti smieklīgas?

-    Tas sviests smaržo brīnišķīgi. Jā, atceros.

-     Un vai jūs atceraties, ko redzējāt spoguli, cik uui viga viņa bija?

-    Doktor Lekter, neapvainojieties, bet tas sāk drusku izskatīties pēc Dika un Džeinas[20]. es lieliski atceros.

-     Labi. Pirmā ēdiena laikā mums piebiedrosies misters Krendlers.

Doktors Lekters pārvietoja augsto ziedu kārtojumu no galda uz bufeti.

Pie galda lielā ozolkoka atzveltnes krēslā sēdēja ģenerālinspektora vietnieks Pols Krendlers. Viņš iepleta acis un paskatījās apkārt. Ap galvu viņam bija "Nike" lente, mugurā ļoti skaists apbedīšanas smokings ar iedarinātu kreklu un kaklasaiti. Tā kā apģērbs mugurpusē bija pārgriezts, doktors Lekters bija varējis sakārtot to tā, lai nebūtu redzami daudzie jardi līmlentes, kas noturēja Krendleru uz krēsla.

Iespējams, Stārlingas plakstiņi mazliet pievērās un lūpas nedaudz saraucās tāpat kā dažreiz šautuvē.

Tagad doktors Lekters paņēma no bufetes sudraba standziņas un noplēsa ar tām līmlenti, kas klāja Krendlera muti.

-    Labvakar vēlreiz, mister Krendler!

-     Labvakar. - Krendlers nelikās gluži pie pilnas sajēgas. Viņa priekšā uz galda stāvēja maza terīne.

-    Vai jūs vēlētos sasveicināties ar mis Stārlingu?

-    Sveika, Stārlingā! - Viņš šķita atplaukstam. - Man vienmēr ir gribējies redzēt, kā jūs ēdat.

Stārlingā uzlūkoja viņu no attāluma, kā pārvērtusies vieda- jā, vecajā, vērīgajā spogulī.

-        Sveicināts, mister Krendler! - Viņa pacēla acis pret dok- roru Lekteru, kurš darbojās gar savām pannām. - Kā jums izdevās viņu noķert?

-    Misters Krendlers ir ceļā uz svarīgu konferenci, lai apspriestu savu nākotni politikā, - doktors Lekters sacīja. - Viņu ielūdza Margota Vērdžere, izdarīdama pakalpojumu man. Sava veida quid pro quo'. Misters Krendlers skrēja uz nolaišanās laukumu Rokkrīkas parkā, lai sagaidītu Vērdžeru helikopteru. Taču tā vietā devās izbraukumā kopā ar mani. Mister Krendler, vai pirms maltītes jūs nevēlētos noskaitīt galda lūgšanu? Mister Krendler\

-    Galda lūgšanu? Jā. - Krendlers aizvēra acis. - Tēvs, mēs Tev pateicamies par svētību, ko saņemsim, un to mēs veltīsim Tavai žēlastībai. Stārlingā ir pārāk liela meitene, lai vēl drātētos ar savu tētuku, kaut ari ir dienvidniece. Lūdzu, piedod viņai to un gādā, lai viņa ir manā rīcībā. Jēzus vārdā, āmen!

Stārlingā pamanīja, ka lūgšanas laikā doktors Lekters ir dievbijīgi aizvēris acis.

Viņa jutās moža un mierīga.

-    Pāvils, man jums nudien jāteic, apustulis Pāvils to nebūtu pateicis labāk. Arī viņš ienīda sievietes. Viņu būtu vajadzējis dēvēt par Pieviļu.

-     Šoreiz jūs tiešām savārījāt mēslus, Stārlingā. Jūs vairs nekad neatjaunos darbā.

-    Vai tas bija darba piedāvājums, ko jūs ievijāt savā lūgšanā? Savu mūžu neesmu sastapusies ar tādu takta izjūtu.

-     Es būšu Kongresā. - Krendlers nepatīkami pasmaidīja. - Iegriezieties vēlēšanu kampaņas birojā, varbūt es atradīšu jums kādu darbu. Jūs varētu būt kantoriste. Vai mākat drukāt un organizēt dokumentus?

-    Protams.

-    Vai mākat pierakstīt pēc diktāta?

-      Es izmantoju datoru, kas pazīst balsis, - Stārlingā teica. Un turpināja apdomīgā tonī. - Ja atvainosiet, ka pie galda runāju par darījumiem, tad man jāteic, ka jūs neesat tik attapīgs, lai ielavītos Kongresā. Savu otršķirīgo saprātu jūs nevarat uzspodrināt ar netīriem trikiem. Ilgāk jūs noturētos kā liela blēža izsūtāmais zēns.

-    Negaidiet mūs, mister Krendler, - doktors Lekters skubināja. - Iedzeriet buljonu, kamēr tas vēl karsts. - Viņš pacēla Krendleram pie lūpām zupas tasīti, kurai vāciņa caurumā bija ielikts salmiņš.

Krendlers saviebās.

-    Tā zupa nemaz nav laba.

-      Patiesībā tas drīzāk ir pētersīļu un timiāna uzlējums, - doktors paskaidroja, - un vairāk par labu mums nekā jums. Iedzeriet vēl pāris malku un ļaujiet tam cirkulēt.

