Hariss Tomass

Jēru klusēšana

Tomass Hariss Jēru klusēšana

.

.

1

FIB Uzvedības analīzes nodaļa, kas nodarbojas ar sērijveida slepkavību izmeklēšanu, atrodas Kventi ko, Akadēmijas apakšējā stāvā, pa pusei zem zemes. Klarisa Stārlinga to sasniedza, pietvīkusi straujā nācienā no šautuves Hogana alejā. Matos viņai bija zāļu stiebri, zāles traipi vīdēja uz FIB Akadēmijas vējjakas, jo viņa bija metusies zemē ugunslīnijā, kad tika izmēģināta sarežģīta aresta situācija.

Pie biroja neviena nebija, tāpēc viņa aši sakārtojās, raudzīdamās savā atspulgā stikla durvīs. Viņa zināja, ka spēj izskatīties labi ari bez īpašas uzpošanās. Rokas oda pēc pul-

vera dūmiem, bet neatlika laika tās nomazgāt, jo nodaļas šefs Krofords bija pavēlējis ierasties tūdaļ.

Džeku Krofordu viņa atrada vienatnē juceklīgajā kabinetu virtenē. Viņš stāvēja pie sveša rakstāmgalda, runādams pa telefonu, un pirmo reizi vesela gada laikā Klarisai Stārlingai radās izdevība nopētīt viņu sīkāk. Un redzētais viņu uztrauca.

Parasti Krofords izskatījās kā vingrs pusmūža inženieris, kas, iespējams, izkūlies cauri koledžai, spēlēdams beisbolu, - izveicīgs ķērājs, sīksts pretinieka bloķētājs. Tagad viņš bija novājējis, krekla apkaklīte - par platu, zem piesarkušajām acīm - tumši maisiņi. Visi, kas prata lasīt avīzes, zināja, ka Uzvedības analīzes nodaļā iet vaļā gatavā elle. Stārlinga cerēja, ka Krofords nav dzēris. Šeit tas šķita gaužām neiespējami.

Telefona sarunu Krofords pabeidza ar asu "nē". Tad paņēma rokās aktu vākus ar Klarisas Stārlingas dosjē un atvēra tos.

-    Stārlinga, Klarisa M., labrīt, - viņš teica.

-    Sveicināts! - Viņa smaidīja tikai aiz pieklājības.

-     Nekas slikts nav noticis. Ceru, ka šis telefona zvans jūs nenobiedēja.

-    Nē. - Tā nav gluži taisnība, Stārlinga nodomāja.

-    Jūsu instruktori stāsta, ka jums esot labas sekmes, jūs ierindojoties grupas pirmajā ceturtdaļā.

-    Ceru, ka tā ir, bet oficiāli man nekas nav teikts.

-    Reizēm es viņiem apjautājos.

Stārlingu tas pārsteidza; Krofordu viņa jau bija norakstījusi kā divkosīgu vervēšanas seržantu, gatavo maitasgabalu.

Ar īpašo aģentu Krofordu viņa bija iepazinusies tolaik, kad viņš bija vieslektors Virdžīnijas universitātē. Kroforda kriminoloģijas semināru augstais līmenis bija viens no faktoriem, kas pamudināja Stārlingu meklēt darbu Birojā. Kārtodama Akadēmijas pārbaudījumus, viņa aizrakstīja Krofor- dam īsu vēstulīti, bet atbildi nesaņēma, un to triju mēnešu laikā, kamēr viņa bija praktikante Kventiko, Krofords ne reizi nebija pievērsis viņai uzmanību.

Stārlinga nāca no tādas vides, kur cilvēki nelūdz pakalpojumus un neuzplijas ar savu draudzību, tomēr Kroforda izturēšanās viņu mulsināja un skumdināja. Patlaban viņa ar nožēlu secināja, ka tagad, tiešā klātbūtnē, Krofords viņai atkal patīk.

Bija acīm redzams, ka Krofordam kaut kas kaiš. Viņam piemita savdabīga smalka izjūta kopā ar gaišu prātu, un pirmo reizi Stārlinga bija to pamanījusi pēc viņa krāsu gaumes un izraudzītajiem apģērba audumiem - pat FIB vienveidīgajās aģenta drānās. Tagad viņš izskatījās akurāts, taču pelēcīgs, it kā patlaban mainītu ādu.

-     Te ir kāds darbs, un es iedomājos par jums, - viņš teica. - īstenībā tas pat nav darbs, tas drīzāk ir interesants uzdevums. Nometiet no tā krēsla Berija krāmus un apsēdieties! Te jūs rakstāt, ka pēc Akadēmijas beigšanas vēlaties strādāt tieši Uzvedības analīzes nodaļā.

-Jā.

-    Jums ir plašs tiesu medicīnas kurss, bet nav nekādas pieredzes likumu izpildes darbā. Mums vajadzīga vismaz sešu gadu pieredze.

-    Mans tēvs bija policijas priekšnieks, es pazīstu dzīvi.

Krofords tikko manāmi pasmaidīja.

-    Tomēr pagaidām jums ir tikai maģistres kurss psiholoģijā un kriminoloģijā un prakse psihiatrijas centrā - cik, divus mēnešus?

-    Divus.

-      Vai jūsu juridiskās konsultantes apliecība vēl ir derīga?

-    Tā būs derīga vēl divus gadus. Es to saņēmu, pirms jūs vadījāt semināru Virdžīnijas universitātē - pirms nolēmu mācīties šeit.

-    Jūs aizkavēja uzņemšanas ierobežojumi.

Stārlinga pamāja.

-    Tomēr man laimējās - es laikus uzzināju, ka jāiegūst pētnieciskā stipendija tiesu medicīnā. Tāpēc es varēju strādāt laboratorijā, līdz Akadēmijā atbrīvojās vieta.

-    Jūs taču man atrakstījāt, ka dosieties uz šejieni, un es laikam neatbildēju - zinu, ka ne. Bet būtu vajadzējis atbildēt.

-    Jums bija daudz citu darbu.

-    Vai jūs zināt, kas ir VNAP?

-    Es zinu, ka tā ir vardarbīgu noziedznieku aizturēšanas programma. "Likumu Izpildes Biļetenā" rakstīts, ka jūs veidojat datu bāzi, bet tā vēl nav gatava darboties.

Krofords pamāja.

-     Mēs esam izstrādājuši anketu. Tajā tiek ierakstīti dati par visiem mūsdienu sērijveida slepkavām. - Viņš sniedza Stārlingai biezu papīru žūksni plānā iesējumā. - Tur ir iedaļa izmeklētājiem, kā arī izdzīvojušiem upuriem, ja tādi palikuši. Aptaujas zilās lapas domātas slepkavam, ja viņš ir ar mieru atbildēt, un sārtajās ir jautājumi, ko pārbaudītājs uzdod slepkavam, pierakstot gan viņa reakciju, gan atbildes. Vesels lērums papīru.

Papīri. Klarisas Stārlingas savtīgās intereses ošņājās uz priekšu kā dedzīgs dzinējsuns. Viņa juta, ka tuvojas darba piedāvājums - varbūt kaut kas tik grūts un garlaicīgs kā neapstrādātu datu ievadīšana jaunā datorsistēmā. Tas bija kārdinoši - iekļūt Uzvedības analīzes nodaļā jebkurā amatā, kāds vien gadītos, tomēr viņa zināja arī to, kas notiek ar sievieti, ja viņa reiz ir apzīmogota par sekretāri, - šis zīmogs viņai pielīp uz visu mūžu. Tuvojās izvēles brīdis, un šajā izvēlē viņa negribēja kļūdīties.

Krofords kaut ko gaidīja - laikam bija uzdevis viņai jautājumu. Stārlingai nācās sasprindzināt prātu, lai to atcerētos.

-    Kādus testus jūs esat veikusi? Minesotas daudzpakāpju testu? Roršahu?

-     MDT pirmo esmu, bet Roršahu ne, - viņa atbildēja. - Esmu veikusi ari tematisko apercepciju un vadījusi Bende- ra geštaltterapiju bērniem.

-    Vai jūs ir viegli nobiedēt, Stārlinga?

-    Pagaidām ne.

-     Redziet, mēs esam mēģinājuši intervēt un pārbaudīt visus trīsdesmit divus zināmos sērijslepkavas, kuri mums ir izmeklēšanas cietumā, lai izveidotu datu bāzi psiholoģiskām diagrammām neatrisinātu noziegumu gadījumos. Vairums no viņiem bija ar mieru piedalīties - manuprāt, viņiem ir tieksme uz izrādīšanos, vismaz daudziem. Divdesmit septiņi piekrita sadarboties. Četri no nāvinieku bloka, kuri vēl nav saņēmuši atbildi uz apelācijām, saprotamā kārtā klusēja kā zivis. Bet to, kurš mums vajadzīgs visvairāk, mēs neesam spējuši pierunāt. Gribu, lai rit jūs aizejat pie viņa uz psihiatrisko slimnīcu.

Klarisai Stārlingai laimē iepukstējās sirds, tomēr viņa juta arī bažas.

-    Kas ir tas cilvēks?

-    Psihiatrs - doktors Hanibals Lekters, - Krofords teica.

Vienmēr, jebkurā civilizētu cilvēku saietā, pēc šā vārda

pieminēšanas uz īsu bridi iestājas klusums.

Stārlinga rāmi raudzījās uz Krofordu, viņa bija pavisam mierīga.

-    Hanibals Kanibāls, - viņa sacīja.

-Jā.

-     Nu tad… Jā, labi. Man prieks par šo iespēju, tomēr gribu vaicāt - kāpēc tieši es?

-     Galvenokārt tāpēc, ka jūs pašlaik esat brīva, - Krofords atbildēja. - Neceru, ka viņš sadarbosies. Viņš jau ir atteicies, taču caur starpnieku - slimnīcas galveno ārstu. Man vajadzīgs pamatojums, lai es varētu sacīt, ka viņu ir apmeklējis mūsu speciālists un pajautājis viņam pats personiski. Ir arī iemesli, kas neattiecas uz jums. Man šajā nodaļā nav vairs neviena cita, kurš varētu to izdarīt.

-    Darba jums ir pāri galvai - Bufalo Bills un tie notikumi Nevadā, - Stārlinga piezīmēja.

-    Tieši tā. Tas pats vecais stāsts - par daudz svaigu līķu.

-    Jūs sacījāt - rīt, jūs steidzaties. Vai tam ir sakars ar kādu lietu, kas pašlaik tiek izmeklēta?

-    Nē. Būtu labāk, ja tāds sakars būtu.

-    Ja viņš liegsies ar mani runāt, vai jūs tomēr gribēsiet saņemt psiholoģisku vērtējumu?

-    Nē. Esmu līdz kaklam iestidzis vērtējumos par doktoru Lekteru, kuros sacīts, ka viņš ir nepieejams pacients, turklāt katrs vērtējums ir citāds.

Krofords iekratīja saujā divas C vitamīna tabletes un pie ūdens dzesinātāja iejauca glāzē vienu "Alka-Seltzer", lai uzdzertu tām virsū.

-     Ziniet, tas ir smieklīgi; Lekters ir psihiatrs un publicē psihiatrijas žurnālos apbrīnojamus rakstus - bet tajos nekad netiek runāts par viņa paša mazajām nenormālībām. Reiz viņš izlikās, ka sadarbojas ar galveno ārstu Čiltonu, un piekrita dažiem testiem - sēdēja ar asinsspiediena mērīšanas manšeti ap peni, skatījās bildes ar katastrofu skatiem -, bet pēc tam Lekters pirmais publicēja to, ko bija uzzinājis par Čiltonu, un pataisīja viņu par muļķi. Viņš atbild uz nopietnām psihiatrijas studentu vēstulēm par tematiem, kas nemaz nav saistīti ar viņa lietu, un vairāk nedara neko. Ja viņš ar jums nerunās, man pietiks ar vienkāršu ziņojumu. Kā viņš izskatās, kā izskatās viņa kamera, ko viņš dara. Vietējais kolorīts, tā teikt. Uzmanieties no preses pārstāvjiem, kas' staigā iekšā ārā. Ne no īstās preses, bet no bulvāru preses. Lekteru viņi mīl vēl vairāk nekā princi Endrū.

-    Vai viens dzeltenais žurnāliņš nepiedāvāja viņam piecdesmit tūkstošus dolāru par dažām receptēm? Es kaut ko tādu atceros, - Stārlinga sacīja.

Krofords pamāja.

-     Esmu tikpat kā pārliecināts, ka "National Tattler" ir piekukuļojis kādu slimnīcas darbinieku un prese uzzinās par jūsu ierašanos, tiklīdz būšu norunājis tās laiku.

Krofords paliecās uz priekšu, līdz raudzījās viņai sejā no divu pēdu attāluma. Stārlinga vēroja, kā pusbriļļu lēcas liek izplūst maisiņiem zem viņa acīm. Viņš nesen bija skalojis muti ar eliksīru "Listerine".

-    Tātad. Klausieties uzmanīgi, Stārlinga! Vai jūs manī klausāties?

-    Jā, ser.

-      Esiet ļoti piesardzīga ar Hanibalu Lekteru. Doktors Čiltons, psihiatriskās slimnīcas vadītājs, kopā ar jums izmēģinās fizisko procedūru, kas jums būs jāizmanto, tiekoties ar Lekteru. Nenovirzieties no tās. Nekādā ziņā nenovirzieties no tās ne par mata tiesu! Ja Lekters vispār runās ar jums, tad gluži vienkārši mēģinās kaut ko uzzināt pārjums pašu. Tā ir tāda veida ziņkārība, kas liek čūskai ieskatīties putniņa ligzdā. Mēs abi zinām, ka interviju laikā vienmēr nākas izmest kādu līkumu, bet nestāstiet viņam par sevi nekādas detaļas. Nepieļaujiet, lai viņa prātā paliek kādi personiski fakti no jūsu dzīves. Jūs zināt, ko viņš izdarīja ar Villu Greiemu.

-    Lasīju par to, kad tas tikko bija noticis.

-      Viņš iegrūda Villām vēderā linoleja griežamo nazi, kad Vilis viņu panāca. Tīrais brīnums, ka Vilis nenomira. Vai atceraties Sarkano Pūķi? Lekters uzrīdīja Frānsisu Dolar- haidu Villām un viņa ģimenei. Lektera dēļ Villa seja izskatās tā, it kā to būtu zīmējis kāds sasodīts Pikaso. Psihiatriskajā slimnīcā Lekters saplosīja gabalos slimokopēju. Dariet savu darbu, tikai ne mirkli neaizmirstiet, kas viņš ir.

-    Un kas viņš ir? Vai jūs to zināt?

-     Es zinu, ka viņš ir briesmonis. Neviens nevar droši pateikt neko vairāk. Varbūt to noskaidrosiet jūs; es jau neiz- raudzījos jūs uz labu laimi, Stārlinga. Virdžīnijas universitātē jūs uzdevāt man dažus interesantus jautājumus. Šefs pats lasīs jūsu parakstīto ziņojumu - ja tas būs skaidrs, kodolīgs un pārskatāms. To izšķiršu es. Un šis ziņojums man ir vajadzīgs pulksten deviņos svētdienas rītā. Un tagad, Stārlinga, rīkojieties pēc priekšrakstiem.

Krofords viņai uzsmaidīja, taču viņa acis bija nedzīvas.

2

Piecdesmit astoņus gadus vecajam doktoram Frederikam Čiltonam, kas vadīja Baltimoras Valsts psihiski slimo noziedznieku slimnīcu, bija garš, plats rakstāmgalds, uz kura nebija nekādu cietu vai asu priekšmetu. Daži darbinieki dēvēja to par "grāvi". Citi darbinieki nezināja, ko šajā gadījumā nozīmē "grāvis". Doktors Čiltons palika sēžam pie sava galda, kad viņa kabinetā ienāca Klarisa Stārlinga.

- Mums šeit ir bijis daudz detektīvu, bet neatceros nevienu tik pievilcīgu, - Čiltons nepieceldamies noteica.

Stārlinga bez domāšanas zināja, ka spīdums uz viņa pastieptās rokas ir radies no lanollna, kas tur palicis, pieglaužot matus. Viņa atlaida roku, pirms viņš atlaida savējo.

-    Jūs esat mis Stērlinga, vai ne?

-      Stārlinga, doktor, ar "ā". Pateicos, ka esat atvēlējis man laiku.

-   Tātad ari FIB tagad ir ticis līdz meitenēm, tāpat kā visi pārējie, ha, ha! - Viņš pievienoja šiem vārdiem savu reklām- smaidu, ar kuru mēdza nodalīt teikumus.

-      Birojs uzlabo savu darbu, doktor Čilton. Nepārprotami.

-     Vai Baltimorā jūs paliksiet vairākas dienas? Ziniet, te var izklaidēties tikpat labi kā Vašingtonā vai Ņujorkā, ja vien pazīst pilsētu.

Stārlinga novērsās, lai aiztaupītu sev viņa smaidu, un acumirklī noprata, ka viņš ir pamanījis šo nepatiku.

-    Ticu, ka šī noteikti ir lieliska pilsēta, bet man ir dots rīkojums apmeklēt doktoru Lekteru un ziņot par tikšanos jau šajā pašā pēcpusdienā.

-    Vai Vašingtonā ir kāda vieta, uz kurieni es vēlāk varētu jums piezvanīt, lai uzzinātu, kā virzās šī lieta?

-     Protams. Ļoti patīkami, ka esat par to padomājis. Par šo projektu atbild īpašais aģents Džeks Krofords, ar viņa starpniecību jūs vienmēr varat sazināties ar mani.

-     Saprotu, - Čiltons noteica. Viņa vaigi, kurus izraibināja sārti plankumiņi, nekādi nesaskanēja ar gludi sasukāto matu neticami sarkanbrūno toni. - Lūdzu, uzrādiet savu personas apliecību! - Viņš atstāja Stārlingu stāvam, kamēr pats nesteidzīgi pētīja viņas apliecību. Tad viņš sniedza to atpakaļ un piecēlās. - Tas neaizņems daudz laika. Nāciet man līdzi!

-    Biju domājusi, ka jūs mani instruēsiet, doktor Čilton, - Stārlinga sacīja.

-   To es varu izdarīt pa ceļam. - Viņš apgāja ap rakstāmgaldu, skatīdamies pulkstenī. - Pēc pusstundas man jābūt pusdienās.

Nolādēts, viņai būtu vajadzējis redzēt viņam cauri labāk, jau agrāk. Varbūt viņš nav galīgs stulbenis. Varbūt zina kaut ko noderīgu. Gabals nenokristu, ja viņa kādu reizīti saldi pasmaidītu, kaut arī tas diez cik labi viņai nepadodas.

-     Doktor Čilton, bet šī tikšanās ar jums ir norunāta iepriekš. Tā bija ieplānota jums izdevīgā laikā, kad jums būtu iespēja veltīt man kādu brīdi. Intervijas laikā var rasties situācijas… varbūt man kopā ar jums derētu pārskatīt dažas viņa atbildes.

-    Par to es šaubos, tiešām šaubos. Ak, man vēl jāpiezvana pa telefonu, pirms ejam. Es jūs panākšu ārpus kabineta.

-    Es vēlētos atstāt šeit mēteli un lietussargu.

-    Ne jau šeit, - Čiltons noteica. - Atdodiet tos Alanam tur, ārā. Viņš noliks.

Alanam mugurā bija pidžamai līdzīgs apģērbs, kādu izsniedz ieslodzītajiem. Ar krekla stērbeli viņš patlaban slaucīja pelnutraukus.

Ņemdams Starlingas mēteli, viņš pakustināja sev vaigā mēles galu.

-    Pateicos, - viņa sacīja.

-     Abet vienmēr laipni. Cik bieži jūs kakājat? - Alans noprasīja.

-    Ko jūs teicāt?

-    Vai tā iznāk ga-a-a-ara?

-    Mantas es kaut kur pakarināšu pati.

-    Tur jau nekas nav priekšā - var noliekties un noskatīties, kā nāk laukā, un redzēt, vai tā maina krāsu, kad saskaras ar gaisu, vai jūs tā darāt? Vai tad neizskatās, ka jums ir gara, brūna aste? - Viņš nelaida mēteli vaļā.

-     Doktors Čiltons vēlas jūs redzēt savā kabinetā, nekavējoties, - Stārlinga sacīja.

-     Nevēlos vis, - teica doktors Čiltons. - Iekar mēteli skapī, Alan, un neņem to laukā, kamēr būsim prom. Kusties! Man bija sekretāre, viņa strādāja pilnu slodzi, bet viņu nolaupīja štatu samazināšana. Tagad tā meitene, kas ielaida jūs iekšā, trīs stundas dienā klabina rakstāmmašīnu, un tad man ir Alans. Kur palikušas visas kantoristes, mis Stārlinga? - Viņš nozibināja brilles uz viņas pusi. - Vai jūs esat apbruņota?

-    Nē, es neesmu apbruņota.

-    Vai drīkstu ieskatīties jūsu rokassomiņā un mapē?

-    Jūs redzējāt manas pilnvaras.

-     Un tur ir rakstīts, ka jūs esat studente. Uzrādiet man savas mantas, lūdzu!

Klarisa Stārlinga sarāvās, kad aiz viņas aizcirtās pirmie smagie tērauda vārti un to aizbīdnis aizkrita ciet. Čiltons kādu soli viņai priekšā gāja pa zaļo slimnīcas gaiteni, kur oda pēc lizola un tālumā lāgiem noblīkšķēja durvis. Stārlinga dusmojās uz sevi, ka ļāvusi Čiltonam vandīties pa savu rokassomiņu un mapi, un no visa spēka apspieda šīs dusmas, lai spētu koncentrēties. Viss bija kārtībā. Gluži kā cietu grants pamatu straujā upē viņa juta savu stingro pašsaval- dību.

-      Lekters ir gatavā sodība, - Čiltons pār plecu sacīja. - Sanitāram katru dienu vajag vismaz desmit minūtes, lai izvilktu skavas no žurnāliem, ko viņš saņem. Mēs mēģinājām anulēt viņa abonementus vai samazināt to skaitu, bet viņš uzrakstīja sūdzību, un tiesa noraidīja mūsu prasību. Agrāk viņš saņēma milzīgu daudzumu personiskās korespondences. Tagad tā, par laimi, ir apsīkusi, jo ziņās viņu aizēnojuši citi radījumi. Kādu laiku šķita, ka ikviens studentiņš, kas raksta maģistra darbu psiholoģijā, grib tur iedabūt kādu Lek- tera teicienu. Medicīnas žurnālos joprojām tiek publicēti viņa raksti, bet tikai tāpēc, ka viņa vārdam ir ūnikuma vērtība.

-     Man šķita, ka "Klīniskās Psihiatrijas Žurnālā" viņš ir publicējis labu rakstu par ķirurģiskajām mānijām, - Stārlinga teica.

-    Ak jums tā šķita? Mēs mēģinājām izpētīt Lekteru. Mēs domājām: "Te nu ir iespēja veikt izcilu pētījumu," - tik reti tādu var dabūt rokā dzīvu.

-    Kādu?

-     Vistīrāko psihopātu, jo tāds viņš nepārprotami ir. Taču viņš ir neizdibināms, daudz par gudru standarta pārbaudēm. Un, žēlīgā debess, kā viņš mūs ienīst! Mani viņš uzskata par savas atmaksas iemiesojumu. Krofords rīkojas ļoti attapīgi - vai tad ne? - sūtīdams pie Lektera jūs.

-    Kā jūs to domājat, doktor Čilton?

-"Jauna sieviete, kas "uzsitīs viņam asinis", tā to laikam sauc. Manuprāt, Lekters vairākus gadus nav redzējis nevienu sievieti - varbūt kādreiz tikai pamanījis kādu apkopēju. Sievietes mēs šeit parasti neielaižam. Cietumā ar viņām ir tikai nepatikšanas.

Ej tak tu ratā, Čilton!

-    Doktor, esmu ar izcilību beigusi Virdžīnijas universitāti. Tas nav nekāds dižciltīgo jaunavu institūts.

-    Tad jūs droši vien būsiet spējīga atcerēties noteikumus: nebāziet rokas starp restēm, nepieskarieties restēm. Jūs nedrīkstat dot viņam neko citu kā vien mīkstu papīru. Ne pildspalvas, ne zīmuļus. Uz zināmu laiku viņam tiek izsniegti pašam savi flomāsteri. Papīrā, ko jūs viņam dosiet, nedrīkst būt skavas, papīra saspraudes vai kniepadatas. Priekšmeti viņam tiek nodoti tikai ar slīdošās ēdiena paplātes palīdzību. Priekšmeti tiek atdoti ar slīdošās ēdiena paplātes palīdzību. Nekādu izņēmumu. Nepieņemiet neko tādu, ko viņš jums mēģinātu sniegt caur restēm. Vai jūs mani saprotat?

-    Saprotu.

Viņi bija izgājuši vēl pa diviem vārtiem un dienas gaismu atstājuši aiz muguras. Tagad viņi bija pametuši nodaļas, kur ieslodzītie drīkst atrasties kopā, un nonākuši vietā, kur nevar būt ne logu, ne kopības. Gaiteņa spuldzes, tāpat kā lampas kuģu mašīntelpās, sedza biezs režģis. Zem vienas tādas doktors Čiltons apstājās. Kad apklusa viņu soļu duna, Stārlinga kaut kur aiz sienas saklausīja izdziestam rēcošu, no kliegšanas aiztrūkušu balsi.

-    No savas kameras Lekters izkustas tikai tad, kad ^inam ir uzvilkts trakokrekls un sejsegs, - Čiltons sacīja.

- Paskaidrošu jums, kāpēc. Pirmajā gadā pēc notiesāšanas viņš bija īsts sadarbības paraugs. Viņa apsardze tika mazliet vājināta - tas, kā jūs saprotat, notika iepriekšējās vadības laikā. Septiņdesmit sestā gada astotā jūlija pēcpusdienā viņš sāka sūdzēties par sāpēm krūtīs un tika nogādāts ambulancē. Trako- krekls viņam tika novilkts, lai varētu vieglāk izdarīt kardiogrammu. Kad pār viņu noliecās māsiņa, viņš izdarīja, lūk, ko. - Čiltons sniedza Klarisai Stārlingai fotogrāfiju ar noņurcītiem stūriem. - Ārstiem izdevās saglābt vienu viņas aci. Lekters visu laiku bija pieslēgts pie monitoriem. Viņš salauza māsai žokli, lai tiktu pie viņas mēles. Pulss viņam ne mirkli nepārsniedza astoņdesmit piecus sitienus minūtē, pat ne tad, kad viņš to mēli norija.

Stārlinga nezināja, kas ir ļaunāks - šī fotogrāfija vai Čiltona uzmanība, kad viņš aptaustīja viņas seju ar šaudīgām, kārīgām acīm. Viņa iedomājās izslāpušu vistu, kas uz- knābā viņai no sejas asaras.

-    Es turu viņu šeit, - Čiltons noteica un piespieda pogu līdzās biezām durvīm no ložu necaurlaidīga dubultstikla. Liela auguma sanitārs ielaida viņus nākamajā blokā.

Stārlinga pieņēma nepatīkamu lēmumu un apstājās tūdaļ aiz durvīm.

-     Doktor Čilton, mums tiešām ir nepieciešami šie testu rezultāti. Ja doktors Lekters uztver jūs kā savu ienaidnieku - ja viņš ir tā noskaņots pret jums, kā jūs stāstījāt, - tad varbūt mums veiksies labāk, ja es iešu pie viņa viena pati. Kā jūs domājāt?

Čiltonam noraustījās vaigs.

-      Man nav ne mazāko iebildumu. To jūs būtu varējusi ierosināt manā kabinetā. Es būtu varējis sūtīt jums līdzi sanitāru un ietaupīt laiku.

-     To es būtu varējusi ierosināt kabinetā, ja jūs būtu instruējis mani tur.

-       Nedomāju, ka mēs vēl redzēsimies, mis Stārlinga. Bārnij, kad viņa būs galā ar Lekteru, piezvani, lai kāds izved vinu laukā!

Čiltons aizgāja, vairs neveltījis viņai ne skatiena.

Tagad te bija tikai lielais, vienaldzīgais sanitārs, bezska- ņas pulkstenis viņam aiz muguras, stiepļu režģa skapis, kurā atradās asaru gāzes balons, trakokrekli, sejsegs un trankviliza- toru pistole. Statīvā pie sienas bija gara, caurulei līdzīga ierīce ar U veida izliekumu galā, ar ko piespiest varmāku pie sienas.

Sanitārs skatījās uz viņu.

-      Vai doktors Čiltons jums pateica, ka nedrīkst pieskarties restēm? - Balss viņam bija reizē augsta un aizsmakusi. Stārlinga atcerējās Aldo Reju.

-    Jā, pateica.

-     Tad labi. Tas ir aiz visiem pārējiem, pēdējā kamera pa labi. Iedama turieties gaiteņa vidū un neņemiet neko vērā. Varat aiznest viņam pastu, lai sākums būtu labāks. - Šķita, ka sanitārs klusībā uzjautrinās. - Vienkārši ielieciet to paplātē un izbīdiet cauri. Kad paplāte ir iekšā, to var izvilkt aiz auklas vai arī viņš pats var izstumt to atpakaļ. Tur, kur paplāte apstājas ārpus kameras, viņš jūs nevar aizsniegt. - Sanitārs iedeva viņai divus žurnālus, kuru vaļīgās lapas juka laukā, trīs avīzes un vairākas atplēstas vēstules.

Gaitenis bija kādus trīsdesmit jardus garš, ar kamerām abās pusēs. Dažām kamerām bija gumijotas sienas un novērošanas lodziņš, garš un šaurs kā šaujamlūka, pašā durvju vidū. Citas bija parastas cietuma kameras ar restu sienu gaiteņa pusē. Klarisa Stārlinga manīja kamerās cilvēku stāvus, taču centās uz tiem neskatīties. Kad viņa jau bija mērojusi lielāko pusi ceļa, kāda balss nošņāca: - Es saožu tavu kūsu. - Ne ar vaibstu neizrādīdama, ka būtu to dzirdējusi, viņa gāja tālāk.

Pēdējā kamerā dega gaisma. Tuvodamās tai, viņa pavirzījās vairāk uz gaiteņa kreiso malu, lai varētu ieskatīties iekšā, un zināja, ka viņas ierašanos ir pieteikusi papēžu klau- dzona.

3

Doktora Lektera kamera atradās krietni aiz pārējām, gaitenī tai iepretim bija tikai sienas skapis, un tā bija unikāla arī citā ziņā. To norobežoja restu siena, bet aiz restēm, tālāk, nekā cilvēks spēj aizsniegties ar roku, bija otra barjera - blīvs neilona tīkls, kas nostiepts no griestiem līdz grīdai un no vienas sienas līdz otrai. Aiz tīkla Stārlinga saskatīja galdu, kas bija pieskrūvēts pie grīdas un apkrauts ar grāmatām mīkstos vākos un papīriem, kā ari krēslu, tieši tāpat piestiprinātu pie grīdas.

Pats doktors Hanibals Lekters zvilnēja uz nāras un lasīja "Vogue" itāliešu izdevumu. Neiešūtās žurnāla lapas viņš turēja labajā rokā, bet ar kreiso citu pēc citas lika tās sev blakus. Doktora Lektera kreisajai rokai bija seši pirksti.

Klarisa Stārlinga apstājās pie restēm tā, ka līdz tām palika atstatums apmēram mazas priekštelpas garumā.

-    Doktor Lekter! - Viņai pašai šķita, ka balss skan pilnīgi normāli.

Viņš pacēla acis no savas lasāmvielas.

Vienu saspringuma pilnu mirkli Stārlingai likās, ka Lektera skatiens dūc, taču patiesībā viņa dzirdēja pulsējam pati savas asinis.

-     Mans vārds ir Klarisa Stārlinga. Vai drīkstu ar jums parunāties? - Gan izraudzītajā atstatumā, gan viņas tonī jautās pieklājība.

Doktors Lekters to apsvēra, piespiedis pirkstu pie sarauktajām lūpām. Tad nesteidzīgi piecēlās, lunkani pagājās uz priekšu savā būri un apstājās pie neilona tīkla, neskatīdamies uz to, it kā attālumu izvēlētos pats.

Stārlinga redzēja, ka viņš ir neliels, bet labi veidots; plaukstās un delmos bija nojaušams tāds pats stiegrains spēks, kāds piemita arī viņai.

-     Labrīt, - Lekters sacīja, it kā būtu atvēris namdurvis. Izkoptajā balsī skanēja viegla, metāliska čērkstoņa - iespējams, ka balss bija ierūsējusi no ilgās klusēšanas.

Doktoram Lekteram bija rudi brūnas acis, kurās gaisma atspoguļojās kā sīki, sarkani punktiņi. Dažbrīd šķita, ka šie gaismas punkti kā dzirksteles lido uz pašu viņa būtības centru. Lektera acis ietvēra Stārlingu visā pilnībā.

Viņa pievirzījās mazliet tuvāk restēm. Matiņi uz viņas apakšdelmiem sacēlās gaisā, skarot piedurkņu iekšpusi.

-      Doktor, mums ir radušās grūtības psiholoģisko diagrammu veidošanā. Es vēlos lūgt jūsu palīdzību.

-     Tie "mēs" ir Kventiko Uzvedības analīzes nodaļa. Jūs, jādomā, esat viena no Džeka Kroforda darbiniecēm.

-Jā gan.

-    Vai drīkstu apskatīt jūsu apliecību?

To viņa nebija gaidījusi.

-    Es to jau parādīju… birojā.

-     Jūs gribat teikt, ka parādījāt to Frederikam Čiltonam, doktoram?

-Jā.

-    Vai jūs redzējāt viņa apliecību?

-Nē.

-    Akadēmiski izglītotu ļaužu dokumentos nav daudz, ko lasīt, to es jums varu pateikt. Vai satikāt Alanu? Vai viņš nav burvīgs? Ar kuru no viņiem jūs sarunātos labprātāk?

-    Kopumā es teiktu, ka ar Alanu.

-      Jūs varētu būt reportiere, ko Čiltons te ielaidis par naudu. Manuprāt, man ir tiesības redzēt jūsu apliecību.

-    Labi. - Viņa pacēla gaisā savu laminēto identifikācijas karti.

-     No tāda attāluma es nevaru salasīt, lūdzu, iebīdiet to šeit iekšā.

-    To es nevaru.

-    Tāpēc ka tā ir cieta.

-Jā.

-    Pajautājiet Bārnijam.

Sanitārs atnāca un brīdi prātoja.

-     Doktor Lekter, es to jums nodošu. Bet, ja jūs to neat- dosiet, kad lūgšu, ja mums būs jāceļ visi kājās un jāsasien jūs, lai dabūtu to atpakaļ, - tad es sadusmošos. Ja jūs mani sadusmosiet, tad tupēsiet sasiets, līdz mana sirds atkal kļūs mīkstāka. Tikmēr ēdiens pa caurulīti, gumijbikšu maiņa divreiz dienā - un viss pārējais. Un es veselu nedēļu nedošu jums pastu. Skaidrs?

-    Bez šaubām, Bārnij.

Kartīte uz paplātes iebrauca kamerā, un doktors Lekters pacēla to pie gaismas.

-     Studente? Šeit rakstīts "studente". Uz sarunu ar mani Džeks Krofords ir atsūtījis studenti? - Viņš piesita ar kartīti pie saviem mazajiem, baltajiem zobiem un ieelpoja tās smaržu.

-    Doktor Lekter, - Bārnijs noteica.

-    Protams. - Viņš ielika kartīti atpakaļ paplātē, un Bārnijs izvilka to ārā.

-     Jā, es joprojām mācos Akadēmijā, - Stārlinga sacīja,

-    bet mēs jau neapspriedīsim FIB. Mēs runāsim par psiholoģiju. Vai jūs pats spējat novērtēt manu kvalifikācijas pakāpi priekšmetā, par kuru mēs runāsim?

-     Hmm… - Lekters novilka. - Patiesībā… tas ir visai veikls gājiens no jūsu puses. Bārnij, kā jūs domājat, vai aģentei Stārlingai varētu piedāvāt krēslu?

-    Par krēslu doktors Čiltons man neko neteica.

-    Un ko jums saka jūsu manieres, Bārnij?

-      Vai jūs vēlētos krēslu? - Bārnijs jautāja Stārlingai.

-     Mēs varētu vienu dabūt, bet viņš jau nekad… nu, parasti nevienam te nav jāpaliek tik ilgi.

-    Jā, paldies, - Stārlinga sacīja.

No aizslēgtā sienas skapja gaiteņa pretējā pusē Bārnijs atnesa saliekamu krēslu, uzstādīja to un atstāja viņus divatā.

-    Tātad, - Lekters iesāka, sāniski apsēdies pie galda, lai būtu ar seju pret viņu, - ko jums pateica Migss?

-Kas?

-    Multiplais Migss, tur, tajā kamerā. Viņš jums uzšņāca. Ko viņš teica?

-    Viņš teica: "Es saožu tavu kūsu."

-      Skaidrs. Es pats to nespēju. Jūs lietojat krēmu "Ev- yan" un dažreiz iesmaržojaties ar "L'Air du Temps", bet ne šodien. Šodien jūs esat apņēmīgi vairījusies no smaržām. Ko jūs domājat par Migsa teikto?

-     Viņš ir naidīgs man nezināmu iemeslu dēļ. Ļoti žēl. Viņš jūt naidu pret citiem, citi jūt naidu pret viņu. Tā ir cilpa.

-    Vai jūs jūtat naidu pret viņu?

-    Man žēl, ka viņam ir psihiski traucējumi. Citādi viņš ir tikai troksnis. Kā jūs zinājāt par smaržām?

-     Vēsmiņa no jūsu somas, kad izņēmāt karti. Jums ir skaista somiņa.

-    Pateicos.

-    Jūs izraudzījāties savu labāko somu, vai ne?

-     Jā. - Tas bija tiesa. Viņa bija speciāli krājusi naudu klasiskai ikdienas rokassomai, un tā bija pati smalkākā manta, kas viņai piederēja.

-   Tā ir daudz labāka par jūsu kurpēm.

-    Varbūt uzlabosies ari tās.

-    Par to es nešaubos.

-    Vai tie zīmējumi uz sienām ir jūsējie, doktor?

-    Vai jūs domājat, ka es ataicināju mākslinieku?

-    Vai tā virs izlietnes ir kāda Eiropas pilsēta?

-    Tā ir Florence. Tie ir "Palazzo Vecchio" un "Duomo", skats no Belvedera.

-    Vai jūs tos zīmējāt pēc atmiņas - visos sīkumos?

-     Atmiņa, aģente Stārlinga, ir tas, kas man palicis redzējuma vietā.

-      Un otrais zīmējums - tā ir krustā sišana? Vidējais krusts ir tukšs.

-    Tā ir Golgāta - pēc noņemšanas no krusta. Krītiņi un "Magic Marker" llomāsters uz ietinamā papīra. Tas ir tas, ko apsolītās Paradīzes vietā iemantoja zaglis, pēc tam kad Lieldienu jērs tika aizvests prom.

-    Un kas tas bija?

-     Viņam, protams, salauza kājas, tāpat kā viņa biedram, kurš ņirgājās par Kristu. Vai tad jūs neko nezināt par Svētā Jāņa evaņģēliju? Tad paskatieties uz Dučo [1] - viņš precīzi glezno krustā sišanas ainas. Kā klājas Villām Greiemam? Kā viņš izskatās?

-    Es nepazīstu Villu Greiemu.

-      Jūs zināt, kas viņš ir. Džeka Kroforda aizbilstamais. Jūsu priekšgājējs. Kā izskatās viņa seja?

-    Es nekad neesmu viņu redzējusi.

-     To sauc par "senu attiecību atsvaidzināšanu", aģente Stārlinga, jums taču nebūs iebildumu?

Mirklis klusuma, un viņa riskēja.

-    Varbūt labāk atsvaidzinasim dažas senas atmiņas. Esmu atnesusi…

-     Nē. Nē, tas ir muļķīgi un nepareizi. Nekad neizmantojiet jokus, lai pārietu no viena temata uz citu. Redziet, asprātības saprašana un atbilde uz to liek jūsu sarunas partnerim veikt ātru, objektīvu situācijas analīzi, kas kaitē noskaņojumam. Mūsu saruna balstās uz noskaņojumu. Jums veicās labi, jūs bijāt pieklājīga un novērtējāt pieklājību, jūs iemantojāt uzticību, pateikdama nepatīkamo patiesību par Migsu, un tad jūs ar neveiklu jociņu mēģināt pāriet pie savas anketas. Tas nekur neder.

-     Doktor Lekter, jūs esat pieredzējis psihiatrs klīnicists. Vai jūs tiešām domājat, ka esmu tik dumja, lai spēlētu ar jums kaut kādas noskaņojuma spēlītes? Ticiet man kaut mazliet! Es lūdzu jūs atbildēt uz anketas jautājumiem, un jūs vai nu piekritīsiet, vai ne. Vai tad būtu tik ļauni uzmest tai acis?

-    Aģente Stārlinga, vai jūs esat lasījusi publikācijas, kuras pēdējā laikā nākušas no Uzvedības analīzes nodaļas?

-Jā.

-    Un es tāpat. FIB muļķīgi atsakās nosūtīt man "Likumu Izpildes Biļetenu", bet es to dabūju no pārpircējiem, un "News" un psihiatrijas žurnālus - no Džona Džeja. Cilvēkus, kuri izdara sērijveida slepkavības, viņi iedala divās grupās - organizētajos un dezorganizētajos. Ko jūs domājat par to?

-    Tas ir… pamatprincips, viņi acīmredzot…

-      Stipri vienkāršo, jūs gribat sacīt. Patiesībā, aģente Stārlinga, psiholoģija pa lielākajai daļai ir bērnišķīga, un tā, kas tiek piekopta Uzvedības analīzes nodaļā, ir vienā līmenī ar frenoloģiju. Vispirms jau psiholoģija izmanto ne sevišķi labu materiālu. Aizejiet uz psiholoģijas fakultāti jebkurā koledžā un paskatieties uz studentiem un mācībspēkiem: vieni vienīgi radioamatieri un tamlīdzīgi entuziasti ar vāju personību. Diez vai tās ir labākās smadzenes visā koledžā. Organizēti un dezorganizēti - kāda nejēdzīga pieeja!