Stārlingā acīmredzot kaut ko apsvēra, izmantodama plaukstas kā Taisnības dievietes svaru kausus.

-     Ziniet, mister Krendler, ikreiz, kad jūs uzmetāt man savu ņirdzīgo skatienu, man radās urdoša sajūta, ka esmu izdarījusi kaut ko tādu, lai būtu pelnījusi šādu izturēšanos. - Viņa apdomīgi kustināja plaukstas augšup lejup. - Es nebiju to pelnījusi. Ikreiz, kad jūs ierakstījāt kaut ko negatīvu manā personiskajā lietā, es par to dusmojos, tomēr vēl aizvien meklēju vainu sevī. Mirkli es šaubījos par savu taisnīgumu, mēģināju ļauties vilinājumam un atzīt, ka tētis taču vislabāk zina, kā ir pareizi. Jūs nezināt, kā ir pareizi, mister Krendler. Patiesībā jūs vispār nezināt neko. - Stārlingā iedzēra malciņu lieliskā baltā burgundieša un uzrunāja doktoru Lekteru: - Tas ir brīnišķīgs. Taču es domāju, ka mums derētu izņemt to no ledus spainīša.

Kā uzmanīga mājasmāte viņa atkal pievērsās savam viesim. - Jūs uz mūžu esat… stulbenis, kurš nav uzmanības vērts, - viņa laipni sacīja. - Un tagad pietiks runāt par jums pie šā skaistā galda. Tā kā jūs esat doktora Lektera viesis, tad ceru, ka maltīte būs jums pa prātam.

-     Un kas jūs vispār tāda esat? - Krendlers noprasīja. - Jūs neesat Stārlingā. Jums sejā ir tas traips, bet jūs neesat Stārlingā.

Doktors Lekters pievienoja karstajam, sabrūninātajam sviestam šalotes un mirklī, kad uzvirmoja to smarža, iebēra kastrolītī sasmalcinātus kaperus. Viņš nocēla no uguns kastroli un tā vietā uzlika sautējamo pannu. Paņēmis no bufetes sudraba paplāti un lielu kristāla bļodu ar ledusaukstu ūdeni, viņš nolika to visu līdzās Polam Krendleram.

-    Man bija daži plāni attiecībā uz to lielo muti, - Krendlers teica, - bet tagad es jūs nemūžam nepieņemtu darbā. Starp citu, kas jūs vispār pieņēma darbā?

-    Nedomāju, mister Krendler, ka jūs mainīsiet savu attieksmi tik pilnīgā mērā kā jūsu vārdabrālis Pāvils, - sacīja doktors Lekters. - Jūs neesat ceļā uz Damasku un pat ne uz Vērdžeru helikopteru.

Doktors Lekters noņēma Krendleram galvas lenti, kā mēdz noņemt gumijas lentīti no kaviāra kārbiņas.

-     Mēs lūdzam tikai vienu - lai jūsu prāts paliek atvērts. - Rūpīgi ar abām rokām doktors Lekters nocēla Krendlera galvvir- su, nolika to uz paplātes un aiznesa uz bufeti. No akurātā iegriezuma nenopilēja tikpat kā neviena asins lāse, galvenie asinsvadi bija nosieti, pārējie rūpīgi piededzināti vietējā anestēzijā, galvaskauss pārzāģēts virtuvē pusstundu pirms maltītes sākuma.

Doktora Lektera metode, noņemot Krendlera galvaskausa virsu, bija tik sena kā ēģiptiešu medicīna, taču viņam bija priekšrocības - autopsijas zāģis ar kraniālo asmeni, galvaskausa kalts un labāki anestēzijas līdzekļi. Pašas smadzenes jau nejūt sāpes.

Virs pārgrieztā galvaskausa malas vīdēja Krendlera smadzeņu sārti pelēkais kupols.

Stāvēdams blakus Krendleram un turēdams rokā instrumentu, kas atgādināja asu karoti, doktors Lekters nošķēla gabaliņu no Krendlera prefrontālās daivas, tad vēl vienu, līdz viņam bija četri. Krendlera acis raudzījās augšup, it kā viņš vērotu, kas notiek. Doktors Lekters ievietoja šķēlītes bļodā ar ledus ūdeni, kas bija skābināts ar citrona sulu, lai tās kļūtu tvirtākas.

-     Vai tu vēlētos šūpoties zvaigznēs, - Krendlers piepeši iedziedājās. - Mēnesstarus uz mājām nest.

Klasiskajā kulinārijā smadzenes tiek izmērcētas, pēc tam paliktas zem sloga un pa nakti atdzesētas, lai būtu tvirtas. Rīkojoties ar pilnīgi svaigu produktu, ir grūti panākt, lai tās vienkārši nesairst kunkuļainā želatīna saujiņā.

Ar nepārspējamu veiklību doktors uzlika izmērcētās šķēlītes uz šķīvja, viegli apviļāja ar garšvielām sajauktos miltos un tad svaigās grauzdiņu drupačās.

Mērcē viņš ierīvēja svaigas melnās trifeles un pievienoja tai mazliet citronu sulas.

Tad aši apsautēja šķēlītes, līdz tās bija viegli iebrūnas no abām pusēm.

-    Smaržo vareni! - teica Krendlers.

Doktors Lekters nolika apbrūninātās smadzenes uz lielām, apgrauzdētām baltmaizes šķēlēm sasildītajos šķīvjos un pievienoja mērci un trifeļu skaidiņas. Veikumu vainagoja garnējums no pētersīļiem un veseliem kaperiem ar visiem zariņiem, kā ari viens kreses zieds uz krešu salātiem, lai piešķirtu kompozīcijai vertikālu akcentu.

-    Kā garšo? - apvaicājās Krendlers, atkal paslēpts aiz ziediem, runādams nepiedienīgi skaļi, kā mēdz runāt cilvēki, kuriem izdarīta lobotomija.

-    Tiešām lieliski, - Stārlingā atbildēja. - Vēl nekad nebiju nogaršojusi kaperus.

Sviesta mērces spīdums viņai uz lūpas doktoram Lekteram šķita ārkārtīgi aizkustinošs.

Krendlers aiz puķēm dziedāja, lielākoties bērnudārza dziesmiņas, un aicināja pārējos izteikt muzikālas vēlmes.

Nelikdamies par viņu zinis, doktors Lekters un Stārlingā runāja par Mišu. Par doktora māsas likteni Stārlingā zināja no viņu sarunām par zaudējumiem, bet tagad doktors pauda cerību, ka māsa varētu atgriezties. Šajā vakarā Stārlingai nemaz nelikās neiespējami, ka Miša varētu atgriezties.

Viņa izteica cerību, ka varbūt kādreiz iepazīsies ar Mišu.

-    Jūs nekad nedrīkstētu atbildēt uz telefona zvaniem manā birojā! Jūs runājat kā tāda lauku drātene! - caur puķēm auroja Krendlers.

-    Paskatīsimies, vai es nerunāšu kā Olivers Tvists, ja palūgšu PIEDEVAS, - Stārlingā sacīja, izraisīdama doktorā Lek- terā tādu jautrības uzplūdu, ka viņš gandrīz nespēja valdīties.

Otrajā porcijā tika apēsta lielākā daļa no pieres daivas, gandrīz līdz pašai hipofīzei. Krendlers izteica vairs tikai nesakarīgas piezīmes par to, ko redzēja acu priekšā, un aiz puķēm bez melodijas skaitīja kādu garu, piedauzīgu dziesmu.

Iegrimuši sarunā, Stārlingā un Lekters nelikās traucēties vairāk kā tad, ja restorānā pie cita galdiņa tiktu skandēta dzimšanas dienas apsveikuma dziesma, tomēr, kad Krendlera oaiss kļuva pārāk skaļa, doktors Lekters no istabas stūra atnesa savu arbaletu.

-      Vēlos, lai jūs ieklausāties šā stigu instrumenta skaņā, Klarisa.

Nogaidījis, līdz Krendlers uz bridi apklust, viņš raidīja bultu pār galdu, caur augstajiem ziediem.

-    Ja jebkādā sakarā jūs atkal dzirdēsiet šo arbaleta stiegras frekvenci, tas nozīmēs vienīgi to, ka jūs esat pilnīgi brīva, mierīga un pašpaļāvīga, - doktors Lekters sacīja.

Spalvas un daļa bultas kāta palika ziedu kārtojuma redzamajā pusē un kustējās apmēram tādā taktī kā zizlis, kas diriģētu sirdi. Krendlera balss apklusa uzreiz, un pēc pāris taktīm sastinga arī zizlis.

-      Vai runa ir par skaņu starp "do" un "re"? - Stārlingā jautāja.

-    Tieši tā.

Mirkli vēlāk Krendlers aiz ziediem iegārdzās. Tā bija tikai spazma balsenē, ko radījis asiņu pieaugošais skābums, jo viņš bija tikko miris.

-     Ķersimies pie nākamā ēdiena, - doktors teica, - tas būs šerbets, kas atsvaidzinās mums aukslējas pirms paipalas. Nē, nē, necelieties augšā! Misters Krendlers palīdzēs man novākt traukus, ja atvainosiet viņu.

Drīz viss bija nokārtots. Ziedu aizsegā doktors Lekters vienkārši sarausa ēdienu paliekas Krendlera galvaskausā un sakrāva šķīvjus viņam klēpī. Uzlicis Krendlera galvvirsu atpakaļ vietā, viņš pacēla virvi, kas bija piestiprināta pie riteņu platformas zem viņa krēsla, un aizvilka Krendlera uz virtuvi.

Tur doktors Lekters no jauna uzvilka arbaletu. Ērtības labad viņš izmantoja to pašu bateriju komplektu, kurš iepriekš bija darbinājis autopsijas zāģi.

Paipalu ādiņa bija kraukšķīga, un tās bija pildītas ar foie gras. Doktors Lekters tērzēja par Henriju VIII kā skaņradi, un Stārlingā stāstīja viņam par to, kā ar datoru var modelēt motora skaņu un atdarināt patīkamas frekvences.

Doktors Lekters paziņoja, ka deserts tiks ieturēts salonā.

101

Suflē un glāzes ar "Chāteau d'Yquem" pie kamīna salonā, kafija sagatavota uz galdiņa pie Stārlingas elkoņa.

Uguns atspulgi dejoja zeltainajā vīnā, tā smarža sajaucās ar degošā bluķa dziļajiem toņiem.

Viņi runāja par tējas tasītēm un laiku, un par haosa likumiem.