-    Kā jūs mainītu šo iedalījumu?

-    Es to nemainītu.

-     Runājot par publikācijām - esmu lasījusi jūsu rakstus par ķirurģiskajām mānijām un par sejas kreisās un labās puses atšķirībām.

-    Jā, tie bija pirmklasīgi, - doktors Lekters noteica.

-    To pašu nodomāju es un arī Džeks Krofords. Viņš man uz tiem norādīja. Tas ir viens no iemesliem, kāpēc viņam rūp, lai jūs…

-     Stoiķim Krofordam kaut kas rūp? Viņš laikam ir gaužām aizņemts, ja jau vervē palīgus no studentu vidus.

-    Viņš tiešām ir aizņemts, un viņš grib…

-    Aizņemts ar Bufalo Billu.

-    Tā man šķiet.

-     Nē. Nekādu "tā man šķiet". Aģente Stārlinga, jūs lieliski zināt, ka tas ir Bufalo Bills. Biju domājis, ka Džeks Krofords atsūtījis jūs tieši tādēļ, lai jūs man pajautātu par to.

-Nē.

-    Tātad tas nav jūsu slēptais mērķis.

-    Nē, esmu ieradusies tāpēc, ka mums vajadzīga jūsu…

-    Ko jūs zināt par Bufalo Billu?

-    Neviens necik daudz nezina.

-    Vai viss jau bija avīzēs?

-      Laikam gan. Doktor Lekter, es neesmu redzējusi nekādus konfidenciālus šīs lietas materiālus, mans uzdevums ir…

-    Cik sieviešu Bufalo Bills ir izmantojis?

-    Policija ir atradusi piecas.

-    Visas nodīrātas?

-    Jā, daļēji.

-     Avīzēs ne reizi nav izskaidrots viņa vārds. Vai jūs zināt, kāpēc viņu dēvē par Bufalo Billu?

-Jā.

-    Pastāstiet man.

-    Es jums pastāstīšu, ja ieskatīsieties šajā anketā.

-    Ieskatīšos, bet tas būs viss. Tātad - kāpēc?

-     Tas sākās kā slikts joks Kanzassitijas Slepkavību izmeklēšanas nodaļā.

-Jā?…

-    Par Bufalo Billu viņu sauc tāpēc, ka viņš nodīrā savus upurus.

Stārlinga atklāja, ka baiļu sajūtu ir nomainījusi pret sava lētuma apziņu. No tām abām viņa deva priekšroku bailēm.

-    Padodiet man anketu.

Stārlinga uzlika uz paplātes zilās lapas un iebīdīja tās kamerā. Viņa nekustīgi sēdēja, kamēr Lekters tās pāršķirstīja.

Viņš iemeta lapas atpakaļ paplātē.

-     Ak vai, aģente Stārlinga, vai jūs tiešām domājat, ka spēsiet izdarīt man sekciju ar šo trulo, mazo instrumentu?

-     Nē. Es domāju, ka jūs varat sniegt zināmu ieskatu un veicināt šo pētījumu.

-    Un kāda iemesla pēc lai es to darītu?

-   Ziņkārības pēc.

-    Kādas ziņkārības pēc?

-     Jums taču gribas zināt, kāpēc jūs atrodaties šeit. Un kas ar jums noticis.

-    Ar mani nav noticis nekas, aģente Stārlinga. Es pats esmu noticis. Jūs nevarat reducēt mani līdz kaut kādai ietekmju virknei. Uzvedības modeļu labad jūs esat atteikusies no laba un ļauna, aģente Stārlinga. Visiem jūs esat uzvilkusi morālas gumijbikses - neviens nekad nav ne pie kā vainīgs. Paskatieties uz mani, aģente Stārlinga. Vai jūs spējat pateikt, ka es esmu ļauns? Vai es esmu ļauns, aģente Stārlinga?

-    Manuprāt, jūs esat nodarījis kaitējumus. Manā izpratnē tas ir viens un tas pats.

-      Ļaunums ir tikai kaitējumu nodarīšana? Tad jau ari vētras ir ļaunas, ja tas ir tik vienkārši. Un mums ir ari uguns un krusa. Apdrošināšanas aģenti bāž to visu vienā maisā ar nosaukumu "augstākā vara".

-   Tīši…

-      Atpūtas labad es kolekcionēju sagruvušas baznīcas. Vai redzējāt pašu jaunāko Sicīlijā? Brīnišķīgi! īpašās mises laikā fasāde uzgāzās virsū sešdesmit piecām vecmāmiņām. Vai tas bija ļaunums? Ja tā, tad kas to pastrādāja? Ja Viņš ir tur, augšā, tad Viņš par to ir sajūsmā, aģente Stārlinga. Tīfs un gulbji - tam visam ir viena izcelsme.

-    Es nespēju to jums izskaidrot, doktor, bet zinu, kas to spētu.

Lekters apklusināja Stārlingu, paceldams plaukstu. Viņa ievēroja, ka šī plauksta ir labi veidota un vidējam pirkstam blakus atrodas precīza tā kopija. Pati retākā polidaktilijas forma.

Kad viņš ierunājās atkal, tonis bija maigs un patīkams.

- Jūs labprāt vērtētu mani kvantitatīvi, aģente Stārlinga. Jūs taču esat tik godkārīga, vai ne? Vai zināt, ko jūs man atgādināt ar savu labo somu un lētajām kurpēm? Jūs izskatāties pēc lauķes. Jūs esat spodri noberzta, blēdīga lauķe ar kādu drusciņu gaumes. Acis jums ir kā lēti mākslīgie dārgakmeņi - virsa iemirdzas, tiklīdz jūs sadzenat rokā nenozīmīgu atbildi. Un jūs pati aiz šīm acīm esat slīpēta, vai ne? Izmisīgi- cenšaties nebūt tāda kā jūsu māte. Laba pārtika ir nodrošinājusi jūs ar diezgan staltu augumu, tomēr no raktuvēm jūs neesat tikusi tālāk par vienu paaudzi, aģente Stārlinga. Vai jūs esat no Rietumvirdžīnijas Stārlingiem vai no Oklahomas Stārlingiem, aģente? Jūs svārstījāties starp koledžu un Armijas sieviešu korpusa piedāvātajām iespējām, vai ne? Es pateikšu kaut ko īpašu par jums, studente Stārlinga. Jums istabiņā ir zelta krellīšu virtene, savērta pa vienai vien, un jūs jūtat mazu, nejauku dzēlienu, kad redzat, cik tā tagad izskatās bezgaumīga, vai ne? Visa tā nogurdinošā pateikšanās, godīgā un neveiklā centība, svīšana katras pērlītes dēļ! Nogurdinoši. Nogurdinoši. G-a-a-a-r-l-a-i-cīgi. Pārliecīga gudrība daudz ko samaitā, vai ne? Un gaume nav žēlsirdīga. Domādama par šo sarunu, jūs atcerēsieties trulās, dzīvnieciskās sāpes viņa sejā tajā brīdī, kad tikāt no viņa vaļā. Ja jau jūsu krellītes ir kļuvušas bezgaumīgas, tad kas gan vēl kļūs tāds pats, kamēr jūs virzīsieties uz priekšu? Naktīs jūs par to prātojat, vai ne? - doktors Lekters bezgala laipni apvaicājās.

Stārlinga pacēla galvu, lai ieskatītos viņam acīs.

-     Jūs saredzat daudz, doktor Lekter. Nenoliegšu neko no jūsu teiktā. Taču ir kāds jautājums, uz kuru jūs man tūdaļ atbildēsiet gribot negribot: vai jūs esat pietiekami stiprs, lai šo ārkārtīgi aso uztveres spēju vērstu pats pret sevi? Tai ir grūti ieskatīties acīs. To es esmu sapratusi pēdējās pāris minūtēs. Kā tad būs? Paskatieties uz sevi un pierakstiet patiesību. Vai tad jūs varētu atrast vēl piemērotāku vai sarežģītāku izpētes objektu? Bet varbūt jums ir bail pašam no sevis.

-    Jūs nudien esat sīksta, vai ne, aģente Stārlinga?

-    Zināmā mērā jā.

-      Un jums gaužām nepatiktu uzskatīt sevi par parastu. Vai tas nebūtu sāpīgi? Un kā vēl! Tomēr, aģente Stārlinga, jūs ne tuvu neesat parasta. Jūs vienīgi baidāties tāda būt. Kādas tad ir tās jūsu krellītes, septiņi milimetri?

-    Septiņi.

-     Es jums kaut ko ieteikšu. Sameklējiet dažus tīģeracs akmentiņus ar caurumu vidū un saveriet tos virtenē pamīšus ar zelta pērlītēm. Varbūt jums gribēsies vērt divus pēc trim vai vienu pēc diviem, kā nu jums labāk patiks. Tīģeracis iegūs krāsu no jūsu acīm un no gaišajām šķipsnām jūsu matos. Vai kāds jums kādreiz ir aizsūtījis Valentīna dienas apsveikumu?

-Jā.

-    Lielais gavēnis jau klāt. Līdz Valentīna dienai atlikusi tikai nedēļa, hmm, vai jūs gaidāt kādu apsveikumu?

-    Nekad neko nevar zināt.

-     Nē, nevar vis… Esmu prātojis par Valentīna dienu. Tā atsauc man prātā kaut ko jocīgu. Ja tā padomā, Valentīna dienā es varētu jūs padarīt ļoti laimīgu, Klarisa Stārlinga.

-    Kā, doktor Lekter?

-    Nosūtot jums brīnišķīgu Valentīna dienas apsveikumu. Tas būs jāapsver. Un tagad, lūdzu, atvainojiet mani! Uz redzēšanos, aģente Stārlinga!

-    Un pētījums?

-    Reiz kāds statistiķis mēģināja vērtēt mani kvantitatīvi. Es apēdu viņa aknas kopā ar cūku pupām un lielu amaronu. Ejiet atpakaļ uz skolu, mazā Stārlinga.

Hanibals Lekters, pieklājīgs līdz pēdējam brīdim, neuzgrieza viņai muguru. Viņš atmuguriski atkāpās no baijeras, pirms pavērsās pret savu nāru un, apgūlies uz tās, atkal kļuva viņai tik tāls kā akmenī kalts krustnesis, kas guļ uz kapenēm.

Stārlinga pēkšņi jutās tik tukša, it kā viņai būtu izsūknētas asinis. Viņai vajadzēja vairāk laika nekā parasti, lai saliktu somā papīrus, jo pirmajā mirklī viņa baidījās, ka ļims kājas. Stārlinga bija piesātināta ar neveiksmes apziņu, kuru tik ļoti ienīda. Viņa salocīja krēslu un pieslēja to pie riku skapja durvīm. Vēlreiz būs jāiet garām Migsam. Bārnijs tālumā, cik noprotams, lasīja. Varētu jau pasaukt viņu, lai atnāk pretī. Bet velns rāvis Migsu! Tas nebija briesmīgāk kā pilsētā ik dienu iet garām celtnieku bariņiem vai nekaunīgiem preču izvadātājiem. Stārlinga sāka soļot pa gaiteni.

Turpat viņai blakus iešņācās Migsa balss:

-    Es iekodu sev rokā, lai nooooomirtu… vai redzi, kā tek asinis?

Viņai būtu vajadzējis pasaukt Bārniju, bet viņa iztrūkusies ieskatījās kamerā, pamanīja, ka Migss uzsit knipi, un sajuta sev uz vaiga un pleca siltas šļakatas, pirms bija paguvusi novērsties.

Viņa tika tālāk, apjēdza, ka tā ir sperma, nevis asinis, un dzirdēja, ka Lekters kaut ko sauc. Doktora Lektera balss skanēja viņai aiz muguras, griezīgā čērkstoņa tajā tagad bija vēl stiprāka.

-    Aģente Stārlinga!

Viņš bija piecēlies un sauca Stārlingai pakaļ. Viņa vandījās pa somiņu, meklēdama papīra mutautiņus.

-   Aģente Stārlinga!

Nu viņa jau bija atgriezusies savaldības saltajās sliedēs un vienmērīgā solī gāja uz vārtu pusi.

-     Aģente Stārlinga! - Jauns tonis ieskanējās Lektera balsī.

Viņa apstājās. Ak Kungs, kas gan ntan ir tik briesmīgi vajadzīgs? Migss kaut ko nošņāca, bet viņa neklausījās.

Atkal nostājusies pie Lektera kameras, viņa ieraudzīja retu skatu - doktors bija uztraucies. Viņa zināja, ka Lekters šīs šļakatas saož. Viņš spēja saost visu.

-     Es nebūtu pieļāvis, lai ar jums notiek kaut kas tāds. Nepieklājība man neizsakāmi derdzas.

Šķita, ka slepkavošana ir attīrījusi viņu no sīkākām rupjības izpausmēm. Vai varbūt, Stārlinga nodomāja, Lekters uzbudinās, redzot viņu apzīmogotu šādā veidā. Viņa īsti nevarēja pateikt, kas tas ir. Dzirksteles no Lektera acīm ielidoja viņa iekšējā tumsā gluži kā jāņtārpiņi alā.

Lai arī kas tas būtu, izmanto to, Dieva dēļ! Viņa pacēla savu mapi.

-    Lūdzu, izdariet to manis dēļ!

Varbūt viņa bija nokavējusi; Lekters atkal bija mierīgs.

-     Nē. Bet es jūs aplaimošu par to, ka atnācāt. Es dāvāšu jums kaut ko citu. Es dāvāšu jums to, pēc kā jūs tīkojat visvairāk, Klarisa Stārlinga.

-    Kas tas ir, doktor Lekter?

-     Paaugstinājums, protams. Viss rit tik nevainojami - un man tāds prieks. Iedomājos par to Valentīna dienas sakarā. - Smaidu, kas atsedza mazos, baltos zobus, būtu varējis izraisīt jebkurš iemesls. Viņš runāja tik klusu, ka Stārlinga tik tikko spēja sadzirdēt. - Meklējiet savus Valentīna dienas apsveikumus Raspeila automašīnā. Vai dzirdējāt? Meklējiet savus Valentīna dienas apsveikumus Raspeila automašīnā. Bet tagad labāk ejiet; nedomāju, ka Migsam tik drīz izdosies otrreiz, kaut arī viņš tiešām ir traks, kā jums šķiet?

4

Klarisa Stārlinga bija satraukta un pārguruši; tikai gribas piepūle neļāva viņai sabrukt. Daļa no tā, ko par viņu teica Lekters, bija tiesa, daļa tikai pieskārās patiesībai. Pāris mirkļu viņa bija jutusi, kā viņas galvā ielaužas sveša apziņa un gāž visu nost no plauktiem - gluži kā lācis, kas iebrucis dzīvojamā vagoniņā.

Stārlingu tracināja tas, ko Lekters bija pateicis par viņas māti, un no šīm dusmām vajadzēja tikt vaļā. Runa taču bija par darbu.

Viņa iekāpa savā vecajā pinto, ko bija atstājusi ielas pretējā pusē pie slimnīcas, un bridi dziļi elpoja. Logi aizmig- lojās, veidodami trauslu šķirtni starp viņu un ietvi.

Raspeils. Viņa atcerējās šo vārdu. Tas bija Lektera pacients un upuris. Materiālus Lektera lietā viņa bija palasījusi tikai vienu vakaru. Lieta bija apjomīga, un Raspeils bija viens no daudziem upuriem. Viņai vajadzēja iepazīties ar detaļām.

Stārlingai gribējās steigties, taču viņa apzinājās, ka pati radījusi šo skubu. Raspeila lieta bija slēgta pirms vairākiem gadiem. Neviens nebija apdraudēts. Viņai bija laiks. Labāk iegūt derīgu informāciju un derīgus padomus pirms šā darba turpināšanas.

Krofords varēja atņemt viņai šo lietu un uzticēt to kādam citam. Tāds risks bija.

Stārlinga mēģināja piezvanīt viņam no telefona kabīnes, taču uzzināja, ka viņš patlaban ir Parlamenta līdzekļu piešķiršanas apakškomitejas sēdē un diedelē budžeta subsīdijas Tieslietu departamentam.

Lietas detaļas viņa varētu iegūt Baltimoras Policijas departamenta Slepkavību izmeklēšanas nodaļā, taču slepkavība nav federāls noziegums un tādējādi neattiecas uz FIB, tāpēc viņa zināja, ka lieta viņai nekavējoties tiktu atņemta bez kādiem jautājumiem.

Viņa brauca atpakaļ uz Kventiko, uz Uzvedības analīzes nodaļu ar tās mājīgajiem, brūni rūtotajiem aizkariem un pelēkajiem aktu vākiem, kuros slēpās visīstākās šausmas. Tur viņa nosēdēja līdz pat vakaram, kad bija aizgājusi pēdējā sekretāre, un pētīja Lektera lietas mikrofilmu. Ietiepīgais, vecais filmu aparāts spīdēja tumšajā telpā kā mald- uguns, pār Stārlingas saspringto seju ņirbēja vārdi un attēlu negatīvi.

Raspeils, Bendžamins Renē, baltais, vīrietis, četrdesmit sešus gadus vecs, spēlējis pirmo flautu Baltimoras Filharmonijas orķestri. Viņš bija doktora Hanibala Lektera psihiatrijas prakses pacients.

1975. gada 22. martā viņš neieradās uz koncertu Bal- timorā. 25. martā tika atrasts viņa līķis - tas bija apsēdināts uz sola mazā lauku baznīciņā netālu no Falsčērčas Virdžīnijā, tērpts vienīgi baltā tauriņkaklasaitē un frakā. Sekcijā tika konstatēts, ka Raspeilam ir caurdurta sirds un izgriezts vairogdziedzeris un aizkuņģa dziedzeris.

Klarisa Stārlinga, kas jau kopš bērna kājas bija zinājusi par gaļas pārstrādi vairāk, nekā vēlētos, apjauta, ka šie orgāni ir tas, ko miesnieki dēvē par našķiem.

Baltimoras Slepkavību izmeklēšanas nodaļa uzskatīja, ka nākamajā vakarā pēc Raspeila pazušanas šie orgāni ir celti galdā vakariņās, kuras Lekters rīkoja par godu Baltimoras Filharmonijas prezidentam un diriģentam.

Doktors Hanibals Lekters apgalvoja, ka par to visu nezinot nenieka. Filharmonijas prezidents un diriģents liecināja, ka neatceroties doktora Lektera vakariņu ēdienkarti, lai gan Lekters bija slavens ar savām izsmalcinātajām maltītēm un bija publicējis vairākus rakstus gardēžu žurnāJos.

Pēc tam Filharmonijas prezidents kādā holistiskā nervu sanatorijā Bāzelē ārstējās no anoreksijas un problēmām, kas saistītas ar atkarību no alkohola.

Pēc Baltimoras policijas datiem, Raspeils bija devītais zināmais Lektera upuris.

Raspeils nomira, neatstājis testamentu, un avīzes vairākus mēnešus sekoja tiesas procesiem, kuros viņa radinieki ķīvējās par mantojumu, līdz sabiedrības interese noplaka.

Raspeila radinieki kopā ar citu Lektera prakses upuru ģimenēm bija uzsākuši tiesas prāvu, kurā panāca, ka tiks iznīcinātas šā maldu ceļos noklīdušā psihiatra slimības vēstures un magnetofona ieraksti. Viņi sprieda, ka nevar taču zināt, kādus apkaunojošus noslēpumus viņš iedomāsies izpļāpāt, un slimības vēsture beigu beigās ir dokuments.

Tiesa bija iecēlusi Raspeila advokātu Everetu Jovu par viņa mantojuma pārvaldnieku. .

Lai tiktu pie automašīnas, Stārlingai vajadzēs vērsties pie advokāta. Advokāts, iespējams, gribēs pasargāt Raspeila piemiņu un, laikus saņēmis šādu ziņu, iznīcinās pierādījumus, lai piesegtu savu nelaiķi klientu.

Stārlinga tomēr nolēma rīkoties, un šim nolūkam viņai vajadzēja padomu un atļauju. Uzvedības analīzes nodaļā viņa bija viena pati, ar pilnīgu rīcības brīvību. Telefonu grāmatā viņa sameklēja Kroforda mājas telefonu.

Viņa nemaz nedzirdēja izsaukuma signālu, kad pēkšņi atskanēja Kroforda balss, ļoti klusa un mierīga.

-    Džeks Krofords.

-    Šeit Klarisa Stārlinga. Ceru, jūs patlaban neēdat vakariņas… - Klusums. Viņai bija jāturpina. - Šodien Lekters man pateica kaut ko par Raspeila lietu, es esmu birojā un nodarbojos ar to. Viņš apgalvo, ka Raspeila mašīnā kaut kas esot. Man būs jātiek tai klāt ar viņa advokāta starpniecību, un, tā kā šodien ir sestdiena - lekcijas nenotiek -, es gribēju pajautāt jums, vai…

-     Stārlinga, vai jūs kaut cik atceraties, ko es liku jums darīt ar informāciju par Lekteru? - Kroforda balss bija neizturami mierīga.

-    Ziņot jums par to deviņos svētdienas rītā.

-    Tad tā arī rīkojieties, Stārlinga. Rīkojieties tieši tā!

-    Jā, ser.

Viņai ausī dzeltin iedzēla telefona garais signāls. No šā dzēliena pietvīka seja un sāka sūrstēt acis.

-    Nu velns lai parauj! - viņa noteica. - Tu, vecais riebekli! Riebīgais maita! Lai Migss uzšjakstina tev, tad paskatīsimies, kā tas tev patiks!

Stārlinga, pamatīgi nomazgājusies un uzvilkusi savu FIB Akadēmijas audzēknes naktskreklu, patlaban rakstīja ziņojuma otro uzmetumu, kad viņas istabas biedrene, Ardēlija Ma- pa, atgriezās no bibliotēkas. Mapas platā, brūnā, nepārprotami saprātīgā seja bija viens no jaukākajiem skatiem, kādu Stārlinga todien redzēja.

Ardēlija Mapa pamanīja nogurumu viņas sejā.

-   Ko tu šodien sadarīji, meitenīt? - Jautājumus Mapa vienmēr uzdeva tā, it kā atbildes tik un tā nevarētu neko mainīt.

-    Pielabinājos vienam trakajam, viscaur nošķiedusies ar spermu.

-    Ak, kaut jel man atliktu laiks saviesīgai dzīvei! Nezinu, kā tev tas izdodas, turklāt ir vēl arī jāmācās.

Stārlinga apjēdza, ka smejas. Ari Ardēlija Mapa smējās, cik vien šis mazais jociņš jāva. Stārlinga nemitējās un kā no tālienes dzirdēja sevi nevaldāmi smejamies. Caur asarām Mapa izskatījās dīvaini veca, un viņas smaidā jautās skumjas.

5

Džeks Krofords, piecdesmit trīs gadus vecs, sēž atzveltnī un lasa zemas lampas gaismā savas mājas guļamistabā. Viņam iepretim atrodas divas gultas, abas paceltas uz paliktņiem tik augstu, kā mēdz būt slimnīcas palātā. Viena ir viņa gulta; otrā guļ viņa sieva Bella. Krofords dzird, kā viņa elpo caur muti. Pagājušas jau divas dienas, kopš viņa pēdējo reizi spējusi pakustēties vai runāt ar viņu.

Viens elpas vilciens izpaliek. Krofords paceļ skatienu no grāmatas un paskatās pāri pusbrillēm. Viņš noliek grāmatu. Bella atkal elpo - ievelk trīcošu dvašu un tad pilnu elpas

malku. Viņš pieceļas, lai saņemtu viņas roku, pārbaudītu asinsspiedienu un pulsu. Šo mēnešu laikā viņš ir iemācījies prasmīgi apieties ar asinsspiediena mērītāja manšeti.

Negribēdams naktīs pamest sievu vienu, viņš ir ierīkojis sev guļvietu blakus viņējai. Tā kā naktīs viņš lāgiem pasniedzas pēc Bellas rokas, viņa gulta ir tikpat augsta kā otra.

Ja neņem vērā gultu augstumu un minimālās sanitārās ietaises, kas nepieciešamas Bellas ērtībām, Krofordam ir izdevies panākt, lai šī istaba neizskatītos pēc palātas. Te ir puķes, bet ne pārāk daudz. Nav redzamas zāļu pudelītes - gaitenī Krofords ir izkravājis veļas skapi un salicis tur Bellas zāles un aparātus, pirms pārveda viņu no slimnīcas. (Tā bija otrā reize, kad viņš bija ienesis Bellu pār šīs mājas slieksni, un šī doma gandrīz laupīja viņam pēdējo drosmi.)

No dienvidiem ir atplūdusi siltā gaisa fronte. Logi ir vaļā, Virdžīnijas gaiss - liegs un svaigs. Tumsā klusu sa- kurkstas mazas vardītes.

Istaba ir nevainojami spodra, bet paklājs jau sācis plūk- snoties - Krofords negrib darbināt istabā skaļo putekļsūcēju un uzkopj paklāju ar rokas suku, kas netīra tik labi. Viņš aiziet pie sienas skapja un ieslēdz gaismu. Iekšpusē pie skapja durvīm karājas divas tāfelītes. Uz vienas viņš atzīmē Bellas pulsu un asinsspiedienu. Viņa un dienas māsas rakstītie skaitļi mijas virtenē, kas šķērso daudzas dzeltenas lapas, daudzas dienas un naktis. Uz otras tāfelītes dienas māsa ir uzrakstījusi Bellas zāļu devas.

Krofords prot iedot ikvienas zāles, kuras Bellai ievajagas naktī. Pirms Bella tika pārvesta mājās, viņš pēc medicīnas māsas ieteikuma vingrinājās injicēt zāles citronā un pēc tam pats sev stilbā.

Kādas trīs minūtes Krofords stāv pie gultas, raudzīdamies lejup viņas sejā. Bellas matus gluži kā turbāns sedz skaista šalle no zīda muarē. Viņa to pieprasīja, kamēr vien spēja pieprasīt. Tagad to pieprasa viņš. Krofords samitrina viņai lūpas ar glicerīnu un izslauka ar savu plato īkšķi viņai no acs kaktiņa puteklīti. Viņa nepakustas. Vēl nav pienācis laiks pagriezt viņu uz otriem sāniem.

Pie spoguļa Krofords pārliecinās, ka viņš nav slims, ka viņam nav jāseko Bellai līdzi kapā, ka viņš ir vesels. Viņš pieķer sevi šajā domā, un tā liek viņam nokaunēties.

Atkal apsēdies atzveltnī, viņš nespēj atcerēties, ko lasījis. Viņš aptausta grāmatas sev līdzās, lai atrastu to, kura vēl glabā siltumu.

6

Pirmdienas rīta Klarisa Starlinga atrada savā pastkastē šādu ziņu no Kroforda:

K. S.!

Turpiniet darbu pie Raspeila mašīnas. Brīvajā laikā. Mans birojs izsniegs Jums kredītkartes numuru starppilsētu telefona sarunām. Sazinieties ar mani, pirms uzmeklējat testamenta izpildītājus vai kaut kur braucat. Ziņojiet trešdien 16.00.

Direktors ir saņēmis Jusu ziņojumu par Lekteru. Jūs esat labi strādājusi.

Dl K.

UAN/8. nodaļa

Stārlinga nopriecājās. Viņa zināja, ka Krofords gluži vienkārši piešķir viņai pārgurušu pelīti, kuru patrenkāt treniņa nolūkos. Tomēr Krofords gribēja viņu mācīt. Gribēja darīt viņai labu. Stārlingai tas vienmēr bija daudz svarīgāk par pieklājību.

Raspeils bija miris pirms astoņiem gadiem. Kādi pierādījumi tik ilgi būtu varējuši saglabāties automašīnā?

No savas ģimenes pieredzes Stārlinga zināja - tā kā automašīnām ātri krīt cena, apelācijas tiesa ļauj mirušā piederīgajiem pārdot mašīnu pirms testamenta atvēršanas un nauda nonāk īpašuma pagaidu pārvaldītāja rokās. Tomēr nelikās ticami, ka pat Raspeila mantinieki, kuru attiecības ir samezglotas un strīdīgas, paturētu mašīnu tik ilgi.

Pastāvēja arī laika jautājums. Ieskaitot pusdienu pārtraukumu, Stārlingai dienā bija brīva viena stunda un piecpadsmit minūtes, lai darba laikā izmantotu telefonu. Ziņojums Krofordam bija jāiesniedz trešdienas pēcpusdienā. Tātad trijās dienās kopā viņai bija trīs stundas un četrdesmit piecas minūtes, lai atrastu mašīnu, ja viņa izmantotu arī mācību laiku un zaudēto atgūtu naktīs.

Izmeklēšanas procesa kursā viņai bija labas atzīmes - un būs arī izdevība uzdot vispārīgus jautājumus saviem mācībspēkiem.

Pirmdien pusdienas pārtraukumā Baltimoras apgabaltiesas telefona centrāle trīs reizes lika Stārlingai gaidīt savienojumu un aizmirsa viņu. Mācību laikā viņai izdevās sazināties ar kādu laipnu tiesas darbinieku, kas sameklēja Raspeila testamenta dokumentāciju.

Darbinieks apstiprināja, ka esot izsniegta atļauja pārdot automašīnu, un nosauca Stārlingai mašīnas tipu un sērijas numuru, kā arī vēlākā īpašnieka uzvārdu, kas bija minēts īpašuma nodošanas dokumentos.

Otrdien viņa velti notrieca pusi pusdienlaika, mēģinādama sadzīt pēdas šim uzvārdam. Atlikušo pusdienlaika daļu vajadzēja ziedot tam, lai noskaidrotu, ka Mērilendas Satiksmes līdzekļu departaments nespēj atrast automašīnu tikai pēc tās sērijas numura vien; bija nepieciešams reģistrācijas numurs vai pašreizējais mašīnas numurs.

Otrdienas pēcpusdienā praktikantus no šautuves aizdzina stipra lietusgāze. Sanāksmju telpā, pilnā ar miklu drānu un sviedru izgarojumiem, Džons Braiems, bijušais jūras kājnieks, šaujamieroču mācības instruktors, nolēma visas grupas priekšā pārbaudīt Stārlingas roku spēku un paskatīties, cik reižu viņa sešdesmit sekundēs spēs nospiest 19. modeļa "Smith & Wesson" gaili.

Ar kreiso roku nospiedusi gaili septiņdesmit četras reizes, viņa papūta sāņus matu šķipsnu, kas krita acīs, un sāka visu no gala ar labo roku, kamēr otrs students skaitīja līdzi. Viņa stāvēja Vīvera stājā, stingri satvērusi ieroci, skatienu fokusējusi uz tēmēkli, tāpēc fons un provizoriskais mērķis bija izplūduši. Kad minūte bija pusē, viņa ļāva domām klīst, lai tās nekavētos pie sāpošās rokas. Skatiens pievērsās mērķim pie sienas. Tas bija atzinības raksts, ko Starpštatu sakaru departaments bija izsniedzis viņas instruktoram Džonam Braiemam.

Kamēr otrs students skaitīja revolvera klikšķus, Stārlinga ar mutes kaktiņu sāka izprašņāt Braiemu.

-    Kā ir iespējams noskaidrot reģistrācijas numuru…

-     … sešdesmitpiecisešdesmitsešisešdesmitseptiņisešdesmit- astoņisešdesmit…

-    …mašīnai, ja zināms tikai sērijas numurs…

-        …septiņdesmitastoņiseptiņdesmitdeviņiastoņdesmitas- toņdesmitviens…

-      …un modelis? Pašreizējais mašīnas numurs nav zināms.

-    …astoņdesmit deviņi, deviņdesmit. Laiks!

-    Tā, godātie, - instruktors noteica. - Gribu, lai jūs liekat to aiz auss. Rokas spēks ir svarīgs faktors vienmērīgā kaujas šaušanā. Daži no jums, kungi, raizējas, ka nākamos es varētu izsaukt jūs. Jūsu raizes ir pamatotas - Stārlingas rezultāti abām rokām ir krietni augstāki par vidējiem. Tas tāpēc, ka viņa strādā, lai tā būtu. Viņa strādā, izmantojot tos mazos spaidīkļus, kuri jums visiem ir pieejami. Vairums no jums nav pieraduši spaidīt neko cietāku par savām… - allaž modri vairī- damifes no ierastās jūras kājnieku terminoloģijas, viņš steigšus meklēja kādu pieklājīgu sinonīmu, - …pūtēm, - viņš pēdīgi noteica. - Esiet nopietnāka, Stārlinga, arī jūsu rezultāti nav pietiekami labi! Pirms studiju beigšanas jums jāpanāk, lai ari ar kreiso roku varētu nospiest gaili vairāk par deviņdesmit reizēm. Sadalieties pa pāriem un uzņemiet viens otram laiku - labi žigli! Jūs ne, Stārlinga, jūs nāciet šurp! Kādi dati jums vēl ir par to mašīnu?

-     Tikai sērijas numurs un modelis, vairāk nekā. Un tā īpašnieka uzvārds, kam mašīna piederējusi pirms pieciem gadiem.

-      Labi, klausieties. Vairums cilvēku visu sad… salaiž dēlī, cenšoties atrast nākamo īpašnieku pēc mašīnas reģistrācijas dokumentiem. Tā var sapīties informācijā no dažādiem štatiem. Tas reizēm gadās pat policistiem. Un datorā ir tikai pašreizējie reģistrācijas numuri. Mēs visi esam pieraduši izmantot tehniskās pases vai reģistrācijas numurus, nevis transportlīdzekļu sērijas numurus.

Visā telpā skaļi atbalsojās zilo mācību revolveru klikšķi, tā ka viņam bija jākliedz Stārlingai ausī.

-    Ir viens vienkāršs veids. R. L. Polks un kompānija, kas publicē pilsētas telefonu katalogus, - viņi izdod arī reģistrēto automašīnu sarakstus pēc modeļiem un sērijas numuriem. Šajā jomā viņi ir vienīgie. Autotirgotāji saskaņo ar viņiem savu reklāmu. Kā jūs zinājāt, ka jājautā man?

-    Jūs esat strādājis Starpštatu sakaru departamentā, un es nospriedu, ka būsiet dzinis pēdas daudziem braucamajiem. Paldies!

-    Atlīdziniet man ar labu un uztrenējiet kreiso roku tā, lai dažiem no šiem mīkstpēdiņiem sametas kauns!

Kad mācību laikā viņa atkal stāvēja telefona kabīnē, rokas drebēja tā, ka piezīmes iznāca gandrīz nesalasāmas. Raspeila mašīna bija fords. Netālu no Virdžīnijas universitātes atradās fordu tirgotava, kuras īpašnieks gadiem ilgi bija pacietīgi darījis ar viņas pinto visu, kas bija viņa spēkos. Tagad pēc Stārlingas lūguma viņš tikpat pacietīgi izšķirstīja savus Polka sarakstus. Atgriezies pie telefona, viņš nosauca adresi un uzvārdu, uz kura pēdējo reizi tikusi reģistrēta Ben- džamina Raspeila mašīna.

Klarisa ir ziķeris, darbiņš iet no rokas. Beidz muļķoties un piezvani tam vīram uz mājām, paga, uz Nambernaindiču Ārkan- zasā. Džeks Krofords savu mūžu neļaus man braukt uz turieni, bet es vismaz varēšu apstiprināt, kam pieder tas autiņš.

Neviens necēla klausuli, ari otrajā reizē ne. Izsaukšanas signāls skanēja tāls un dīvains, divkāršs kā paralēlam telefonam. Viņa mēģināja zvanīt vakarā, bet atkal neviens neatbildēja.

Trešdienas pusdienlaikā uz Stārlingas zvanu atbildēja kāds vīrietis:

-    WPOQ Veco šlāgeru studija.

-    Labdien, es zvanu, lai…

-   Man uzspļaut alumīnija apšuvumam, un es negrib dzīvot treilerparkā Floridā; ko vēl jūs piedāvā?

Vīra balsī Stārlinga saklausīja Ārkanzasas pakalnu plašumus. Tādā stilā viņa varēja aprunāties ar kuru katru, ja vien gribēja, un laika viņai bija maz.

-    Jā, cienītais, es būtu dikti pateicīga, ja jūs varētu man izlīdzēt. Es meklē misteru Lomaksu Bārdvelu. Te runā Klarisa Stārlinga.

-     Kauc kāda Stārlinga, - vīrs pabļāva saviem partneriem. - Ko jūs grib no Bārdvela?

-    Es ir no fordu apkalpes biroja Vidējos Dienvidos. Viņam pienākas bezmaksas garantijas remonts.

-     Es pats ir Bārdvels. Nospriedu, ka jūs grib man kaut ko pārdot pa šito lēto tālsarunu līniju. Remontēšanai jau par vēlu, man vajag jaunu dampi. Mēs ar sievu bij' Litlrokā un brauc laukā no Dienvidu lielveikala, zin?

-   Jā, kā ne.

-     Šitā velna stanga ņem un izduras cauri karterim. Eļļa visriņķī, un šitais Orkina furgons, kam virsū tā lielā vabole, zin? Tas iemauc iekšā tanī eļļā un sašļūc sāniski.

-    Kungs, apžēlojies!

-    Notriec fotobūdu no pamatiem, un stikls izgāžas laukā. Fotovecis izskrien laukā galīgi traks. Dabūju turēt šo ciet.

-    Saki viens cilvēks! Un kas ar šo notika?

-    Kas notika ar ko?

-Ar autiņu.

-     Es pateicu lūžņu plača Badijam Siperam, ka šis var ņemt ciet par piecdesmit, ja pats atbrauks pakaļ. Tagad jau droši vien būs izķidājis.

-    Vai jūs varētu pateikt man viņa telefona numuru, mister Bārdvel?

-     Ko jūs grib no Sipera? Ja kāds tur bišķi nopelnīs, tad tikai es pats.

-    To es saprotu, ser. Līdz pulksten pieciem es tikai daru to, kas man likts, un man ir likts atrast to autiņu. Vai jums, lūdzu, ir tas numurs?

-     Nevaru atrast telefonu grāmatiņu. Jau labu strēķi kā pazudusi. Jūs jau zin, kā ir ar tiem mazbērniem. Bet jums pateiks centrāle, placis saucas "Sipera lūžņi".

-   Tencinu, mister Bārdvel.

Lūžņu laukumā viņai apstiprināja, ka automašīna esot izjaukta un sapresēta klucī, lai nonāktu pārstrādē. Priekšstrādnieks no sava saraksta nolasīja Stārlingai mašīnas sērijas numuru.

Dritvaikociņ, nodomāja Stārlinga, vēl kavēdamās turienes dialekta ietekmē. Strupceļš. Te tev nu bija Valentīna dienas dāvana!

Stārlinga piespieda pieri pie aukstā telefona aparāta. Ardēlija Mapa, pasitusi padusē savas grāmatas, palūkojās iekšā pa kabīnes durvīm un sniedza viņai apelsīnu limonādes pudeli.

-    Tencinu, Ardēlij. Man vēlreiz jāpiezvana. Ja paspēšu laikus, panākšu tevi kafetērijā, labi?

-    Es tā cerēju, ka tu tiksi vaļā no tā briesmīgā dialekta, - Mapa sacīja. - Ir grāmatas, kuras varētu tev palīdzēt. Es vairs nekad nerunāju tajā kolorītajā izloksnē, kuru lieto manā rajonā. Ja tu runāsi tik ērmīgi, ļaudis noturēs tevi par galīgo pāķeni, meitenīt. - Mapa aizvēra telefona kabīnes durvis.

Stārlinga juta, ka jāmēģina dabūt no Lektera vairāk informācijas. Varbūt tad, ja viņa jau iepriekš norunātu šādu tikšanos, Krofords ļautu viņai vēlreiz aizbraukt uz psihiatrisko slimnīcu. Stārlinga uzgrieza doktora Čiltona numuru, taču netika tālāk par viņa sekretāri.

-     Doktoram Čiltonam ir apspriede ar kriminālmeklētāju un apgabala prokurora vietnieku, - sekretāre pavēstīja. - Viņš jau ir runājis ar jūsu kuratoru un jums vairs neko nevēlas teikt. Visu labu!

7

Jūsu draugs Migss ir pagalam, - Krofords teica. - Vai jūs man izstāstījāt visu, Stārlinga? - Kroforda gurdā seja uztvēra signālus tik jutīgi kā pūces pūkainās ausis un tieši tāpat nepazina žēlastību.

-      Kā? - Stārlinga apjukusi jautāja, taču ar to bija jātiek galā.

-      Norijis pats savu mēli kaut kad pirms ausmas. Čiltons domā, ka to viņam ieteicis Lekters. Nakts sanitārs dzirdējis, ka Lekters sačukstas ar Migsu. Lekters daudz zināja par Migsu. Abi kādu laiciņu sarunājušies, bet sanitārs nav dzirdējis, ko Lekters saka. Migss brīdi raudājis, tad apklusis. Vai jūs man izstāstījāt visu, Stārlinga?

-    Jā, ser. Manā ziņojumā un piezīmēs ir viss - gandrīz vārdu pa vārdam.

-    Čiltons zvanīja un sūdzējās pārjums… - Krofords mirkli pagaidīja un šķita apmierināts, ka viņa neko nejautā. - Es pateicu, ka ar jūsu uzvedību esmu apmierināts. Čiltons mēģina novērst izmeklēšanu jautājumā par civiltiesību pārkāpumu.

-    Un vai tāda notiks?

-    Droši vien, ja to pieprasīs Migsa tuvinieki. Civiltiesību nodaļai šogad būs jāizskata kādi astoņi tūkstoši lietu. Viņiem būs prieks pievienot sarakstam Migsu. - Krofords pētīja Stārlingu. - Vai viss kārtībā?

-    Nezinu, ko par to domāt.

-    Jums par to nekas nav jādomā. Lekters to izdarīja joka pēc. Viņš zina, ka par to viņam neviens nevar piesieties, tad kāpēc to neizdarīt? Varbūt Čiltons uz laiku atņems viņam grāmatas un tualetes sēdekli, tas arī būs viss, un vēl viņš saldēdienā nesaņems želeju. - Krofords savija kopā abu roku pirkstus un ņēmās salīdzināt savus īkšķus. - Lekters jums jautāja par mani, vai ne?

-    Viņš jautāja, vai jūs esot aizņemts. Es teicu, ka esat.

-    Un tas ir viss? Jūs neesat noklusējusi neko personisku tikai tāpēc, ka tas man nepatiktu?