- Un tā es nācu pie slēdziena, - doktors Lekters sacīja, - ka pasaulē ir jābūt vietai, kas paredzēta Mišai, kādai izcilai vietai, kas viņai atbrīvota, un es sāku domāt, Klarisa, ka labākā vieta pasaulē ir jūsējā.

Kamīna gaisma neienira viņas ņiebura dziļumos tik patīkami kā iepriekš sveču gaisma, toties tā brīnišķi spēlējās uz viņas vaigukauliem.

Viņa mirkli domāja.

-      Ļaujiet uzdot jums jautājumu, doktor Lekter. Ja Mišai pasaulē pienākas izcila vieta, un es to nenoliedzu, tad kā būtu ar jūsu vietu? Tā ir laba vieta, un es zinu, ka viņai jūs neliegtu neko. Mēs ar viņu varētu būt kā māsas. Un, ja manī, kā jūs sakāt, ir vieta manam tēvam, tad kāpēc jūsos nav vietas Mišai?

Doktors Lekters šķita iepriecināts - nebija iespējams pateikt, vai viņu priecē šī doma vai Stārlingas attapība. Varbūt viņš juta vieglas bažas, ka savā asprātīgajā risinājumā neviļus ir pārcenties.

Nolikusi glāzi uz sānu galdiņa, viņa pagrūda savu kafijas tasīti, un tā sašķīda pret kamīnu. Viņa nepaskatījās uz to.

Doktors Lekters vēroja lauskas, bet tās nekustējās.

-     Nedomāju, ka jums vajadzētu izlemt šo pašu brīdi, - Stārlingā sacīja. Liesmu atspulgā zalgoja viņas acis un smaragdi. Viņa izjuta uguns nopūtu, uguns siltumu caur tērpa audumu, un viņas prātā pavīdēja gaistoša atmiņu aina: doktors Lekters - tik sen - jautā senatorei Mārtinai, vai viņa barojusi savu meitu ar krūti. Stārlingas pārdabiskajā mierā pazibēja dārgakmeņos mirdzoša kustība: daudzie logi viņas prātā mirkli savirknējās vienā rindā, un viņai pavērās daudz tālāks skats, nekā ļautu pašas pieredze. Viņa teica: - Hanibal Lekter, vai jūsu māte baroja jūs ar krūti?

-Jā.

-     Vai jūs kādreiz jutāt, ka no šīs krūts jums jāatsakās par labu Mišai? Vai kādreiz jutāt, ka nojums to prasa?

Klusums.

-   To es neatceros, Klarisa. Ja es no tās atteicos, tad atteicos labprāt.

Klarisa Stārlingā iegremdēja plaukstu sava tērpa dziļajā izgriezumā un izcēla vienu krūti, tās galiņš istabas gaisa uzreiz saslējās.

- No šis jums nav jāatsakās, - viņa noteica. Joprojām skatīdamās viņam acīs, viņa ar rādītājpirkstu paņēma sev no mutes siltu lāsi "Chateau d'Yquem", un šī biezā, saldā lāse kā zeltains kabošons karājās pie krūtsgala, trīsuļojot viņas elpā.

Lekters strauji piecēlās no krēsla un devās pie viņas, nometās viņas priekšā uz viena ceļgala un kamīna liesmu gaismā nolieca savu tumšo, gludo galvu pie koraļļu pumpura un samtainās krēmkrāsas ādas.

102

Buenosairesa, Argentīna, trīs gadus vēlāk.

Bārnijs un Liliāna Herša agrā pievakarē staigāja gar obelisku 9. Jūlija avēnijā. Mis Herša lasīja lekcijas Londonas universitātē, bet patlaban atradās gada atvaļinājumā. Ar Bārniju viņa bija iepazinusies antropoloģijas muzejā Mehiko. Viņi patika viens otram un ceļoja kopā jau divas nedēļas, pārbaudīdami savas attiecības dienu pēc dienas, taču tās sagādāja abiem aizvien vairāk prieka. Viņi viens otram neapnika.

Buenosairesā viņi bija ieradušies pārāk vēlu pēcpusdienā, lai dotos uz "Museo National", kur bija izstādīta Vermēra glezna, ko aizdevusi kāda cita mākslas krātuve. Bārnija misija - redzēt visus Vermērus pasaulē - uzjautrināja Liliānu Heršu un nekādi netraucēja jauki pavadīt laiku. Viņš jau bija redzējis ceturto daļu no visiem Vermēriem, bet vēl bija daudz vietu, kurp doties.

Viņi meklēja kādu patīkamu kafejnīcu, kur varētu ieturēt maltīti zem klajas debess.

Pie "Teatro Colon", Buenosairesas greznā Operas nama, cits pēc cita piebrauca limuzīni. Viņi apstājās, lai nolūkotos, kā iekšā iet opermīļi.

Tika izrādīts "Tamerlans" ar lielisku izpildītāju sastāvu, un Buenosairesas pirmizrādes publiku ir vērts redzēt.

-     Bārnij, vai iesim uz operu? Man liekas, tev patiktu. Es bleķošu par kartēm.

Bārniju uzjautrināja tas, ka viņa lieto amerikāņu slengu.

-     Ja izvedīsi mani caur to pūli sveiku un veselu, bleķošu es, - Bārnijs atteica. - Tu domā, ka viņi laidīs mūs iekšā?

Šajā brīdī pie ietves malas, klusu dūkdams, apstājās tumšzils un sudrabains "Mercedes Maybach". Šveicars steidzās atvērt durtiņas.

Vīrietis, slaids un elegants, tērpies frakā, izkāpa un sniedza roku sievietei. Viņai parādoties, pūlī pie ieejas atskanēja apbrīnas pilna murdoņa. Mati viņai bija sakārtoti graciozā, platīnblondā frizūrā, kas veidoja it kā tropu cepuri, viņa bija ģērbusies mīkstā, taisnā, ar mežģīnēm rotātā koraļļkrāsas tērpā. Ap kaklu zalgoja smaragdi. Bārnijs redzēja viņu tikai mirkli, caur pūli, un viņa kopā ar savu kungu nozuda Operas namā.

Vīrieti Bārnijs aplūkoja labāk. Galva viņam bija gluda kā ūdram, deguns karaliski izliekts kā Peronam. Staltā gaita lika viņam izskatīties garākam, nekā viņš bija patiesībā.

-    Bārnij! Ei, Bārnij, - sacīja Liliāna, - kad tu atjēgsies, ja tas vispār kādreiz notiks, tad pasaki man, vai gribi iet uz operu. Ja mūs laidīs iekšā tādās parpalās. Tā, nu es esmu to pateikusi, kaut arī tas gluži neatbilst patiesībai, - man vienmēr ir gribējies pateikt, ka es esmu parpalās.

Kad Bārnijs nejautāja, kas ir parpalas, Liliāna iesāņus pašķielēja uz viņu. Parasti viņš vienmēr par visu apjautājās.

-    Jā, - Bārnijs izklaidīgi sacīja. - Es bleķošu. - Bārnijam bija daudz naudas. Viņš ar to apgājās uzmanīgi, taču nebija sīkstulīgs. Tomēr vienīgās atlikušās vietas bija galerijā starp studentiem.

Apsvēris, cik augstu atrodas viņu vietas, viņš vestibilā noīrēja binokli.

Milzīgajā teātrī sajaukusies itāliešu renesanse, grieķu un franču stils, tas ir dāsni rotāts ar misiņu, apzeltījumiem un sarkanu plīšu. Gluži kā zibspuldzes futbola spēles laikā pūlī plaik- snīja dārgakmeņi.

Pirms sākās uvertīra, Liliāna viņam pie auss klusu izstāstīja sižetu.

Tieši pirms tam, kad nodzisa lustras, iegremdējot tumsā visu zāli, sākot no galerijas, Bārnijs viņus ieraudzīja - platīn- blondo dāmu un viņas pavadoni. Caur zeltainajiem aizkariem viņi nule bija iegājuši savā greznajā ložā līdzās skatuvei. Lustru spožajā gaismā iemirdzējās smaragdi ap viņas kaklu, kad viņa apsēdās.

Bārnijs bija redzējis tikai viņas labo profilu, kad viņa gāja iekšā Operas namā. Tagad viņš redzēja arī kreiso.

Studenti ap viņiem, augstās galerijas veterāni, bija atnesuši līdzi dažādus optiskus instrumentus. Vienam bija spē- clgs tālskatis, tik garš, ka skāra priekšā sēdētāja matus. Bārnijs iemainīja savu binokli pret tālskati, lai palūkotos uz tālo ložu. Garā tālskata ierobežotajā redzeslaukā bija grūti atkal sameklēt ložu, toties, kad viņš to atrada, pāris bija pārsteidzoši tuvu.

Sievietei uz vaiga bija skaistumzīmīte tādā vietā, kur franči to dēvē par courage. Viņas skatiens slīdēja pa zāli, pārslīdēja pāri Bārnijam un virzījās tālāk. Viņa šķita pacilāta, koraļļsārtā mute bija pilnīgi pakļauta gribas kontrolei. Pieliekusies klāt savam pavadonim, viņa kaut ko teica, un abi iesmējās. Viņa uzlika plaukstu vīrietim uz rokas un satvēra viņa īkšķi.

-    Stārlingā, - Bārnijs klusu izdvesa.

-    Ko? - čukstēja Liliāna.

Bārnijam bija gaužām grūti sekot operas pirmajam cēlienam. Tiklīdz pirmajā starpbrīdī iedegās gaisma, viņš atkal pacēla tālskati pret ložu. Kungs paņēma no viesmīļa paplātes slaidu šampanieša glāzi un sniedza to dāmai, pēc tam paņēma glāzi arī pats. Bārnijs appētīja viņa profilu, ausu veidolu.

Viņš ļāva skatienam slīdēt pār sievietes kailajiem delmiem. Tie bija bez kādām īpašām pazīmēm, un Bārnija pieredzējusī acs manīja, ka muskuļi tajos ir tvirti.

Kamēr Bārnijs skatījās, kunga galva pagriezās, kā tverot tālu skaņu, pavērsās pret Bārniju. Kungs pacēla pie acīm operas binokli. Bārnijs būtu varējis apzvērēt, ka binoklis ir pievērsts viņam. Pacēlis sejai priekšā programmu, viņš sakņupa krēslā, lai neizskatītos garāks par vidējo augumu.

-     Liliāna, - viņš teica. - Lūdzu, izdari man vienu lielu pakalpojumu.