-    Nē. Viņš teica, ka jūs esot stoiķis, bet es to ierakstīju ziņojumā.

-    Jā, ierakstījāt gan. Vairāk nekā?

-    Nē, es neko neizlaidu. Jūs taču nedomāsiet, ka es tur tenkoju un viņš tikai tāpēc sarunājās ar mani.

-Nē.

-     Par jums es nezinu neko personisku un, ja ari zinātu, tad neapspriestu to. Ja jums ir grūti tam noticēt, tad izrunāsim visu tagad.

-    Jūs mani pārliecinājāt. Nākamais punkts.

-    Jūs taču kaut ko nodomājāt, citādi…

-    Pārejiet pie nākamā punkta, Stārlinga.

-      Lektera mājiens par Raspeila mašīnu ved strupceļā. Pirms četriem mēnešiem tā ir sapresēta klucī Nambernaindi- čā, Arkanzasā, un pārdota pārstrādei. Varbūt, ja es vēlreiz aizietu ar viņu parunāties, viņš man pateiktu vairāk.

-    Jūs pilnībā pārbaudījāt šo mājienu?

-Jā.

-      Kāpēc jūs domājat, ka tā mašīna, ar kuru Raspeils brauca, bija viņa vienīgā mašīna?

-     Tā bija vienīgā reģistrētā, un, tā kā viņš nebija precējies, es pieņēmu…

-    Ahā, pagaidiet! - Kroforda rādītājpirksts pavērsās pret kādu principu, kas neredzams lidinājās gaisā starp viņiem abiem. - Jūs pieņēmāt. Jūs pieņēmāt, Stārlinga. Paskatieties šurp! - Krofords uz bloknota lapas uzrakstīja vārdu "pieņemt". No Kroforda to bija aizguvuši un izmantoja vairāki Stārlingas pasniedzēji, taču Stārlinga neatklāja, ka ir to redzējusi jau agrāk.

Krofords ņēmās pasvītrot vārda daļas.

-     Ja tad, kad es jūs sūtu uzdevumā, Stārlinga, jūs kaut ko pieņemat [2] , tad varat pataisīt par ēzeli gan pati sevi, gan mani. - Viņš apmierināts atzvila krēslā. - Raspeils kolekcionēja automašīnas, vai to jūs zinājāt?

-    Nē. Vai tās joprojām ir radinieku īpašumā?

-    Nezinu. Kā jums šķiet, vai jūs varētu to noskaidrot?

-    Jā, varu.

-Ar ko jūs sāktu?

-   Ar viņa testamenta izpildītāju.

-   Cik atceros, tas ir kāds Baltimoras advokāts, ķīnietis, - Krofords teica.

-      Everets Jovs, - Stārlinga sacīja. - Viņa uzvārds ir Baltimoras telefonu grāmatā.

-    Vai jūs esat domājusi par to, ka varētu pieprasīt orderi Raspeila automašīnas pārmeklēšanai?

Dažreiz Kroforda tonis lika Stārlingai atcerēties viszini kāpuru Lūisa Kerola grāmatās.

Stārlinga diez kā neuzdrošinājās atlīdzināt viņam ar to pašu.

-     Tā kā Raspeils ir miris un netiek turēts nekādās aizdomās, tad pārmeklēšana būs likumīga, ja saņemsim atļauju no viņa testamenta izpildītāja, un rezultāts kalpos par pieļaujamu pierādījumu citās izmeklējamās lietās, - viņa deklamēja.

-    Tieši tā, - noteica Krofords. - Zināt ko, es informēšu Baltimoras nodaļu, ka jūs tur ieradīsieties. Sestdien, Stārlinga, jūsu brīvajā laikā. Ejiet un ievāciet rezultātus, ja tādi tur būs.

Ar vieglu piepūli Krofords veiksmīgi piespieda sevi neskatīties viņai nopakaļ, kad viņa gāja prom. No papīrgroza viņš ar diviem pirkstiem izcēla saņurcītu, biezu gaiši violeta vēstuļpapīra lapu. Izklāja to uz rakstāmgalda. Tur bija runa par viņa sievu, un rindiņas patīkamā rokrakstā vēstīja:

Ak, skolas strīdīgās, kas meklē, kāda uguns Liks sadegt pasaulei; nevienai nav tāds spēks. Lai paceltos līdz atskārsmei, ka vainīgs Varbūt būs viņas drudža ugunsgrēks.

Man ļoti žēl Bellas, Džek. Hanibals Lekters

8

Everets Jovs brauca melnā buikā ar De Pola universitātes uzlīmi uz pakaļējā stikla; zem viņa svara buiks viegli svērās pa kreisi. Klarisa Stārlinga lietusgāzē sekoja viņam pa šoseju, kas veda prom no Baltimoras. Bija gandrīz satumsis; Stārlingas diena izmeklētājas lomā tuvojās nobeigumam, un viņai nebija rezervē citas dienas, ar ko to aizstāt. Viņa valdīja nepacietību, bungodama pa stūresratu vienā taktī ar logu tīrītājiem, kamēr automašīnu rinda vilkās pa 301. šoseju.

Jovs bija gudrs, resns un cieta no apgrūtinātas elpošanas. Stārlinga lēsa, ka viņam varētu būt sešdesmit gadu. Pagaidām viņš bija izturējies piekāpīgi. Zaudētā diena nebija viņa vaina; vēlā pēcpusdienā atgriezies no nedēļu ilgas darījumu vizītes Čikāgā, Baltimoras advokāts taisnā ceļā no lidostas bija devies uz savu biroju, lai tiktos ar Stārlingu.

Jovs paskaidroja, ka Raspeila pakards novietots glabātavā jau ilgi pirms viņa nāves. Tas bija nereģistrēts un pilnīgi nelietots. Apsegto mašīnu glabātavā Jovs bija apskatījis vienu vienīgu reizi, lai apliecinātu tās eksistences faktu mantas inventarizācijas aktā, kuru sastādīja drīz pēc sava klienta nāves. Jovs solījās parādīt automašīnu, ja izmeklētāja Stārlinga piekristu "godīgi un bez vilcināšanās uzrādīt" jebkuru savu atradumu, kas varētu kaitēt viņa nelaiķa klienta interesēm. Orderis un ar to saistītie uztraukumi tad nebūtu nepieciešami.

Stārlinga tajā dienā baudīja iespēju izmantot FIB autoparka plimutu un mobilo telefonu, turklāt viņai bija jauna identifikācijas karte, ko sagādājis Krofords. Tajā bija vienkārši norādīts: FIB IZMEKLĒTĀJA. Stārlinga ievēroja, ka tā ir derīga tikai vienu nedēļu.

Viņu brauciena mērķis bija Splitsitijas mantu glabātava apmēram četras jūdzes aiz pilsētas robežām. Stūrēdama uz priekšu gausajā satiksmes plūsmā, Stārlinga lika lietā telefonu, lai izdibinātu visu iespējamo par mantu uzglabāšanas pakalpojumiem. Kad viņa ieraudzīja augsto, oranžo neona uzrakstu SPLITSITIJAS GLABĀTAVA - ATSLĒGA PALIEK PIE JUMS, viņa jau bija uzzinājusi vienu otru faktu.

Splitsitijas glabātavai bija uz Bernarda Gerija vārda izsniegta Starpštatu sakaru komisijas preču pārvadājumu licence. Pirms trim gadiem federālā izmeklēšanas tiesa tik tikko nebija notiesājusi Gēriju par zagtu mantu pārvadāšanu, un patlaban viņa licencei tuvojās pārbaudes termiņš.

Pie neona uzraksta Jovs apturēja mašīnu un pie vārtiem sniedza atslēgas putainam jauneklim formastērpā. Vārtsargs pierakstīja viņu mašīnu numurus, atvēra vārtus un nepacietīgi pamāja, itin kā viņu gaidītu nopietnāki darbi.

Splitsitija ir drūma, caurvējaina vieta. Gluži tāpat kā svētdienas lidojums no Lagvārdijas uz Hvaresu, lai pašā vienkāršākajā veidā šķirtu laulību, arī tā ir pakalpojumu iestāde, kas pielāgojusies bezjēdzīgajai Brauna kustībai mūsu iedzīvotāju vidū; tās galvenais darbs ir uzglabāt sadalīto mantību, kas palikusi pēc laulības šķiršanas. Glabātavas telpas ir piebāztas ar dzīvojamo istabu iekārtām, brokastu stūrīšiem, plankumainiem matračiem, rotaļlietām un fotogrāfijām, kurās redzamie notikumi beigušies ar izgāšanos. Baltimoras apgabala šerifa padoto vidū valda uzskats, ka Splitsitijā tiek slēpta arī krietna un vērtīga kompensācija par prāvām, kas saistītas ar bankrotiem.

Splitsitija atgādina militāru nometni: garas ēkas trīsdesmit akru platībā, ar ugunsmūriem sadalītas atsevišķās telpās prāvas garāžas lielumā, katra no tām ar lejā nolaižamām durvīm. Nomas maksa ir saprātīga, un daļa mantu šeit glabājas jau gadiem ilgi. Drošības pakāpe ir nevainojama. Glabātavu apjož divkāršs, augsts žogs, un starp abām tā kārtām dienu un nakti patrulē vīri ar suņiem.

Pie Raspeila mantu glabātavas -31. nodalījuma - bija sakrājies sešas collas biezs izmirkušu lapu slānis, kurā rēgojās papīra krūzītes un dažādas sīkas drazas. Katrā durvju malā karājās pamatīga piekaramā slēdzene. Durvju bulta kreisajā pusē turklāt vēl bija aizzīmogota. Everets Jovs stīvi noliecās pie zīmoga. Stārlinga agrajā puskrēslā turēja rokā lietussargu un kabatas lukturīti.

-    Šķiet, durvis nav vērtas vaļā, kopš biju šeit pirms pieciem gadiem, - Jovs sacīja. - Te, zīmoglakā, jūs redzat mana notāra zīmoga nospiedumu. Tolaik man nebija ne jausmas, ka piederīgie būs ķildīgi ļaudis un novilcinās testamenta apstiprināšanu par tik daudziem gadiem.

Jovs paņēma lukturīti un lietussargu, kamēr Stārlinga nofotografēja slēdzeni un zīmogu.

-    Misteram Raspeilam pilsētā bija studija un birojs, kuru es slēdzu, lai mantiniekiem nevajadzētu maksāt īri, - viņš teica. - Mēbeles liku pārvest uz šejieni un novietot glabātavā kopā ar Raspeila automašīnu un citām mantām, kas jau bija te. Mēs atvedām pianīnu, grāmatas un notis, laikam arī gultu.

Jovs izmēģināja kādu atslēgu.

-    Slēdzenes var būt aizsalušas. Vismaz šī nemaz negrib kustēties. - Viņam bija grūti noliekties un reizē elpot. Kad viņš lūkoja pietupties, nokrakstēja ceļgali.

Stārlinga nopriecājās, redzot, ka pie durvīm karājas lielas, hromētas Amerikas standartslēdzenes. Tās izskatījās draudīgas, taču viņa zināja, ka misiņa cilindrus var viegli izknibināt laukā ar skrūvgriezi un naglu āmura šķelto galu, - bērnībā tēvs bija viņai parādījis, kā to dara kramplauži. Grūtāk būs sameklēt āmuru un skrūvgriezi; šobrīd viņai pie rokas diemžēl nebija vecā pinto ar pastāvīgo krāmu komplektu tā bagāžniekā.

Parakņājusies somiņā, viņa atrada atkausēšanas šķīduma baloniņu, ko mēdza izmantot pinto durvju slēdzenēm.

- Vai negribat mirklīti atpūsties savā mašīnā, mister Jov? Pasildieties brītiņu, bet es pamēģināšu atslēgt durvis. Ņemiet līdzi lietussargu, tagad jau vairs tikai smidzina.

Stārlinga piebrauca FIB plimutu pie pašām glabātavas durvīm, lai izmantotu starmešu gaismu. Izvilkusi no mašīnas eļļas līmeņa mērītāju, viņa iepilināja eļļu slēdzenēs, tad ie- smidzināja tur atkausētāju, lai atšķaidītu eļļu. Misters Jovs, sēdēdams savā mašīnā, smaidīja un māja ar galvu. Stārlinga priecājās, ka Jovs ir tik attapīgs cilvēks; viņa varēja veikt savu uzdevumu, neizraisot viņā nepatiku.

Bija iestājusies tumsa. Plimuta starmešu gaismā Stārlinga jutās kā izlikta apskatei, ventilatora siksnas spalgā čīkstēšana griezās viņai ausīs, motoram darbojoties tukšgaitā. Pēc motora iedarbināšanas viņa bija aizslēgusi automobiļa durtiņas. Misters Jovs šķita nekaitīgs, taču viņai nebija nekāda iemesla pieļaut risku, ka varētu tikt sašķaidīta pret glabātavas durvīm.

Slēdzene palēcās viņas rokā gluži kā varde un atvērās, smaga un eļļaina. Otra slēdzene, paguvusi atvilgt, pakļāvās vieglāk.

Toties durvis nebija iespējams pacelt augšā. Stārlinga stīvēja rokturi augšup, līdz acu priekšā sāka dejot spožas dzirksteles. Jovs atnāca palīgā, taču nedz mazais, nepiemērotais durvju rokturis, nedz viņa trūce neļāva lietot lielāku spēku.

-    Varbūt atbrauksim nākamnedēļ kopā ar manu dēlu vai dažiem strādniekiem, - misters Jovs ierosināja. - Man ļoti gribētos drīz braukt mājās.

Stārlinga itin nemaz nejutās pārliecināta, ka Vēl kādreiz šeit atgriezīsies; Krofordam būtu daudz vienkāršāk pacelt telefona klausuli un uzticēt šo lietu Baltimoras nodaļai.

-    Mister Jov, es pasteigšos. Vai jūsu mašīnā ir domkrats?

Palikusi domkratu zem durvju roktura, Stārlinga ar visu

svaru uzgūlā uzgriežņu atslēgai, kas kalpoja par domkrata sviru. Durvis šaušalīgi iečīkstējās un par puscollu pacēlās augšup. Šķita, ka vidusdaļā tās izliecas uz āru. Durvis pacēlās par vēl vienu collu, tad par vēl vienu, līdz viņa varēja pabāzt tām apakšā rezerves riepu, lai noturētu tās augšā, kamēr pati nolika mistera Jova un savu domkratu katrā durvju pusē zem to apakšmalas pie pašām gropēm.

Pārmaiņus darbinādama domkratu katrā durvju pusē, viņa lēnītēm pacēla durvis par pusotru pēdu. Tur tās iesprūda pavisam un vairs nekustējās no vietas, lai gan viņa ar visu spēku spieda uz domkratu svirām.

Misters Jovs pienāca tuvāk, lai kopā ar viņu ieskatītos zem durvīm. Viņš spēja pieliekties tikai uz dažām sekundēm.

-   Tur iekšā ož pēc pelēm, - viņš teica. - Man tika apgalvots, ka šeit esot izlikta inde grauzējiem. Manuprāt, tas ir pat norādīts līgumā. Grauzēju te gandrīz neesot, viņi sacīja. Bet es tos dzirdu, un jūs?

-        Es ari, - Stārlinga atbildēja. Kabatas lukturīša gaismā viņa saskatīja kartona kastes un aiz auduma pārsega stūra vienu lielu riepu ar platu, baltu ārmalu. Riepa bija tukša.

Viņa atpakaļgaitā pabrauca plimutu tālāk, līdz starmešu gaisma daļēji iesniedzās zem durvīm, un izņēma no mašīnas gumijas paklājiņu.

-    Jūs iesiet tur iekšā, aģente Stārlinga?

-    Man ir jāpaskatās, mister Jov.

Viņš izvilka mutautiņu.

> »

-    Vai drīkstu ieteikt, lai jūs cieši nosienat bikšu galus pie potītēm? Lai izvairītos no pelēm.

-    Pateicos, ser, tā ir ļoti laba doma. Mister Jov, ja durvis aizcirstos, ha, ha, vai atgadītos kas cits, varbūt jūs būtu tik laipns un piezvanītu uz šo numuru? Tā ir mūsu Baltimoras nodaļa. Viņi zina, ka patlaban es esmu šeit kopā ar jums, un uztrauksies, ja ilgi nesaņems no manis nekādu ziņu, vai jūs saprotat?

-    Jā, protams. Es to pilnīgi saprotu. - Jovs sniedza viņai pakarda atslēgu.

Noklājusi uz slapjās zemes pie durvīm gumijas paklājiņu, Stārlinga nogūlās uz tā, ar vienu roku piespiedusi pierādījumiem paredzētos plastmasas maisiņus pie sava fotoaparāta objektīva, cieši nosējusi bikšu galus ar Jova un savu mutautu. Viņai sejā krita lietus migliņa, degunā cirtās spēcīga pelējuma un peļu smaka. Absurdā kārtā Stārlingai prātā iešāvās teiciens latīņu valodā.

»

Pirmajā studiju dienā viņas tiesu medicīnas pasniedzējs bija uzrakstījis uz tāfeles romiešu ārsta devīzi: Primum non nocere. Galvenais - nekaitēt.

To viņš vis nebija teicis garāžā, kas pilna ar nolādētām pelēm.

Un pēkšņi šķita atskanam tēva balss; tēvs uzrunāja viņu, uzlicis roku uz pleca viņas brālim: "Klarisa, ja tu nevari spēlēties bez činkstēšanas, tad ej atpakaļ istabā."

Stārlinga aizpogāja blūzes augšējo pogu, savilka plecus pie paša kakla un ieslīdēja zem durvīm.

Viņa atradās zem pakarda pakaļgala. Automobilis stāvēja glabātavas kreisajā pusē, gandrīz skarot sienu. Labajā pusē augstā kaudzē bija sakrautas kartona kastes, aizpildot telpu blakus automašīnai. Stārlinga līda tālāk, līdz viņas galva nonāca šaurajā spraugā, kas palika starp mašīnu un kastēm. Viņa uzspīdināja lukturīša staru kastu grēdai, kas atgādināja klinti. Neskaitāmi zirnekļi bija aizauduši šauro telpiņu ar saviem tīkliem. Lielākoties māņzirnekļi; tīklus izraibināja . mazi, sačokurojušies, tīmeklī cieši ievīstīti līķīši.

Galu galā vienīgais, par kuru būtu jāuztraucas, ir brūnais zirneklis vientuļnieks, un tas neaustu tīklu klajā vietā, Stārlinga sev sacīja. Pārējie necik nopietni nekož.

Pie pakaļējā spārna pietika vietas, lai pieceltos kājās. Stārlinga locījās, līdz izlīda no mašīnas apakšas, seja atradās cieši blakus platajai baltsānu riepai. To klāja sausa trupēs garoza. Uz riepas viņa saburtoja vārdus: GOODYEAR DOUBLE EAGLE. Sargādama galvu, viņa piecēlās šaurajā spraugā, aizlikusi sejai priekšā roku, lai sarautu zirnekļtīklus. Vai tāda ir sajūta, valkājot plīvuru?

Ārā ierunājās misters Jovs.

- Vai viss kārtībā, mis Stārlinga?

-     Jā, - viņa atsaucās. Ieskanoties viņas balsij, izcēlās klusa, steidzīga skrapstoņa un klavierēs kāds pārskrēja pāri dažām augstajām notīm. Mašīnas starmeši no ārpuses apspīdēja viņas kājas līdz ikriem.

-     Tātad jūs esat atradusi klavieres, aģente Stārlinga! - sauca misters Jovs.

-   Tā nebiju es.

-   Ak tā.

Automašīna bija liela, augsta un gara. Saskaņā ar Jova inventarizācijas reģistru - 1938. gada pakarda limuzīns. Uz tā bija uzsegts paklājs ar pūkaino pusi uz leju. Stārlinga pār- slīdināja tam pāri lukturīša staru.

-    Mister Jov, vai jūs pārsedzāt mašīnu ar paklāju?

-     Tādu es to atradu un neņēmu paklāju nost, - Jovs sauca pa durvju apakšu. - Ko es tur mocīšos ar pieputējušu paklāju! Tā to bija atstājis Raspeils. Es tikai pārliecinājos, ka mašīna ir šeit. Mani nesēji piebīdīja klavieres pie sienas, pārsedza tās, sakrāva blakus mašīnai kastes un aizbrauca. Es viņiem maksāju par stundām. Kastēs lielākoties ir notis un grāmatas.

Paklājs bija biezs un smags, un, kad Stārlinga to pavilka, lukturīša gaismā uzvirmoja putekļi. Viņa divreiz nošķaudījās. Paceļoties uz pirkstgaliem, viņai izdevās atlocīt paklāju līdz augstās, vecās automašīnas vidum. Aizmugurējiem logiem priekšā bija aizvilkti aizkariņi. Durvju rokturi klāja putekļi. Stārlingai bija jānoliecas uz priekšu pār kastēm, lai to aizsniegtu. Skardama tikai pašu roktura galu, viņa mēģināja pagriezt to lejup. Aizslēgtas. Pakaļējās durvīs nebija atslēgas cauruma. Vajadzētu pārbīdīt vairākas kastes, lai tiktu pie priekšējām durvīm, un te bija sasodīti maz vietas, kur kastes nolikt. Starp aizkaru un pakaļējā loga rāmi viņa saskatīja mazu spraudziņu.

Stārlinga noliecās pār kastēm, lai piekļūtu tuvāk stiklam, un iespīdināja spraugā gaismu. Viņa redzēja tikai savu atspulgu, līdz uzlika virs lukturīša saliektu plaukstu. Gaismas stars, izlauzies caur apputējušo stiklu, slīdēja pār pakaļējo sēdekli. Uz tā gulēja atvērts albums. Krāsas nespodrajā gaismā bija palsas, tomēr viņa saskatīja, ka albumā ielīmēti Valentīna dienas apsveikumi. Cakaini, veci apsveikumi - kā pūkas uz albuma lapām.

-   Liels paldies, doktor Lekter. - Kad viņa ierunājās, elpa sakustināja putekļu plēnes uz loga apmales un aizmigloja stiklu. Viņa negribēja to slaucīt, tāpēc nogaidīja, līdz stikls noskaidrosies. Gaisma slīdēja tālāk pār auduma salveti, kura saņurcīta mētājās uz mašīnas grīdas, līdz pārim vīriešu lakādas kurpju, kas blāvi spīdēja caur putekļiem. Virs kurpēm bija melnas zeķes, virs zeķēm - smokinga bikses, un tajās iekšā bija kājas.

Pašīmdurvīmneviensnaviegājispiecus gadus - mierīgi, mierīgi, netrako, bērniņ.

-    Mister Jov! Vai dzirdat, mister Jov?

-    Jā, aģente Stārlinga.

-    Mister Jov, izskatās, ka tajā mašīnā kāds sēž.

-   Ak Kungs! Varbūt labāk nāciet ārā, mis Stārlinga.

-    Vēl ne, mister Jov. Esiet tik laipns un pagaidiet ārā.

Šajā brīdī ir svarīgi domāt. Šis brīdis ir svarīgāks par visām tām muļķībām, ko tu stāstīsi savam spilvenam visu atlikušo dzīvi. Uztver katru sīkumu un izdari visu pareizi! Es negribu iznīcināt pierādījumus. Es gribu, lai man drusku palīdz. Bet vairāk par visu es negribu sacelt viltus trauksmi. Ja es veltīgi atsaukšu šurp Baltimoras biroju un policistus, ar mani būs cauri. Es redzu kaut ko tādu, kas izskatās pēc kājām. Misters Jovs nebūtu vedis mani uz šejieni, ja būtu zinājis, ka mašīnā viens atstiepis kājas. Viņai izdevās pasmaidīt. "Atstiepis kājas" - tā bija tīrā bravūra. Kopš Jova pēdējā apmeklējuma šeit neviens nav bijis. Skaidrs, tas nozīmē, ka šīs kastes te sakrautas pēc tam, kad mašīnā jau bija tas, kas tur ir. Un tas nozīmē, ka es varu pārvietot kastes, nezaudējot nekādus svarīgus pierādījumus.

-    Viss kārtībā, mister Jov.

-    Jā. Vai mums jāizsauc policija, vai arī jūs pati tiksiet galā, aģente Stārlinga?

-Tas man jānoskaidro. Lūdzu, vienkārši pagaidiet!

Kārbu kaudzes tracināja gluži kā Rubika kubs. Viņa mēģināja rīkoties, turot lukturīti padusē, divreiz nometa to zemē un pēdīgi uzlika uz mašīnas jumta. Kastes bija jāliek aiz muguras, un dažas mazākās grāmatu kastes paslīdēja zem mašīnas. No kāda kukaiņa koduma vai skabargas niezēja īkšķis.

Caur noputējušo labās puses lodziņu viņa tagad varēja paskatīties uz šofera vietu. Starp lielo stūresratu un ātrumu pārslēgu stiepās zirnekļtīkli. Bīdāmais logs starp salona priekšējo un pakaļējo daļu bija ciet.

Stārlinga nožēloja, ka nav iedomājusies ieeļļot pakarda atslēgu, vēl būdama ārpusē, taču, kad viņa iebāza atslēgu slēdzenē, tā darbojās.

Šaurajā ejā tik tikko pietika vietas, lai par vienu trešdaļu atvērtu mašīnas durvis. Tās atsitās pret kastēm ar dobju būkšķi, no kura sāka skraidelēt peles, izvilinot no pianīna vēl dažas notis. No mašīnas salona plūda sastāvējusies trūdu un ķimikāliju smaka. Tā modināja atmiņas par vietu, kurai viņa nezināja nosaukumu.

Stārlinga ieliecās mašīnā, atvēra lodziņu aiz šofera sēdekļa un iespīdināja ar lukturīti mašīnas pakaļējā nodalījumā. Vispirms gaisma atrada kaut ko gaišu, frakas kreklu ar spīdīgām podziņām, tad ātri virzījās augšup pa krekla priekšu līdz sejai, bet nekādas sejas nebija, pēc tam atkal lejup pār vizošām krekla pogām un atlasa atlokiem līdz klēpim ar atvilktu rāvējslēdzēju un atkal augšup līdz akurātajam tauriņam un apkaklītei, no kuras rēgojās balts manekena kakla strupulis. Taču virs kakla bija vēl kaut kas, un tas tikpat kā neatstaroja gaismu. Audums, melna kapuce tur, kur jābūt galvai, liela, it kā ar to būtu pārklāts papagaiļa būris. Samts, Stārlinga nodomāja. Kapuce atradās uz finiera paliktņa, kas pacēlās tieši virs manekena kakla.

Stārlinga vairākas reizes nofotografēja to no priekšējā sēdekļa, izmantodama zibspuldzi un aizvērdama acis, lai no tās neapžilbtu. Tad izslējusies nostājās pie mašīnas. Viņa stāvēja tumsā izmirkuši, aplipuši ar zirnekļtīkliem, un prātoja, ko darīt tālāk.

Viņa skaidri zināja, ko nedarīs - nesauks šurp īpašo aģentu, kurš vada Baltimoras biroju, un nepiedāvās viņam aplūkot manekenu ar vaļēju bikšupriekšu un Valentīna dienas kartīšu albumu.

Nolēmusi tikt uz pakaļējā sēdekļa un noņemt kapuci no manekena, Stārlinga vairs negribēja daudz par to domāt. Pa- sniegusies caur lodziņu aiz šofera sēdekļa, viņa atslēdza aizmugurējās durvis un tad atbrīvoja mazliet vietas, lai varētu tās atvērt. Šķita, ka tas viss prasa ilgu laiku. Kad viņa atvēra durvis, smaka no pakaļējā nodalījuma uzplūda krietni spēcīgāk. Pasniegusies mašīnā, viņa piesardzīgi pacēla Valentīna dienas albumu aiz stūriem un uzlika to uz lietisko pierādījumu maisiņa, ko bija noklājusi uz mašīnas jumta. Uz automobiļa sēdekļa viņa izklāja vēl vienu maisiņu.

Mašīnas atsperes nodžinkstēja, kad Stārlinga iekāpa iekšā, un nekustīgais stāvs mazliet pielīka sānis, kad viņa apsēdās tam blakām. Labā roka baltā cimdā noslīdēja no augšstilba un nokrita uz sēdekļa. Stārlinga ar pirkstu pieskārās cimdam. Roka tajā bija cieta. Viņa piesardzīgi pabīdīja cimdu nost no delnas locītavas. Locītava bija no kāda balta sintētiskā materiāla. Biksēs vīdēja izcilnis, kas vienu muļķīgu mirkli atgādināja viņai zināmus notikumus vidusskolas laikos.

Zem sēdekļa atskanēja klusi skrapsti.

Maigi kā glāstā viņas roka pieskārās kapucei. Drāna viegli slīdēja pār kaut ko cietu un gludu, kas atradās zem tās. Sataustījusi apaļo aizbāzni virspusē, viņa saprata. Saprata, ka tas ir liels laboratorijas trauks, saprata, kas tajā atradīsies. Ar bailēm, taču bez vilcināšanās viņa novilka pārklāju nost.

Galva, kas atradās traukā, bija akurāti nogriezta mazliet zem žokļa. Seja bija pavērsta pret Stārlingu, acis sen izdegušas pienainas spirtā, kurā galva glabājās. Mute pavērta, ārā mazliet izlīdusi tumšpelēka mēle. Gadu gaitā spirts bija iztvaikojis tik tālu, ka galva balstījās pret trauka dibenu, bet laukā no šķidruma rēgojās puvekļiem klātais galvvidus. Pieliekta slīpā leņķī pret augumu gluži kā pūcei, galva stulbi blenza uz Stārlingu. Lai gan vaibstus tagad izraiboja gaismēnas, seja palika trula un mirusi.

Šajā brīdī Stārlinga ielūkojās sevī. Viņa jutās apmierināta. Viņa jutās iepriecināta. Kādu mirkli viņa šaubījās, vai tās ir piedienīgas jūtas. Tagad, šajā brīdī, sēdēdama vecajā mašīnā kopā ar nogrieztu galvu un dažām pelēm, viņa spēja skaidri domāt un lepojās ar to.

- Tā, Toto, - viņa noteica, - nu mēs vairs neesam Kan- zasā [3] . - spriedzes brīžos viņai vienmēr gribējās tā teikt, bet, izrunājusi šos vārdus, viņa jutās kā liekule un nopriecājās, ka neviens nav to dzirdējis. Gaidīja darbs.

Piesardzīgi atzvilusi sēdeklī, Stārlinga paskatījās apkārt.

Šī bija vide, ko izraudzījies un radījis kāds, kurš savā prātā atradies tūkstoš gaismas gadu attālumā no gausās satiksmes straumes, kas vilkās pa 301. šoseju.

Pie mašīnas salona sienām bija piestiprinātas slīpēta kristāla vāzes, kas veidotas pumpura formā; no tām nokarājās sakaltuši ziedi. Limuzīna galdiņa plātne bija atliekta vaļā un pārklāta ar linu sedziņu. Uz tās blāvi vizēja noputējusi karafe. Starp karafi un īso svečturi tai līdzās stiepās zirnekļ- tīkli.

Stārlinga centās iztēloties, kā Lekters vai kāds cits sēž te kopā ar viņas šābrīža kompanjonu, iedzer pa glāzītei un mēģina parādīt viņam Valentīna dienas apsveikumus. Un ko vēl? Rīkodamās piesardzīgi, pēc iespējas mazāk izkustinādama manekenu no vietas, viņa meklēja tā kabatās kādus dokumentus. Nekā. Žaketes kabatā viņa atrada auduma strēmeles, kas palikušas pāri pēc bikšu garuma pielabošanas, - acīmredzot manekenam mugurā uzvilkts gluži jauns smokings.

Stārlinga piebikstīja izcilnim biksēs. Pārāk ciets pat vidusskolai, viņa nodomāja. Ar pirkstiem papletuši manekena bikšupriekšu, viņa iespīdināja iekšā ar lukturīti un ieraudzīja no pulēta, inkrustēta koka darinātu mākslīgu peni. Krietnu izmēru metamais. Viņa nodomāja, ka laikam tomēr ir samaitāta.

Uzmanīgi pagriezusi laboratorijas trauku, Stārlinga aplūkoja galvu no sāniem un mugurpuses, meklēdama brūces. Nekas tāds nebija manāms. Stiklā bija iespiests laboratorijas trauku ražotājfirmas nosaukums.

Atkal vērodama seju, viņa nosprieda, ka tomēr ir apguvusi kaut ko tādu, kas noderēs. Tīši skatīties uz šo seju, uz mēli, kas mainījusi krāsu tajās vietās, kur skar stiklu, nebija tik ļauni kā redzēt sapņos Migsu, kurš norij mēli. Viņa juta, ka var skatīties uz jebko, ja tikai ar redzēto var iesākt kaut ko lietderīgu. Stārlinga bija jauna.

Desmit sekunžu laikā pēc tam, kad bija apstājusies viņas WPIK televīzijas mobilā ziņu dienesta automašīna, Džoneta Džonsone iekarināja ausīs auskarus, nopūderēja skaisto, brūno sejiņu un novērtēja situāciju. Pieslēgusies Baltimoras apgabala policijas radiosakariem, viņa kopā ar savu filmēšanas grupu bija ieradusies Splitsitijā jau pirms patruļmašīnām.

Automobiļu starmešu gaismā filmēšanas grupa redzēja vienīgi Klarisu Stārlingu, kas stāvēja pie garāžas durvīm, rokā turēdama lukturīti un mazo, laminēto identifikācijas karti; lietū izmirkušie mati lipa viņai pie galvas.

Iesācējus Džoneta Džonsone spēja pazīt uzreiz. Pa priekšu filmēšanas grupai viņa izkāpa no mašīnas un tuvojās Stārlingai. Iedegās spilgtie starmeši.

Misters Jovs ierāvās savā buikā tik dziļi, ka logā vīdēja vairs tikai viņa platmale.

-   Džoneta Džonsone, WPIK televīzija; vai jūs ziņojāt, ka notikusi slepkavība?

Stārlinga diez kā neizskatījās pēc likuma pārstāves un pati to apzinājās.

-    Es esmu FIB darbiniece, šajā teritorijā ir izdarīts noziegums. Teritorija man jāapsargā, līdz Baltimoras policija…

Operatora asistents bija sagrābis durvju apakšmalu un pūlējās uzbīdīt tās augšā.

-    Izbeidziet! - Stārlinga iesaucās. - Es runāju ar jums, ser. Izbeidziet! Paejiet nost, lūdzu! Es nejokoju. Izturieties ar izpratni. - Viņa vēlējās, kaut viņai būtu policistes žetons, formastērps - jebkas.

-     Lai paliek, Harij, - ziņu reportiere noteica. - Mēs visādā ziņā gribētu sadarboties. Atklāti sakot, šī filmēšana maksā naudu, un es tikai vēlētos zināt, vai paturēt grupu šeit, līdz ierodas policija. Varbūt jūs man pateiksiet, vai tur iekšā ir līķis? Kamera ir izslēgta, tas paliks starp mums. Pasakiet man, un mēs pagaidīsim. Mēs uzvedīsimies labi, es apsolu. Tātad - kā būs?

-    Jūsu vietā es pagaidītu, - Stārlinga sacīja.

-    Paldies, tas jums nebūs jānožēlo, - Džoneta Džonsone teica. - Redziet, par Splitsitijas mantu glabātavu man ir kāda informācija, kas, iespējams, varētu jums noderēt. Vai jūs ne- paspīdinātu ar lukturīti uz manu rakstāmpaliktni? Paskatīsimies, vai es to šeit atradīšu.

-     Džonija, pa vārtiem tikko iebrauca WEYE filmēšanas grupa, - teica viņas kolēģis Harijs.

-     Paskatīsimies, vai es to atradīšu, jā, te tas ir. Apmēram pirms diviem gadiem izcēlās skandāls, it kā šajās noliktavās tiekot ievestas un uzglabātas - uguņošanas raķetes, vai? - Džoneta Džonsone palūkojās Stārlingai pār plecu.

Stārlinga pagriezās un ieraudzīja, ka operators guļ uz muguras, ar galvu un pleciem ierausies garāžā, bet asistents tup viņam blakus, gatavs pabāzt zem durvīm mazo videokameru.

-    Ei! - Stārlinga iesaucās. Viņa nometās ceļos uz slapjās zemes līdzās operatoram un paraustīja viņu aiz krekla. - Jūs nedrīkstat tur līst! Ei! Es teicu, lai jūs to nedarāt!

Vīrieši centās viņu mīlīgi apvārdot.

-      Mēs nekam nepieskarsimies. Mēs esam profesionāļi, jums nevajag uztraukties. Policisti tik un tā ielaidīs mūs iekšā. Viss būs kārtībā, meitenīt.

Šī pieglaimīgā tērgāšana laupīja Stārlingai pēdējo savaldību.

Pieskrējusi pie domkrata vienā durvju pusē, viņa sāka darbināt sviru. Durvis, griezīgi žņerkstēdamas, nolaidās divas collas zemāk. Viņa atkal nospieda sviru. Tagad durvis pieskārās vīrieša krūtīm. Kad viņš joprojām nelīda laukā no durvju apakšas, Stārlinga izrāva sviru no savienojuma vietas un, turēdama to rokā, piegāja pie guļošā operatora. Tagad bija iekvēlojušies vēl citi televīzijas starmeši, un to gaismā viņa trieca ar domkrata sviru pa durvīm virs operatora tā, ka viņš apbira ar putekļiem un rūsu.

-     Paklausieties! - viņa sacīja. - Jūs taču neklausāties, vai ne? Lieniet ārā! Tūdaļ. Pēc sekundes es jūs arestēšu par lietisko pierādījumu iznīcināšanu.

-   Tikai mieru, - noteica asistents. Viņš uzlika roku Stārlingai uz delma. Viņa pacirtās pretim. Aiz starmešu žilbas tika izkliegti jautājumi, un viņa izdzirdēja gaudojam sirēnas.

-     Pievāc rokas un lasies, čalīt! - Viņa uzkāpa operatoram uz potītes un, nolaidusi roku ar domkrata sviru, pagriezās pret asistentu. Sviru viņa nepacēla. Bet nebija vairs nekādas starpības. Televīzijas ziņās viņa tik un tā izskatīsies slikti.

9

Smakas, kuras vēdīja vardarbīgo noziedznieku nodaļā, pustumsā šķita vēl stiprākas. Gaitenī bez skaņas darbojās televizors, mezdams Stārlingas ēnu pār doktora Lektera kameras restēm.

Tumsā, kas valdīja aiz restēm, viņa nespēja neko saskatīt, taču nelūdza sanitāram, lai tas no savas kabīnes ieslēdz gaismu. Visa nodaļa tūdaļ tiktu apgaismota, un viņa zināja, ka Baltimoras apgabala policisti stundām ilgi ir turējuši visur ieslēgtu gaismu, izkliegdami jautājumus Lekteram. Viņš bija atteicies runāt, taču par atbildi izlocījis no papīra vistiņu, kura knābāja, ja tās asti kustināja augšup lejup. Vecākais virsnieks pārskaities bija ieņurcījis vistu priekštelpas pelnutraukā un pamājis, lai Stārlinga iet iekšā.

-     Doktor Lekter! - Viņa dzirdēja pati savu elpu un arī elpu tālāk gaitenī, bet Migsa tukšajā kamerā neelpoja neviens. Migsa kamera bija drausmīgi tukša. Tās klusumu viņa juta gluži kā caurvēju.

Stārlinga zināja, ka Lekters no tumsas viņu vēro. Aizritēja divas minūtes. Kājas un mugura viņai sāpēja no cīniņa ar garāžas durvīm, un drēbes bija miklas. Paklājusi mēteli, viņa apsēdās uz grīdas drošā atstatumā no restēm, pavilkuši kājas sev apakšā, un izcēla samirkušos, netīros matus pār apkakli, lai tie neskartos pie kakla.

Viņai aiz muguras televizora ekrānā rokas plātīja kāds evaņģēlija sludinātājs.

-    Doktor Lekter, mēs abi zinām, kas tas ir. Viņi domā, ka jūs ar mani runāsiet.

Klusums. Tālāk gaitenī kāds svilpoja "Pār jūru prom uz debesīm".

Pēc piecām minūtēm viņa teica:

-    Bija dīvaini iet tur iekšā. Reiz man gribētos pārrunāt to ar jums.

Stārlinga salēcās, kad no Lektera kameras izripoja ēdienu paplāte. Paplātē bija tīrs, salocīts dvielis. Viņa nebija dzirdējusi Lekteru pakustamies.

Viņa paskatījās uz dvieli, tad, juzdamās kā brīvā kritienā, paņēma to un nosusināja sev matus.

-    Paldies, - viņa noteica.

-     Kāpēc jūs man nejautājat par Bufalo Billu? - Lektera balss bija tuvu, viņas sejas līmeni. Laikam arī viņš sēdēja uz grīdas.

-    Vai jūs par viņu kaut ko zināt?

-    Varbūt zinātu, ja būtu redzējis lietas materiālus.

-    Man to nav, - Stārlinga sacīja.

-     Un jums nebūs arī šīs lietas materiālu, kad viņi būs beiguši jūs izmantot.

-    Es zinu.

-    Jūs varētu dabūt Bufalo Billa lietu. Protokolus un fotogrāfijas. Man gribētos to apskatīt.

Varu derēt, ka gribētos.

-     Doktor Lekter, jūs pats to visu iesākāt. Tāpēc, lūdzu, pastāstiet man par cilvēku pakardā.

-     Jūs atradāt veselu cilvēku? Savādi. Es redzēju tikai galvu. Kā jums šķiet, no kurienes uzradās viss pārējais?

-    Labi. Kam pieder galvai

-    Ko jūs varat pastāstīt?

-    Pagaidām ir tikai provizoriski dati. Baltais vīrietis, apmēram divdesmit septiņus gadus vecs, zobi laboti gan Amerikā, gan Eiropā. Kas viņš bija?

-    Raspeila mīļākais. Raspeils, slapjās flautas pūtējs.

-    Kādos apstākļos… no kā viņš ir miris?

-    Vai runāsim aplinkus, aģente Stārlinga?

-    Nē, to es pajautāšu vēlāk.

-     Ļaujiet aiztaupīt jums mazliet laika. Es to neizdarīju; to izdarīja Raspeils. Raspeilam patika jūrnieki. Šis bija skandināvu jūrnieks, vārdā Klauss kāds tur. Uzvārdu Raspeils man nenosauca.