-     Hmm… - viņa novilka. - Ja tas būs tāds pats kā dažs labs cits, tad es vispirms gribētu to dzirdēt.

-    Tiklīdz nodzisīs gaisma, mēs iesim prom. Lido man līdzi uz Rio šonakt pat. Un neko nejautā.

Vermērs Buenosairesā ir vienīgais, kuru Bārnijs neredzēja nekad.

103

Vai sekosim šim izskatīgajam pārim prom no Operas nama?

Labi, bet ļoti piesardzīgi…

Gadu tūkstošu mijā Buenosairesā valda tango, nakts dobji pulsē. Mersedess, kam logi nolaisti, lai būtu dzirdama mūzika no deju klubiem, murrādams slīd pa Rekoletas rajonu līdz Ave- nida Alvear un nozūd brīnumskaista Beaux Arts nama pagalmā netālu no Francijas vēstniecības.

Gaiss ir maigs, augšējā stāva terasē ir saklāts vēlu vakariņu galds, bet kalpotāji jau aizgājuši.

Šā nama kalpotajiem ir augsts morāles līmenis, tomēr viņu vidū valda dzelzs disciplīna. Viņiem ir aizliegts ieiet savrupna- ma augšējā stāvā pirms dienasvidus. Un ari pēc tam, kad vakariņās pasniegts pirmais ēdiens.

Vakariņu laikā doktors Lekters un Klarisa Stārlingā bieži sarunājas citās valodās, ne tikai Stārlingas dzimtajā angļu valodā. Pamatā viņai ir bijusi koledžā apgūtā franču un spāņu valoda, un viņa ir atklājusi, ka viņai ir ķēriens uz valodām. Maltīšu laikā viņi daudz runā itāliski; šīs valodas vizuālajās niansēs viņa atrod savdabīgu brīvību.

Dažkārt vakariņu laikā mūsu pāris dejo. Dažkārt viņi nepabeidz vakariņas. »

Viņu attiecībām ir ciešs sakars ar Klarisas Stārlingas personības izpēti, ko viņa dedzīgi atbalsta un veicina. Tām ir tuvs sakars ar Hanibala Lektera personības robežām, kas tālu pārsniedz viņa pieredzes robežas. Iespējams, Klarisa Stārlingā spētu viņu nobiedēt. Sekss ir kā brīnišķīga celtne, kuru viņi papildina katru dienu.

Tiek būvēta arī Klarisas Stārlingas atmiņu pils. Dažas telpas tai ir kopīgas ar doktora Lektera atmiņu pili - Stārlingu viņš tur ir manījis vairākkārt -, taču viņas pils aug pati no sevis. Tā ir pilna ar jaunām lietām. Tur viņa var apciemot savu tēvu. Tur ganībās klaiņo Hanna. Tur ir Džeks Krofords, kad Stārlingai sagribas ieraudzīt viņu nolīkušu pār rakstāmgaldu, - kad Krofords bija ticis ārā no slimnīcas un mēnesi pavadījis mājās, kādu nakti viņu atkal piemeklēja sāpes krūtīs. Viņš nesauca ātro palīdzību, lai nepārdzīvotu to visu vēlreiz; viņš nolēma meklēt pēdējo mierinājumu, gluži vienkārši apguldamies tajā gultas pusē, kur reiz gulējusi viņa sieva.

Par Kroforda nāvi Stārlingā uzzināja toreiz, kad doktors Lekters atkal bija iegājis FIB interneta lapā, lai apbrīnotu savu ģīmetni starp desmit visvairāk meklētajiem noziedzniekiem. Doktora Lektera portrets, kuru izmantoja FIB, patīkamā veidā atpalika no oriģināla par veselām divām sejām.

Izlasījusi Džeka Kroforda nekrologu, Stārlingā lielāko dienas daļu devās pastaigās viena, bet vakarā priecājās, ka var atgriezties mājās.

Pirms gada viņa lika vienu no saviem smaragdiem iestrādāt gredzenā. Tam iekšpusē ir iegravēts: AM - KS. Ardēlija Mapa to saņēma sainīti bez atpakaļadreses, bet ar zīmīti. "Mīļā Ardēlija, man klājas labi un vairāk nekā labi. Nemeklē mani! Es Tevi mīlu. Piedod, ka Tevi nobiedēju. Sadedzini šo! Stārlingā."

Mapa aiznesa gredzenu uz Šenando upi, pa kuras krastu Stārlingā kādreiz mēdza skriet. Mapa nosoļoja garu ceļu, sa- žņaugusi gredzenu dūrē, nikna, svelošām acīm, gatava iesviest gredzenu ūdenī, iztēlodamās, kā tas nozib gaisā, kā ar klusu plunkšķi iekrīt upē. Beigās viņa uzvilka to pirkstā un iegrūda dūri kabatā. Mapa nemēdz bieži raudāt. Viņa nosoļoja garu ceļu, līdz spēja nomierināties. Bija tumšs, kad viņa atgriezās pie savas mašīnas.

Grūti pateikt, ko Stārlingā atceras no vecās dzīves, ko ir nolēmusi saglabāt. Medikamentiem, kuri balstīja viņu sākumā, jau sen vairs nav vietas viņu dzīvē. Tāpat kā garajām sarunām, kad istabā kvēlo viens vienīgs gaismas avots.