Doktora Lektera balss nolaidās zemāk. Varbūt viņš ir nogūlies uz grīdas, Stārlinga nodomāja.

-     Klauss bija no zviedru kuģa, kas bija pietauvojies San- djego. Raspeils turienes konservatorijā lasīja lekcijas vasaras kursos. Jaunā puiša dēļ viņš kļuva galīgi traks. Zviedrs, ieraudzījis labu izdevību, aizlaidās no kuģa. Viņi nopirka kaut kādu drausmīgu treileru un pliki draiskojās pa mežiem. Raspeils sacīja, ka Klauss bijis neuzticīgs un viņš jaunekli nožņaudzis.

-    Raspeils jums to pateica?

-     Jā gan, jo viņu sargāja psihoterapijas seansu neizpau- žamības zīmogs. Manuprāt, tie bija meli. Raspeils vienmēr izpušķoja faktus. Viņš gribēja atstāt bīstama un romantiska vīrieša iespaidu. Zviedrs, iespējams, nomira no kaut kādas banālas asfiksijas erotisku spēlīšu laikā. Raspeils bija pārāk gļēvs un vārgs, lai nožņaugtu viņu. Vai pamanījāt, ka galva Klausam nogriezta zem paša žokļa? Droši vien tādēļ, lai novāktu pakāršanās rievu, kas palikusi augstu uz kakla.

-    Skaidrs.

-     Raspeila sapnis, par laimi, bija satriekts drupās. Viņš ielika Klausa galvu ķegļu somā un atgriezās Austrumos.

-    Ko viņš izdarīja ar pārējo?

-Apraka pakalnos.

-    Vai viņš jums parādīja galvu automašīnā?

-    Ak jā, terapijas laikā viņš nāca pie slēdziena, ka man var stāstīt visu. Viņš bieži brauca turp, lai pasēdētu pie Klausa un parādītu viņam Valentīna dienas kartītes.

-    Un tad Raspeils pats… nomira? Kāpēc?

-     Atklāti sakot, man noriebās viņa činkstēšana. Tā viņam patiesībā bija vislabāk. Terapija nedeva nekādus rezultātus. Manuprāt, vairumam psihiatru ir viens vai divi pacienti, kurus viņi labprāt nosūtītu pie manis. Nekad agrāk neesmu to pārrunājis, un tagad tas sāk mani garlaikot.

-    Un jūsu vakariņas par godu orķestra vadītājiem?

-     Vai tad jums nav gadījies, ka nāk viesi, bet jums nav laika iepirkties? Tad jāiztiek ar to, kas ir ledusskapī, Klarisa. Vai drīkstu saukt jūs par Klarisu?

-    Jā. Es varbūt saukšu jūs vienkārši…

-    Par doktoru Lekteru - tas šķiet pats piemērotākais jūsu vecumam un stāvoklim, - viņš teica.

-Jā.

-    Kā jūs jutāties, kad iegājāt garāžā?

-    Man bija bail.

-    No kā?

-    No pelēm un kukaiņiem.

-     Vai ir kaut kas tāds, ko jūs izmantojat, lai iedvestu sev drosmi? - doktors Lekters jautāja.

-     Nekā iedarbīga man nav, ja nu vienīgi vēlēšanās sasniegt mērķi.

-     Vai tādās reizēs jums gribot negribot nāk prātā kādas atmiņas vai vizuālas ainas?

-    Varbūt. Neesmu par to domājusi.

-    Kaut kas no jūsu bērnības.

-    Būs jāpievērš tam uzmanība.

-     Kā jūs jutāties, kad uzzinājāt jaunumus par manu kaimiņu, nelaiķi Migsu? Jūs neesat man par to jautājusi.

-    Es grasījos jautāt.

-    Vai jūs priecājāties, to dzirdot?

-Nē.

-    Vai jūs bēdājāties?

-    Nē. Vai jūs viņu pierunājāt to izdarīt?

Doktors Lekters klusu iesmējās.

-    Aģente Stārlinga, jūs man jautājat, vai es sakūdīju misteru Migsu, lai viņš izdarītu noziedzīgu pašnāvību? Nerunājiet muļķības! Tomēr faktam, ka viņš norijis savu piedauzīgo mēli, piemīt zināma patīkama simetrija, vai jūs nepiekrītat?

-Nē. "

-     Aģente Stārlinga, tie bija meli. Jūs man pirmo reizi samelojāt. Triste[4] gadījums, kā teiktu Trumens.

-    Prezidents Trumens?

-    Nav svarīgi. Kā jums šķiet, kāpēc es jums palīdzēju?

-    Nezinu.

-    Džekam Krofordam jūs patīkat, vai ne?

-    Nezinu.

-    Tas, iespējams, nav tiesa. Vai jūs gribētu viņam patikt? Sakiet man - vai jūs jūtat tieksmi viņam izpatikt un vai tas sagādā jums raizes? Vai jūs piesargājaties no savas tieksmes viņam izpatikt?

-    Katrs grib patikt citiem, doktor Lekter.

-     Nē, ne katrs. Kā jums šķiet, vai Džeks Krofords iekāro jūs seksuāli? Esmu pārliecināts, ka patlaban viņš cieš no stipras frustrācijas. Kā jums šķiet, vai viņš iztēlojas… scenārijus, ainas… kā drātējas ar jums?

-    Tas mani neinteresē, doktor Lekter, un šādus jautājumus varētu uzdot Migss.

-    Vairs ne.

-    Vai jūs ieteicāt, lai viņš norij mēli?

-     Jūsu jautājuma teikumos bieži parādās šī precīzā vēlējuma izteiksme. Ņemot vērā jūsu izrunu, tas būs prasījis krietni daudz darba. Krofordam jūs neapšaubāmi patīkat, un viņš uzskata jūs par kompetentu. Šī dīvainā notikumu sakritība jums, Klarisa, droši vien nebūs paslīdējusi garām nepamanīta -jūs esat saņēmusi palīdzību no Kroforda, un jūs esat saņēmusi palīdzību no manis. Jūs apgalvojat, ka nezināt, kāpēc Krofords jums palīdz, - vai jūs zināt, kāpēc palīdzēju es?

-    Nē, pasakiet man.

-     Vai jūs domājat - tas ir tāpēc, ka man patīk skatīties uz jums un domāt par to, kā es jūs apēstu, par to, kā jūs garšotu?

-    Vai tā ir?

-     Nē. Es gribu kaut ko tādu, ko man var dot Krofords, un es gribu slēgt ar viņu darījumu. Bet viņš nenāks ar mani tikties. Viņš nelūgs manu palīdzību Bufalo Billa lietā, kaut arī zina, ka tāpēc būs jāmirst vēl vairākām jaunām sievietēm.

-   Tam es nespēju noticēt, doktor Lekter.

-    Es gribu kaut ko pavisam vienkāršu, un viņš to varētu sagādāt.

Lekters savā kamerā lēnām pagrieza reostatu, ieslēgdams gaismu. Viņa grāmatas un zīmējumi bija nozuduši. Tualetes sēdeklis bija nozudis. Čiltons bija licis visu izvākt no kameras, lai sodītu viņu par Migsu.

-        Šajā telpā esmu pavadījis astoņus gadus, Klarisa. Es zinu, ka mani nemūžam nelaidīs ārā, kamēr būšu dzīvs. Un es gribu skatu uz āru. Es gribu logu, pa kuru varētu redzēt kādu koku vai pat ūdeņus.

-    Vai jūsu advokāts ir iesniedzis prasību…

-   Čiltons nolika gaitenī to televizoru, noregulējis uz reliģisku kanālu. Tiklīdz jūs aiziesiet, sanitārs atkal ieslēgs skaņu, un mans advokāts nespēj to novērst, ņemot vērā tiesas tagadējo attieksmi pret mani. Es gribu atrasties federālā iestādē, es gribu, lai man atdod grāmatas un sagādā skatu uz āru. Par to es atlīdzināšu ar vērtīgām ziņām. Krofords to varētu izdarīt. Pajautājiet viņam.

-    Es varu viņam atstāstīt jūsu teikto.

-    To viņš neņems vērā. Un Bufalo Bills turpinās rosīties. Pagaidiet, līdz viņš kādu noskalpēs, tad redzēsiet, kā tas jums patiks. Hmm… Es jums kaut ko pateikšu par Bufalo Billu, pat neredzējis viņa lietas materiālus, un pēc gadiem, kad viņu beidzot noķers, ja tas vispār izdosies, jūs redzēsiet, ka man bijusi taisnība un ka es būtu varējis palīdzēt. Es būtu varējis glābt dzīvības. Klarisa!

-Jā?

-    Bufalo Billam ir divstāvu māja, - doktors Lekters teica un izslēdza kamerā gaismu.

Vairāk viņš nerunāja.

10

Klarisa Stārlinga atbalstījās pret kauliņspēles galdu FIB kazino zālē un centās pievērst uzmanību lekcijai par naudas "atmazgāšanu" azartspēļu biznesā. Bija pagājušas trīsdesmit sešas stundas, kopš Baltimoras policija (precīzāk, policists, kas nemitīgi smēķēja, ar diviem pirkstiem klabināja rakstāmmašīnu un vienbrīd piezīmēja: "Paskatieties, varbūt dabūsiet vaļā to logu, ja jūs traucē dūmi.") bija ieprotokolējusi viņas liecību un atlaidusi viņu ar atgādinājumu, ka slepkavība nav federāls noziegums.

Televīzijā svētdienas vakarā tika parādīts Stārlingas ķīviņš ar televīzijas operatoriem, un viņa jutās pārliecināta, ka ir iekūlusies lielās nepatikšanās. Visā šajā laikā - ne vārda no Kroforda vai no Baltimoras nodaļas. Šķita, ka savu ziņojumu viņa būtu izmetusi pa logu.

Kazino, kurā viņa patlaban atradās, bija mazs - tas bija darbojies pārvietojamā treilerā, līdz to bija konfiscējis FIB un novietojis Akadēmijas teritorijā kā mācību līdzekli. Šaurajā telpā drūzmējās policisti no daudziem administratīvajiem apgabaliem; Stārlinga pateikdamās bija atraidījusi krēslus, ko viņai piedāvāja divi Teksasas reindžeri un viens Skotlendjarda detektīvs.

Viņas grupas biedri tikmēr atradās tālāk, Akadēmijas ēkā, kur meklēja matus uz autentiska paklāja no moteļa "Seksuālo noziegumu guļamistabas" un bārstīja pulveri uz priekšmetiem "Pilsētas X bankā", pētīdami pirkstu nospiedumus. Būdama tiesu medicīnas nodaļas stipendiāte, Stārlinga tik daudzas stundas bija meklējusi pierādījumus un pirkstu nospiedumus, ka šīs nodarbības laikā tika nosūtīta uz lekciju policistiem viesstudentiem paredzētā programmā.

Stārlinga prātoja, vai ir vēl kāds iemesls, kāpēc viņa nošķirta no pārējās grupas: varbūt cilvēku izolē, pirms izmet laukā.

Ar elkoņiem atbalstījusies uz kauliņspēles galda robežlīnijas, Stārlinga pūlējās koncentrēties uz naudas "atmazgāšanu" azartspēlēs. Taču patiesībā viņa domāja par to, cik ļoti Birojam nepatīk ieraudzīt savus aģentus televīzijā, ārpus oficiālajām preses konferencēm.

Doktors Hanibals Lekters masu saziņas līdzekļiem bija īsta medusmaize, un Baltimoras policija labprāt bija nosaukusi reportieriem Stārlingas uzvārdu. Neskaitāmas reizes viņa redzēja sevi sestdienas vakara ziņu raidījumos. Tur nu viņa bija, "Stārlinga no FIB" Baltimorā, dauzīja ar domkrata sviru pa garāžas durvīm, kamēr operators pūlējās palīst zem tām. Un tur bija arī "federālā aģente Stārlinga", kas ar sviru rokā pacirtās pretim asistentam.

WPIK televīzija, kurai pašai nekas nebija uzfilmēts, konkurējošā kanālā paziņoja, ka apsūdzēšot "Stārlingu no FIB" un pašu Biroju par miesas bojājumu nodarīšanu, jo, kad Stārlinga dauzījusi pa durvīm, operatoram acīs iekritušas putekļu un rūsas daļiņas.

WPIK reportiere Džoneta Džonsone no ekrāna visai valstij paziņoja atklājumu, kā Stārlinga atradusi garāžā mirstīgās atliekas, viņai esot "baismi sakari ar cilvēku, kuru likums apzīmogojis par… briesmoni". WPIK kanālam nepārprotami bija kāds ziņu avots slimnīcā.

FRANKENŠTEiNA LĪGAVA! No lielveikalu preses stendiem brēca "National Tattler".

FIB nesniedza atklātībai nekādus komentārus, bet Biroja iekšienē tādu noteikti bija atliku likām, par to Stārlinga nešaubījās.

Pie brokastgalda viens no viņas grupas biedriem, jauneklis, kurš dāsni lietoja pēcskūšanās losjonu "Canoe", bija nosaucis Stārlingu par "Mclvinu Pelvisu" - tā bija muļķīga vārdu spēle par Melvinu Pērvisu, Hūvera izcilāko FIB aģentu trīsdesmitajos gados. Tas, ko jauneklim pateica Ardēlija

Mapa, lika viņam nobālēt, un savas brokastis viņš neapēstas pameta uz galda.

Stārlinga bija nonākusi dīvainā stāvoklī, kurā viņu nekas nespēja pārsteigt. Veselu dienu un nakti viņa bija pavadījusi kā skanīgā klusumā, kādu dzird nirējs. Viņa bija nolēmusi aizstāvēties, ja rastos tāda izdevība.

Lektors runādams grieza ruletes ratu, bet ne reizi neie- meta tajā bumbiņu. Skatīdamās uz viņu, Stārlinga jutās pārliecināta, ka viņš nekad mūžā nav iemetis ruletes bumbiņu. ' » >

Patlaban viņš kaut ko teica:

-    Klarisa Stārlinga.

Kāpēc viņš teica "Klarisa Stārlinga"? Tā esmu es.

-    Jā, - viņa atsaucās.

Lektors ar zodu norādīja uz durvīm viņai aiz muguras. Tur nu tas nāca. Juzdama, ka izšķiras viņas liktenis, Stārlinga pagriezās pret durvīm. Taču tas bija Braiems, ieroču mācības instruktors, kurš, iebāzis galvu pa durvīm, pāri pūlim māja viņai. Kad Stārlinga viņu ieraudzīja, viņš aicinādams pameta ar roku.

Mirkli viņa nosprieda, ka tagad tiks izmesta laukā, bet tas jau nebūtu Braiema pienākums.

-     Laiks lēkt seglos, Stārlinga! Kur ir jūsu kaujas ekipējums? - viņš jautāja gaitenī.

-    Manā istabā - C spārnā.

Tad viņai bija jāpieliek solis, lai tiktu Braiemam līdzi.

Viņš nesa piederumu telpā paņemto lielo komplektu pirkstu nospiedumu noņemšanai - īsto, nevis mācību kasti - un mazu audekla somu.

-    Jūs šodien brauksiet kopā ar Džeku Krofordu. Paņemiet līdzi visu, kas vajadzīgs nakšņošanai. Varbūt tiksiet atpakaļ agrāk, tomēr paņemiet.

-    Uz kurieni?

-   Ap rītausmu pīļu mednieki Rietumvirdžīnijā ir atraduši Elkas upē līķi. Bufalo Billam raksturīgā situācijā. Šerifa vietnieki patlaban velk to laukā. Tas ir galīgs aizkakts, un Džeks netaisās gaidīt, kamēr tie zeļļi pavēstīs viņam visas detaļas. - Braiems apstājās pie C spārna durvīm. - Viņam vajag kādu palīgu, kas pie viena prastu ari noņemt pirkstu nospiedumus slīkonim. Laboratorijas darbos jums veicās vareni -jūs taču to mācēsiet, vai ne?

-    Jā-ā, ļaujiet, es vispirms apskatīšu piederumus.

Braiems turēja kasti atvērtu, kamēr Stārlinga pārcilāja

paplātes. Tur bija smalkās šļirču adatas un šķīdumu pudelītes, bet fotoaparāta trūka.

-    Man vajadzīgs polaroīds, viens pret vienu, CU-5, mister Braiem, un filmiņas, un baterijas.

-    No piederumu telpas? Dabūsiet.

Instruktors sniedza viņai audekla somiņu, un, sajutusi tās svaru, Stārlinga saprata, kāpēc viņai pakaļ atnācis tieši Braiems.

-    Jums jau vēl nav dienesta ieroča, vai ne?

-Nē.

-     Jums vajadzīgs pilns ekipējums. Te ir piederumi, ko jūs izmantojāt šautuvē. Revolveris ir manējais. Tas pats Smits ar K tipa rāmi, ar kuru esat trenējusies, tikai dzenošā daļa iztīrīta. Šovakar, ja būs izdevība, savā istabā izmēģiniet to nepielādētu. Tieši pēc desmit minūtēm ar visu fotoaparātu būšu savā mašīnā aiz C spārna. Starp citu, "Zilajā kanoe" nav atejas. Klausiet manam padomam, aizejiet uz tualeti, kamēr ir tāda iespēja. Un tagad - labi žigli, Stārlinga!

Viņa mēģināja uzdot Braiemam jautājumu, bet viņš jau gāja prom.

Tas noteikti ir Bufalo Bills, ja jau Krofords brauc pats. Kas, ellē, ir "Zilā kanoe"? Tomēr, kravājot mantas, ir jādomā par mantu kravāšanu. Stārlinga visu sagatavoja ātri un labi.

-    Vai…

-     Tas nekas, - Braiems viņu pārtrauca, kad viņa bija iekāpusi mašīnā. - Spals mazliet spiežas pret jaku, ja to kāds īpaši pavēro, bet pagaidām tas nekas. - Strupais revolveris atradās plānā makstī viņai zem vējjakas, cieši pie sāniem, otrā pusē uz siksnas bija uzsprausts ātrais lādētājs.

Precīzi maksimālajā atļautajā ātrumā Braiems brauca uz Kventiko mazo lidlauku.

Viņš nokrekšķinājās.

-    Šautuvei ir tā labā īpašība, Stārlinga, ka tajā nav politikas.

-Jā?

-    Jūs darījāt pareizi, ka apsargājāt to garāžu Baltimorā. Vai raizējaties televīzijas dēļ?

-    Vai vajadzētu raizēties?

-    Teiktais paliks starp mums, vai ne?

-    Protams.

Braiems atbildēja uz sveicienu, ko viņam veltīja jūras kājnieks, kas regulēja satiksmi.

-       Ņemdams jūs šodien līdzi, Džeks izrāda jums tādu uzticēšanos, ko nevar nepamanīt neviens, - viņš sacīja. - Ja, teiksim, kāds no Profesionālās ētikas biroja uzšķir jūsu personisko lietu un dabū vēdergraizes, vai saprotat, ko es jums saku?

-    Hmm…

-      Krofords ir godīgs līdz pēdējam. Tur, kur vajadzēja, viņš paskaidroja, ka jūsu pienākums bijis apsargāt nozieguma vietu. Viņš bija ļāvis jums doties turp galīgi plikai, tas ir, bez kādiem redzamiem varas simboliem, un viņš pateica arī to. Un Baltimoras policisti reaģēja ļoti gausi. Turklāt palīdzība Krofordam ir vajadzīga šodien, un būtu jāgaida vesela stunda, līdz Džimijs Praiss sameklētu kādu no laboratorijas. Tātad darba jums šodien būs pilnas rokas, Stārlinga. Slīkonis jau ari nav nekāda izprieca. Tas nav domāts jums kā sods, bet, ja no malas kāds vēlētos uztvert to tā, tad lai uztver vien. Redziet, Krofords ir ļoti saprotošs puisis, bet viņam nepatīk neko izskaidrot, tāpēc es jums to saku… Ja strādājat ar Krofordu, jums būtu jāzina, kāds viņš ir, - vai jūs to zināt?

-    Patiesībā nezinu.

-      Viņam jāraizējas vēl par daudz ko citu, ne tikai par Bufalo Billu. Viņa sieva Bella ir smagi slima. Viņa ir… uz nāves gultas. Krofords kopj Bellu mājās. Ja nebūtu Bufalo Billa, viņš būtu ņēmis atvaļinājumu ģimenes apstākļu dēļ.

-    To es nezināju.

-      Tas netiek apspriests. Tikai nesakiet Krofordam, ka jums viņa žēl, tas neko nelīdzēs… viņi labi sadzīvoja.

-    Man prieks, ka jūs man pateicāt.

Kad viņi sasniedza mazo lidlauku, Braiems kļuva jautrāks.

-     Man padomā ir pāris svarīgu runu, kuras es noturu ieroču mācības kursa beigās, centieties nepalaist tās garām, Stārlinga. - Viņš izvēlējās īsāko ceļu starp angāriem.

-    Centīšos.

-    Ziniet, to, ko es mācu, jums varbūt nekad nevajadzēs izmantot. Ceru, ka nevajadzēs. Bet jums ir izcilas spējas, Stārlinga. Ja jums ir jāšauj, jūs protat šaut. Vingrinieties!

-    Labi.

-    Nekad neturiet to rokassomā.

-    Labi.

-    Vakarā savā istabā pāris reižu izmēģiniet. Glabājiet to tā, lai viegli varētu atrast.

-    Noteikti.

Uz Kventiko lidlauka skrejceļa stāvēja cienīga divmoto- ru "Beechcraft" ar mirgojošām signālugunīm un atvērtām durvīm. Viens propellers griezās, ņirbinādams zālienu līdzās skrejceļam.

-    Tā taču nebūs "Zilā kanoe", - Stārlinga teica.

-    Kā nu ne.

-    Tā ir maza un veca.

-    Tā ir veca, - Braiems līksmi apstiprināja. - Narkotiku apkarošanas nodaļa to savāca senos laikos Floridā, kad tā bija nogāzusies Evergleidsā. Taču tagad tā ir tehniskā kārtībā. Ceru, Gramms un Rudmens neuzzinās, ka mēs to izmantojam, jo patiesībā mums bija jābrauc ar autobusu. - Viņš apturēja automobili blakus lidmašīnai un no pakaļējā sēdekļa izcēla Stārlingas bagāžu. Rokām neveikli pinoties, viņš tomēr pamanījās iedot viņai mantas un paspiest roku.

Un tad, nemaz nedomājis to sacīt, Braiems teica:

-    Lai Dievs jūs sargā, Stārlinga. - Jūras kājnieka mutē šie vārdi izklausījās dīvaini. Viņš nesaprata, kur tie cēlušies, un seja viņam pietvīka.

-    Paldies… paldies, mister Braiem!

Krofords kreklā un saulesbrillēs sēdēja otrā pilota vietā. Dzirdot, ka pilots aizcērt durvis, viņš pagriezās pret Stārlingu.

Aiz tumšajām brillēm Stārlinga neredzēja viņa acis un jutās tā, it kā viņu nemaz nepazītu. Krofords izskatījās bāls un sīksts, gluži kā sakne, ko buldozers grūž ārā no zemes.

-    Sēdieties un lasiet. - Tas bija viss, ko viņš pateica.

Uz sēdekļa viņam aiz muguras gulēja bieza izmeklēšanas dokumentu mape. Uz vāka bija rakstīts: BUFALO BILLS. Stārlinga cieši piespieda mapi sev pie krūtīm, kamēr "Zilā kanoe" ierēcās, nodrebēja un sāka ripot.

11

Skrejceļa malas izplūda un pagaisa skatienam. Austrumos pār Česapīka līci nozibsnlja rītausma, kamēr mazā lidmašīna pagriezās prom no dzīvākajām gaisa satiksmes līnijām.

Klarisa Stārlinga lejā redzēja Akadēmiju un Kventiko jūras kājnieku bāzi tai apkārt. Mācību laukumā, trenējoties uzbrukumam, cīkstējās un skraidelēja sīciņas jūras kājnieku figūriņas.

Tā tas izskatījās no augšas.

Reiz pēc nakts treniņa šaušanā, tumsā iedama pa tukšo Hogana aleju, staigādama, lai gremdētos domās, viņa bija izdzirdējusi virs galvas dūcam lidmašīnas un tad spējajā klusumā balsis, kuras sasaucās melnajās debesīs virs viņas, - gaisa desantniekus nakts izpletņlēcienā; tie, tumsā laizdamies lejup, sakliedzās cits ar citu. Un viņa prātoja, kāda gan ir sajūta, gaidot lēkšanas signālu pie lidmašīnas durvīm, kāda ir sajūta, ienirstot rēcošajā tumsā.

Varbūt sajūta bija šāda.

Vina atvēra aktu vākus. *

Bills to bija izdarījis piecas reizes, vismaz tās bija zināmas. Vismaz piecas reizes vai, iespējams, vairāk viņš pēdējo desmit mēnešu laikā bija nolaupījis sievieti, nogalinājis viņu un nodīrājis viņai ādu. (Stārlingas skatiens pārskrēja pār līķu sekcijas protokoliem līdz brīvā histamīna analīzēm, lai pārliecinātos, ka viņš vispirms ir nogalinājis sievietes, pirms ķēries pie turpmākā.)

Ticis galā ar līķi, viņš to ikreiz iemeta tekošā ūdenī. Katrs tika atrasts citā upē lejpus starpštatu šoseju krustojumam, katrs citā štatā. Visi zināja, ka Bufalo Bills ir liels ceļotājs. Tas bija viss, ko par viņu zināja varas iestādes, pilnīgi viss, un zināms bija vēl tikai tas, ka viņam ir vismaz viens šaujamierocis. Tam stobrā bija seši apciļņi un sešas kreisās vītnes - iespējams, kolts vai koltam līdzīgs revolveris. Zīmes uz atrastajām lodēm liecināja, ka viņš dod priekšroku 38. kalibra īpašajām lodēm pagarinātajās 357. kalibra patrontelpās.

Upēs nepalika ne pirkstu nospiedumi, ne tādi pierādījumi kā mati vai šķiedras.

Viņš gandrīz noteikti bija baltais vīrietis: baltais tāpēc, ka sērijslepkavas parasti nogalina paši savas etniskās grupas pārstāvjus un visi upuri bija baltās sievietes; vīrietis tāpēc, ka mūsdienās nav zināms gandrīz neviens gadījums, kad sērij- slepkava būtu sieviete.

Divi lielpilsētas feļetonisti bija atraduši labu virsrakstu e. e. kamingsa drausmīgajā mazajā dzejolī "Bufalo Bills": …kā tev tīk tavs zilacis zēns misters Nāve.

Kāds, varbūt Krofords, bija pielīmējis šo citātu aktu vāku iekšpusē.

Nebija nekāda skaidra sakara starp vietu, kur Bufalo Bills nolaupīja jaunās sievietes, un vietu, kur viņš tās atstāja.

Tajos gadījumos, kad līķi bija atrasti tik ātri, ka varēja precīzi noteikt nāves iestāšanās laiku, policija bija uzzinājusi par slepkavu vēl kaut ko: Bills kādas dienas atstāja viņas pie dzīvības. Šie upuri tika nogalināti pēc nedēļas, desmit dienām. Tas nozīmēja, ka viņam ir kāda vieta, kur turēt sievietes, kur netraucētam darboties. Tas nozīmēja, ka viņš nav klaidonis. Vairāk gan zirneklis, kas uzglūn no slēpņa. Ar personiskām paslēptuvēm. Kaut kur.

Sabiedrību tas šausmināja vairāk par visu - tas, ka viņš atstāj sievietes dzīvas nedēļu vai ilgāk, zinādams, ka beigās nogalinās viņas.

Divas bija pakārtas, trīs nošautas. Nebija pierādījumu par izvarošanu vai spīdzināšanu pirms nāves, un autopsijas protokolos neparādījās liecības par "specifiski ģenitāliem" sakropļojumiem, lai gan patologi atzīmēja, ka līķiem, kuri satrūdējuši stiprāk, kaut ko tādu būtu gandrīz neiespējami noteikt.

Visas bija atrastas kailas. Diviem upuriem virsdrēbju gabali tika atrasti ielas malā netālu no viņu mājām, muguras daļa tiem bija pārgriezta kā līķu krekliem.

Ar fotogrāfijām Stārlinga tika galā gluži labi. Raugoties no gluži fiziska viedokļa, slīkoņi ir pats nepatīkamākais līķu veids. Tie izraisa gandrīz neizturamu līdzjūtību kā nereti visi slepkavības upuri, kas atrasti zem klajas debess. Pazemojums, kas upurim bijis jāpārcieš, tā pakļaušana dabas spēkiem un nejaušiem skatieniem modina cilvēkā dusmas, ja vien viņa darbs vispār tās pieļauj.

Izmeklējot slepkavības, kas notikušas telpās, apkārt it kā pulcējas liecības par upura nepatīkamo personību, paša upura upuri - piekautas sievas, mocīti bērni - un čukst, ka mirušais jau sen to pelnījis, un daudzreiz tā tiešām ir.

Taču šo nebija pelnījis neviens. Viņām vairs nebija pat ādas, kad viņas gulēja piedrazotās upju krastmalās starp laivu motoreļļas pudelēm un sviestmaižu maisiņiem, kas ir mūsu parastie atkritumi. Tām, kas bija noslepkavotas aukstā laikā, lielākoties saglabājās seja. Stārlinga atgādināja sev, ka viņu zobi nav atņirgti sāpēs, ka šo izteiksmi barojoties radījuši bruņrupuči un zivis. Bills nodīrāja rumpjus, bet rokas un kājas parasti lika mierā.

Uz viņām nebūtu tik grūti skatīties, Stārlinga domāja, ja lidmašīnas kabīnē nebūtu tik silti un ja nolādētā lidmašīna tik neganti nenovirzītos no kursa ikreiz, kad viens propellers maļ gaisu labāk par otru, un ja sasodītā saule tā nešķiestu starus saskrāpētajos logos un nedzeltu kā galvassāpes.

Viņu ir iespējams noķert. Stārlinga krampjaini turējās pie šīs domas, lai kaut kā spētu nosēdēt šajā arvien mazākajā lidmašīnas kabīnē, ar drausmīgas informācijas pilnām rokām. Viņa varēja palīdzēt, lai viņš tiktu apturēts. Tad šo mazliet apsmulēto, gludo dokumentu mapi varēs ielikt atpakaļ atvilktnē un apgriezt atslēgu.

Stārlinga stingi blenza Krofordam pakausī. Ja viņa gribēja apturēt Bufalo Billu, tad atradās pareizajā komandā. Krofords bija veiksmīgi vadījis triju sērijslepkavu notveršanu. Taču ne bez zaudējumiem. Vilis Greiems, pats izcilākais pēddzinis Kroforda grupā, bija Akadēmijas leģenda; un reizē viņš bija arī Floridas dzērājs ar tādu seju, uz kuru, kā stāstīja, esot grūti paskatīties.

Varbūt Krofords juta pakausī urbjamies viņas skatienu. Viņš piecēlās no otrā pilota sēdekļa. Pilots uzlika roku uz stūres, bet Krofords pienāca pie Stārlingas, apsēdās viņai blakus un piesprādzējās. Viņš noņēma saulesbrilles un uzlika bifokālās acenes, un Stārlinga juta, ka atkal viņu pazīst.

Kamēr Krofords paraudzījās uz viņu, tad uz protokolu un atkal uz viņu, sejā viņam kaut kas pazibēja un spēji nozuda. Izteiksmīgākā sejā būtu parādījusies nožēla.

- Man ir karsti, vai jums arī? - Krofords jautāja. - Bobij, te iekšā ir ellīgi karsti! - viņš uzsauca pilotam. Bobijs kaut ko pieregulēja, un iekšā ieplūda auksts gaiss. Mitrajā kabīnes gaisā izveidojās dažas sniegpārslas un nolaidās Stārlingai matos.

Un tad Džeks Krofords pārvērtās medniekā, viņa acis zalgoja kā skaidra ziemas diena.

Aktu vākos viņš uzšķīra Savienoto Valstu Vidienes un

Austrumu karti. Kartē bija atzīmētas līķu atrašanas vietas - izkaisīti punktiņi, tik mēmi kā Orions.

Izņēmis no kabatas pildspalvu, Krofords atzīmēja pašu jaunāko vietu, viņu ceļamērķi.

-     Elkas upe, apmēram sešas jūdzes no septiņdesmit devītās šosejas, - viņš teica. - Te mums ir laimējies. Līķis aizķēries aiz upē novilktas makšķerauklas. Domājams, ka upē viņa nav bijusi necik ilgi. Viņa ir aizvesta uz Poteru, apgabala centru. Es gribu steidzīgi uzzināt, kas viņa ir, lai mēs varētu meklēt nolaupīšanas lieciniekus. Pirkstu nospiedumus mēs nosūtīsim uz Biroju, tiklīdz tos dabūsim. - Krofords atlieca galvu, lai paskatītos uz Stārlingu caur briļļu stiklu apakšmalu. - Džimijs Praiss stāsta, ka jūs protot apieties ar slīkoņiem.

-     Patiesībā īsts slīkonis man vēl nekad nav gadījies, - Stārlinga sacīja. - Es noņēmu pirkstu nospiedumus no rokām, ko misteram Praisam katru dienu atsūtīja pa pastu. Tomēr krietni daudzas no tām bija slīkoņu rokas.

Tie, kuri nekad nebija strādājuši Džimija Praisa vadībā, uzskatīja viņu par mīlīgu īgņu. Kā vairums īgņu, viņš patiesībā bija nejauks vecis. Džimijs Praiss vadīja Pirkstu latento nospiedumu noņemšanas nodaļu Vašingtonas laboratorijā. Stārlinga bija strādājusi pie viņa kā tiesu medicīnas praktikante.

-    Ak, Džimijs, - Krofords ar sirsnību noteica. - Kā tad to darbiņu sauca…

-     Amatu sauc par "laboratorijas nelieti", bet daži dod priekšroku "Igoram" - tā ir rakstīts uz gumijas priekšautiem, ko tur izsniedz.

-    Jā, jā, tieši tā.

-   Tur iesaka iztēloties, ka tu secē vardi.

-    Saprotu…

-    Tad UPS kurjers piegādā saini. Visi skatās - daži pat atskrien, pametuši neizdzertu kafiju, cerēdami, ka tu apvem- sies. Es ļoti labi protu noņemt pirkstu nospiedumus slīkonim. Īstenībā…

-    Labi, tagad paskatieties uz šo. Pirmais mums zināmais upuris tika atrasts Blekvoteras upē Misūri pie Loundžekas pagājušajā jūnijā. Bimelu meitene, par viņas pazušanu bija ziņots Belvederā, Ohaio, piecpadsmitajā aprīlī, divus mēnešus pirms tam. Necik daudz mēs tur nevarējām noteikt - vajadzēja vēl trīs mēnešus, lai viņu vispār identificētu. Nākamo viņš nolaupīja Čikāgā trešajā aprīļa nedēļā. Viņu atrada Vobašā Lafajetas centrā, Indiānā, tikai desmit dienu pēc nolaupīšanas, tāpēc mēs varējām noteikt, kas ar viņu atgadījies. Nākamo atradām balto sievieti, tikko pāri divdesmitiem, iemestu Rolingforkā pie sešdesmit piektās šosejas apmēram trīsdesmit astoņas jūdzes uz dienvidiem no Luisvilas Kentuki štatā. Viņa joprojām nav identificēta. Un Varnere, nolaupīta Evansvilā, Indiānā, un iemesta Imberesā pie pašas septiņdesmitās šosejas Ilinoisas austrumos. Pēc tam viņš devās uz dienvidiem un iemeta vienu Konasogā pie Damaskas, Džordžijā, pie septiņdesmit piektās šosejas, tā bija Kitridžu meitene no Pitsburgas - te ir viņas izlaiduma foto. Viņam bezdievīgi veicas - neviens nekad nav redzējis viņu uzbrūkam. Nekādas pazīmes neatkārtojas, tikai līķi vienmēr tiek atrasti netālu no lielajām šosejām.

-    Ja, sakot no atrašanas vietām, izseko visdzīvākās satiksmes maršrutiem, vai tie vispār krustojas?

-Nē.

-    Ja nu jūs… vadītos pēc apsvēruma… ka viņš izmet līķi un nolaupa jaunu gūstekni vienā un tajā pašā ceļojumā? - Stārlinga jautāja, rūpīgi vairīdamās no aizliegtā vārda "pieņemt". - Viņš taču vispirms izmestu līķi, lai neiekultos ķezā, nolaupot nākamo upuri? Tad, ja viņu pieķertu nolaupīšanā, viņš tiktu cauri ar apsūdzību personas aizskaršanā un advokāts samazinātu soda mēru līdz nullei, ja vien mašīnā nebūtu atrasts līķis. Kā būtu, ja novilktu atpakaļejošus vektorus no katras nolaupīšanas vietas caur iepriekšējā līķa atrašanas vietu? Vai esat to izmēģinājis?

-     Tā ir laba doma, bet tāda pati ir ienākusi prātā arī viņam. Ja viņš tiešām paveic abus darbiņus vienā braucienā, tad met līkločus. Mēs esam veidojuši datormodeļus, sākumā atdarinot viņa virzību pa lielajām šosejām uz rietumiem, pēc tam uz austrumiem, tad izmēģinājuši dažādus variantus ar saviem precīzākajiem datiem par atrašanas un nolaupīšanas vietām. Tu ievadi to datorā, bet rezultātu nav. Dators apgalvo, ka viņš dzīvo austrumos. Tas apgalvo, ka viņš neievēro mēness ciklu. Dati par dažādām pilsētām nesakrīt. Nekā taustāma. Nē, Stārlinga, viņš vazā mūs aiz deguna.

-     Jūs domājat, ka viņš ir pārāk piesardzīgs, lai izdarītu pašnāvību.

Krofords pamāja.

-    Noteikti pārāk piesardzīgs. Tagad viņš ir izdibinājis, kā veidot attiecības, kurām, viņaprāt, ir jēga, un grib to darīt nemitīgi. Uz pašnāvību es neceru.

Krofords ielēja no termosa krūzītē ūdeni un sniedza to pilotam Iedevis ūdens krūzīti arī Stārlingai, viņš iemeta savējā "Alka-Seltzer" tableti.

Lidmašīna sāka laisties lejup, un viņai sažņaudzās kuņģis.

-    Vēl kas, Stārlinga. Es gaidu no jums pirmklasīgu tiesu mediķes darbu, bet man vajadzīgs arī kas vairāk. Jūs necik daudz nerunājat, un tas ir labi, mazrunīgs esmu arī es. Bet nekad neiedomājieties, ka jums jāpavēsta man kāds jauns fakts tikai tad, kad esat spējusi tādu atrast. Neviens jautājums netiks uzskatīts par muļķīgu. Jūs redzēsiet lietas, ko neredzēšu es, un es gribēšu zināt, kas tās ir. Varbūt jums uz to ir ķēriens. Mums pēkšņi ir radusies izdevība noskaidrot, vai jums tāds ir.

Klausīdamās viņā un juzdama nelabumu, Stārlinga, savilkusi pienācīgi uzmanīgu seju, prātoja, cik ilgi Krofords ir zinājis, ka izmantos viņu šajā izmeklēšanā, cik stiprā izdevības badā gribējis viņu novest. Jā, viņš tiešām bija līderis ar līdera atklāto un godīgo nieku gvelšanas mākslu.

-    Ja tu diezgan ilgi domā par viņu un ieraugi vietas, kur viņš ir bijis, tad sāc viņu just, - Krofords turpināja. - Un, lai cik tas skanētu neticami, tu nemaz neienīsti viņu visu laiku. Tad, ja tev veicas, daļa no visa tā, kas tev zināms, sāk tevi urdīt, cenšas saistīt tavu uzmanību. Vienmēr pasakiet man, Stārlinga, ja kaut kas sāk jūs urdīt. Paklausieties, ko teikšu: noziegums ir visai mulsinošs arī bez tā jucekļa, ko pievieno izmeklēšana. Neļaujiet policistu baram sevi samulsināt. Skatieties ar abām acīm. Ieklausieties sevī. Nošķiriet noziegumu no tā, kas patlaban notiek ap jums. Necentieties piemērot šim zellim kādu uzvedības modeli vai simetriju. Saglabājiet uztveres asumu un ļaujiet viņam parādīties. Un otrs: šāda izmeklēšana ir kā zvērudārzs. Tā izplešas pār vairākiem administratīvajiem apgabaliem, un dažus no tiem vada neveiksminieki. Mums ir jāsatiek ar viņiem, lai viņi neko no mums neslēptu. Mēs lidojam uz Poteru Rietumvirdžīnijā. Es nepazīstu tos cilvēkus, pie kuriem mēs dodamies. Viņi var būt draudzīgi, bet var arī noturēt mūs par muitniekiem.

Pilots pacēla nost vienu radioaustiņu un pār plecu ierunājās:

-    Laižamies lejā, Džek. Paliksi turpat?

-    Jā, - Krofords sacīja. - Skola beigusies, Stārlinga.

12

TE nu ir Poteras Sēru nams, lielākā baltā koka ēka Poterstrītā Poterā, Rietumvirdžīnijā; tas kalpo par Renkinas apgabala morgu. Kriminālmeklētājs ir ģimenes ārsts, vārdā doktors Eikins. Ja viņš nolemj, ka nāves cēloņi ir apšaubāmi, līķis tiek nosūtīts uz Klakstonas Reģionālo medicīnas centru kaimiņu apgabalā, kur strādā profesionāls patologs.

Klarisai Stārlingai, braucot no lidlauka uz Poteru šerifa dienesta patruļmašīnā, bija jāpieliecas tuvu klāt arestantu

nodalījuma starprūtij, lai no pakaļējā sēdekļa dzirdētu, kā šerifa palīgs, kas sēž pie stūres, izskaidro to visu Džekam Krofordam.

Sēru namā drīz bija jāsākas bēru ceremonijai. Bērinieki savās laucinieku svētdienas drānās drūzmējās uz ietves starp slaidiem buksusa kokiem un mīņājās pulciņos uz kāpnēm, gaidīdami, kad varēs iet iekšā. Svaigi krāsotā ēka un kāpnes laika gaitā bija viegli nošķiebušās katra uz savu pusi. '

Privātajā automašīnu stāvvietā aiz mājas, kur gaidīja katafalki, zem kailas gobas stāvēja viens vecs un divi jauni šerifa vietnieki kopā ar diviem robeždienesta policistiem. Nebija tik auksts, lai viņu elpa kūpētu.

Kad patruļmašīna iebrauca stāvvietā, Stārlinga paskatījās uz šiem vīriem un acumirklī zināja par viņiem gandrīz visu. Viņa zināja, ka tie nākuši no mājām, kur sienas skapju vietā ir drēbju maisi no plastmasas, un zināja arī, kas glabājas šajos maisos. Viņa zināja, ka šiem vīriem ir radinieki, kuri glabā drēbes plastmasas pārvalkos pie savu treileru sienām. Viņa zināja, ka vecākais šerifa vietnieks izaudzis mājā, kur lievenī ir ūdenssūknis, un pavasara dubļu laikā, lai tiktu uz skolas autobusu, brišus bridis līdz ceļam, kurpes aiz sasietām auklām pakāris ap kaklu, tāpat kā bija darījis viņas tēvs. Viņa zināja, ka pusdienas uz skolu viņi ir ņēmuši līdzi papīra maisiņos, kas no biežās lietošanas izraibināti ar tauku plankumiem, un ka pēc pusdienām salocījuši maisiņus un iebāzuši tos džinsu aizmugurējā kabatā.

Viņa prātoja, ko par šiem vīriem zina Krofords.

Patruļmašīnas pakaļējām durvīm iekšpusē nebija roktura - to Stārlinga atklāja, kad šoferis un Krofords izkāpa ārā un devās uz Sēru nama sētaspuses durvīm. Viņai vajadzēja klaudzināt pa stiklu, līdz viņu ieraudzīja viens no šerifa vietniekiem, kas stāvēja zem koka, un šoferis nosarcis atgriezās, lai izlaistu viņu laukā.

Šerifa vietnieki sāniski noskatīja Stārlingu, kad viņa gāja tiem garām. Viens noteica "cienītā". Viņa pamāja ar galvu, veltīja viņiem precīzi nomērītu, atturīgu smaidu un piebiedrojās Krofordam uz sētaspuses lieveņa.

Kad viņa bija pietiekami tālu, viens no jaunākajiem policistiem, nesen precējies, pakasīja pazodi un sacīja:

-    Viņa neizskatās ne pustik labi, kā pati iedomājas.

-    Nu, ja viņa domā tik vien, ka izskatās sasodīti labi, tad man būtu viņai jāpiekrīt, - noteica otrs jaunais šerifa vietnieks. - Es viņu uzmauktu kā piektā numura gāzmasku.

-   Es tikpat labi ņemtu priekšā lielu meloni, ja tik tā būtu auksta, - vecākais policists klusu norūca.

Krofords jau sarunājās ar galveno šerifa vietnieku, stiegrainu maza auguma vīrieti brillēs ar metāla rāmjiem, kājās viņam bija zābaki ar elastīgiem sānu ielaidumiem, kādus katalogos dēvē par "Romeo".

Viņi bija iegājuši Sēru nama krēslainajā sētaspuses gaitenī, kur dūca kokakolas automāts un pie sienas stāvēja dažādi dīvaini nesaderīgi priekšmeti - kājminamā šujmašīna, trīsritenis un mākslīgā mauriņa ritulis, kam ap mietiņiem aptīta svītraina audekla markīze. Pie sienas karājās sēpijas gravīra ar muzicējošas Svētās Cecīlijas attēlu. Mati viņai bija savīti pīnēs ap galvu, un uz klavieru taustiņiem no zila gaisa bira rozes.

-    Paldies, ka paziņojāt mums tik drīz, šerif, - Krofords sacīja.

Vietnieks neielaidās laipnībās.

-     Jums ir zvanīts no apgabala prokurora biroja, - viņš teica. - Es zinu, ka šerifs nav jums zvanījis, jo šerifs Pēr- kinss ar kundzi patlaban ir tūrisma braucienā pa Havaju salām. Šorīt astoņos man ar viņu bija tālsaruna, pēc Havaju laika bija pulksten trīs naktī. Vēlāk viņš man piezvanīs, taču pagaidām piekodināja, ka uzdevums numur viens ir noskaidrot, vai tā ir viena no mūsu vietējām meitenēm. Var taču būt, ka to mums piespēlējuši kādi tipi no ārpuses. Vispirms mēs nodarbosimies ar to, pirms ķersimies pie kā cita. Ir jau gadījies, ka uz šejieni atstiepj līķus no pašas Alabamas.

-    Tur mēs varētu jums palīdzēt, šerif. Ja…

-    Esmu sazvanījies ar Čārlstonas robeždienesta policijas komandieri. Viņš atsūtīs dažus policistus no kriminālmeklēšanas daļas - tā dēvētās KMD. Viņi sniegs mums visu nepieciešamo atbalstu. - Gaitenis pildījās ar šerifa vietniekiem un robeždienesta policistiem; šerifa vietniekam bija pārlieku plaša auditorija. - Mēs sazināsimies ar jums, tiklīdz varēsim, sniegsim jebkurus pakalpojumus, sadarbosimies ar jums visos iespējamos veidos, bet šobrīd…

-      Šerif, šā veida seksuālajiem noziegumiem ir daži aspekti, kurus es vēlētos pārrunāt tikai starp mums, vīriešiem, jūs jau saprotat, vai ne? - Krofords teica, viegli pamādams ar galvu uz Stārlingas pusi. Iebīdījis mazo šerifa vietnieku pārblīvētā kabinetā turpat blakus, viņš aizvēra durvis. Stārlinga palika, cenzdamās slēpt savu aizvainojumu no tērgājošo policistu acīm. Cieši sakodusi zobus, viņa skaftjās uz Svēto Cecīliju un atbildēja uz tās ēterisko smaidu, kamēr pati noklausījās pie durvīm. Viņa dzirdēja paskaļas balsis, tad telefona sarunas fragmentus. Nepagāja ne četras minūtes, kad abi vīrieši iznāca gaitenī.

Šerifa vietnieks bija sakniebis lūpas.

- Oskar, aizej un atved dakteri Eikinu! Viņam ir tāds kā pienākums būt klāt šajās ceremonijās, bet diez vai šie tur jau būs sākuši. Pasaki viņam, ka mums ir telefona saruna ar Klakstonu.

Doktors Eikins ienāca mazajā kantorftī, nostājās, atbalstījis vienu kāju uz krēsla, un, klaudzinādams pa priekšzobiem ar "Labā Gana" vēdeklīti, pa telefonu īsi apspriedās ar Klakstonas patologu. Beigās viņš paziņoja, ka visam piekrītot.

Tā nu baltā koka mājā, kuras tipu Stārlinga pazina, līķu balzamēšanas telpā ar sārtām rozītēm uz tapetēm un gleznu, kas pelēja augstu pie griestiem, Klarisa Stārlinga pirmo reizi ieraudzīja tiešu pierādījumu Bufalo Billa eksistencei.

Spilgti zaļais plastmasas maiss ar cieši aizvilktu rāvējslēdzēju bija vienīgais modernais priekšmets telpā. Tas gulēja uz vecmodīga porcelāna galda, kas paredzēts līķu balzamēšanai, un neskaitāmos veidos atspoguļojās stikla vitrīnās, kurās glabājās dobas, resnas metāla adatas un balzamēšanas šķīduma pudeles.

Krofords aizgāja uz mašīnu pēc pirkstu nospiedumu pārraidītāja, bet Stārlinga izkravāja savus darbarīkus uz galda līdzās lielai, dubultai izlietnei, kas atradās pie sienas.

Telpā bija pārāk daudz ļaužu. Vairāki šerifa vietnieki, galvenais vietnieks - visi bija ienākuši viņiem līdzi un netaisījās iet prom. Tas nebija pareizi. Kāpēc Krofords neņem un neizmet viņus laukā?

Tapetes caurvējā sāka viļņoties un ieliecās uz iekšu, kad ārsts ieslēdza lielo, noputējušo ventilatoru.

Klarisai Stārlingai, stāvot pie izlietnes, tagad vajadzēja daudz iedarbīgāku un spēcīgāku drosmes paraugu nekā jebkurš jūras kājnieku izpletņlēcējs. Šāds tēls viņai ienāca prātā un palīdzēja, taču reizē arī lika sāpīgi iesmelgties sirdij.

Viņas māte stāv pie izlietnes un mazgā asiņu traipus no tēva cepures, lej uz tās aukstu ūdeni un saka: "Viss būs labi, Klarisa. Pasaki brāļiem un māsai, lai nomazgājas un nāk pie galda. Mums ir jāparunā, un tad mēs pagatavosim vakariņas. " i

Stārlinga noņēma šalli un apsēja to ap matiem kā kalnu vecmāte. Tad izņēma no koferīša ķirurga cimdus. Kad viņa pirmo reizi Poterā atvēra muti, balss skanēja asāk nekā parasti, tik spēcīgi, ka Krofords apstājās pie durvīm, lai ieklausītos.

- Kungi. Kungi! Jūs tur, policisti un kungi! Mirkli paklausieties. Lūdzu! Tagad ļaujiet man par viņu parūpēties. - Turēdama rokas sejas augstumā, Stārlinga uzvilka cimdus. - Mums ir darāms darbs. Jūs atvedāt viņu uz šejieni, un es zinu, ka viņas tuvinieki jums pateiktos, ja varētu. Bet tagad, lūdzu, ejiet ārā un atstājiet viņu manā ziņā.

Krofords redzēja, ka vīri pēkšņi apklust un kļūst godbijīgi, un čukstus mudina cits citu: - Kusties, Džes! Ejam ārā, pagalmā! - Un Krofords juta, ka šeit, nelaiķes klātbūtnē, gaisotne ir mainījusies: lai no kurienes šī sieviete nāktu, lai kas viņa būtu, upe bija atnesusi viņu uz šo apgabalu, un, kamēr viņa šajā apgabalā bezpalīdzīga gulēja šinī telpā, Kla- risai Stārlingai ar viņu bija īpašas attiecības. Krofords redzēja, ka šajā vietā Stārlinga ir īsta pēctece bērnu saņēmējām, viedajām sievām, zālīšu dziedniecēm, stiprajām lauciniecēm, kuras vienmēr ir darījušas to, kas nepieciešams, kuras vāķē un, kad vāķēšana beigusies, nomazgā un saģērbj savus mirušos.

Kad telpā kopā ar slepkavības upuri bija palikuši tikai Krofords, Stārlinga un ārsts, doktors Eikins un Stārlinga saskatījās, kā pēkšņi pazinuši viens otru. Viņi abi jutās dīvaini iepriecināti, dīvaini samulsuši.

Krofords izņēma no kabatas pudelīti ar "Vicks VapoRub", kas nomāc smakas, un sniedza to pārējiem. Stārlinga skatījās, lai redzētu, kas darāms, un, kad Krofords un ārsts ierīvēja šķidrumu sev ap nāsīm, viņa rīkojās tāpat.

Pie izlietnes galda, pagriezusies ar muguru pret telpu, viņa izņēma no piederumu somas savas fotokameras. Viņa dzirdēja, ka aiz muguras tiek atvilkts plastmasas maisa rāvējslēdzējs.

Stārlinga, acis mirkšķinādama, paskatījās uz tapešu rozī- tēm, ievilka elpu un izpūta to ārā. Viņa pagriezās un uzlūkoja līķi, kas gulēja uz galda.

- Uz rokām viņai vajadzēja uzvilkt papīra maisiņus, - viņa teica. - Kad būsim galā, es to izdarīšu. - Izslēgusi kameras automātiku, lai ierobežotu apgaismojumu, Stārlinga rūpīgi nofotografēja līķi.

Tā bija jauna sieviete kupliem gurniem, pēc Stārlingas mērījumiem, sešdesmit septiņas collas gara. Vietās, kur bija novilkta āda, ūdens bija saēdis viņu pelēku, taču šis ūdens bijis auksts un viņa tajā nebija atradusies ilgāk par pāris dienām. Līķis bija akurāti nodīrāts, sākot no taisnas līnijas tieši zem krūtīm līdz pat ceļgaliem, - apmēram tā daļa, ko matadoram sedz pusgarās bikses un platā josta.

Krūtis bija mazas, un starp tām, virs krūškaula, atradās acīm redzamais nāves cēlonis - robaina zvaigžņveida brūce plaukstas platumā.

Sievietes apaļā galva bija nodīrāta līdz kaulam, sākot virs uzacīm, pāri ausīm un līdz skaustam.

-    Doktors Lekters jau teica, ka viņš ķeršoties pie skalpē- šanas, - Stārlinga sacīja.

Krofords stāvēja, sakrustojis rokas, kamēr viņa fotografēja.

-     Uzņemiet ausis ar polaroīdu, - tas bija viss, ko viņš pateica.

Viņš atļāvās vienīgi saraukt lūpas, iedams apkārt līķim. Stārlinga nomauca cimdu, lai ar pirkstu novilktu augšup pa līķa apakšstilbu. Ap stilba lejasdaļu joprojām bija aptinusies ar trisžuburu āķiem apkarinātā makšķeraukla, kas bija noturējusi līķi upes straumē.

-    Ko jūs redzat, Stārlinga?

-        Nu, viņa nav šejieniete - katrā ausī izdurti trīs caurumiņi, un nagi nolakoti ar vizuļainu laku. Manuprāt, izskatās pēc pilsētnieces. Uz kājām atauguši apmēram divas nedēļas veci matiņi. Vai redzat, cik tie mīksti? Man liekas, matiņi uz kājām likvidēti ar vaksāciju. Tāpat ari padušu matiņi. Paskatieties, kā viņa izbalinājusi pūciņas virs augšlūpas. Viņa ir ļoti rūpējusies par savu izskatu, bet kādu laiku vairs nav varējusi to darīt.

-    Un brūce?

-    Nezinu, - Stārlinga teica. - Es sacītu - caurejoša šāviena brūce, ja neņem vērā to, ka šeit, augšā, palicis tāds kā kaklasiksnas un uzpurņa nospiedums.

-    Labi, Stārlinga. Tā ir kontaktējoša šāviena brūce virs krūškaula. Eksplozijas gāzes izplešas starp kaulu un ādu un izspridzina šo zvaigzni ap lodes caurumu.

Aiz sienas iesēcās ērģeles, jo pie Sēru nama sākās bēru ceremonija.

-      Pretlikumīga nāve, - mādams ar galvu, savu artavu piemeta doktors Eikins. - Man jāpiedalās vismaz ceremonijas beigu daļā. Piederīgie vienmēr gaida, ka šajā pēdējā gaitā es būtu klāt. Lemars nāks jums palīgā, tiklīdz būs nospēlējis muzikālo veltījumu. Mister Kroford, es turu jūs pie vārda, ka saglabāsiet lietiskos pierādījumus Klakstonas patologam.

-     Viņai nolauzti divi kreisās rokas nagi, - Stārlinga turpināja, kad ārsts bija prom. - Tie ir nolauzti virzienā uz augšu, līdz pašai miesai, un izskatās, ka zem dažiem pārējiem ir iestrēgušas smiltis vai kādas citas cietas daļiņas. Vai mēs drīkstam ņemt pierādījumus līdzi?

-        Paņemiet panadžu netīrumu paraugus un dažas nagu lakas plēksnes, - Krofords teica. - Mēs viņiem pateiksim pēc tam, kad būsim uzzinājuši rezultātus.

Kamēr Stārlinga to darīja, telpā ienāca Lemars, kalsns Sēru nama asistents ar žūpas degunu.

-    Jūs laikam agrāk esat bijusi manikīre, - viņš piezīmēja.

Viņi nopriecājās, redzot, ka jaunajai sievietei delnās nav

nagu nospiedumu, - tas liecināja, ka viņa, tāpat kā citas, ir mirusi jau pirms tam, kad viņai nodarīts viss pārējais.

-     Vai jūs pagriezīsiet viņu ar seju lejup, lai noņemtu pirkstu nospiedumus? - Krofords jautāja.

-    Tā būtu vieglāk.

-   Tad vispirms apskatīsim zobus, un tad Lemars palīdzēs mums viņu pagriezt.

-    Tikai attēlus vai visu tabulu? - Stārlinga sagatavoja kameru zobu fotografēšanai, klusībā uzelpodama, jo somā tiešām bija viss vajadzīgais.

-   Tikai bildes, - Krofords atteica. - Tabula bez rentgena uzņēmumiem var sajaukt galvu. Pēc zobu attēliem mēs varēsim izslēgt dažas sievietes, kuras ir meklējamo sarakstā.

Lemars ļoti saudzīgi darbojās ar savām ērģelnieka rokām, pēc Stārlingas rīkojuma atvērdams nelaiķei muti un atbīdīdams lūpas, kamēr Stārlinga tuvināja tās sejai polaroī- da kameru, lai visos sīkumos nofotografētu priekšzobus. Tas bija viegls uzdevums, taču dzerokļus vajadzēja fotografēt ar aukslēju spogulīša palīdzību, no sāniem vērojot gaismas atspīdumu caur vaigu, lai pārliecinātos, ka zibspuldze ap objektīvu izgaismo mutes dobumu. Tiesu medicīnas nodarbībās viņa bija tikai redzējusi, kā to dara.

Stārlinga noskatījās, kā attīstās pirmais dzerokļu uzņēmums, noregulēja apgaismojuma kontroli un mēģināja vēlreiz. Attēls izdevās labāks. Šis tiešām bija ļoti labs.

-    Viņai kaut kas ir rīklē, - Stārlinga sacīja.

Krofords paraudzījās fotogrāfijā. Tūdaļ aiz mīkstajām aukslējām vīdēja kāds tumšs, cilindrisks priekšmets.

-    Dodiet man lukturīti.

-    No ūdens izvilktam līķim mutē bieži ir lapas un viss kas cits, - sacīja Lemars, palīdzēdams Krofordam skatīties.

Stārlinga izņēma no somas pinceti. Pār līķi viņa paskatījās uz Krofordu. Viņš pamāja. Viņai vajadzēja tikai sekundi, lai izvilktu priekšmetu laukā.

-    Kas tas ir, kaut kāda sēklu pogaļa? - Krofords jautāja.

-      Nē, ser, tas ir kukaiņa kokons, - Lemars atbildēja. Viņam bija taisnība.

Stārlinga ievietoja to stikla traukā.

-     Varbūt jūs gribētu, lai to apskata apgabala aģents, - Lemars ieminējās.

Kad līķis bija apgriezts ar seju lejup, noņemt pirkstu nospiedumus bija viegli. Stārlinga bija sagatavojusies ļaunākajam - taču nebija nepieciešami ne nogurdinošie un smalkie injekcijas paņēmieni, ne gumijas pirksti. Nospiedumiem viņa izmantoja apstrādes materiālu, kas glabājās kurpju uzvelkamai lāpstiņai līdzīgā ierīcē. Viņa noņēma arī pēdu nospiedumus, ja salīdzinājumam atrastos vienīgi slimnīcā saglabātie nospiedumi, kas noņemti nelaiķei zīdaiņa vecumā.

Plecu augšpusē bija izgriezti divi trīsstūraini ādas gabali. Stārlinga to nofotografēja.

-    Izmēriet ari, - Krofords teica. - Akronas meitenei viņš iegrieza, plēsdams viņai nost drēbes, tā bija tikai skramba, taču sakrita ar griezienu līnijām uz blūzes, kas tika atrasta ceļmalā. Bet šis ir kaut kas jauns. To es vēl neesmu redzējis.

-    Izskatās pēc apdeguma uz ikriem, - Stārlinga sacīja.

-    Veciem cilvēkiem tādi gadās bieži, - piebilda Lemars.

-    Ko? - Krofords noprasīja.

-   ES TEICU - VECIEM CILVĒKIEM TĀDI GADĀS BIEŽI.

-     Es dzirdu labi, tikai gribu, lai jūs paskaidrojat. Kas gadās veciem cilvēkiem?

-    Veci cilvēki mūždien nomirst, apsegušies ar elektrisko sildāmsegu, un, kad viņi ir miruši, tā viņus apdedzina, kaut arī nemaz nav tik karsta. Ja cilvēks nomirst zem sildāmse- gas, tad apdeg. Zem tās nav cirkulācijas.

-     Mēs lūgsim Klakstonas patologu to pārbaudīt un konstatēt, vai tas radies pēc nāves, - Krofords teica Stārlingai.

-    Visticamāk no mašīnas trokšņa slāpētāja, - sacīja Lemars.

-Ko?

-    NO TROKŠŅA SLĀP… no trokšņa slāpētāja. Billiju Pet- ri nošāva un iestūķēja paša mašīnas bagāžniekā. Sieva divas trīs dienas braukāja ar to mašīnu, meklēdama viņu. Kad Billiju atveda uz šejieni, viņš bija apdedzis taisni šitā pat, tikai uz gurna. Trokšņa slāpētājs zem bagāžnieka bija sakarsis, - Lemars teica. - Es nevaru likt produktus savas mašīnas bagāžniekā, jo tad izkūst saldējums.

-Tā ir laba doma, Lemar, es labprāt pieņemtu jūs darbā, - Krofords paslavēja. - Vai jūs pazīstat tos vīrus, kas atrada viņu upē?

-    Džebo Frenklins un viņa brālis Buba.

-   Ar ko viņi nodarbojas?

-       Meklē kašķi "Briedī", piesienas cilvēkiem, kuri viņiem neko nav nodarījuši, - kāds vienkārši ieiet "Briedī" iedzert glāzīti, noguris no tā, ka visu dienu jāskatās uz sērojošiem palicējiem, un šie uzreiz: "Sēdies, Lemar, un spēlē "Filipīnu skaistulīti"!" Liek cilvēkam nez cik reižu spēlēt "Filipīnu skaistulīti" uz pretīgajām, vecajām bāra klavierēm. Džebo patīk šitā ņemties. "Nu, izdomā pats tos nolādētos vārdus, ja nezini," viņš saka, "un šoreiz pielūko, lai būtu atskaņas!" Viņš saņem veterāna pabalstu un ap Ziemassvētkiem iet atkopties Veterānu administrācijas slimnīcā. Es jau piecpadsmit gadu gaidu, kad viņš vienreiz gulēs uz šā galda.

-      Mums vajadzēs serotonīna analīzes no āķu dūrumu vietām, - Krofords sacīja. - Nosūtīšu patologam zīmīti.

-   Tie āķi ir pārāk cieši kopā, - teica Lemars.

-    Ko jūs sacījāt?

-     Frenkliniem bija makšķerēšanas aukla ar pārāk cieši kopā saliktiem āķiem. Tas ir likumpārkāpums. Varbūt tāpēc viņi neko neteica līdz pat šim ritam.

-    Šerifs sacīja, ka atradēji esot pīļu mednieki.

-       Šie viņam droši vien tā pateica, - Lemars sacīja. - Viņi jums iestāstīs arī, ka Honolulu vienreiz pieveikuši Djūku Keomuku vienā komandā ar Setelaitu Monro. Varat ticēt ari tam, ja vēlaties. Paņemiet tik līdzi medību somu, un viņi aizvedīs jūs ari sloku medībās, ja dodat priekšroku slokām. Un vēl iedos jums glāzīti kandžas.

-    Kā jums šķiet, Lemar, kas tur notika?

-     Frenklini bija nostiepuši to šņori, tā ir viņu šņore ar nelikumīgiem āķiem, un vilka to laukā, lai redzētu, vai piekodušās zivis.

-    Kāpēc jūs tā domājat?

-    Šitā dāma vēl nav tik tālu, lai paceltos virs ūdens.

-   Tiesa gan.

-    Tāpēc, ja šie nebūtu vilkuši laukā šņori, tad nemūžam nebūtu viņu atraduši. Abi droši vien pārbijās un beigās paziņoja policijai. Jūs, domājams, gribēsiet aprunāties par to ar medību inspektoru.

-    Domājams gan, - Krofords atteica.

-     Viņiem mašīnas aizmugurē ir arī kurbulējamais telefons, par to uz līdzenas vietas var uzlikt pamatīgu naudassodu, ja ne vispār iesēdināt tuptūzī.

Krofords pacēla uzacis.

-    Pa to telefonu var piezvanīt zivīm, - Stārlinga paskaidroja. - Apdullināt zivis ar elektrību, ja vadus ieliek ūdenī un pagriež kloķi. Tās uzpeld virspusē, un atliek tikai sasmelt.

-    Pareizi, - Lemars piekrita. - Vai jūs esat šejieniete?

-   Tā dara daudz kur, - Stārlinga attrauca.

Stārlingai gribējās kaut ko pateikt, pirms maisu aizver ciet, izdarīt kādu žestu vai kaut ko apsolīt. Pēdīgi viņa tikai papurināja galvu un sāka steigšus likt piederumus atpakaļ somā.

Tagad, kad līķis un problēma bija prom no acīm, viss šķita citādi. Šajā atslābuma brīdī viņas apziņā atausa tas, ko viņa darījusi. Stārlinga novilka cimdus un atgrieza izlietnes krānu. Stāvēdama ar muguru pret telpu, viņa ļāva ūdenim plūst uz plaukstu locītavām. Ūdens caurulēs nemaz nebija sevišķi vēss. Lemars, bridi vērojis viņu, nozuda gaitenī. Viņš atgriezās no kokakolas automāta, nesdams ledusauk- stu, neatvērtu dzēriena kārbu, un sniedza to viņai.

-    Nē, paldies, - Stārlinga sacīja. - Es laikam nedzeršu.

-    Nē, vienkārši paturiet to pie kakla, te, - Lemars teica, - un arī pie mazā puna pakausī. No aukstuma būs labāk. Man tā ir.

Kad Stārlinga bija uzlīmējusi patologam domāto zīmīti uz maisa rāvējslēdzēja, uz rakstāmgalda ieklikšķējās Kroforda pirkstu nospiedumu pārraidītājs.

Upura atrašana tik drīz pēc nozieguma bija liela veiksme. Krofords bija apņēmies īsā laikā identificēt mirušo un iztaujāt viņas kaimiņus, lai meklētu nolaupīšanas aculieciniekus. Viņa metode sagādāja visiem daudz galvassāpju, toties bija ātra.

Krofords vadāja līdzi "Litton Policefax" pirkstu nospiedumu pārraidītāju. Atšķirībā no FIB izsniegtajiem faksa aparātiem "Policefax" bija savienojams gandrīz ar visām sistēmām lielpilsētu policijas departamentos. Stārlingas sastādītā pirkstu nospiedumu karte tik tikko bija nožuvusi.

-    Ielādējiet to, Stārlinga, jums ir veiklākas rokas.

Neiztriepiet, to viņš patiesībā gribēja teikt, un Stārlinga

neiztriepa. No vairākām daļām salīmēto kartīti bija grūti aptīt ap mazo veltni, kamēr sešās dažādās valsts vietās radiosakaru telpās gaidīja cilvēki.

Krofords piezvanīja uz FIB centrāli un uz sakaru telpu Vašingtonā.

-     Dorotij, vai visi klausās? Tā, kungi, noregulēsim uz viens divdesmit, lai attēls iznāktu labs un ass, - vai visi ir noregulējuši uz viens divdesmit? Atlanta, kā ir pie jums? Labi, dodiet faksa līniju… sākam!

Veltnis gausi griezās, lai attēls būtu skaidrāks, un nosūtīja mirušās sievietes pirkstu nospiedumus vienlaikus uz FIB sakaru telpu un uz lielāko policijas departamentu sakaru telpām Austrumos. Ja Čikāgā, Detroitā, Atlantā vai citur šie pirkstu nospiedumi tiks atrasti kartotēkā, tad jau pēc dažām minūtēm sāksies meklēšanas akcija.

Pēc tam Krofords nosūtīja upura zobu un sejas fotogrāfijas; mirušās galvu Stārlinga bija apsegusi ar dvieli - ja šīs fotogrāfijas nonāktu bulvāru preses nagos.

Kad viņi posās prom, no Čārlstonas ieradās trīs policisti. Viņi bija no Rietumvirdžīnijas štata policijas Kriminālmeklēšanas nodaļas. Krofords paspieda visiem roku un iedeva kartītes ar Nacionālā kriminālinformācijas centra diennakts telefonu. Stārlinga ar interesi noskatījās, cik ātri Krofordam izdodas noskanot viņus uz vīriešu biedriskuma vilna. Vini noteikti informēs par visu, ko dabūs zināt, tur nav šaubu. Kad es tev saku un tencinu. Varbūt tas tomēr nebija tikai vīriešu biedriskums vien, Stārlinga nodomāja; tas iedarbojās arī uz viņu pašu.

Lemars ar pirkstu galiem pamāja no lieveņa, kad Krofords un Stārlinga kopā ar šerifa vietnieku aizbrauca uz Elkas upes pusi. Kokakola joprojām bija tīri auksta. Lemars ienesa to noliktavā un sajauca sev atspirdzinošu dzērienu.

13

izlaidiet mani pie laboratorijas, Džef, - Krofords teica šoferim. - Pēc tam pie Smitsona institūta pagaidiet aģenti Stārlingu. No turienes viņa brauks tālāk uz Kventiko.

- Jā, ser.

Viņi šķērsoja Potomakas upi, braukdami pretim pēcpusdienas satiksmes straumei, no Nacionālās lidostas puses tuvodamies Vašingtonas centram.

Stārlinga nodomāja, ka jauneklis pie stūres šķiet izturamies pret Krofordu ar dziļu bijību un brauc pārmēru piesardzīgi. Viņa nevainoja Džefu; Akadēmijā valdīja bezierunu ticība tam, ka pēdējais aģents, kurš Kroforda komandā kļūdījies izmeklēšanā, tagad izmeklē zagšanas gadījumus radaru atvairīšanas stacijā aiz Ziemeļu polārā loka.

Krofords nebija labā omā. Kopš pirkstu nospiedumu un upura fotogrāfiju pārraidīšanas bija pagājušas deviņas stundas, un sieviete joprojām nebija identificēta. Kopā ar Rie- tumvirdžīnijas policistiem viņi ar Stārlingu līdz tumsai bija pārmeklējuši tiltu un upes krastu, bet bez rezultātiem.

Stārlinga bija dzirdējusi, kā Krofords no lidmašīnas piezvana uz mājām un dod norādījumus naktsmāsai.

Pēc "Zilās kanoe" vienkāršais FIB sedans šķita brīnišķīgi kluss, un runāt bija vieglāk.

-    Es izsūtīšu steidzamo biļetenu un latento aprakstu indeksu, kad aizvedīšu uz Identifikācijas nodaļu jūsu nospiedumus, - Krofords teica. - Jūs uzrakstiet man protokola pielikumu lietai. Pielikumu, nevis trīssimt otro, - vai zināt, kā tas darāms?

-    Zinu.

-    Teiksim, es esmu Indekss, pasakiet man visus jaunos faktus.

Stārlingai vajadzēja mirkli, lai atrastu kopsakaru, - viņa priecājās, ka Krofords šķita ieinteresējies par sastatnēm ap Džefersona memoriālu, kam viņi patlaban brauca garām.

Latento aprakstu indekss Identifikācijas nodaļas datorā salīdzina izmeklējamā nozieguma datus ar kartotēkā atrodamo noziedznieku zināmajām nosliecēm. Ja atrodas stipri līdzīgas pazīmes, dators uzrāda iespējamos aizdomās turamos un viņu pirkstu nospiedumus. Pēc tam operators salīdzina pirkstu nospiedumus, kas ir kartotēkā, ar latentajiem nospiedumiem, kuri atrasti nozieguma vietā. Bufalo Billa pirkstu nospiedumi vēl nebija atrasti, bet Krofords gribēja būt tam gatavs.

Šī sistēma prasa īsus, kodolīgus datus. Stārlinga pūlējās tādus piedāvāt.

-    Baltā sieviete, apmēram divdesmit gadu veca, nošauta, no rumpja lejasdaļas un augšstilbiem noplēsta āda…

-      Stārlinga, Indekss jau zina, ka viņš nogalina jaunas baltās sievietes un nodīrā tām ādu no rumpja, - starp citu, lietojiet vārdu "dīrāt", jo "noplēst" ir neparastāks apzīmējums, ko cits policists varbūt nelietotu, un nevar būt drošs, ka tas nolāpītais dators sapratīs sinonīmu. Tas jau zina, ka slepkava iemet līķus upēs. Tas nezina jaunumus. Kādi šeit ir jaunumi, Stārlinga?

-      Šis ir sestais upuris, pirmais noskalpētais, pirmais, kam no pleciem izgriezti trīsstūraini ādas gabali, pirmais, kam iešauts krūtīs, pjfmais ar kokonu rīklē.

-    Jūs piemirsāt aplūzušos nagus.

-    Nē, ser, vienam upurim jau bija aplūzuši nagi.

-      Jums taisnība. Paklausieties, savā pielikumā atzīmējiet, ka kokons ir konfidenciāls. To mēs izmantosim, lai izslēgtu viltus liecību iespēju.

-     Interesanti, vai to viņš ir darījis jau agrāk - ievietojis kokonu vai kukaini, - Stārlinga sacīja. - Autopsijā to būtu viegli nepamanīt, īpaši, secējot slīkoni. Jūs jau zināt - mediķis ierauga nepārprotamu nāves iemeslu, telpā ir karsti, un viņš grib ātrāk tikt galā… vai mēs varam pārbaudīt iepriekšējās sekcijas?

-    Ja vajadzēs, tad jā. Dabiski, varat rēķināties ar to, ka patologi apgalvos - viņi neko nav palaiduši garām. Sinsinati atrastā neidentificētā sieviete joprojām ir turpat saldētavā. Palūgšu, lai viņu apskata vēlreiz, bet pārējās četras jau ir zem zemes. Ekshumācijas orderi rada lielu kņadu. Četrus pacientus, kas bija gājuši bojā doktora Lektera aprūpē, mums nācās ekshumēt tikai tādēļ, lai precīzi noteiktu nāves cēloni. Es jums teikšu, ka tas ir ļoti sarežģīti un uztrauc tuviniekus. Es to darīšu, ja vajadzēs, tomēr redzēsim, ko jūs noskaidrosiet Smitsona institūtā, pirms es pieņemšu lēmumu.

-    Skalpēšana… tā gadās reti, vai ne?

-    Jā, tas ir kas neparasts, - Krofords atteica.

-    Bet doktors Lekters sacīja, ka Bufalo Bills to darīšot. Kā viņš to zināja?

-    Viņš to nezināja.

-   Tomēr viņš to pateica.

-    Tas nav nekāds lielais pārsteigums, Stārlinga. Es nejutos pārsteigts, to redzot. Man būtu vajadzējis pateikt, ka tas bija retums līdz notikumam ar Mengelu, vai atceraties? To noskalpēto sievieti? Pēc tā tika izdarītas divas vai trīs nozieguma kopijas. Avīzes, spēlēdamās ar Bufalo Billa iesauku, vairākas reizes uzsvēra, ka šis slepkava nenoņem skalpus. Tāpēc tas vairs neliekas pārsteidzoši - viņš, jādomā, seko tam, ko par viņu raksta prese. Lekters minēja uz labu laimi. Viņš nepateica, kad tas notiks, tāpēc nevarēja kļūdīties. Ja mēs noķertu Billu un viņš nevienu nebūtu noskalpējis, Lekters varētu apgalvot, ka mēs esam dabūjuši viņu rokā, pirms viņš to izdarījis.

-    Doktors Lekters arī teica, ka Bufalo Bills dzīvojot divstāvu mājā. Ar to mēs neesam sākuši nodarboties. Kā jums šķiet, kāpēc viņš tā teica?

-     Tas nav minējums. Ļoti iespējams, ka viņam ir taisnība, un viņš būtu varējis jums pateikt, kāpēc, taču gribēja jūs ar to paķircināt. Tā ir vienīgā vājība, ko es jebkad esmu viņā pamanījis, - viņš jūt vajadzību izskatīties gudrs, gudrāks par jebkuru citu. To viņš ir darījis gadiem ilgi.

-    Jūs sacījāt, lai es jautāju, ja kaut ko nezinu, - un, lūk, man ir jālūdz, lai jūs to man izskaidrojat.

-    Tātad - divi upuri tika pakārti, vai ne? Žņaugšanas pēdas augstu uz kakla, skriemeļu novirzījums, nepārprotams pakāršanas fakts. Stārlinga, no personiskās pieredzes doktors Lekters zina, ka cilvēkam ir ļoti grūti pakārt otru cilvēku pret viņa gribu. Cilvēki nemitīgi pakaras paši pie durvju rokturiem. Viņi pakaras apsēzdamies, tas ir vienkārši. Bet ir grūti pakārt kādu citu - pat tad, ja viņš ir sasiets, viņš pamanās nostāties uz kājām, ja vien spēj atrast kādu pamatu zem tām. Trepes ir bīstamas. Upuri nekāps pa tām augšā aizsietām acīm un nepavisam nekāps tad, ja ieraudzīs cilpu. Lai to izdarītu, ir nepieciešama kāpņu šahta. Kāpnes ir pazīstama vieta. Pasakiet viņam, ka vedīsiet viņu augšā uz tualeti, vienalga, uz kurieni, vediet viņu augšā ar kapuci pār seju, uzmauciet kaklā cilpu un nogrūdiet viņu no augšējā pakāpiena. Virve ir piesieta pie kāpņu margām. Majā tā ir vienīgā īstā metode. To popularizēja kāds tips Kanādā. Ja Billam nebūtu kāpņu šahtas, viņš nogalinātu sievietes kādā citā veidā. Tagad pasakiet man tos uzvārdus - kā sauc Poteras vecāko šerifa vietnieku un robežpolicistu, vecāko pēc pakāpes.

Stārlinga sameklēja uzvārdus savā piezīmju blokā un nolasīja tos, apgaismodama lapu ar pildspalvā iemontēto spuldzīti un turēdama rakstāmo zobos.

-     Labi, - Krofords noteica. - Kad nododat steidzamu informāciju, Stārlinga, vienmēr nosauciet policistu uzvārdus. Dzirdot savus uzvārdus, viņi sāk laipnāk izturēties pret informācijas dienestu. Slava palīdz viņiem atcerēties, ka jāpiezvana mums, ja atradies kaut kas jauns. Par ko jums liecina tas apdegums uz kājas?

-    Viss atkarīgs no tā, vai apdegums radies pēc nāves.

-    Un ja tā?

-    Tad viņam ir slēgts furgons vai minibusiņš, vai pikaps, kaut kas garš.

-    Kāpēc?

-    Tāpēc, ka apdegums atrodas ikru mugurpusē.

Viņi atradās Desmitās ielas un Pensilvānijas avēnijas krustojumā pie jaunā FIB Galvenās pārvaldes nama, kuru neviens nekad nesauc īstajā vārdā - par Dž. Edgara Hūvera namu.

-    Džef, varat izlaist mani šeit, - Krofords teica. - Tepat, nebrauciet lejā garāžā. Palieciet mašīnā, Džef, tikai atveriet bagāžnieku. Nāciet un parādiet man, Stārlinga.

Viņa izkāpa kopā ar Krofordu, un viņš paņēma no bagāžas nodalījuma savu faksa aparātu un dokumentu mapi.

-     Līķi viņš iecēla pietiekami lielā mašīnā, lai varētu izstieptu noguldīt uz muguras, - Stārlinga sacīja. - Tas ir vienīgais veids, kā viņas apakšstilbs varēja atrasties uz grīdas virs izpūtēja caurules. Šādā bagāžniekā viņa salīkusi gulētu uz sāniem un…

-    Jā, tāpat domāju arī es, - Krofords piekrita.

Tad Stārlinga aptvēra, ka Krofords ir licis viņai izkāpt no mašīnas, lai varētu aprunāties divatā.

-      Kad es pateicu tam šerifa vietniekam, ka mums nevajadzētu runāt, sievietei dzirdot, tas jūs aizskāra, vai ne?

-    Protams.

-    Tas bija blefs. Es gribēju runāt ar viņu divatā.

-   To es zinu.

-     Labi. - Krofords aizcirta bagāžnieku un pagriezās, lai ietu prom.

Stārlinga nespēja to tā atstāt.

-    Tas ir svarīgi, mister Kroford.

Viņš pagriezās atpakaļ, rokās turēdams faksa aparātu un mapi, un pievērsa viņai visu savu uzmanību.

-     Tie policisti zina, kas jūs esat, - viņa teica. - Viņi skatās uz jums, lai zinātu, kā izturēties. - Stārlinga stāvēja pilnīgi mierīga un, paraustījusi plecus, noplātīja rokas. Tas nu bija pateikts, un tā bija patiesība.

Krofords kaut ko apsvēra, nepakustinādams ne vaibstu.

-     Pareizi novērots, Stārlinga. Un tagad ejiet un pētiet to kukaini.

-    Jā, ser.

Viņa noskatījās, kā Krofords aiziet - pusmūža vīrietis ar pilnām rokām somu, saņurcīts pēc lidojuma, krekla aproces nošķiestas ar upes krasta dūņām, un viņš iet mājās, lai darītu to, kas tur jādara.

Tajā brīdī Stārlinga viņa dēļ būtu gatava uz visu. Tas bija viens no Kroforda lielajiem talantiem.

14

Smitsona Nacionālais dabas vēstures muzejs bija slēgts jau kopš vairākām stundām, bet Krofords bija piezvanījis iepriekš, un pie ieejas durvīm Konstitūcijas avēnijas pusē gaidīja sargs, lai ielaistu Klarisu Stārlingu.

Slēgtajā muzejā dega tikai dažas lampas un valdīja klusums. Vienīgi Dienvidjūru virsaiša gigantiskā Figūra, kas stāvēja ar seju pret ieeju, bija gana stalta, lai vājā griestu gaisma apspīdētu tās seju.

Stārlingas pavadonis bija melnādains liela auguma vīrietis Smitsona muzeja sargu glītajā formastērpā. Kad viņš pacēla galvu, lai paskatītos uz lifta signālspuldzītēm, Stārlinga nodomāja, ka viņš ir līdzīgs virsaitim. Viņas dīkajā iztēlē iezagās mirklīgs atvieglojums, gluži kā ar masāžas palīdzību atbrīvojoties no muskuļu krampjiem.

Ēkas otrajā līmenī virs lielā, izbāztā ziloņa, plašā telpā, kas slēgta apmeklētājiem, atrodas Antropoloģijas nodaļa un Entomoloģijas nodaļa. Antropologi to dēvē par ceturto stāvu. Entomologi uzstāj, ka tas esot trešais. Daži zinātnieki no Lauksaimniecības nodaļas apgalvo - viņiem esot pierādījumi, ka tas ir sestais stāvs. Katrai grupai ir sava taisnība, runājot par šo veco ēku ar visām tās piebūvēm un apakšnodaļām.