Reizēm doktors Lekters tīši nomet zemē tējas tasīti, kas sašķīst lauskās uz grīdas. Viņš jūtas gandarīts, kad lauskas pašas no sevis nesalīp kopā. Jau daudzus mēnešus viņš vairs nav redzējis sapnī Mišu.

Varbūt kādu dienu lauskas pašas no sevis izveidos tasīti. Vai varbūt Stārlingā kaut kur izdzirdēs arbaleta stiegras sanoņu un negribot pamodīsies, ja viņa vispār ir iemigusi.

Tagad mēs dosimies projām, kamēr viņi dejo uz terases, - gudrais Bārnijs jau ir atstājis pilsētu, un mums jāseko viņa paraugam. Ja mūs ieraudzītu kāds no abiem, tas būtu liktenīgi.

Mēs varam uzzināt tikai tik vien un dzīvot tālāk.

PATEICĪBAS

Centienos izprast doktora Lektera atmiņu pils struktūru man palīdzēja Frānsisas A. Jeitsas neparastā grāmata "Atmiņas māksla" (Frances A. Yates, The Art of Memory), kā arī Džonatana D. Spensa "Mateo Riči atmiņu pils" (Jonathan D. Spence, The Memory Palace of Matteo Ricci).

Bija svētīgi un patīkami izmantot Roberta Pinska tulkoto Dantes "Elli", kā ari Nikolas Pinskas piezīmes. Termins "svinīgi krāšņā āda" ir ņemts no Pinska Dantes tulkojuma.

"Vētras acs dārzā" ir Džona Čardi frāze un nosaukums vienam no viņa mazajiem dzejoļiem.

Pirmās dzejoļa rindas, ko Klarisa Stārlingā atceras psihiatriskajā slimnīcā, ir no T.S. Eljota dzejoļa "Burnt Norton" krājumā "Four Quartets".

Es pateicos Peisai Bārnsai par viņas iedrošinājumu, atbalstu un gudrajiem padomiem.

Kerola Berena, mana izdevēja, redaktore un draudzene, palīdzēja man labāk uzrakstīt šo grāmatu.

Atēna Varunisa un Bills Tribls Savienotajās Valstīs un Ru- džēro Perudžīni Itālijā parādīja man pašu labāko un interesantāko no likumsargu dzīves. Neviens no viņiem nav attēlots šajā grāmatā, tāpat kā tajā nav attēlots neviens cits dzīvs cilvēks.

Ļaunumu, kas šeit parādīts, esmu smēlis tikai no saviem paša krājumiem.

Nikolo Kaponi dalījās ar mani savās bagātīgajās zināšanās par Florenci un tās mākslu un ļāva doktoram Lekteram izmantot savu dzimtas pili. Pateicos arī Robertam Heldam par viņa erudīciju un Kerolainai Mikaellai par ieskatu florenciešu dzīvē.

Kāmegi publiskās bibliotēkas darbinieki Kohomas apgabalā Misisipi štatā gadiem ilgi pārbaudīja faktus. Paldies jums!

Esmu daudz parādā Mārgaritai Šmitai: ar vienu vienīgu baltu trifeli un savas sirds un roku burvestībām viņa iepazīstināja mūs ar Florences brīnumiem. Ir par vēlu pateikties Mārgaritai; šajā piepildījuma brīdī es gribu izrunāt viņas vārdu.

Tomass Hariss

HANIBALS

Redaktore Gaida Šiliņa Korektore Silvija Silīte Operatores Ilona Babāne, Ilona Smimova Maketētāji Helēna Daņilova, Iveta Paegle Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

Apgāds "Kontinents", LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pašūt. N2 736

T. Hariss

Ha 546 Hanibals: Romāns / No angļu vai. tulk. Silvija Brice. -R., Kontinents, 2000. - 570 lpp. - (Pasaules bestsellers).

ISBN 9984-621-83-9

Apgāda "KONTINENTS" interneta grāmatnīca

Pirmais interneta gramatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese internetā:

www.kontinents .lv

' Sastiprināmais materiāls, kura virsmu veido smalki neilona āķīši, kas cieši pieķeras otrai velkro virsmai. (Tulk. piez.)

' Pilsēta Misisipi štatā, svarīgas pilsoņu kara cīņas vieta. (Tulk. piez.)

3 Vieta Tenesī štata dienvidos, kur 1862. gadā notika svarīga kauja. (Tulk. piez.)

1 Edvards Gibons (Eduard Cibbon, 1737-1794) - ang|u vēsturnieks. (Tulk. piez.)

3 Baņķieru Paci (Pazzi) dzimta 15. gs. bija Mediči nama lielāka konkurente par varu Florencē. 1478. gada aprīlī tika atklāta Paci sazvērestība pret Mediči un sodīti gan tās dalībnieki, gan sazvērnieku vadonis Frančeskīno Paci. (Tulk. piez.)

1 Vienkārša daiļrunība. (Tulk. no latiņu vai.)

' Vecās derības spēkavīrs Samsons, dodamies bildināt iecerēto filistieti, saplēš lauvu, kas viņam uzbrucis, un ierauga, ka lauvas ķermenī ir "bišu spiets un medus". Kāzu dienā Samsons uzdod viesiem miklu: "No ēdāja iznāca ēdiens, un no stiprā iznāca saldais." (Soģu gr. 14:14.) Atminējums, ko jaunā sieva izvilina no Samsona, ir: "Kas saldāks par medu un kas stiprāks par lauvu?" (Tulk. piez.)