Stārlinga sekoja sargam krēslainā gaiteņu labirintā, kur gar sienām slējās augsti koka skapji ar antropoloģiskiem eksponātiem. Skapju saturu atklāja vienīgi mazās nosaukumu plāksnītes.

-      Tajās kastēs ir tūkstošiem cilvēku, - sargs sacīja. - Četrdesmit tūkstoši eksponātu.

Ar kabatas lukturīša palīdzību viņš sameklēja kabinetu numurus un garāmejot virzīja gaismas staru pār nosaukumu plāksnītēm.

Kurvjus, kuros dajaki nēsā zīdaiņus, un rituālos galvaskausus nomainīja laputis, un, atstājuši aiz muguras nodaļu "Cilvēks", viņi nonāca senākā un kārtīgākā pasaulē - pie kukaiņiem. Tagad gar gaiteņa sienām pacēlās lielas metāla kastes gaišzaļā krāsā.

-     Trīsdesmit miljoni kukaiņu - un vēl zirnekļi turklāt. Tikai nebāziet zirnekļus vienā maisā ar kukaiņiem! - sargs pamācīja. - Zirnekļu pētnieki tad kļūst vai zili aiz dusmām. Tā, tur tas apgaismotais kabinets. Nemēģiniet tikt prom viena pati! Ja viņi nepiedāvāsies pavadīt jūs lejup, tad piezvaniet man pa šo iekšējo telefonu, tas ir savienots ar sargu istabu. Es aiziešu jums pakaļ. - Viņš iedeva Stārlingai kartīti ar numuru un aizgāja.

Viņa atradās pašā Entomoloģijas nodaļas centrā, apaļā galerijā augstu virs lielā ziloņa izbāzņa. Tepat jau bija apgaismotais kabinets, kura durvis stāvēja pusvirus.

-    Laiks, Pilč! - Vīrieša balss uzsauca, spalga aiz sajūsmas. - Kusties tak! Laiks!

Stārlinga apstājās uz sliekšņa. Pie laboratorijas galda sēdēja divi vīrieši un spēlēja šahu. Abiem bija ap trīsdesmit gadu, viens bija melnmatains un kalsns, otrs mazs un resns ar bieziem, rudiem matiem. Abi šķita pilnīgi iegrimuši spēlē. Ja viņi pamanīja Stārlingu, tad to nekā neizrādīja. Ja viņi pamanīja milzīgo degunradžvaboli, kas lēnām rāpoja pa dēlīti, līkumodama starp šaha figūriņām, viņi neizrādīja arī to.

Tad vabole šķērsoja dēlīša malu.

-    Laiks, Roden, - kalsnais nekavējoties noteica.

Resnais pārvietoja savu laidni un bez vilcināšanās pagrieza vaboli pretējā virzienā, lai tā lumpačotu atpakaļ.

-     Ja vabole taisnā ceļā šķērso tuvāko stūri, vai laiks izbeidzas? - Stārlinga jautāja.

-     Skaidrs, ka laiks izbeidzas, - resnais skaļi attrauca, nepacēlis acis. - Skaidrs, ka izbeidzas. Kā tad spēlējat jūs? Vai liekat tai šķērsot visu galdiņu? Pret ko tad jūs spēlējat, pret sliņķi, vai?

-    Esmu atnesusi eksemplāru, par kuru jums zvanīja īpašais aģents Krofords.

-   Tad es nevaru iedomāties, kāpēc mēs nedzirdējām jūsu sirēnu, - resnais noteica. - Mēs te kūkojam visu vakaru, lai pēc FIB lūguma identificētu kukaini. Mēs nodarbojamies tikai ar kukaiņiem. Neviens neko nav teicis par īpašā aģenta Kroforda eksemplāru. Savu eksemplāru viņš varētu privātā kārtā parādīt savam ģimenes ārstam. Laiks, Pilč!

-    Par jūsu ieradumiem es labprāt paklausītos kādu citu reizi, - Stārlinga sacīja, - bet šī lieta ir steidzama, tāpēc ķersimies klāt tūdaļ. Laiks, Pilč.

Melnmatis pacēla skatienu un ieraudzīja viņu stāvam, atbalstījušos pret stenderi, ar portfeli rokā. Viņš ielika vaboli kastītē uz praula gabaliņa un virsū uzklāja salātlapu.

Kad viņš piecēlās, izrādījās, ka viņš ir gara auguma.

-    Es esmu Noubls Pilčers, - viņš teica. - Tas ir Alberts Rodens. Jums jāidentificē kukainis? Priecāsimies jums palīdzēt. - Pilčeram bija garena, laipna seja, taču melnās acis šķita nedaudz raganīgas un atradās pārāk tuvu kopā, viena no tām mazliet šķielēja un visai neatkarīgi uztvēra gaismu. Viņš nesniedza roku sveicienam. - Jūs esat…

-    Klarisa Stārlinga.

-    Paskatīsimies, kas jums tur ir.

Pilčers pacēla pudelīti pret gaismu.

Rodens pienāca paraudzīties.

-    Kur jūs to atradāt? Vai nogalinājāt ar savu šaujamo? Vai jūs satikāt viņa mammīti?

Stārlinga nosprieda, ka Rodenam ļoti nāktu par labu kārtīgs belziens ar elkoni pa apakšžokļa locītavu.

-     Klusē, - Pilčers teica. - Pastāstiet, kur jūs to atradāt. Vai tas bija pieķēries pie kaut kā - pie zara vai lapas - vai atradās augsnē?

-      Skaidrs, - Stārlinga sacīja. - Neviens nav ar jums runājis.

-     Direktors lūdza, lai mēs pakavējoties darbā ilgāk un identificējot kādu kukaini, kas vajadzīgs FIB, - Pilčers teica.

-    Viņš lika, - Rodens izlaboja. - Lika mums pakavēties ilgāk.

-    Tā mēs nemitīgi izpalīdzam muitai un Lauksaimniecības ministrijai, - Pilčers paskaidroja.

-    Bet ne jau nakts vidū, - Rodens piezīmēja.

-    Man jāatklāj jums daži fakti, kas attiecas uz kādu noziegumu, - Stārlinga sacīja. - Man ir atļauts to darīt, ja jūs paturēsiet tos noslēpumā, līdz nozieguma izmeklēšana būs galā. Tas ir svarīgi. Uz spēles ir likta vairāku cilvēku dzīvība, un tie nav tikai tukši vārdi. Doktor Roden, vai varat man nopietni apsolīt, ka glabāsiet noslēpumā konfidenciālus faktus?

-    Es neesmu doktors. Vai man kaut kas būs jāparaksta?

-    Nē, ja var paļauties uz jūsu godavārdu. Jums būs jāparakstās par eksemplāru, ja būs nepieciešams atstāt to šeit, tas arī viss.

-      Protams, es jums palīdzēšu. Es vispār esmu izpalīdzīgs.

-    Doktor Pilčer!

-   Tas tiesa, - Pilčers apstiprināja. - Viņš ir izpalīdzīgs.

-    Un kā būs ar noslēpuma glabāšanu?

-    Es nevienam neteikšu.

-   Ari Pilčs vēl nav doktors, - Rodens noteica. - Izglītības ziņā mēs esam uz vienādas pakāpes. Bet ievērojiet, kā viņš ļāva, lai jūs viņu tā saucat! - Rodens pielika rādītājpirksta galu sev pie zoda, kā norādīdams uz savu prātīgo sejas izteiksmi. - Izstāstiet mums visas detaļas. Tas, kas varbūt neliekas svarīgs jums, var sniegt būtisku informāciju lietpratējam.

-     Šis kukainis tika atrasts slepkavības upura rīklē aiz mīkstajām aukslējām. Nezinu, kā tas tur nokļuvis. Līķis bija iemests Elkas upē Rietumvirdžīnijā, un sieviete bija mirusi ne ilgāk par pāris dienām.

-     Tas ir Bufalo Bills, es dzirdēju pa radio, - Rodens sacīja.

-    Par kukaini jūs pa radio nedzirdējāt, vai ne? - Stārlinga noprasīja.

-    Nē, bet tur pieminēja Elkas upi, - vai jūs šodien atbraucāt no turienes un tāpēc ieradāties tik vēlu?

-    Jā, - Stārlinga atbildēja.

-    Jūs droši vien esat nogurusi, vai nevēlaties kafiju? - Rodens jautāja.

-    Nē, paldies.

-    Ūdeni?

-    Nē.

-    Kokakolu?

-     Diez vai. Mēs gribam uzzināt, kur šī sieviete turēta gūstā un kur nogalināta. Mēs ceram, ka šis kukainis dzīvo kādā īpašā vidē vai tam ir ierobežota izplatības zona, saprotiet, vai varbūt tas nakšņo kādas noteiktas sugas kokos, - tāpēc gribam uzzināt, no kurienes šis kukainis ir. Es lūdzu paturēt to noslēpumā, jo - ja noziedznieks tīšām ievietojis kukaini tur, tad šo faktu zina tikai viņš pats, un mēs varētu to izmantot, lai izslēgtu viltus liecību iespēju un taupītu laiku. Viņš ir nogalinājis vismaz sešas sievietes. Mēs esam lielā laika trūkumā.

-     Vai jūs domājat, ka šo pašu brīdi, kamēr mēs pētām kukaini, viņš ir sagūstījis vēl kādu sievieti? - Rodens jautāja, skatīdamies Stārlingai tieši sejā. Acis viņam bija ieplestas, mute palikusi pusvirus. Viņa varēja ielūkoties Rodenam mutē, un prātā mirkli pazibēja kas cits.

-   Es nezinu. - Tas izskanēja diezgan spalgi. - Es nezinu, - viņa atkārtoja, lai mazinātu vārdu asumu. - Viņš to darīs atkal, cik ātri vien varēs.

-    Tad mēs darīsim savu darbu, cik ātri vien varēsim, - Pilčers sacīja. - Neraizējieties, to mēs protam labi. Jūs nevarētu atrast labākus palīgus. - Ar tievu pinceti izņēmis brūno priekšmetu no pudeles, viņš uzlika to uz baltas papīra lapas zem lampas. Tad pabīdīja virs tā palielināmo stiklu, kas bija iestiprināts lokanā tureklī.

Kukainis bija garens un atgādināja mūmiju. To ietvēra gandrīz caurspīdīgs apvalks, atkārtodams tā aprises gluži kā sarkofāgs. Izaugumi bija tik cieši pietīti klāt ķermenim, ka tikpat labi varētu būt izgrebti bareljefā. Mazā sejiņa izskatījās vieda.

-    Pirmkārt, tas nav nekas tāds, kas normālos apstākļos brīvā dabā ieviestos līķī vai nokļūtu ūdenī, ja nu tikai gadījuma pēc, - Pilčers teica. - Nezinu, cik labi jūs pazīstat kukaiņus vai cik daudz gribat dzirdēt.

-    Sacīsim, ka es nezinu vispār neko. Gribu, lai jūs izstāstāt man visu.

-    Labi, tātad šis ir nenobriedis kukainis, kas ietverts kūni- ņas apvalkā, - tas ir kokons, kurā kukainis paliek, kamēr pārveidojas no kāpura par pieaugušu kukaini, - Pilčers sacīja.

-      Pupa obtecta, Pilč? - Rodens sarauca degunu, lai noturētu uz tā brilles.

-    Jā, tā man šķiet. Vai tu nepaņemtu grāmatu par nenobriedušiem kukaiņiem? Tātad - šī ir liela kukaiņa kūniņas stadija. Vairumam attīstītāko kukaiņu ir kūniņas stadija. Daudzi tā pārziemo.

-Atnest grāmatu vai paskatīties, Pilč? - Rodens jautāja.

-     Es paskatīšos. - Pilčers nolika kūniņu uz mikroskopa galdiņa un noliecās pār to ar zobārsta zondi rokā. - Nu, lūk, dorsocefālajā apvidū nav skaidri izteiktu elpošanas orgānu, uz mezotoraksa ir trahejas un daži abdominālie fragmenti, sāksim ar to.

-    Hmm, hmm… - novilka Rodens, šķirstīdams mazu rokasgrāmatu. - Funkcionāls apakšžoklis?

-    Nav.

-Augšžokļa pārveida marķējums uz ventro mesonl

-   Tas ir.

-    Kur ir taustekļi?

-     Pievienoti pie spārnu mezālās malas. Divi spārnu pāri, iekšējais pāris pilnīgi nosegts. Brīvi tikai trīs apakšējie abdominālie segmenti. Sīki punktveida kremasteri - es teiktu, Le- pidoptera.

-   Tā rakstīts arī te, - Rodens apstiprināja.

-      Šajā kārtā ietilpst tauriņi un naktstauriņi. Tie dzīvo plašā teritorijā, - Pilčers teica.

-     Būs grūti, ja spārni ir izmirkuši. Atnesīšu rokasgrāmatas, - Rodens sacīja. - Laikam jau nekādā veidā neizdosies novērst to, ka tu mani aprunāsi, kamēr būšu prom.

-      Laikam gan ne, - Pilčers piekrita. - Rodens ir lāga zēns, - viņš sacīja Stārlingai, tiklīdz Rodens bija atstājis telpu.

-    Par to es nešaubos.

-    Ak tā? - Pilčers šķita uzjautrināts. - Mēs bijām studiju biedri, kopā strādājām un ķērām ciet katru stipendiju, ko vien spējām. Viņš dabūja vienu tādu, ka vajadzēja kvernēt ogļraktuvēs un gaidīt protonu sabrukšanu. Viņš gluži vienkārši ir pārāk ilgi notupējis tumsā. Viņš ir lāga zēns. Tikai nepieminiet protonu sabrukšanu.

-    Centīšos no tā izvairīties.

Pilčers pavērsās nost no spilgtās gaismas.

-    Lepidoptera ir liela kārta. Savi trīsdesmit tūkstoši tauriņu un simt trīsdesmit tūkstoši naktstauriņu. Es gribētu izņemt to no kūniņas - tas būs jādara, ja vēlēsimies sašaurināt meklējumu loku.

-     Labi. Vai varat izdarīt to tā, lai kukainis nesabirst gabalos?

-      Domāju, ka jā. Redziet, pirms nāves tas bija sācis lauzties ārā pats saviem spēkiem. Izveidojis neregulāru plaisu kūniņā, šeit. Man vajadzēs kādu brītiņu.

Paplašinājis dabisko plaisu kūniņā, Pilčers izcēla kukaini laukā. Sakļautie spārni bija izmirkuši. Izplest tos bija tas pats, kas strādāt ar mitru, saņurcītu kosmētisko salveti. Nebija redzams nekāds raksts.

Atgriezās Rodens ar grāmatām.

-    Esi gatavs? - Pilčers noprasīja. - Tātad - protorakālais femurs ir apslēpts.

-    Un matiņi?

-     Matiņu nav, - Pilčers atbildēja. - Vai jūs neizslēgtu gaismu, aģente Stārlinga?

Viņa pagaidīja pie sienas slēdža, līdz Pilčers ieslēdza stobrveida lukturīti. Mazliet atkāpies no galda, viņš apgaismoja kukaini. Tā acis tumsā iezalgojās, atspulgojot šauro gaismas staru.

-    Pūcīte, - ieminējās Rodens.

-     Varbūt, bet kāda? - Pilčers jautāja. - Ieslēdziet gaismu, lūdzu. Tas ir Noctuid, aģente Stārlinga - pūcīšu kārtas naktstauriņš. Cik tauriņu ir pūcīšu kārtā, Roden?

-     Divi tūkstoši seši simti, un… kādi divi tūkstoši seši simti ir aprakstīti.

-    Bet tik lielu kā šis nav daudz. Labi, paskatīsimies, kā tu žilbini ar savu prātu, manu zēn.

Rodena kuplie, rudie mati aizsedza mikroskopu.

-    Tagad mums jāķeras pie kaetaksijas - jāizpēta kukaiņa āda, lai sašaurinātu meklējumus līdz vienai sugai, - Pilčers sacīja. - Rodenam tas padodas vislabāk.

Stārlingai radās sajūta, ka telpā vējo sirsnības dvesma.

Rodens atbildēja, uzsākdams kaislīgu strīdu ar Pilčeru, vai kukaiņa kūniņas kārpas ir izkārtotas apļos vai ne. Strīds nerimās, kamēr abi pētīja matiņus uz kukaiņa vēdera.

-    Erebus odora, - Rodens pēdīgi noteica.

-    Ejam paskatīties, - sacīja Pilčers.

Paņēmuši kukaini līdzi, viņi ar liftu nobrauca līdz tam ēkas līmenim, kas atradās tieši virs lielā, izbāztā ziloņa, un iegāja milzīgā, četrstūrainā telpā, pilnā ar gaišzaļām kastēm. Kādreizējā plašā zāle bija ar griestu segumu pārdalīta divos līmeņos, lai būtu vairāk vietas, kur glabāt Smitsona muzeja kukaiņus. Tagad viņi atradās Centrālamerikas un Dienvidamerikas nodaļā un devās uz Noctuidae nodaļu. Ieskatījies savā piezīmju bloknotā, Pilčers apstājās pie kastes, kura bija ievietota apjomīgā sienas plauktā un sniedzās viņam līdz krūtīm.

-   Ar šīm kastēm ir jāapietas uzmanīgi, - viņš piezīmēja, izcēlis kastes smagās metāla durvis un nolicis tās uz grīdas. - Ja tādu uzmet uz kājas, jāklibo nedēļām ilgi.

Viņš brauca ar pirkstu lejup pa atvilktnēm, izraudzījās vienu un atvēra to.

Atvilktnē Stārlinga ieraudzīja sīciņas, iekonservētas oliņas, kāpuru spirta stobriņā, kokonu, kas bija noņemts no kukaiņa, ļoti līdzīga tam, ko atnesusi viņa, un pieaugušo tauriņu - lielu, brūnmelnu naktstauriņu ar gandrīz sešas collas platu spārnu plētumu, matainu ķermenīti un slaidiem taustekļiem.

-   Erebus odora, - Pilčers sacīja. - Naktstauriņš, ko dēvē par Melno Raganu.

Rodens jau šķirstīja lapas.

-     "Tropu naktstauriņš, kas rudeņos reizēm aizceļo līdz pat Kanādai," - viņš lasīja. - "Kāpuri ēd akācijas, dracēnas un tamlīdzīgus augus. Naktstauriņš izplatīts Vestindijas salās, ASV dienvidos, Havaju salās tiek uzskatīts par kaitēkli."

Velnus parāvus, Stārlinga nodomāja.

-    Vājprāts, - viņa skaļi teica. - Tie ir visur.

-    Bet tie nav visur visu laiku. - Pilčers bija noliecis galvu. Viņš aptaustīja sev zodu. - Vai tie šķiļas divreiz, Roden?

-    Pagaidi mirklīti… jā, galējos Floridas dienvidos un Dien- vidteksasā.

-Kad?

-    Maijā un augustā.

-     Man nupat ienāca prātā, - Pilčers sacīja. - Jūsu eksemplārs ir attīstīts mazliet labāk par mūsējo, un tas ir svaigs. Tas jau bija sācis šķelt kokonu, lai tiktu ārā. Vestindijā vai Havaju salās, jā, to es varētu saprast, bet šeit ir ziema. Šajā valstī tas gaidītu vēl trīs mēnešus, pirms izšķiltos. Ja vien nejauši nebūtu nonācis siltumnīcā vai kāds nebūtu to izaudzējis.

-    Kā izaudzējis?

-     Būri, siltā vietā, sagādājis akāciju lapas, ko grauzt kāpuriem, līdz tie ir gatavi iekūņoties. To nav grūti izdarīt.

-    Vai tas ir izplatīts vaļasprieks? Vai ārpus profesionālās pētniecības ar to nodarbojas daudzi?

-     Nē, galvenokārt entomologi, kuri cenšas iegūt nevainojamu eksemplāru, un vēl varbūt daži kolekcionāri. Tad vēl ir zīda rūpniecība, viņi audzē naktstauriņus, bet ne šo veidu.

-     Entomologiem droši vien ir periodiski izdevumi, profesionāli žurnāli, cilvēki, kuri tirgo piederumus, - Stārlinga teica.

-    Protams, un vairums publikāciju nonāk šeit.

-     Es jums sagatavošu tādu sainīti, - ierosināja Rodens. - Pāris cilvēku šeit privāti abonē mazākos žurnālus - glabā tos aiz atslēgas un prasa ceturtdaļdolāru, ja kāds grib tikai uzmest acis tiem krāmiem. No rīta es tikšu tiem klāt.

-     Es parūpēšos, lai tiem atbrauc pakaļ, paldies, mister Roden.

Pilčers nokopēja informāciju par Erebus odora un kopā ar kukaini atdeva to Stārlingai.

-    Es pavadīšu jūs lejup, - viņš teica.

Viņi gaidīja liftu.

-     Vairumam cilvēku patīk tauriņi un nepatīk naktstauriņi, - viņš sacīja. - Bet naktstauriņi ir… interesantāki, tie ir aizraujoši.

-   Tie ir kaitīgi.

-      Daži ir, daudzi ir, taču tie dzīvo visvisādos veidos. Tāpat kā mēs. - Klusums viena stāva garumā. - Ir kāds naktstauriņš, patiesībā pat vairāk nekā viens, kas pārtiek tikai no asarām, - viņš sacīja. - Neko citu tas neēd un nedzer.

-    No kādām asarām?

-     No lielu sauszemes zīdītāju asarām, apmēram tikpat lielu kā mēs. Senā naktstauriņa definīcija bija: "Kaut kas tāds, kas pakāpeniski un klusi apēd, patērē vai iznīcina kaut ko citu." Bija ari līdzīgs darbības vārds, kas apzīmēja iznīcināšanu… Vai ar to jūs nodarbojaties visu laiku - medījat Bufalo Billu?

-    Daru, cik varu.

Pilčers paberzēja pret zobiem mēli, tā kustējās aiz lūpām kā kaķis zem segas.

-     Vai jūs kādreiz aizejat iekost člzburgerus un iedzert alu vai to uzjautrinošo mājvīnu?

-    Pēdējā laikā ne.

-    Vai tagad jūs man piebiedrotos? Tas nav tālu.

-    Nē, bet es jums izmaksāšu, kad šī lieta būs galā, - un, dabiski, arī misters Rodens drīkstēs nākt līdzi.

-    Tur nekā dabiska nav, - Pilčers norūca. Un pie durvīm piebilda: - Ceru, ka jūs drīz tiksiet galā, aģente Stārlinga.

Viņa steidzās uz mašīnu, kas viņu gaidīja.

Ardēlija Mapa bija atstājusi uz Stārlingas gultas viņas pasta sūtījumus un pusi "Mounds" šokolādes tāfelītes. Mapa jau gulēja.

Stārlinga nonesa savu portatīvo rakstāmmašīnu veļas mazgātavā, nolika to veļas locīšanas plauktā un iegrieza veltnī lapas ar koppapīru pa vidu. Braukdama atpakaļ uz Kventi- ko, viņa domās bija sakārtojusi piezīmes par Erebus odora un tagad visu aši pierakstīja.

Tad viņa apēda "Mounds" un uzrakstīja ziņojumu Krofordam, ierosinādama salīdzināt entomoloģijas žurnālu abonentu datorizēto sarakstu ar FIB zināmajām uzbrucēju lietām un krimināllietām pilsētās, kas atrodas vistuvāk nolaupīšanas vietām, kā arī ar datiem par kriminālnoziedzniekiem un seksuālnoziedzniekiem Metrodeidā, Sanantonio un Hjūstonā - apvidos, kur šo naktstauriņu ir visvairāk.

Bija vēl kaut kas, ko viņai vajadzēja pieminēt otru reizi: pajautāsim doktoram Lekteram, kāpēc viņš domāja, ka noziedznieks sāks skalpēt savus upurus.

Viņa atdeva ziņojumu nakts dežurantam un atvieglota iekrita gultā; dienas balsis turpināja čukstēt, klusākas par Mapas elpu istabas pretējā pusē. Virmojošā tumsā viņa redzēja naktstauriņa viedo, mazo sejiņu. Šīs gailošās acis bija lūkojušās uz Bufalo Billu.

No kosmiskajām paģirām, ko bija atstājis Smitsona muzejs, uzplūda pēdējā doma un dienas nobeiguma akords: šajā dīvainajā pasaulē, šajā pasaules pusē, kas tagad grimst tumsā, man ir jāatrod tas, kurš pārtiek no asarām.

15

Memfisas austrumos, Tenesi, Ketrīna Beikere Mārtiņa un viņas labākais draugs televīzijā skatījās vēlo seansu viņa dzīvoklī, lāgiem ievilkdami pa dūmam no hašiša pīpes. Reklāmas pauzes kļuva arvien garākas un biežākas.

-    Kārojas uzēst, vai tu gribētu popkornu? - viņa jautāja.

-   Aiziešu pakaļ, iedod man savas atslēgas.

-    Sēdi rāms! Man tik un tā jāpaskatās, vai nav zvanījusi mamma.

Viņa piecēlās no dīvāna - gara, jauna sieviete ar lieliem kauliem, apaļīga, gandrīz korpulenta, ar glītu seju un kupliem, svaigi mazgātiem matiem. Sameklējusi zem kafijas galdiņa savas kurpes, viņa izgāja ārā.

Februāra vakars bija vairāk dzestrs nekā auksts. Pār plašo autostāvvietu gandrīz krūšu augstumā biezēja viegla dūmaka, atplūdusi no Misisipi upes. Debesīs tieši virs sevis viņa redzēja dilstošo mēnesi, bālu un tievu kā kaula makšķerāķi. Skatoties debesīs, viņai mazliet sareiba galva. Viņa sāka iet pār stāvlaukumu, dodamās taisnā ceļā uz savām parādes durvīm apmēram simt jardu attālumā.

Brūnais furgons stāvēja pie viņas durvīm starp dažiem dzīvojamiem treileriem un piekabēs nostiprinātām laivām. Viņa to pamanīja tāpēc, ka tas atgādināja pasta piegādes furgonu, kas bieži mēdza atvest dāvanas no viņas mātes.

Kad viņa gāja garām furgonam, miglā iedegās lampa. Tā bija stāvlampa ar abažūru. Blakus lampai uz asfalta aiz furgona bija nolikts pārmērīgi polsterēts klubkrēsls, pārvilkts ar sarkani puķainu kokvilnas audumu; lielās, sarkanās puķes ziedēja tumsā. Abi priekšmeti izskatījās kā mēbeļu komplekts, kas izlikts apskatei salonā.

Ketrīna Beikere Mārtiņa vairākkārt samirkšķināja acis un gāja tālāk. Prātā ienāca vārds "sirreāls", un tur viņa vainoja hašiša pīpi. Ar viņu viss bija kārtībā. Kāds ievācās vai izvācās. Iekšā. Arā. Stounhindžā kāds vienmēr ievācās vai izvācās. Viņas dzīvoklī sakustējās aizkars, un uz palodzes viņa ieraudzīja savu kaķi, kas, izliecis muguru, glauda sānus pie rūts.

Atslēgu viņa jau turēja rokā, bet, pirms iebāza to slēdzenē, paskatījās atpakaļ. No furgona kulbas izkāpa vīrietis. Lampas gaismā viņa redzēja, ka plauksta viņam ir ieģipsēta un roka pakārta saitē ap kaklu. Viņa iegāja mājā un aizslēdza durvis.

Ketrīna Beikere Mārtiņa palūkojās pa aizkaru spraugu un ieraudzīja, ka vīrietis pūlas iecelt klubkrēslu furgona kulbā. Viņš satvēra krēslu ar veselo roku un centās pacelt to ar ceļgalu. Klubkrēsls nokrita zemē. Viņš to nolika stāvus, aplaizīja pirkstu un no kokvilnas auduma noberzēja stāvvietas netīrumu traipu.

Viņa izgāja ārā.

-    Es jums palīdzēšu. - Tonis bija tieši tāds, kā vajag, - tikai izpalīdzība, vairāk nekā.

-     Tiešām? Paldies. - Dīvaina, saspringta balss. Izruna nebija vietējā.

Stāvlampa apgaismoja viņa seju no apakšas, izkropļojot vaibstus, taču augumu viņa saskatīja skaidri. Viņš bija ģērbies gludinātās haki krāsas biksēs un tādā kā plānas zamšādas kreklā, kas bija atpogāts, atsedzot vasarraibumainas krūtis. Zods un vaigi bija gludi kā sievietei, acis lampas ēnā vīdēja tikai kā spīdīgi punktiņi virs vaigu kauliem.

Arī vīrietis skatījās uz viņu, un to viņa uztvēra jūtīgi. Vīriešus bieži pārsteidza viņas apjomi, ja viņa bija piegājusi tuvu klāt, un dažiem to izdevās apslēpt veiksmīgāk nekā citiem.

-    Labi, - viņš noteica.

No vīrieša plūda kaut kāds nepatīkams smārds, un viņa ar pretīgumu pamanīja, ka uz zamšādas krekla joprojām palikuši matiņi, cirtaini matiņi uz pleciem un zem augšdelmiem.

Bija viegli uzcelt klubkrēslu uz furgona zemās grīdas.

-   Aizstumsim to līdz galam, vai būsiet tik laipna? - Viņš iekāpa iekšā un pabīdīja malā dažus krāmus - lielas, plakanas paplātes, ko paliek zem automašīnām, lai izlaistu eļļu, un mazu rokas vinču, ko dēvē par zārku pacēlāju.

Viņi stūma klubkrēslu uz priekšu, līdz tas atradās pie pašiem sēdekļiem.

-    Vai jums ir četrpadsmitais lielums? - viņš jautāja.

-Kas?

-     Vai pasniegsiet man to auklu? Tā ir turpat jums pie kājām.

Kad viņa noliecās paskatīties, vīrietis trieca ar ieģipsēto roku viņai pa pakausi. Viņa nosprieda, ka ir atsitusi galvu, un pacēla pie pakauša plaukstu, bet ģipsis vēlreiz triecās lejup, piespiežot pirkstus viņai pie galvas, un vēlreiz, šoreiz trāpīdams aiz auss. Sitieni bira cits pēc cita, neviens nebija pārāk stiprs, bet viņa saļima pār klubkrēslu. Tad noslīdēja uz furgona grīdas un palika guļam uz sāniem.

Vīrietis mirkli vēroja viņu, tad noņēma sev ģipsi un saiti. Steigšus iecēla furgonā stāvlampu un aizvēra pakaļējās durvis.

Atlocījis Ketrīnas apkaklīti, viņš kabatas lukturīša gaismā izlasīja izmēra ciparus uz blūzes etiķetes.

-    Labi, - viņš noteica.

Ar šķērēm viņš pārgrieza blūzes mugurdaļu, novilka blūzi nost un, atliecis rokas viņai aiz muguras, saslēdza tās rokudzelžos. Paklājis uz furgona grīdas tepiķīti, viņš uzvēla Ketrinu uz tā.

Krūštura viņai nebija. Viņš ar pirkstiem pabikstīja lielās krūtis, juzdams to svaru un elastīgumu.

-    Labi, - viņš noteica.

Uz kreisās krūts viņai bija palikusi sārta zīme no kaislīga skūpsta. Viņš nolaizīja pirkstu, lai noberztu zīmi nost, tāpat kā bija noberzis traipu no auduma, un pamāja ar galvu, kad traips no vieglā uzspiediena nozuda. Apvēlis Ketrīnu uz vēdera, viņš pārbaudīja galvas ādu, ar pirkstiem pašķirdams biezos matus. Polsterētais ģipša apsējs nebija viņu savainojis.

Ar diviem pirkstiem viņš pārbaudīja Ketrīnai pie kakla pulsu un atklāja, ka tas ir spēcīgs.

-   Laābi, - viņš novilka. Līdz savai divstāvu mājai viņam vēl bija braucams garš ceļš, tāpēc viņš negribēja dakterēt meiču tepat, lauka apstākļos.

Ketrīnas Beikeres Mārtinas kaķis noskatījās pa logu, kamēr furgons brauca prom un tā pakaļējās gabarītugunis saplūda arvien ciešāk kopā.

Kaķim aiz muguras iezvanījās telefons. Guļamistabā ieslēdzās automātiskais atbildētājs, tumsā mirgoja tā sarkanā spuldzīte.

Tur zvanīja Ketrīnas māte, ASV senatore no Tenesī štata.

16

Astoņdesmitajos gados, terorisma ziedu laikos, pastāvēja īpašas procedūras, kā rīkoties, ja notikusi nolaupīšana, kas skar kādu Kongresa locekli.

Pulksten 2.45 naktī īpašais aģents, kas vadīja FIB Mem- fisas nodaļu, paziņoja Galvenajai pārvaldei Vašingtonā, ka pazudusi senatores Rutas Mārtinas vienīgā meita.

Pulksten 3.00 divi minibusiņi bez numura zīmēm atstāja drēgno pagrabstāva garāžu FIB Vašingtonas filiālē Bazeds- pointā. Viens aizbrauca uz Senāta namu, kur tehniķi pievienoja noklausīšanās un ierakstu aparatūru senatores Mārtinas biroja telefoniem un ievietoja "Title 3" mikrofonus maksas telefonos, kuri atradās vistuvāk senatores birojam. Tieslietu ministrija pamodināja pašu jaunāko Senāta īpašās informācijas komisijas locekli, lai sniegtu viņam obligāto ziņojumu par telefona noklausīšanos.

Otra automašīna, minibusiņš ar spoguļstikliem un novērošanas aprīkojumu, stāvēja Virdžīnijas avēnijā, lai apsargātu Votergeitvestu, senatores Mārtinas rezidenci Vašingtonā. Divi tās pasažieri iegāja namā, lai piemontētu noklausīšanās aparatūru senatores mājas telefoniem.

"Bell Atlantic" telefonsakaru kompānija apstiprināja, ka septiņdesmit sekunžu laikā tiks noteikts jebkurš telefona numurs, no kura zvanīs, pieprasot izpirkuma maksu, ja vien zvans būs pienācis no valsts ciparu sistēmas telefona.

Bazedspointas ātrās reaģēšanas vienība pārgāja uz div- maiņu dežūrām - ja izpirkuma maksa būs jānodod Vašingtonas apkaimē. Viņu radiosakari tika šifrēti atbilstoši priekšrakstiem, lai pasargātu iespējamo izpirkuma maksas nodošanu no preses helikopteru iejaukšanās, - tāda bezatbildība no ziņu dienestu puses bija reti sastopama, tomēr tā bija gadījies.

Gūstekņu glābšanas komanda bija kaujas gatavībā; nākamā pakāpe būtu gaisa desants.

Visi cerēja, ka Ketrīnu Beikeri Mārtiņu nolaupījuši profesionāļi, lai saņemtu izpirkuma maksu; šī iespēja solīja viņai vislielākās izredzes izdzīvot.

Neviens nepieminēja pašu ļaunāko iespēju.

Tad, īsi pirms ausmas, Memfisā pilsētas patruļpolicists, kas bija devies pārbaudīt sūdzību par klaidoņiem Vinčesteras avēnijā, aizturēja kādu vecāku vīru, kurš ielas malā vāca alumīnija kārbas un atkritumus. Viņa rateļos policists atrada sievietes blūzi, kas priekšā joprojām bija aizpogāta. Blūzes mugurdaļa bija pārgriezta kā līķu kreklam. Veļas mazgātavas etiķetes numurs piederēja Ketrīnai Beikerei Mārtinai.

Pulksten 6.30 no rīta Džeks Krofords no savām mājām Ārlingtonā brauca uz dienvidiem, kad otro reizi divās minūtēs viņa mašīnā iezvanījās telefons.

-    Deviņi - divdesmit divi - četrdesmit.

-    Četrdesmit uztver Alfa četri.

Krofords pamanīja stāvvietu, apstājās tajā un izslēdza motoru, lai visu uzmanību veltītu telefonam. Alfa četri bija FIB direktors.

-    Džek, vai jūs zināt par Ketrīnu Mārtiņu?

-    Man nupat piezvanīja nakts dežurants.

-    Tad jūs zināt par blūzi. Sakiet kaut ko!

-      Bazedspointā ir izsludināta nolaupīšanas trauksme, - Krofords teica. - Es labāk gribētu, lai trauksme vēl netiek celta. Ja tā netiks celta, es vēlētos pastāvīgu telefonu kontroli. Lai gan tā blūze ir pārgriezta, mēs skaidri nezinām, vai tas ir Bills. Ja tas ir atdarinātājs, tad viņš, iespējams, piezvanīs, lai pieprasītu izpirkuma maksu. Kas kontrolē telefonus Tenesī, mēs vai viņi?

-    Viņi. Štata policija. Darbojas tīri labi. No Baltā nama piezvanīja Fils Adlers, lai paziņotu man par prezidenta "lielo interesi". Uzvara mums šoreiz nenāktu par sliktu, Džek.

-    Šī doma jau ir ienākusi prātā ari man. Kur ir senatore?

-     Ceļā uz Memfisu. Pirms brīža viņa zvanīja man uz mājām. Jūs varat iedomāties.

-    Jā. - Krofords pazina senatori Mārtiņu no budžeta apspriedēm.

-    Vina liks lietā visu savu ietekmi.

»

-    Es nevaru viņai pārmest.

-    Arī es ne, - direktors noteica. - Sacīju viņai, ka mēs darām visu, kas ir mūsu spēkos, tāpat kā līdz šim. Viņa ir… viņa zina jūsu ģimenes apstākļus un piedāvā jums "Lear" lidmašīnu. Izmantojiet to - un vakarā, ja varat, atgriezieties mājās.

-     Labi. Senatore ir sīksta, Tomij. Ja viņa mēģinās pati visu vadīt, mēs sasitīsimies ar pierēm kopā.

-      Zinu. Ja citādi nevar, uzveliet visu vainu man. Cik mums ir labākajā gadījumā - sešas vai septiņas dienas, Džek?

-    Nezinu. Ja viņš kritīs panikā, atklājis, kas viņa ir, - tad var gluži vienkārši nogalināt viņu un kaut kur izmest.

-    Kur jūs atrodaties?

-    Divu jūdžu attālumā no Kventiko.

-    Vai uz Kventiko skrejceļa var nosēsties "Lear"!

-Jā.

-    Pēc divdesmit minūtēm.

-    Jā, ser.

Krofords nospieda dažus ciparus sava telefona pultī un atkal iestūrēja mašīnu satiksmes straumē.

17

Ģērbusies peldmētelī un ritakurpēs ar zaķīšiem, pār plecu pārmetuši dvieli, saīgusi pēc nemierīga miega, Klarisa Stārlinga stāvēja un gaidīja, kad atbrīvosies vannasista- ba, kas viņai un Mapai bija kopīga ar blakusistabas iemītniecēm. Radio ziņas no Memfisas lika viņai acumirklī sastingt.

- Ak Dievs, - viņa noteica. - Ak Kungs! TĀ, PIETIKS - TUR, IEKŠĀ! ŠI VANNASISTABA IR APLENKTA. NĀC ĀRĀ AR PACELTĀM BIKSĒM! ŠIS NAV MĀCĪBU UZBRUKUMS! - Stārlinga iekāpa dušā pie izbijušās kaimiņienes. - Paraujies nu maliņā, Greisija, un padod man, lūdzu, ziepes!

Uzmanīgi klausīdamās, vai nezvanīs telefons, Stārlinga sakravāja mantas diennaktij un nolika pie durvīm tiesu medicīnas piederumu koferīti. Viņa paziņoja centrālei, ka visu laiku būs savā istabā, un atteicās no brokastīm, lai paliktu pie telefona. Desmit minūtes pirms nodarbību sākuma, nesaņēmusi nekādu ziņu, viņa ar visām mantām steidzās uz Uzvedības analīzes nodaļu.

-     Misters Krofords pirms četrdesmit piecām minūtēm aizlidoja uz Memfisu, - viņai saldi teica sekretāre. - Viņam līdzi devās Barouzs, un Stefords no laboratorijas aizlidoja no Nacionālās lidostas.

-     Vakarvakarā es viņam te atstāju ziņojumu. Vai viņš man nelika nodot kādu vēsti? Es esmu Klarisa Stārlinga.

-   Jā, es zinu, kas jūs esat. Man šeit ir trīs zīmītes ar jūsu telefona numuru, un, man šķiet, vēl citas ir uz viņa rakstāmgalda. Nē, jums viņš neatstāja neko, Klarisa. - Sieviete paskatījās uz Stārlingas bagāžu. - Vai vēlaties, lai es viņam nododu kādu ziņu, ja viņš piezvanīs?

-    Vai viņš nav atstājis savu Memfisas telefona numuru?

-    Nē, to viņš paziņos vēlāk. Vai jums šodien nav nodarbību, Klarisa? Jūs taču joprojām mācāties, vai ne?

-    Jā. Jā, mācos.

Stārlinga ar novēlošanos iegāja mācību telpā, un viņas situāciju nebūt neatviegloja Greisija Pitmena, meitene, kuru viņa bija bezmaz izgrūdusi laukā no dušas. Greisija Pitmena sēdēja tieši aiz muguras Stārlingai. Ceļš līdz solam šķita ļoti garš. Greisija Pitmena ļāva vaļu savai asajai mēlei, kamēr Stārlinga tika līdz savai vietai.

Palikusi bez brokastīm, viņa divas stundas klausījās par "Labticīgo aresta orderi - izņēmumu izņēmuma likumā par meklēšanu un arestu", pirms radās izdevība aiziet pie automāta un paņemt vienu kokakolu.

Pusdienlaikā viņa ieskatījās savā pastkastē, bet tur nebija nekādu ziņu. Tad viņai ienāca prātā tas pats, kas jau bija atausis dažos citos dzīves gadījumos, - ka spēcīga frustrācija garšo ļoti līdzīgi patentētajām zālēm ar nosaukumu "Fle- et's", kas viņai bija jādzer bērnībā.

Dažu dienu cilvēks pamostas mainījies. Stārlinga juta, ka šī viņai ir tieši tāda diena. Tas, ko viņa vakar bija redzējusi Poteras Sēru namā, bija izraisījis viņā mazu tektonisku nobīdi.

Stārlinga bija studējusi psiholoģiju un kriminoloģiju labā skolā. Savā mūžā viņa bija vairākkārt redzējusi, cik ārkārtīgi nevērīgos veidos pasaule spēj kaut ko salauzt. Taču viņa nebija īsti zinājusi un tagad zināja: dažreiz cilvēku dzimta aiz cilvēciskas sejas rada prātu, kurš rod baudu tajā, kas gulēja uz porcelāna galda Poterā, Rietumvirdžīnijā, istabā ar rožainajām tapetēm. Stārlingas pirmā atskārsme par šo prātu bija ļaunāka par visu, ko viņa varētu ieraudzīt uz au- topsijas svariem. Šīs zināšanas mūžam paliks kā nasta viņai uz sirds, un viņa saprata, ka vajadzēs izaudzēt biezāku ādu, citādi tās viņu sadeldēs.

Mācību ierastais ritms nelīdzēja. Visu dienu viņa jutās tā, it kā viss risinātos tepat aiz apvāršņa. Šķita, ka notikumi skaļos čukstos atplūst līdz viņai kā troksnis no tāla stadiona. Viņu uztrauca kustību nojausma, studentu grupas, kas pagāja garām gaitenī, mākoņu ēnas, kuras pārskrēja pāri, lidmašīnas dūkoņa gaisā.

Pēc nodarbībām Stārlinga noskrēja pārāk daudzus apļus un pēc tam peldēja. Viņa peldēja, līdz atcerējās slīkoņus, un tad vairs negribēja just ūdens pieskārienu.

Atpūtas telpā kopā ar Mapu un duci citu studentu viņa noskatījās ziņas pulksten septiņos. Senatores Mārtinas meitas nolaupīšana nebija galvenais sižets, tomēr tas bija nākamais pēc reportāžas par atbruņošanās sarunām Zenēvā.

Memfisā uzņemtais videomateriāls sākās ar Stounhin- džas villu nosaukuma plāksnīti, kas bija nofilmēta pāri policijas patruļmašīnas rotējošajai signālugunij. Masu saziņas līdzekļi cēla skaļu troksni par šo nolaupīšanu, un, tā kā nebija īpašu jaunumu, ko varētu ziņot, reportieri Stounhindžas autostāvvietā intervēja cits citu. Memfisas un Šelbi apgabala varasvīri ierāva galvu plecos, ieraudzījuši neparasti blīvus mikrofonu mūrus. Burzmainā, trokšņainā ellē, pilnā ar zibspuldžu uzliesmojumiem un akustisko sistēmu dārdoņu, viņi runāja par lietām, par kurām neko nezināja. Fotogrāfi salīkuši spaidīja slēdžus, atmuguriski uzgrūzdamies televīzijas minikamerām ikreiz, kad izmeklētāji gāja iekšā vai ārā pa Ketrīnas Beikeres Mārtinas namdurvīm.

Akadēmijas atpūtas telpā atskanēja īsas, ironiskas gaviles, kad dzīvokļa logā mirkli parādījās Kroforda seja. Stārlinga greizi pasmaidīja.

Viņa prātoja, vai skatās ari Bufalo Bills. Viņa prātoja, ko Bufalo Bills domā par Kroforda seju un vai vispār zina, kas Krofords ir.

Parejie, cik noprotams, domāja, ka droši vien skatas ari Bills.

Televizora ekrānā tiešajā pārraidē senatore Mārtiņa sarunājās ar Plteru Dženingsu. Viņa viena pati stāvēja sava bērna guļamistabā; pie sienas viņai aiz muguras karājās Dienvidrietumu universitātes vimpelis un plakāti, kas atbalstīja Vailu E. Kojotu un Konstitūcijas labojumu vienlīdzīgu tiesību aizstāvībai.

Viņa bija gara auguma sieviete ar stingru, atklātu seju.

-    Tagad es uzrunāju to cilvēku, kas tur gūstā manu meitu, - viņa sacīja. Viņa piegāja tuvāk kamerai, tāpēc bija neparedzēti jāmaina fokuss, un sāka runāt tā, kā nemūžam nebūtu iedomājusies runājam sevi ar teroristu.

-    Jūsu varā ir atbrīvot manu meitu, nenodarot viņai neko ļaunu. Viņas vārds ir Ketrīna. Viņa ir ļoti maiga un saprātīga. Lūdzu, atbrīvojiet manu meitu, lūdzu, palaidiet viņu brīvībā, nenodarot viņai pāri! Jūs kontrolējat šo situāciju. Jums pieder vara. Jums pieder atbildība. Es zinu, ka jūs spējat just mīlestību un līdzcietību. Jūs spējat pasargāt viņu no visa, kas varētu nodarīt viņai ļaunu. Jums tagad ir brīnišķīga iespēja parādīt visai pasaulei, ka jūs esat spējīgs uz lielu žēlsirdību, ka jūs esat pietiekami cildens, lai izturētos pret citiem labāk, nekā pasaule izturējusies pret jums. Viņas vārds ir Ketrīna.

Senatores Mārtinas skatiens novērsās no kameras, un uz ekrāna parādījās amatierfilmas kadri - maza meitenīte tipina uz priekšu, cieši ieķērusies lielam kollijam kuplajā spalvā.

Atkal atskanēja senatores balss: - Filmā, kuru jūs patlaban redzat, Ketrīna vēl ir mazs bērns. Atbrīvojiet Ketrīnu.

Atbrīvojiet Ketrīnu sveiku un veselu jebkur šajā valstī, un jums tiks garantēta mana palīdzība un draudzība.

Sekoja vairākas fotogrāfijas - Ketrīna Mārtiņa astoņu gadu vecumā, pieķērusies pie burulaivas stūres grozīkļa. Laiva stāvēja uz bluķiem, un meitenes tēvs krāsoja tai korpusu. Divas nesen uzņemtas jaunās sievietes fotogrāfijas, attēls pilnā augumā un portrets.

Uz ekrāna tuvplānā atkal parādījās senatore.

-     Visas valsts priekšā es jums apsolu, ka jūs saņemsiet no manis neierobežotu atbalstu, kad vien tas jums būs nepieciešams. Man ir lielas iespējas jums palīdzēt. Es esmu Savienoto Valstu senatore. Strādāju Bruņoto spēku komitejā. Esmu cieši saistīta ar stratēģiskās aizsardzības iniciatīvu - kosmisko ieroču sistēmām, ko visi dēvē par "Zvaigžņu kariem". Ja jums ir ienaidnieki, es tos sakaušu. Ja jūs kāds traucē, es spēju viņu apturēt. Jūs varat piezvanīt man jebkurā laikā, dienā vai naktī. Manas meitas vārds ir Ketrīna. Lūdzu, aplieciniet mums savu spēku, - senatore Mārtiņa nobeigumā teica, - atbrīvojiet Ketrīnu sveiku un veselu!

-    Oho, tas nu gan ir gudri! - sacīja Stārlinga. Viņa trīcēja kā terjers. - Jēziņ, cik tas ir gudri!

-    Kas, zvaigžņu kari? - Mapa noprasīja. - Ja citplanētie- ši mēģina kontrolēt Bufalo Billa domas, senatore Mārtiņa viņu aizsargās - vai tur tas āķis?

Stārlinga pamāja.

-     Daudziem paranojāliem šizofrēniķiem ir šī specifiskā halucinācija - citplanētiešu kontrole. Ja Billa domāšana tā darbojas, varbūt šī pieeja liks viņam atstāt paslēptuvi. Tomēr tas ir ellīgi labs šāviens, un viņa tur nostājās un izšāva tieši mērķi, vai ne? Tas vismaz var nodrošināt Ketrfnai vēl dažas dienas. Varbūt viņiem pietiks laika mazliet papētīt Billu. Vai varbūt arī ne; Krofords domā, ka viņa darbības periods var saīsināties. Viņi var izmēģināt šo, viņi var izmēģināt arī ko citu.

-    Es izmēģinātu pilnīgi visu, ja viņš būtu sagrābis manu bērnu. Kāpēc viņa visu laiku atkārtoja "Ketrīna", kāpēc visu laiku pieminēja vārdu?

-    Viņa cenšas panākt, lai Bufalo Bills uzlūko Ketrīnu kā personu. Viņi domā, ka Billam vispirms vajadzēs meiteni depersonalizēt, uzlūkot viņu kā priekšmetu, pirms viņš spēs saplosīt viņu gabalos. Daži sērijslepkavas stāsta par to savās cietuma intervijās. Viņi apgalvo, ka tas esot tas pats, kas rīkoties ar lelli.

-      Vai senatores Mārtinas teiktajā tu saskati Kroforda pirkstu?

-    Varbūt viņa, varbūt doktora Blūma - re, tur viņš ir, - Stārlinga sacīja. Uz ekrāna risinājās pirms vairākām nedēļām notikusi intervija ar doktoru Alanu Blūmu no Čikāgas universitātes; runa bija par sērijslepkavībām.

Doktors Blūms atteicās salīdzināt Bufalo Billu ar Frānsi- su Dolarhaidu vai Geretu Hobsu, vai ar kādiem citiem sev zināmiem slepkavām. Viņš atteicās izmantot apzīmējumu "Bufalo Bills". Patiesībā viņš vispār nepateica necik daudz, taču tika uzskatīts par ekspertu, iespējams, izcilāko ekspertu šajā jomā, un televīzijas kanāls vēlējās parādīt viņa seju.

Viņa pēdējo izteikumu reportieri izmantoja kā īpašu akcentu ziņu sižeta beigās:

-   Mēs nevaram piedraudēt viņam ne ar ko tādu, kas būtu šausmīgāks par to, ar ko viņš saskaras katru dienu. Bet mēs varam lūgt viņu atnākt pie mums. Mēs varam apsolīt viņam laipnu izturēšanos un atvieglojumu, un mēs varam domāt to pilnīgi godīgi.

-    Vai gan mums visiem nenoderētu neliels atvieglojums, - norūca Mapa. - Lai velns mani parauj, ja man pašai nenoderētu atvieglojums! Veikla miglas pūšana un pavirša muldēšana, cik burvīgi! Viņš nepateica vispār neko, bet droši vien necik daudz nesatrauca arī Billu.

-    Jau labu laiku es nemitīgi domāju par to meiteni Rietumvirdžīnijā, - Stārlinga sacīja. - Tās domas pazūd, teiksim, uz pusstundu un tad atkal aizžņaudz man rīkli. Vizuļu laka viņai uz nagiem… detaļas es labāk nestāstīšu.

Mapa, mētādamās starp saviem daudzajiem jājamzirdziņiem, vakariņu laikā kliedēja Stārlingas drūmo noskaņu un apbūra nejaušus klausītājus, salīdzinādama krusteniskās atskaņas Stīvija Vondera un Emīlijas Dikinsones dzejā.

Pa ceļam uz savu istabu Stārlinga izņēma no savas past- kastes lapiņu un izlasīja: "Lūgums piezvanīt Albertam Rode- nam," - un telefona numuru.

-    Tas tikai apstiprina manu teoriju, - viņa teica Mapai, kad abas paņēma pa grāmatai un iekrita savās gultās.

-    Kas tad?

-    Tu iepazīsties ar diviem puišiem, jā? Un nepareizais tev zvanīs katru mīļu brītiņu.

-Agrāk es to zināju.

Iezvanījās telefons.

Mapa pielika sev pie deguna zīmuli.

-   Ja tas ir Spicais Bobijs Lourenss, vai tu viņam nepateiktu, ka es esmu bibliotēkā? Pasaki, ka piezvanīšu viņam rīt.

Bet tas bija Krofords, kas zvanīja no lidmašīnas, un viņa balss klausulē šķita čērkstoša. - Stārlinga, sakravājiet mantas divām naktīm un pēc stundas gaidiet mani!

Viņa nodomāja, ka Krofords nolicis klausuli, ausī zumē- ja tikai metāliska dūkoņa, tad aprauti vēl atskanēja:

-    …piederumus nevajadzēs, tikai drēbes.

-    Kur lai es jūs gaidu?

-     Smitsona muzejā. - Pirms līnija atvienojās, Krofords jau sāka runāt ar kādu citu.

-     Džeks Krofords, - Stārlinga noteica un uzsvieda uz gultas ceļasomu.

Virs "Kriminālprocesa federālā kodeksa" malas parādījās Mapas seja. Viņa vēroja, kā Stārlinga kravā mantas; vienu no viņas skaistajām, tumšajām acīm pa pusei aizsedza noslīdējis plakstiņš.

-    Es negribu jaukt tev galvu, - viņa sacīja.

-    Gribi gan, - Stārlinga attrauca. Viņa jau zināja, kas sagaidāms.

Mapa bija pabeigusi tieslietu studijas Mērilendas universitātē, reizē strādādama naktīs. Sekmju ziņā Akadēmijā viņa bija otra labākā savā kursā, viņas attieksmei pret grāmatām piemita tīra uzbrukuma degsme.

-    Rīt tev ir eksāmens kriminālkodeksā un pēc divām dienām ieskaite fiziskajā sagatavotībā. Gādā, lai Dižais Krofords zinātu, ka tev varbūt vajadzēs sākt no paša sākuma, ja viņš nebūs uzmanīgāks. Ja viņš teiks: "Labi strādāts, studente Stārlinga," - neiedomājies atbildēt: "Man jāpateicas jums." Ieskaties viņam taisni tajā Lieldienu salas ģīmī un saki: "Es ceru, ka jūs pats personiski parūpēsieties, lai man par nodarbību kavējumiem nebūtu jāatkārto viss kurss." Vai tu saproti, ko es saku?

-    Kriminālkodeksā es varu kārtot pēceksāmenu, - Stārlinga teica, ar zobiem vērdama vaļā matu sprādzi.

-     Pareizi, un, ja tu izkritīsi, tāpēc ka tev būs pietrūcis laika mācībām, vai tu domā, ka tev neliks atkārtot kursu? Vai tu mani āzē? Meitenīt, viņi izsviedīs tevi pa pakaļdurvīm kā beigtu Lieldienu cāli. Pateicībai nav ilgs mūžs, Klarisa. Piespied viņu pateikt, ka kursa atkārtojuma nebūs. Tev ir labas atzīmes - piespied viņu to pateikt. Es nekad neatradīšu citu istabas biedreni, kura spētu gludināt tik ātri kā tu vienu minūti pirms nodarbību sākuma.

Stārlinga savā vecajā pinto vienmērīgi brauca pa četrjos- lu šoseju, jūdzi stundā lēnāk par to ātrumu, ar kuru priekšējie riteņi sāk streipuļot. Karstas eļļas un pelējuma smārds, graboņa zem šasijas, transmisijas gaudas neskaidri sasaucās ar atmiņām par tēva pikapu, ar atmiņām par to, kā viņa brauca tēva mašīnā kopā ar saviem brāļiem un māsu, kustīgiem kā dzīvsudrabs.

Tagad viņa sēdēja pie stūres un brauca naktī, zem mašīnas aizzibsnīja viduslīnijas baltās švīkas. Viņai atlika laiks pārdomām. Bailes elpoja viņai tieši pakausī; apkārt virmoja citas, nesenas atmiņas.

Stārlingai bija ļoti bail, ka būs atrasts Ketrīnas Beikeres

Mārtinas līķis. Uzzinājis, kas viņa ir, Bufalo Bills varēja krist panikā. Varēja nogalināt meiteni un kaut kur izmest viņas līķi ar kukaini rīklē.

Varbūt Krofords bija aizvedis kukaini identificēt. Citādi - kāpēc viņš bija licis braukt uz Smitsona muzeju? Tomēr aizvest kukaini uz Smitsona muzeju varētu jebkurš aģents, arī FIB kurjers. Un Krofords bija sacījis, lai viņa paņem mantas divām dienām.

Stārlinga varēja saprast, kāpēc Krofords nav viņai neko paskaidrojis, runājot pa visiem pieejamu radiosakaru līniju, tomēr šī neziņa tracināja.

Sameklējusi radio ziņu kanālu, viņa noklausījās laika prognozi. Pēc tam sākās ziņas, taču tās neko nelīdzēja. Reportāža no Memfisas bija tikai vāja kopija no ziņu raidījuma pulksten septiņos. Senatores Mārtinas meita bija un palika pazudusi. Bija atrasta viņas blūze ar Bufalo Billa stilā pārgrieztu muguru. Nekādu liecinieku. Rietumvirdžīnijā uzietais upuris joprojām nebija identificēts.

Rietumvirdžīnijā. Klarisas Stārlingas atmiņās par Pote- ras Sēru namu slēpās kaut kas stiprs un vērtīgs. Kaut kas noturīgs, kas mirdzēja savrup no visiem tumšajiem atklājumiem. Kaut kas saglabājams. Tagad viņa tīšām atsauca to atmiņā un atskārta, ka var to satvert kā talismanu. Poteras Sēru namā, stāvēdama pie izlietnes, viņa bija smēlusies spēkus no avota, kas viņu pārsteidza un iepriecināja, - no atmiņām par savu māti. Stārlinga bija rūdījusies un izdzīvojusi tēva labvēlības dēļ, ko pēc viņa nāves tālāk nodeva viņas brāļi; šis jaunatrastais dārgums viņu pārsteidza un saviļņoja.

Savu pinto viņa novietoja FIB Galvenās pārvaldes pazemes garāžā Desmitās ielas un Pensilvānijas avēnijas stūrī. Uz ietves bija apmetušās divas televīzijas filmēšanas grupas, starmešu gaismā reportieri izskatījās pārlieku labi kopti. Viņi izmēģināja savas reportāžas, stāvēdami uz Dž. Edgara Hūve- ra nama fona. Izvairījusies no starmešiem, Stārlinga aizgāja divus kvartālus līdz Smitsona Nacionālajam dabas vēstures muzejam.

Augstu vecajā ēkā viņa saskatīja dažus apgaismotus logus. Piebraucamā ceļa puslokā stāvēja Baltimoras apgabala policijas furgoniņš. Aiz tā pie jaunas patruļmašīnas stūres gaidīja Kroforda šoferis Džefs. Ieraudzījis tuvojamies Stārlingu, viņš kaut ko pateica sava radiotelefona klausulē.

18

Sargs aizveda Klarisu Stārlingu uz otro līmeni virs Smitsona muzeja lielā, izbāztā ziloņa. Lifta durvis atvērās uz plašo, krēslaino nama stāvu, un tur gaidīja Krofords, viens, rokas sabāzis lietusmēteļa kabatās.

-    Labvakar, Stārlinga!

-    Sveicināts, - vina atņēma.

Krofords viņai pār plecu uzrunāja sargu.

-   Tālāk mēs tiksim paši, paldies!

Krofords un Stārlinga plecu pie pleca soļoja pa gaiteni

starp grēdās sakrautajām paplātēm un kastēm ar antropoloģijas eksponātiem. Dega pavisam nedaudzas griestu lampas. Kad Stārlinga līdz ar Krofordu pārgāja tādā solī, kādā mēdza pastaigāties pa Akadēmijas teritoriju - pleci mazliet sagumu- ši, domām ļauta brīva vaļa, - viņa apjauta, ka Krofordam gribas uzlikt roku viņai uz pleca, ka viņš būtu to izdarījis, ja, vispār uzskatītu par iespējamu viņai pieskarties.

Viņa gaidīja, ka Krofords ierunāsies. Pēdīgi viņa apstājās, sabāza rokas kabatās tāpat kā viņš, un abi skatījās viens otrā pār šauro gaiteni mirušo kaulu klusumā.

Krofords atbalstīja pakausi pret kastēm un dziļi ieelpoja caur degunu.

-    Iespējams, ka Ketrīna Mārtiņa vēl ir dzīva, - viņš teica.

Stārlinga pamāja ar galvu un pēc pēdējā mājiena atstāja

galvu noliektu. Varbūt Krofordam būs vieglāk runāt, ja viņa neskatīsies. Viņš bija mierīgs, tomēr viņu kaut kas mocīja. Stārlinga mirkli ieprātojās, vai nav nomirusi viņa sieva. Vai varbūt Krofordu bija ietekmējusi visa diena, kas pavadīta kopā ar bēdu sagrauzto Ketrīnas māti.

-    Memfisa ir diezgan smags trieciens, - Krofords sacīja. - Ketrīnu viņš, manuprāt, ir sagūstījis autostāvvietā. Neviens nav to redzējis. Viņa ir iegājusi savā dzīvoklī un tad nez kāda iemesla dēļ atkal iznākusi ārā. Viņa nebija domājusi palikt laukā ilgi - durvis atstātas pusvirus, drošības slēdzene atslēgta, lai durvis aiz viņas neaizcirstos. Dzīvokļa atslēgas pamestas uz televizora. Iekšā nekas nav aiztikts. Šaubos, vai dzīvoklī viņa bijusi ilgi. Viņa pat netika līdz automātiskajam atbildētājam guļamistabā. Signālspuldzīte vēl mirgoja, kad viņas stulbais draudziņš beidzot piezvanīja policijai. - Krofords izklaidīgi ļāva rokai ieslīdēt paplātē ar kauliem un steigšus izrāva to laukā. - Tā ka tagad meitene ir pie viņa, Stārlinga. Televīzijas kanāli apsolījās nesākt gūsta dienu skaitīšanu vakara ziņās - doktors Blūms domā, ka tas viņu tikai uzkūdītu. Bet dažas bulvāru avīzes to darīs tik un tā.

Kādā iepriekšējā nolaupīšanas reizē sagraizītie apģērba gabali bija atrasti pietiekami drīz, lai identificētu Bufalo Billa upuri, kamēr viņa vēl bija dzīva. Stārlinga atcerējās melnā rāmī ierakstīto gūsta laiku dzelteno avīžu pirmajās lapās. Tas sasniedza astoņpadsmit dienu, pirms līķis tika atrasts upē.

-   Tātad Ketrīna Beikere Mārtiņa gaida Bufalo Billa grimē- tavā, Stārlinga, un mums, iespējams, ir nedēļa laika. Tas ir maksimums - Blūms domā, ka viņa periods pakāpeniski saīsinās.

Krofordam tā bija gara runa. Teatrālā "grimētavas" pieminēšana oda pēc tukšu salmu kulšanas. Stārlinga gaidīja, kad viņš ķersies pie lietas, un tad viņš to darīja.

-    Taču šoreiz, Stārlinga, šoreiz mums varbūt drusku uzsmaidīs veiksme.

Viņa caur pieri paskatījās uz Krofordu, cerību pilna un reizē piesardzīga.

-     Mums ir vēl viens kukainis. Jūsu draugi - Pilčers un tas… otrais…

-    Rodens.

-    Viņi ar to strādā.

-    Kur tas bija - Sinsinati? Tai meitenei saldētavā?

-    Nē. Nāciet, un es jums parādīšu. Paskatīsimies, ko jūs par to teiksiet.

-    Entomoloģijas nodaļa ir uz otru pusi, mister Kroford.

-    Es zinu, - viņš atteica.

Nogriezušies ap stūri, viņi nonāca pie Antropoloģijas nodaļas durvīm. Caur durvju matēto stiklu spīdēja gaisma un skanēja balsis. Viņa iegāja iekšā.

Telpas centrā spožā apgaismojumā pie galda strādāja trīs vīrieši laboratorijas uzsvārčos. Stārlinga nespēja saskatīt, ko viņi tur dara. Viņiem pār plecu lūkojās Džerijs Barouzs no Uzvedības analīzes nodaļas, rakstīdams bloknotā piezīmes. Telpā vēdīja pazīstama smarža.

Tad viens no vīriešiem baltajā apģērbā sakustējās, lai kaut ko ieliktu izlietnē, un nu viņa redzēja.

Nerūsējošā tērauda paplātē uz galda atradās "Klauss" - galva, ko viņa bija uzgājusi Splitsitijas mantu glabātavā.

-       Kukainis bija Klausam rīklē, - Krofords sacīja. - Pagaidiet mirklīti, Stārlinga. Džerij, vai jūs runājat ar sakaru telpu?

Barouzs lasīja savas piezīmes klausulē. Viņš aizsedza to ar plaukstu.

-    Jā, Džek, viņi jau žāvē Klausa bildes.

Krofords paņēma no viņa klausuli.

-    Bobij, negaidi Interpola iejaukšanos. Paņem faksa aparātu un noraidi fotogrāfijas tūdaļ kopā ar autopsijas protokolu. Uz Skandināvijas valstīm, Rietumvāciju, Nīderlandi. Noteikti uzraksti, ka Klauss varēja būt tirdzniecības flotes jūrnieks, kas aizbēdzis no kuģa. Piemini to, ka viņu valsts medicīnas dienestiem var būt kādas piezīmes par viņa lauzto vaiga kaulu. Nosauc to par, kā nu tur bija… par vaiga loku.

Un katrā ziņā nosūti abas zobu kartes - gan universālo, gan no federālās kartotēkas. Tur ir minēts vecums, bet uzsver, ka tas ir aptuvens vērtējums - tas nav nosakāms pēc galvaskausa šuvēm. - Krofords atdeva klausuli Barouzam. - Kur ir jūsu mantas, Stārlinga?

-    Sarga istabā lejasstāvā.

-      Kukaini atrada Džonsa Hopkinsa koledžas klīnikā, - Krofords sacīja, kamēr viņi gaidīja liftu. - Viņi izmeklēja galvu Baltimoras apgabala policijas uzdevumā. Kukainis bija rīklē - tāpat kā tai meitenei Rietumvirdžīnijā.

-   Tāpat kā Rietumvirdžīnijā.

-    Jūs esat pareizi trāpījusi. Džonsa Hopkinsa klīnikā to atrada šovakar ap septiņiem. Man uz lidmašīnu piezvanīja Baltimoras apgabala prokurors. Viņi nosūtīja šurp visu, gan Klausu, gan pārējo, lai mēs to redzētu paši savām acīm. Viņi gribēja dzirdēt arī doktora Eindžela viedokli par Klausa vecumu un par to, cik gadu viņam bijis vaiga kaula lūzuma brīdī. Viņi konsultējas Smitsona muzejā - tāpat kā mēs.

-     Tas man mirkli jāapdomā. Jūs sakāt, ka Bufalo Bills var būt nogalinājis Klausu! Pirms daudziem gadiem?

-    Vai tas šķiet pārāk neticami, pārāk liela sagadīšanās?

-    Šobrīd jā.

-    Padomājiet vēl mirklīti.

-    Doktors Lekters man pateica, kur atrast Klausu, - Stārlinga sacīja.

-   Jā gan.

-     Doktors Lekters man teica, ka viņa pacients Bendža- mins Raspeils uzdevies par Klausa slepkavu. Bet Lekters arī sacīja, ka, pēc viņa domām, Klausu piemeklējusi nejauša erotiska asfiksija.

-    Tā viņš sacīja gan.

-      Tātad jūs domājat, ka doktors Lekters, iespējams, skaidri zina, kā Klauss miris, un ka vainīgs nav bijis ne Raspeils, ne erotiska asfiksija?

-     Klausam rīklē bija kukainis, Rietumvirdžīnijas meitenei rīklē bija kukainis. Nekur citur es kaut ko tādu neesmu redzējis. Nekad neesmu par to ne lasījis, ne dzirdējis. Ko domājat jūs?

-     Es domāju, ka jūs likāt man sasaiņot mantas divām dienām. Jūs gribat, lai es pajautāju doktoram Lekteram, vai ne?

-     Jūs esat tā, ar kuru viņš runā, Stārlinga. - Krofords izskatījās gaužām skumjš, sacīdams: - Manuprāt, jūs esat ar mieru.

Viņa pamāja.

-     Mēs parunāsim pa ceļam uz psihiatrisko slimnīcu, -

viņš noteica.

19

Doktoram Lekteram gadiem ilgi bija liela psihiatriskā prakse, pirms mēs viņu arestējām par slepkavībām, - Krofords sacīja. - Viņš veica veselu lēveni psihiatrisku vērtējumu Mērilendas un Virdžīnijas tiesai un arī dažām citām Austrumkrastā. Viņš ir redzējis daudz vājprātīgu noziedznieku. Kas zina, ko viņš ievārījis - tikai joka pēc. Tā ir viena iespēja, kā viņam varētu būt informācija. Turklāt Raspeilu viņš pazina, un terapijas seansos Raspeils viņam daudz ko stāstījis. Varbūt Raspeils viņam pateica, kas nogalinājis Klausu.

Krofords un Stārlinga sēdēja viens otram iepretim grozāmajos krēslos novērošanas autobusiņā, kas joņoja uz ziemeļiem pa 95. šoseju, tuvodamies Baltimorai, kura atradās vēl trīsdesmit septiņu jūdžu attālumā. Džefs šofera kabīnē nepārprotami bija saņēmis rīkojumu spiest pedāli grīdā.

-     Lekters piedāvāja savu palīdzību, bet es par to negribēju ne dzirdēt. Tādu palīdzību es jau pazīstu. Viņš nepateica mums neko noderīgu un palīdzēja Villām Greiemam tā, ka pēdējā reizē viņš dabūja nazi sejā. Joka pēc. Bet kukainis Klausa rīklē, kukainis Rietumvirdžlnijas meitenes rīklē - es nevaru nelikties par to zinis. Alans Blūms nekad nav dzirdējis par šādu specifisku rīcību, un arī es ne. Vai jūs jebkad agrāk esat ar to saskārusies, Stārlinga? Jūs esat lasījusi jaunāku literatūru nekā es.

-    Nekad. Līķos ir atrasti citi priekšmeti, jā, bet kukainis nekad.

-    Sākumam - divas lietas. Pirmkārt, mēs balstīsimies uz priekšnoteikumu, ka doktors Lekters tiešām zina kaut ko konkrētu. Otrkārt, atcerēsimies, ka Lekters meklē tikai izklaidi- Nekad neaizmirstiet izklaidi! Viņam jāgrib, lai Bufalo Bills tiktu noķerts, kamēr Ketrīna Mārtiņa vēl ir dzīva. Visai izklaidei un izdevīgumam jāatrodas šajā virzienā. Mums nav nekā, ar ko viņam piedraudēt, - viņš jau ir zaudējis savu poda sēdekli un grāmatas. Vairāk nekas viņam nepaliek.

-     Kas notiktu, ja mēs gluži vienkārši izskaidrotu viņam situāciju un kaut ko apsolītu - kameru ar skatu uz ārpasauli? To viņš lūdza, kad piedāvājās palīdzēt.

-        Viņš piedāvājās palīdzēt, Stārlinga. Viņš nepiedāvājās kādu nodot. Nodevība nesagādātu viņam iespēju izrādīties. Jūs šaubāties. Jūs dodat priekšroku patiesībai. Paklausieties, Lekters nesteidzas. Viņš tam visam seko kā beisbola spēlei. Mēs lūgsim viņu nodot noziedznieku, bet viņš nogaidīs. Uzreiz viņš to nedarīs.

-     Pat par atlīdzību ne? Par kaut ko tādu, ko viņš nedabūs, ja Ketrīna Mārtiņa aizies bojā?

-     Mēs viņam, piemēram, pateiksim, ka zinām par informāciju, kas ir viņa rīcībā, un gribam, lai viņš to izpauž. Viņš lieliski izklaidēsies, nogaidīdams nedēļu pēc nedēļas un tēlodams, ka pūlas atcerēties, uzturēdams senatores Mārtinas cerības un ļaudams Ketrīnai nomirt, un tad mocīdams nākamo un aiznākamo māti, saglabādams viņu cerības, vienmēr jau gandrīz atcerējies, - tas būtu vēl labāk par skatu uz ārpasauli. No tamlīdzīgām izjūtām viņš pārtiek. Tā ir viņa barība. Neesmu pārliecināts, ka ar gadiem cilvēks kļūst gudrāks, Stārlinga, tomēr viņš visādā ziņā iemācās izvairīties no velnišķīgām situācijām. No vienas tādas mēs varam izvairīties tagad.

-     Tātad doktoram Lekteram ir jādomā, ka mēs esam ieradušies pie viņa tikai un vienīgi pēc viņa pieņēmuma un izpratnes, - Stārlinga sacīja.

-    Pareizi.

-     Kāpēc jūs to man pateicāt? Kāpēc gluži vienkārši neaizsūtījāt mani pie viņa, lai es izjautātu viņu tādā veidā?

-     Es nostājos uz vienas pakāpes ar jums. Jūs darīsiet to pašu, kad pavēlēsiet citiem. Nekas cits neiztur laika pārbaudi.

-     Tātad nav jāpiemin kukainis Klausa rīklē vai sakars starp Klausu un Bufalo Billu.

-     Nē. Jūs pie viņa atgriezāties tāpēc, ka uz jums tik lielu iespaidu atstāja viņa spēja pareģot Bufalo Billa jauno nodarbi - skalpēšanu. Oficiāli es esmu no viņa atteicies, tāpat kā Alans Blūms. Bet jums es ļauju ar viņu pamuļķoties. Jūs varat piedāvāt dažas privilēģijas - kaut ko tādu, ko viņam varētu sagādāt vienīgi tik ietekmīga persona kā senatore Mārtiņa. Viņam ir jānotic, ka nepieciešams pasteigties, jo, ja Ketrīna mirs, piedāvājums vairs nebūs spēkā. Ja tas notiks, senatore zaudēs jebkuru interesi par viņu. Un, ja viņam neizdosies, tad tas būs tāpēc, ka viņš nav pietiekami gudrs un viszinīgs, lai izdarītu to, ko solījis, - nevis tāpēc, ka viņš tiepjas, spītēdams mums.

-    Vai senatore tiešām zaudēs interesi?

-    Būtu labāk, ja jūs, zvērēdama pie Bībeles, varētu sacīt, ka nekad neesat zinājusi atbildi uz šo jautājumu.

-      Saprotu. - Tātad senatorei Mārtinai nekas nebija izpausts. Tam vajadzēja drosmi. Krofords nepārprotami baidījās no iejaukšanās, baidījās, ka senatore var pieļaut kļūdu un lūgties doktoru Lekteru.

-    Jūs tiešām saprotat?

-    Jā. Kā viņš varēs izteikties pietiekami skaidri, lai uzvestu mūs uz pēdām Bufalo Billam, neizrādot, ka viņam ir īpašas zināšanas? Kā viņš spēs to izdarīt tikai ar pieņēmumu un savām izpratnes spējām?

-    Nezinu, Stārlinga. Viņam ir bijis daudz laika, lai par to domātu. Viņš ir nogaidījis sešus upurus.

Autobusiņā iezvanījās telefons, savienojot ar pirmo telefona numuru no vairākiem, ko Krofords bija nodiktējis FIB centrālei.

Nākamās divdesmit minūtes viņš runāja ar darbiniekiem, kurus pazina Holandes Valsts policijā un Karaliskajā žandarmērijā, ar kādu Zviedrijas robežapsardzes Overstelojtnant, kas bija studējis Kventiko, ar personisku paziņu, kurš bija Dānijas Valsts policijas Rigspolitichef asistents, un tad pārsteidza Stārlingu, sākdams runāt franciski ar Beļģijas Police Criminelle nakts dežurantu. Viņš ikreiz uzsvēra, cik steidzami vajadzīgs identificēt Klausu un viņa biedrus. Katras valsts policijai pa Interpola teleksu jau bija pienācis šis pieprasījums, bet, ja neiedarbotos šis "veco zēnu tīkls", pieprasījums vēl stundām ilgi karātos turpat pie teleksa aparāta.

Stārlinga saprata, ka šo autobusiņu Krofords izraudzījies tā komunikāciju dēļ - lajā bija jaunā "Voice Privacy" sistēma bez noklausīšanās iespējām, - taču vieglāk būtu strādāt kabinetā. Šeit ar piezīmju grāmatiņām Krofordam bija jāžon- glē uz mazītiņā galdiņa vājā apgaismojumā, un papīri palēcās ikreiz, kad riepas šķērsoja kādu asfalta šuvi. Stārlingas pieredze lauka apstākļos bija maza, taču viņa zināja, cik neparasti ir tas, ja nodaļas šefs kratās autobusiņā, dodamies tādā uzdevumā. Krofords būtu varējis instruēt viņu pa radiotelefonu. Stārlinga priecājās, ka viņš nav tā darījis.

Viņai radās sajūta, ka miers un klusums šajā mašīnā, laiks, kas dots šim uzdevumam, lai tas noritētu, kā nākas, ir pirkts par augstu cenu. Klausoties Kroforda telefona sarunās, tas apstiprinājās.

Tagad viņš runāja ar FIB direktoru.

- Nē, ser. Vai viņi tam piekrita?… Cik ilgi? Nē, ser. Nē. Nekādus mikrofonus. Tomij, tas ir mans ieteikums, es uz to pastāvu. Es negribu, lai viņai līdzi ir mikrofons. Doktors Blūms saka to pašu. Miglas dēļ viņš ir iestrēdzis O'Hārā. Ieradīsies, tiklīdz noskaidrosies laiks. Tieši tā.

Pēc tam Krofords risināja noslēpumainu telefona sarunu ar naktsmāsu savās mājās. Beidzis runāt, viņš kādu brīdi skatījās laukā pa autobusiņa spoguļstikla logu, brilles ar saliektu pirkstu turēdams uz ceļgala, seja izskatījās atklāta, kad pār to slīdēja pretimbraucošo mašīnu lukturu gaisma. Tad viņš uzlika brilles un atkal pievērsās Stārlingai.

-    Lekters mums būs trīs dienas. Ja negūsim rezultātus, Baltimora sviedrēs viņu tikmēr, līdz to aizliegs tiesa.

-    Sviedrēšana viņreiz nelīdzēja. Doktors Lekters nemēdz daudz svīst.

-    Ko viņš tiem tur beigās iedeva - papīra vistiņu?

-    Vistiņu, jā. - Saņurcītā papīra vistiņa joprojām atradās Stārlingai somā. Viņa to nogludināja uz mazā galdiņa un lika tai paknābāt.

-     Es nevainoju Baltimoras policistus. Lekters ir viņu cietumnieks. Ja beidzot tiks atrasts Ketrīnas līķis, viņi varēs pateikt senatorei Mārtinai, ka ir izmēģinājuši visu.

-    Kā senatore Mārtiņa jūtas?

-   Viņa turas dūšīgi, bet cieš. Viņa ir gudra, izturīga sieviete ar ļoti asu prātu, Stārlinga. Jums viņa droši vien patiktu.

-    Vai Džonsa Hopkinsa klīnika un Baltimoras apgabala Slepkavību izmeklēšanas nodaļa cietīs klusu par kukaini Klausa rīklē? Vai mēs varam noslēpt to no avīzēm?

-    Vismaz trīs dienas.

-    Tas būs panākts ar pamatīgu piepūli.

-    Slimnīcā mēs nevaram uzticēties ne Frederikam Čilto- nam, ne kādam citam, - Krofords sacīja. - Ja nāks ausīs Čiltonam, tad dzirdēs visa pasaule. Čiltonam jāzina, ka jūs esat šeit, taču jūs tikai izdarāt pakalpojumu Baltimoras Slepkavību izmeklēšanas nodaļai, cenšoties slēgt Klausa lietu, - tam nav nekāda sakara ar Bufalo Billu.

-    Un to es daru vēlu vakarā?

-     Tas ir vienīgais laiks, ko es jums esmu atvēlējis. Man jums jāpavēsta, ka par Rietumvirdžīnijas kukaini būs rakstīts rīta avīzēs. To izpļāpāja Sinsinati kriminālmeklētāja birojs, tā ka tas vairs nav noslēpums. Tā ir iekšējā informācija, kuru Lekters drīkst no jums saņemt, un patiesībā tas nav svarīgi, kamēr viņš nezina, ka esam atraduši kukaini arī Klausa rīklē.

-    Ko mēs varam piedāvāt pretī?

-     Es ar to nodarbojos, - Krofords noteica un atkal pievērsās saviem telefoniem.

2 0

Plašā vannasistaba, visa vienās baltās flīzēs, ar logiem griestos un elegantām itāliešu santehnikas ierīcēm, bija kontrastā ar atsegto, veco ķieģeļu mūra sienu. Ar kosmētiku pārblīvētu greznu tualetes galdiņu no abām pusēm ietvēra kupli augi, spoguli bija aizmiglojis tvaiks no dušas. Dušā skanēja dungošana pārlieku augstā toņkārtā baismīgajai balsij. Tā bija Fatsa Vallersa dziesma "Naudiņa par tavām grabažām" no mūzikla "Uzvedies, kā nākas". Dažbrīd dungošana pārgāja vārdos:

Sakraj savas vecas a-VI-ZES, Debesskrāpja augstā kauDZĒ NES, LA LALALĀ LA LA LALĀ, LALA…

Tiklīdz atskanēja vārdi, pie vannasistabas durvīm sāka skrāpēties mazs sunītis.

Dušā stāvēja Džeims Gambs, baltais vīrietis, trīsdesmit četrus gadus vecs, sešas pēdas vienu collu garš, divsimt piecas mārciņas smags, brūniem matiem, zilām acīm, bez kādām īpašām pazīmēm. Savu vārdu viņš izrunāja ar vienu "s". Džeims. No tā viņš neatkāpās.

Pirmo reizi noskalojies, Gambs ierīvējās ar "Friction des Bains", ar plaukstām ieziezdams to krūtīs un gurnos un izmantodams lupatu tām ķermeņa daļām, kurām pieskārās nelabprāt. Uz stilbiem bija sadīguši īsi rugāji, tomēr viņš nosprieda, ka būs labi tāpat.

Noberzies ar dvieli, līdz āda kļuva sārta, Gambs ieziedās ar labu, ādu mīkstinošu krēmu. Augsto spoguli aizsedza pie stangas piestiprināts vannas aizkars.

Gambs izmantoja lupatu, lai iebīdītu peni un sēkliniekus starp stilbiem. Pastūmis malā dušas aizkaru, viņš nostājās pie spoguļa, izvirzījis uz priekšu vienu gurnu, lai gan dzimumorgāni juta nepatīkamu spiedienu.

- Izdari man kaut ko jauku, dārgumiņ! Izdari man kaut ko jauku DRĪZ! - Viņš izmantoja savas dabiski dobjās balss augstākos reģistrus un ticēja, ka tas viņam padodas aizvien labāk. Hormoni, ko viņš lietoja - kādu laiku premarīnu un pēc tam dietilstilbestrolu, orāli, - nespēja mainīt viņa balsi, toties bija mazliet izretinājuši matiņus uz viegli palielinātajām krūtīm. Apjomīga elektrolīze bija likvidējusi Gamba bārdu un piešķīrusi matu līnijai uz pieres trīsstūrveida formu, tomēr pēc sievietes viņš neizskatījās. Viņš izskatījās pēc vīrieša, kuram ir tieksme cīnīties ar nagiem, ar dūrēm, ar kājām.