1 Kastrolis. (Tulk. nofr. vai)

1 Buljons. (Tulk. no fr. vai.)

1 Vai maSinā ir skrūvspīles? (Tulk. no it. vai.)

1 Skat! (Tulk. no it. vai.)

1 Lodziņš! (Tulk. no it. vai.)

1 Viņš ir atžilbis! (Tulk. no it. vai.)

' Labvakar, doktor. (Tulk. no it. vai.)

1 Nogaliniet! (Tulk. no it. vai.)

1 Tēli amerikāņu jaunāko klašu lasīšanas grāmatās 50. un 60. gados, kuri pārstāvēja amerikāņu vidusšķiras vērtības. (Tulk. piez.)

' Burt.: cits cita vietā, šeit: dots pret dotu. (Tulk. no latīņu vai.)

[1] korejiešu rūpnieks, kas 1954. gadā nodibinājis mūnistu sektu jeb Apvienošanās baznīcu, kura mudina savus piekritējus pamest ģimeni un dzīvot kopā ar domubiedriem, veltījot sektai arī savu laicīgo mantību. Sektai ir plaši finansiālie līdzekļi, tā ieviesusies gan Amerikā, gan Eiropā. (Tulk. piez.)

plet)

' Dvaits Deivids Eizenhauers (Dwight Dāvid Eisenhower, 1890-1969) - ASV prezidents (1953-1961), ASV armijas ģenerālis Otrajā pasaules karā, viens no galvenajiem armijas komandieriem cīņā pret vācu karaspēku. (Tulk. piez.)

1 Omārs Nelsons Bredlijs (Omar Nelson Bradley, 1893-1981), ASV ģenerālis un armijas ģenerālštāba priekšnieks. (Tulk. piez.)

[3] laikposms no 1865. līdz 1877. gadam, kad Dienvidu štati pēc sakāves pilsoņu karā atkal pievienojās ASV, tika atcelta verdzība, melnādainie ieguva vēlēšanu tiesības utt. (Tulk. piez.)

[4] vieta Virdžīnijas ziemeļaustrumos, kur Amerikas pilsoņu kara laikā notika divas svarīgas kaujas, kurās uzvarēja konfederāti. (Tulk. piez.)

[5] Buz/.ard - klijāns. (Tulk. no angļu vai.)

[6] džeimss meisons (James Mason, 1909-1984) - populārs britu kinoaktieris 40. gados, tēlojis romantiskus ļaundarus. (Tulk. piez )

[7] džonijs veismillers (johnny weissmuller, 1904-1984) - amerikāņu peldētājs un

kinoaktieris, slavu iemantojis par Tarzāna lomas atveidojumu. (Tulk. piez.)

[9] gajs svetonijs trankvils (gaius suetonius tranquillus, ap 70-122), romiešu vēsturnieks. (Tulk. piez.)

[10] džirolāmo Savonarola (Girolamo Savonarola, 1452-1498) - dominikāņu mūks, vēlāk klostera priors, kurt vērsās pret Mediči kundzību Florencē, nosodīja garīdznieku un valdnieku grezno dzīvesveidu, jebkādu dzīves baudīšanu vispār, sludināja askētismu.

[11] viduslaikos - ēdamtelpa klosteri vai pili. (Tulk. piez.)

[12] uzturēšanās atļauja. (tulk. no it. vai.)

[13] alfonss bertijons (alphonse bertillon, 1853-1914) - franču antropologs, kas izstrādājis noziedznieku identificēšanas sistēmu, kurā tiek izmantota antropometrija. (Tulk. piez.)

[13] (Tā) atrašanās vietā. (Tulk. no latiņu vai)

[13] Tātad. (Tulk. no it. vai.)

[13] Sūdabrālis! Analfabēts! (Tulk no it. vai.)

[14] Žēlsirdības slimnīca. (Tulk. no it. vai.)

[15] virtuves piederumu komplekts (Tulk. nofr. vai.)

[16] slavens amerikāņu kardioķirurgs. (Tulk. piez.)

■ ieslēdz motoru! (tulk. no it. vai.)

[18] dārgakmens slīpējums ar apaļu vai kupolveidīgu augšdaļu un plakanu vai ieliektu apakšdaļu. (Tulk. piez.)

[19] maza sviestmaizīte, sāļš biskvīts u. tml., ko pasniedz ar aperitīvu. (Tulk. no fr. vai)

[20] sviests riekstu brūnā krāsā. (Tulk. no fr. vai.)

Content

Hariss Tomass Hanibals

PIRMĀ DAĻA Vašingtona, Kolumbijas apgabals

Šai dienai būtu jānodreb, pirms sākas tā…

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

OTRĀ DAĻA Florence

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

TREŠĀ DAĻA Uz jauno pasauli

41

42

43

44

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

CETURTĀ DAĻA Nozīmīgi notikumi šausmu kalendarā

69

70

71

72

73

74

75

76

PIEKTĀ DALA Mārciņa gaļas

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

SESTĀ DALA Gara karote

89

90

91

92

93

94

95

96

97

98

99

100

101

102

103

PATEICĪBAS