To, vai viņa uzvedība ir nopietns, neveikls mēģinājums būt transvestītam vai tikai naidpilna ņirgāšanās, būtu grūti pateikt pēc īsas pazīšanās, un īsas pazīšanās bija vienīgās, kādās viņš ielaidās.

-    Ko tu man izdarīīīsi?

Izdzirdējis viņa balsi, pie durvīm sāka skrāpēties suns. Gambs uzvilka peldmēteli un ielaida pūdelīti iekšā. Paņēmis mazo šampanieša krāsas kucīti rokās, viņš noskūpstīja tai tuklo muguru.

-    Jā-ā-ā-ā. Vai tu mirsti badā, Prešesa? Es arī.

Viņš pārlika sunīti no vienas rokas otrā, lai atvērtu guļamistabas durvis. Kucīte sāka spirināties, lai tiktu lejā.

-      Vienu mirklīti, sirsniņ. - Ar brīvo roku viņš pacēla karabīni "Mini-14", kas gulēja uz grīdas pie gultas, un nolika to šķērsām pār spilveniem. - Tātad. Tātad. Pēc minūtes mēs ēdīsim vakariņas. - Viņš nolika sunīti uz grīdas un sameklēja savu naktstērpu. Suns naski sekoja viņam lejup pa kāpnēm uz virtuvi.

Džeims Gambs izņēma no mikroviļņu krāsns trīs ēdiena traukus. Tur bija divas sātīgas vakariņu porcijas viņam pašam un viena diētiskā maltīte pūdelim.

Pūdelis kāri aprija gaļu un saldo ēdienu, pamezdams dārzeņus traukā. Džeims Gambs savos divos folijas šķīvjos atstāja vienīgi kaulus.

Viņš izlaida sunīti pa sētaspuses durvīm un, ciešāk ietinies peldmētelī, lai nejustu aukstumu, noskatījās, kā kucīte notupstas šaurajā gaismas strēlē, kas krita no durvīm.

-     Tu neesi nokārtojusi lie-ielās darīšanas. Nu labi, es neskatīšos. - Tomēr viņš viltīgi paglūnēja starp pirkstiem. - O, vareni, mazā šķelme, tu gan esi īsta dāma! Nāc nu, iesim gultiņā.

Misteram Gambam patika iet gultiņā. To viņš darīja vairākas reizes naktī. Viņam patika arī celties un pasēdēt kādā no savām daudzajām istabām, neieslēdzot gaismu, vai brītiņu pastrādāt nakts melnumā, ja viņā bija iekvēlojies radošais gars.

Viņš pasniedzās, lai izslēgtu virtuvē gaismu, taču vilcinājās, nosodoši savilcis lūpas, un aplūkoja vakariņu atliekas. Savācis visus trīs folijas šķīvjus, viņš noslaucīja galdu.

Ar slēdzi kāpņu galā varēja ieslēgt gaismu pagrabā. Džeims Gambs devās lejup, nesdams šķīvjus. Mazais sunītis virtuvē smilkstēja un atgrūda ar purniņu vaļā durvis viņam aiz muguras.

-    Labi jau, labi, dumiķīt. - Pacēlis pūdeli, viņš nesa to lejā. Kucīte spirinājās un ošņāja šķīvjus, ko viņš turēja otrā rokā. - Nē, nedabūsi vis, tu jau paēdi. - Viņš nolika kucīti zemē, un tā cieši pa pēdām sekoja viņam pa vairākās telpās sadalīto daudzlīmeņu pagrabu.

Pagraba telpā tieši zem virtuves atradās aka, sen izžuvusi.

Tās mūra mala, nostiprināta ar moderniem akas grodiem un cementu, pacēlās divas pēdas virs smiltīm klātās grīdas. Vecais koka vāks, tik smags, ka bērns to nespētu pacelt, joprojām bija vietā. Vākā bija gana liela lūka, lai pa to varētu nolaist spaini. Lūka bija vaļā, un Džeims Gambs iemeta tajā ēdiena paliekas no saviem šķīvjiem un no suņa šķīvja.

Kauli un dārzeņu gabali nozuda skatienam, iekrizdami akas melnajā tumsā. Sunītis pacēlās uz pakaļkājām un diedelēja.

-    Nē, nē, viss ir prom, - Gambs noteica. - Tu jau tāpat esi pārāk resna.

Viņš kāpa augšā no pagraba, čukstēdams savam mazajam sunītim: - Taukumaize, taukumaize. - Viņš neizrādīja, ka būtu dzirdējis kliedzienu, spēcīgu normāla cilvēka balsi, kas atskanēja no melnās bedres:

-    LŪŪDZU!

21

Klarisa Stārlinga iegāja Baltimoras Valsts psihiski slimo noziedznieku slimnīcā īsi pēc desmitiem vakarā. Viņa bija viena. Stārlinga bija cerējusi, ka doktora Frederika Čiltona tur nebūs, taču viņš gaidīja savā kabinetā.

Čiltons bija ģērbies angļu piegriezuma sporta žaketē no lielrūtota auduma. Stārlinga nodomāja, ka dubultais šķēlums un stērbeles atgādina volānu bruncīšus. Viņa no sirds cerēja, ka Čiltons nav tā saposies viņas dēļ.

Istabā rakstāmgalda priekšā neatradās itin nekas, vienīgi ciets, pie grīdas pieskrūvēts krēsls. Stārlinga stāvēja tam blakus. Viņa saoda aukstās, smirdošās pīpes statīvā līdzās Čiltona cigāru mitrinātājam.

Doktors Čiltons beidza pētīt savu Frenklina Minta lokomotīvju kolekciju un pievērsās viņai.

-    Vai jūs vēlētos tasi bezkofeīna kafijas?

-    Nē, paldies. Atvainojiet, ka traucēju jūs vakarā.

-    Jūs vēl arvien cenšaties kaut ko izdibināt par to galvu, - doktors Čiltons noteica.

-     Jā. Baltimoras apgabala prokurora birojs man ziņoja, ka ar jums, doktor, viss esot norunāts.

-    Ak jā. Es ļoti cieši sadarbojos ar šejienes varas iestādēm, mis Stārlinga. Starp citu, jūs rakstāt kādu avīžrakstu vai disertāciju?

-Nē.

-    Vai esat publicējusies kādā no profesionālajiem žurnāliem?

-    Nē, nekad. Šis ir tikai uzdevums, kuru ģenerālprokurora birojs man lūdza veikt Baltimoras apgabala Slepkavību izmeklēšanas nodaļas vārdā. Mēs viņus pametām, strādājot pie nepabeigtas lietas, un tagad tikai palīdzam ieviest visā kārtību. - Stārlinga atklāja, ka nepatika pret Čiltonu ļauj viņai vieglāk melot.

-    Vai jums ir vadi, mis Stārlinga?

-    Vai man…

-     Vai jums ir mikrofons, lai ierakstītu doktora Lektera teikto? Policijas termins ir "vadi", un to jūs noteikti esat dzirdējusi.

-Nē.

Doktors Čiltons paņēma no sava rakstāmgalda mazu diktofonu "Pearlcorder" un ielika tajā kaseti.

-     Tad ielieciet savā somiņā šo. Es to transkribēšu un nosūtīšu jums kopiju. Varēsiet to izmantot, lai papildinātu savas piezīmes.

-    Nē, to es nedrīkstu darīt, doktor Čilton.

-    Apžēliņ, kāpēc gan ne? Baltimoras varas iestādes nemitīgi ir lūgušas, lai analizēju visu, ko Lekters saka par šo Klausa lietu.

Apejiet Čiltonu, ja iespējams, viņai bija teicis Krofords. Ar tiesas ordera palīdzību mēs vienā mirklī tiktu ar viņu galā, bet Lekters to saodīs. Čiltonam viņš redz cauri kā skeners.

-     Ģenerālprokurors domā, ka mums vispirms vajadzētu izmēģināt neoficiālu pieeju. Ja es ierakstītu doktora Lektera teikto, viņam nezinot, un viņš to atklātu, tad nu tiešām - tad būtu iznīcināta jebkura darba atmosfēra, kāda mums vispār bijusi. Esmu pārliecināta, ka jūs tam piekritīsiet.

-    Kā tad lai viņš to uzzinātu?

Izlasītu avīzēs līdz ar visu citu, ko zini tu, nolādētais idiot.

-     Ja tas būtu kaut kur jāizpauž un viņam būtu jāliecina ar zvērestu, tad jūs būtu pirmais, kas redzētu šo materiālu, un jūs noteikti uzaicinātu liecināt kā ekspertu. Patlaban mēs tikai mēģinām dabūt no viņa kādu mājienu.

-    Vai jūs zināt, kāpēc viņš ar jums runā, mis Stārlinga?

-    Nē, doktor Čilton.

Viņš nopētīja katru sīkumu savā sertifikātu un diplomu mudžekli pie sienām aiz rakstāmgalda, un šķita, ka viņš skaitītu vēlētāju balsis. Tad gausi pagriezās pret Stārlingu.

-    Vai jūs tiešām domājat, ka zināt, ko darāt?

-     Protams. - Kājas Stārlingai trīcēja no pārlieku smagā treniņa. Viņa negribēja cīnīties ar Čiltonu. Vajadzēja saglabāt kādu kripatu spēka tam brīdim, kad viņa tiksies ar Lekteru.

-     Patiesībā jūs ierodaties manā slimnīcā, lai runātu ar pacientu, un atsakāties dalīties ar mani informācijā.

-      Es pakļaujos rīkojumiem, doktor Čilton. Man šeit ir ģenerālprokurora nakts telefona numurs. Un tagad, lūdzu, vai nu apspriedieties ar viņu, vai ļaujiet man darīt savu darbu.

-     Es šeit neesmu cietumsargs, mis Stārlinga. Es nakti neskrienu šurp tikai tādēļ, lai ielaistu un izlaistu cilvēkus. Man bija biļete uz "Ledus brīvdienām".

Viņš apjēdza, ka ir pateicis "biļete". Viena biļete. Šajā mirklī Stārlinga ieraudzīja viņa dzīvi kā uz delnas, un viņš to saprata.

Viņa ieraudzīja Čiltona kailo ledusskapi, drupačas uz paplātes pie televizora, kur viņš viens pats ietur maltītes, nekustīgās kaudzes, kurās viņa mantas paliek mēnešiem ilgi, līdz viņš tās pārvieto, aiz šā aziātiski neizteiksmīgā smaida juta visas viņa vientulīgās dzīves sāpes - un acumirklī saprata, ka nedrīkst viņu saudzēt, nedrīkst runāt tālāk vai novērsties. Viņa skatījās Čiltonam tieši sejā un, tikko manāmi atmetusi galvu, demonstrēja viņam savu pievilcību un ietrieca viņā savas zināšanas, uzdūra viņu uz tām kā uz šķēpa, zinādama, ka šīs sarunas turpinājumu viņš nespētu izturēt.

Viņš lika, lai Stārlingu pavada sanitārs, vārdā Alonso.

22

Kopā ar Alonso iedama pa psihiatriskās slimnīcas gaiteni uz pēdējās nodaļas pusi, Stārlinga pamanījās laist gar ausīm durvju blīkšķus un kliedzienus, lai gan juta tos trīsuļojam gaisā un pieskārāmies ādai. Viņa juta augam spiedienu, it kā grimtu arvien dziļāk un dziļāk ūdenī.

Vājprātīgo tuvums - un doma par Ketrīnu Mārtiņu, sasietu un vienu, ap kuru ošņājas tāds vājprātīgais, aptaustīdams savas kabatas un meklēdams savus darbarīkus, - stiprināja Stārlingu gaidāmajam uzdevumam. Taču viņai nepietika ar apņēmību vien. Viņai vajadzēja būt mierīgai, būt klusai, būt pašam precīzākajam instrumentam. Viņai bija jāliek lietā pacietība, lai gan ārkārtīgi vajadzēja steigties. Ja doktors Lekters zināja atbildi, viņai bija jāprot to sameklēt starp viņa domu stīgām.

Stārlinga atskārta, ka domā par Ketrīnu Beikeri Mārtiņu kā par bērnu, ko redzējusi ziņās parādītajā filmā, kā par mazo meitenīti burulaivā.

Alonso nospieda zvana pogu pie pēdējām biezajām durvīm.

-    Māci mums rūpību un bezrūpību, māci mums rāmiem

būt.

-   Kā, lūdzu? - jautāja Alonso, un Stārlinga apjēdza, ka ir runājusi skaļi.

Viņš pameta Stārlingu pie lielā sanitāra, kas atvēra durvis. Kad Alonso pagriezās uz promiešanu, Stārlinga pamanīja, ka viņš pārmet krustu.

-    Prieks jūs atkal redzēt, - sanitārs noteica un aizbultēja durvis viņai aiz muguras.

-    Sveiks, Bārnij!

Bārnijs apsēdās savā vietā, ap resno rādītājpirkstu apti- nis kādas grāmatas mīksto vāciņu. Tas bija Džeinas Ostenas romāns "Prāts un jūtas"; Stārlinga bija sagatavojusies pamanīt visu.

-    Kādu gaismu jūs gribat? - viņš jautāja.

Gaitenis starp kamerām bija tumšs. Tālajā galā viņa redzēja spilgtu gaismu, kas, krītot no pēdējās kameras, apspīdēja gaiteņa grīdu.

-    Doktors Lekters ir nomodā.

-     Naktīs viņš vienmēr ir nomodā - pat tad, ja gaisma viņa kamerā izslēgta.

-Atstāsim gaismu, kā ir.

-    Ejot palieciet gaiteņa vidū, nepieskarieties restēm, labi?

-     Es gribu izslēgt to televizoru. - Televizors bija pārvietots. Tas bija tālajā galā, pagriezts ar ekrānu pret gaiteņa vidu. Daži ieslodzītie varēja to redzēt, ja piespieda pieri pie restēm.

-     Protams, nogrieziet skaņu, bet, ja neiebilstat, attēlu atstājiet. Dažiem no viņiem patīk skatīties. Ja vajag, krēsls ir turpat.

Stārlinga viena sāka iet pa pustumšo gaiteni. Viņa neskatījās kamerās, kas atradās abās pusēs. Pašas soļi viņai likās skaļi. Ja neņēma vērā tos, vienīgā skaņa bija sprauslājoša krākšana vienā kamerā, varbūt divās, un klusi smiekli kādā citā.

Mirušā Migsa kamerā bija jauns iemītnieks. Viņa redzēja uz grīdas izstieptas garas kājas, pret restēm atbalstītu pakausi. Garāmejot viņa turp paskatījās. Uz grīdas saplēsta milimetru papīra driskās sēdēja vīrietis. Seja viņam bija apātiska. Acīs atspoguļojās televizors, spīdīgs siekalu pavediens savienoja viņa mutes kaktiņu un plecu.

Stārlinga negribēja ieskatīties doktora Lektera kamerā, pirms nebija droša, ka Lekters ir viņu pamanījis. Viņa pagāja kamerai garām, juzdama kņudoņu starp lāpstiņām, devās pie televizora un nogrieza skaņu.

Doktors Lekters savā baltajā kamerā bija ģērbies baltā slimnīcas pidžamā. Vienīgie krāsu plankumi kamerā bija viņa mati, acis un sarkanā mute sejā, kas tik sen nebija redzējusi sauli, ka saplūda ar apkārtējo baltumu; šķita, ka viņa vaibsti karājas gaisā virs krekla apkaklītes. Viņš sēdēja pie sava galda aiz neilona tīkla, kas neļāva tuvoties restēm. Viņš skicēja uz ietinamā papīra, par modeli izmantodams savu roku. Kamēr Stārlinga skatījās, Lekters apgrieza plaukstu otrādi un, saliecis un stipri sasprindzinājis pirkstus, sāka zīmēt apakšdelma iekšpusi. Mazo pirkstiņu viņš izmantoja ēnošanai, lai mīkstinātu zīmuļa vilkto svītru.

Stārlinga piegāja mazliet tuvāk restēm, un viņš pacēla skatienu. Stārlingai šķita, ka visas kameras ēnas ielido viņa acīs un trīsstūrveida matu līnijā uz pieres.

-    Labvakar, doktor Lekter!

Parādījās viņa mēles galiņš, tikpat sarkans kā lūpas. Tas pieskārās tieši pa vidu augšlūpai un atkal nozuda.

-    Klarisa.

Viņa saklausīja vieglo, metālisko čerkstoņu Lektera balsī un nodomāja - diez, kad viņš pēdējo reizi runājis. Klusuma tikšķi…

-    Pēc skolas dienas jūs vēlu esat augšā, - viņš sacīja.

-    Tā ir vakarskola, - viņa atteica, vēlēdamās, kaut balss būtu stiprāka. - Vakar es biju Rietumvirdžīnijā…

-    Vai jūs savainojāties?

-    Nē, es…

-    Jums ir svaigs plāksteris, Klarisa.

Tad viņa atcerējās.

-     Šodien peldot noskrāpējos pret baseina malu. - Plāksteris nebija redzams, tas atradās uz stilba zem biksēm. Viņš acīmredzot bija to saodis. - Vakar es biju Rietumvirdžīnijā. Tur ir atrasts līķis, Bufalo Billa pēdējais upuris.

-    Ne gluži pēdējais, Klarisa.

-    Priekšpēdējais.

-Jā.

-    Viņa bija noskalpēta. Tieši tā, kā jūs teicāt.

-     Vai jūs neiebildīsiet, ja turpināšu zīmēt, kamēr mēs sarunājamies?

-    Nē, lūdzu.

-    Vai jūs apskatījāt mirstīgās atliekas?

-Jā.

-    Vai esat redzējusi viņa iepriekšējos sasniegumus?

-    Nē. Tikai fotogrāfijas.

-    Kā jūs jutāties?

-    Noraizējusies. Pēc tam es biju aizņemta.

-    Un vēlāk?

-    Satriekta.

-      Vai jūs spējāt strādāt, kā nākas? - Doktors Lekters paberzēja ogles zīmuli pret ietinamā papīra malu, lai gals būtu smailāks.

-    Ļoti labi. Es strādāju ļoti labi.

-     Džeka Kroforda vadībā? Vai varbūt viņš joprojām dodas mājas vizītēs?

-    Viņš bija tur.

-     Mirkli izpatīciet man, Klarisa. Lūdzu, nolieciet galvu uz priekšu, vienkārši nokariet to, it kā būtu iemigusi. Vēl sekundi. Pateicos, gatavs. Apsēdieties, ja vēlaties. Jūs bijāt pateikusi Džekam Krofordam to, ko es pateicu jums, pirms tika atrasts līķis?

-    Jā. Viņš pret to izturējās visai nevērīgi.

-    Un kad ieraudzīja līķi Rietumvirdžīnijā?

-       Viņš runāja ar savu galveno universitātes autoritāti no…

-Ar Alanu Blūmu.

-    Jā. Doktors Blūms teica, ka Bufalo Bills pielāgojoties avīžu radītajai personai, tam skalpu medniekam Bufalo Bil- lam, ar kuru rotaļājas dzeltenā prese. Doktors Blūms sacīja, ka to varētu paredzēt kurš katrs.

-    Vai doktors Blūms bija to paredzējis?

-    Viņš teica, ka jā.

-    Viņš to paredzēja, bet nevienam neatklāja. Saprotu. Ko domājat jūs, Klarisa?

-    Skaidri nezinu.

-     Jūs esat pastudējusi psiholoģiju, tiesu medicīnu. Jūs makšķerējat tur, kur tās abas saplūst kopā, vai ne? Vai kaut kas ir piekodies, Klarisa?

-    Pagaidām sokas diezgan gausi.

-    Ko abas šīs jūsu nozares vēsta jums par Bufalo Billu?

-    Pamatojoties uz grāmatām, viņš ir sadists.

-      Dzīve ir pārāk slidena, lai pamatotos uz grāmatām, Klarisa; dusmas izpaužas kā iekāre, ādas tuberkuloze parādās kā nātrene. - Doktors Lekters ar labo roku pabeidza skicēt kreiso, paņēma tajā ogles zīmuli un sāka skicēt labo roku ar kreiso - tieši tikpat veikli. - Vai jūs runājat par doktora Blūma grāmatu?

-Jā.

»

-    Jūs tajā sameklējāt mani, vai ne?

-Jā.

-    Kā viņš mani apraksta?

-    Kā tīru sociopātu.

-    Vai jūs teiktu, ka doktoram Blūmam vienmēr ir taisnība?

-    Es joprojām gaidu parādāmies paviršu tēlojumu.

Doktora Lektera smaids atsedza mazos, baltos zobus.

-     Lietpratēji mums allaž ir pie rokas, Klarisa. Doktors Čiltons apgalvo, ka Semijs - turpat jums aiz muguras - esot hebefrēnisks šizoīds un neatgūstami zaudēts. Viņš ievietoja Semiju bijušajā Migsa kamerā, jo domā, ka Semijs jau ir atvadījies. Vai jūs zināt, kā parasti aiziet hebefrēniķi? Neraizējieties, viņš jūs nedzirdēs.

-    Viņus ārstēt ir visgrūtāk, - Stārlinga sacīja. - Parasti viņi ieslīgst nedziedējamā izolācijā, un viņiem sairst personība.

Doktors Lekters pašķīra ietinamā papīra lapas, kaut ko izņēma un ielika to slīdošajā ēdiena paplātē. Stārlinga izvilka to no kameras.

-    Nupat vakar Semijs atsūtīja to man kopā ar vakariņām, - viņš noteica.

Tā bija milimetru papīra driska, aprakstīta ar vaska krītiņu.

Stārlinga lasīja:

EZ GRIBU IED PIE JĒZA EZ GRIBU IED AR KRISTU EZ VARU IED PIE JĒZA JĀTIE ŽĀM BŪŠULAPS SEMIJS

Stārlinga atskatījās pār labo plecu. Semijs ar neizteiksmīgu seju sēdēja pie savas kameras sienas, galvu atbalstījis pret restēm.

-    Vai jūs nenolasītu to skaļi? Viņš nedzirdēs.

Stārlinga iesāka:

-    "Es gribu iet pie Jēzus, es gribu iet ar Kristu, es varu iet pie Jēzus, ja tiešām būšu labs."

-     Nē, nē. Ielieciet tur vairāk uzstājības, "Zirņu putras" stilā. Ritms mainās, bet intensitāte paliek tāda pati. - Lekters klusām sita takti: - "Zirņu putra katliņā desmit dienu veca." Intensīvi, saprotiet! Dedzīgi. "Ez gribu ied pie Jēza, ez gribu ied ar Kristu."

-     Saprotu, - Stārlinga noteica un ielika papīru atpakaļ paplātē.

-    Nē, jūs nesaprotat itin neko. - Doktors Lekters strauji pielēca kājās, viņa lokanais augums piepeši kļuva grotesks, salīka pundurīgā pietupienā, un viņš lēkāja un sita takti, balss skanēja kā dziedot: - Ez gribu ied pie Jēza…

Stārlingai aiz muguras pēkšņa kā leoparda šņāciens atskanēja Semija balss, skaļāka nekā bļaurpērtiķim, Semijs bija pietrūcies augšā un spieda seju pie restēm, līķa bāls un sasprindzis, uz kakla izspiedās dzīslas*

EZ GRIBU IED PIE JĒZA EZ GRIBU IED AR KRISTU EZ VARU IED PIE JĒZA JA TIE ŽĀM BŪŠU LAAAPS.

Klusums. Stārlinga apjēdza, ka viņa stāv kājās un saliekamais krēsls ir atmuguriski nogāzies uz grīdas. Viņas papīri bija izbiruši pa grīdu.

-        Lūdzu, - aicinādams viņu apsēsties, teica doktors Lek- ters, atkal stalts un graciozs kā dejotājs. Viņš omulīgi atzvila savā krēslā un atbalstīja zodu plaukstā. - Jūs nesaprotat neko, - viņš atkārtoja. - Semijs ir dziļi ticīgs. Viņš gluži vienkārši jūtas vīlies, jo Jēzus tik ilgi kavējas. Vai drīkstu pateikt Klarisai, kāpēc tu esi šeit, Semij?

Semijs sagrāba savas sejas apakšdaļu un apturēja tās kustības.

-    Lūdzu, - doktors Lekters piebilda.

-    Ijāā, - Semijs starp pirkstiem novilka.

-    Semijs ielika savas mātes galvu ziedojumu traukā Trū- nas baptistu baznīcā. Viņi dziedāja "Dod savam Kungam to labāko", un šī galva Semijam bija pats skaistākais. - Lekters runāja Stārlingai pār plecu. - Paldies, Semij! Viss ir pilnīgā kārtībā. Skaties televīziju.

Garais vīrs noslīdēja uz grīdas, piespiedis galvu pie restēm tāpat kā iepriekš, televizora atspulgi locījās viņa acu zīlītēs, uz sejas tagad vizēja trīs sudrabainas švīkas - siekalas un asaras.

-     Tātad. Paskatieties, vai varat pievērsties viņa problēmām, un es varbūt pievērsīšos jūsējām. Quid pro quo[5]. Viņš neklausās.

Stārlingai vajadzēja savaldīties visiem spēkiem.

-     Pants mainās no "iet pie Jēzus" uz "iet ar Kristu", - viņa teica. - Tā ir loģiska secība: kaut kur iet, nonākt tur, iet kopā.

-     Jā. Tā ir lineāra progresija. Mani sevišķi priecē viņa izpratne, ka "Jēzs" un "Krists" ir viens un tas pats. Tas ir progress. Priekšstatu par vienu dievību, kas reizē ir arī Trīsvienība, ir grūti aptvert, īpaši Semijam, kurš skaidri nezina, cik cilvēku mājo viņā pašā. Eldridžs Klīvers ir devis mums līdzību par trejādību vienā dzīvē, un to mēs uzskatām par noderīgu.

-     Viņš saskata cēlonisku sakarību starp savu uzvedību un mērķiem, tā ir strukturēta domāšana, - Stārlinga sacīja. - Par to liecina ari ritms. Viņš nav notrulinājies - viņš raud. Vai jūs domājat, ka viņš ir katatonisks šizoīds?

-    Jā. Vai saožat viņa sviedrus? Šo savdabīgo āža smaku rada heksametons. Atcerieties, tā ir šizofrēnijas smaka.

-    Un jūs ticat, ka viņš ir ārstējams?

-     Jo sevišķi tagad, kad viņš iziet no stupora fāzes. Kā viņam mirdz vaigi!

-     Doktor Lekter, kāpēc jūs sakāt, ka Bufalo Bills nav sadists?

-    Tāpēc, ka avīzes ziņoja - līķiem uz plaukstu locītavām bijušas žņaugšanas zīmes, bet uz potītēm ne. Vai uz Rietum- virdžīnijas līķa potītēm jūs tādas redzējāt?

-Nē.

-     Klarisa, dīrāšana atpūtas nolūkos vienmēr tiek veikta, upuri pakarot ar kājām gaisā, lai ilgāk tiktu uzturēts asinsspiediens galvā un krūtīs un cilvēks paliktu pie samaņas. Vai to jūs nezinājāt?

-Nē.

-     Kad atgriezīsieties Vašingtonā, aizejiet uz Nacionālo galeriju un aplūkojiet Ticiāna "Marsija nodīrāšanu", pirms to nosūta atpakaļ uz Čehoslovakiju. Ticiānam lieliski padodas detaļas - paskatieties uz izpalīdzīgo Pānu, kurš pienes ūdens spaini!

-    Doktor Lekter, mums ir radušies daži ārkārtēji apstākļi un dažas neparastas iespējas.

-Kam?

-    Jums, ja mums izdosies izglābt šo upuri. Vai redzējāt televīzijā senatori Mārtiņu?

-    Jā, es skatījos ziņas.

-    Ko jūs domājat par šo paziņojumu?

-   Aplams, bet nekaitīgs. Viņai ir slikti padomdevēji.

-     Senatore Mārtiņa ir ļoti ietekmīga persona. Un apņēmīga.

-    Sakiet nu laukā!

-     Es domāju, ka jums ir ārkārtīgi dziļa izpratne par situāciju. Senatore Mārtiņa ir devusi mājienu, ka tad, ja jūs palīdzēsiet mums atgūt Ketrīnu Beikeri Mārtiņu sveiku un veselu, viņa gādās, lai jūs tiktu pārcelts uz federālu iestādi, un, ja tur būs kamera ar skatu uz ārpasauli, jūs to dabūsiet. Iespējams, jūs lūgs arī pārbaudīt rakstiskus psihiatriskus vērtējumus par ienākošiem pacientiem; citiem vārdiem sakot, piedāvās jums darbu. Drošības pasākumi paliks tikpat stingri kā agrāk.

-   Tam es neticu, Klarisa.

-    Jums vajadzētu ticēt.

-    Ak, jums es ticu. Taču par cilvēku uzvedību jūs nezināt vēl daudz ko, ne tikai to, kā tiek veikta kārtīga dīrāšana. Vai piekrītat, ka ir visai dīvaini izraudzīties jūs par Savienoto Valstu senatores ziņnesi?

-        Mani izvēlējāties jūs, doktor Lekter. Jūs nolēmāt runāt tieši ar mani. Vai tagad jūs dotu priekšroku kādam citam? Vai varbūt jūs šaubāties, ka spēsiet palīdzēt.

-   Tas ir gan nekaunīgi, gan nepatiesi, Klarisa. Es neticu, ka Džeks Krofords pieļautu, lai es jebkad saņemu kādu atalgojumu… Iespējams, es pateikšu jums kaut ko tādu, ko jūs varēsiet paziņot senatorei, bet es stingri turos pie principa, ka par preci jāmaksā, to saņemot. Varbūt es to apmainīšu pret kādu informāciju pārjums pašu. Jā vai nē?

-    Paklausīsimies jautājumu.

-   Jā vai nē? Ketrīna gaida, vai ne? Ieklausās tecilas kaukoņā? Kā jums šķiet, ko viņa jums lūgtu darīt?

-    Paklausīsimies jautājumu.

-    Kādas ir jūsu briesmīgākās atmiņas par bērnību?

Stārlinga dziļi ievilka elpu.

-      Ātrāk, - doktors Lekters noteica. - Mani neinteresē jūsu briesmīgākais izdomājums.

-    Mana tēva nāve, - Stārlinga sacīja.

-    Pastāstiet!

-      Viņš bija pilsētas policijas priekšnieks. Kādu nakti viņš pārsteidza divus kramplaužus, narkomānus, kas nāca ārā pa aptiekas sētaspuses durvīm. Kāpdams laukā no sava pikapa, viņš nepaguva pārlādēt ieroci, un laupītāji viņu sašāva.

-    Nepaguva pārlādēt?

-     Viņš neaizbīdīja aizslēgu līdz galam. Tas bija vecs, pārlādējams ierocis, "Remington 870", un starp magazīnu un patrontelpu bija iestrēgusi čaulīte. Kad tā gadās, ierocis nešauj un ir jāizjauc, lai to iztīrītu. Man liekas, kad viņš kāpa ārā, aizslēgs bija atsities pret mašīnas durvīm.

-    Vai viņš nomira uzreiz?

-    Nē. Viņš bija stiprs. Izturēja veselu mēnesi.

-    Vai jūs apmeklējāt viņu slimnīcā?

-    Doktor Lekter… jā.

-    Izstāstiet man kādu detaļu, ko atceraties no slimnīcas.

Stārlinga aizvēra acis.

-     Atnāca kaimiņiene, vecāka sieviete, neprecēta dāma, un nodeklamēja viņam "Thanatopsis"[6] nobeigumu. Viņa droši vien nezināja neko citu, ko teikt. Tas ir viss. Mēs esam apmainījušies.

-     Jā, esam gan. Jūs bijāt ļoti vaļsirdīga, Klarisa. To es jūtu vienmēr. Manuprāt, būtu brīnišķīgi pazīt jūs privātajā dzīvē.

-    Quid pro quo.

-      Vai, pēc jūsu domām, tā Rietumvirdžīnijas meitene dzīvē bija fiziski ļoti pievilcīga?

-    Viņa bija labi kopta.

-    Netērējiet manu laiku ar lojalitāti.

-    Viņa bija korpulenta.

-    Liela auguma?

-Jā.

-   Ar šāviena brūci krūtīs.

-Jā.

-    Droši vien ar plakanām krūtīm.

-    Viņas augumam - jā.

-    Bet ar platiem gurniem. Apjomīga.

-   Jā, tāda viņa bija.

-    Kas vēl?

-     Viņai rīklē tīši bija ievietots kukainis - tas nav paziņots atklātībai.

>

-    Vai tas bija tauriņš?

Mirkli Stārlingai aizrāvās elpa. Viņa cerēja, ka Lekters nav to dzirdējis.

-    Tas bija naktstauriņš, - viņa sacīja. - Lūdzu, pasakiet man, kā jūs to nojautāt.

-     Klarisa, es jums pateikšu, kādēļ Bufalo Billam vajadzīga Ketrīna Beikere Mārtiņa, un pēc tam - arlabunakti. Pašreizējos nosacījumos tas ir mans pēdējais vārds. Varat pateikt senatorei, kādam nolūkam viņam vajadzīga Ketrīna, un senatore var izteikt man interesantāku piedāvājumu… vai gaidīt, līdz Ketrīna uzpeldēs virs ūdens, lai saprastu, ka man bijusi taisnība.

-      Kādam nolūkam Ketrīna ir viņam vajadzīga, doktor Lekter?

-    Viņš grib vesti ar pupiem, - doktors Lekters sacīja.

23

Ketrīna Beikere Mārtiņa gulēja septiņpadsmit pēdu zem pagraba grīdas. Tumsā skaļi plūda viņas elpa, skaļi pukstēja viņas sirds. Dažreiz bailes uzmina viņai uz krūtīm kā mednieks, kas nogalina lapsu. Dažreiz viņa spēja domāt: viņa zināja, ka ir nolaupīta, taču nezināja, kas ir nolaupītājs. Viņa zināja, ka nesapņo; piķa melnajā tumsā viņa dzirdēja klusos klikšķus, kas radās, mirkšķinot acis.

Tagad viņa jutās labāk nekā tobrīd, kad tikko bija atguvusi samaņu. Briesmīgais reibonis bija gandrīz pagaisis, un viņa juta, ka gaisa pietiek. Viņa spēja atšķirt apakšu no augšas un daļēji apzinājās sava ķermeņa stāvokli.

Plecs, gurns un celis sāpēja, atspiesti pret cementa grīdu, uz kuras viņa gulēja. Tā puse bija apakša. Augša bija raupjais matracis, zem kura viņa bija palīdusi, kad pēdējo reizi bija atspīdējusi spilgta, žilbinoša gaisma. Dunošās sāpes galvā tagad bija pierimušas, un īsti sāpēja vienīgi kreisās rokas pirksti. Viņa zināja, ka zeltnesis ir lauzts.

Viņa bija ieģērbta svešā, vatētā kombinezonā. Tas bija tīrs un smaržoja pēc auduma mīkstinātāja. Arī grīda bija tīra, ja neņēma vērā vistas kaulus un dārzeņu gabalus, ko viņas sagūstītājs iemetis bedrē. Vienīgie priekšmeti šeit bija matracis un plastmasas sanitārais spainis, kam pie stīpas piesieta tieva aukla. Tā atgādināja kokvilnas velasauklu un stiepās augšup, tumsā, cik vien tālu viņa spēja aizsniegties.

Ketrīna Mārtiņa varēja brīvi kustēties, taču nebija jau, kurp iet. Grīda, uz kuras viņa gulēja, bija ovāla, apmēram astoņas reiz desmit pēdas plata, ar šauru noteku centrā. Tas bija dziļas, segtas bedres dibens. Gludās cementa sienas, celdamās augšup, viegli ieliecās uz iekšu.

Vai tur augšā atskanēja kāds troksnītis, vai tā bija tikai viņas sirds? Skaņas no augšas. No augšas viņu nepārprotami sasniedza skaņas. Bedre, kurā viņa bija ieslodzīta, atradās pagrabā tieši zem virtuves. Tagad - soļi pa virtuves grīdu un tekošs ūdens. Suņa nagu skrapsti pret linoleju. Pēc tam nekā, līdz, iedegoties pagraba lampām, caur vaļējo lūku augšā parādījās vājas, dzeltenas gaismas disks. Tad - žilbinoša gaisma bedrē, un šoreiz viņa piecēlās šajā gaismā sēdus, pārlikusi matraci pār kājām, apņēmusies skatīties, pūlēdamās paraudzīties starp pirkstiem, kamēr acis pieradīs pie gaismas.

Pašas ēna zvārojās ap viņu, kad augstu gaisā, iekārts bedrē, auklā šūpojās starmetis.

Viņa sarāvās, kad tualetes spainis sakustējās, pacēlās gaisā, līgojās augšup tievajā auklā un, lēni griezdamies, slīdēja pretim gaismai. Viņa centās norīt savas bailes, reizē ierija par daudz gaisa, tomēr dabūja pār lūpām vārdus.

-   Mana ģimene samaksās, - viņa teica. - Skaidrā naudā. Mana māte samaksās nekavējoties, bez kādiem jautājumiem. Tas ir viņas privātais - ai\ - Pār viņu krita plīvojoša ēna, tikai dvielis. - Tas ir viņas privātais telefona numurs. Divi nulle divi…

-    Nomazgājies!

Tā bija tā pati pretīgā balss, ko viņa bija dzirdējusi runājam ar suni.

Lejup tievā auklā nolaidās otrs spainis. Viņa saoda karstu ziepjūdeni.

-     Noģērbies un nomazgājies viscaur, citādi es tevi nomazgāšu ar šļūteni. - Un sāņus, sunim, balss pieklususi noteica: - Jā, tas dabūs ar šļūteni, vai ne, sirsnucīt, jā, tas dabūs gan\

Ketrīna Mārtiņa dzirdēja soļus un nagus uz grīdas virs pagraba. Tagad viņai vairs nedubultojās redze kā tobrīd, kad gaisma iedegās pirmo reizi. Viņa redzēja skaidri. Cik augstu ir mala, vai starmetis karājas izturīgā auklā? Vai viņa varētu uzmest uz tās kombinezonu, kaut ko aizsniegt ar dvieli? Dari kaut ko, velns parāvis! Sienas bija gludas, gluda caurule uz augšu.

Plaisa cementā pēdu augstāk par viņas pacelto roku bija vienīgais defekts, ko viņa spēja saskatīt. Saritinājusi matraci tik cieši, cik vien varēja, viņa sasēja rituli ar dvieli un, grīļīgi nostājusies uz tā, sniedzās pie plaisas, ieķērās tajā ar nagiem, lai saglabātu līdzsvaru. Ketrīna paskatījās augšup, gaismā, un piemiedza acis tās žilbā. Starmetis ar kupolu, iekārts bedrē pēdas dziļumā, gandrīz desmit pēdu virs viņas izstieptās rokas, tikpat labi varētu būt mēness, bet tad jau viņš nāca, matracis ļodzījās, viņa skrāpējās gar plaisu, pūlēdamās noturēties līdzsvarā, nolēca lejā, un kaut kas, kāda pārsla nolidoja gar viņas seju.

Kaut kas slīdēja lejup garām gaismai, šļūtene. Viena vienīga ledaina ūdens šalts, drauds.

-    Nomazgājies! Viscaur.

Spainī bija vīkšķis, un ūdenī peldēja plastmasas pudele ar dārgu ārzemju krēmu ādas mīkstināšanai.

Viņa paklausīja, uz delmiem un stilbiem bija zosāda, krūšgali jutīgi un saraukušies vēsajā gaisā. Viņa notupās pie siltā ūdens spaiņa tik tuvu sienai, cik vien iespējams, un nomazgājās.

-    Tagad noslaukies un viscaur ierivējies ar krēmu! Ierī- vējies viscaur.

Krēms ūdenī bija sasilis. Tā miklumā kombinezons lipa viņai pie ādas.

-    Tagad salasi savus atkritumus un izmazgā grīdu!

Viņa izdarīja ari to, savāca vistas kaulus un salasīja zaļos zirnīšus. Salika visu spainī un uzslaucīja no cementa sīkos tauku traipiņus. Vēl kaut kas - pie pašas sienas. Pārsla, kas bija nolidojusi no plaisas tur, augšā. Tas bija cilvēka nags, klāts ar vizuļojošu laku un nolauzts zemu, pie dzīvas miesas.

Spainis tika uzvilkts augšā.

- Mana māte samaksās, - Ketrīna Mārtiņa teica. - Bez kādiem jautājumiem. Viņa samaksās pietiekami, lai jūs visi būtu bagāti. Ja tā ir politiska lieta, Irāna vai Palestīna, vai melnādaino atbrīvošanās, viņa dos tai naudu. Jums tikai vajag…

Gaisma nodzisa. Pēkšņa un pilnīga tumsa.

Viņa sarāvās un iesaucās: - Ai! - kad turpat blakus, iesiets auklā, nolaidās sanitārais spainis. Viņa apsēdās uz matrača, domas joņoja. Tagad viņai šķita, ka sagūstītājs ir viens, ka viņš ir baltais amerikānis. Ketrīna bija centusies radīt iespaidu, ka viņai nav ne jausmas, kas viņš ir, kāda viņam ādas krāsa, cik viņu tur daudz, ka viņas atmiņas par autostāvvietu ir izdzēsuši sitieni pa galvu. Ketrīna cerēja - sagūstītājs noticēs, ka droši var laist viņu brīvībā. Viņas prāts darbojās, darbojās un beidzot sāka darboties pārāk labi.

Nags, te ir bijis vēl kāds. Te ir bijusi sieviete, meitene. Kur viņa ir tagad? Ko viņš tai nodarījis?

Ja nebūtu šoka un apdulluma, viņa to būtu aptvērusi agrāk. Tagad to panāca krēms ādas mīkstināšanai. Āda. Nu viņa saprata, kā rokās nonākusi. Šī atskārsme pārņēma viņu kā drausmīgs, verdošs ūdens, un viņa kliedza, kliedza zem matrača, pietrūkās kājās un rāpās, ķērās pie sienas, kliedza, līdz atklepoja mutē kaut ko siltu un sāļu, viņa pielika plaukstas pie sejas un juta uz to virspuses žūstam kaut ko lipīgu, tad stinga gulēja uz matrača un izliecās augšup no grīdas, balstīdamās uz pakauša un papēžiem, ar rokām ieķērusies sev matos.

24

Klarisas Stārlingas ceturtdaļdolārs ieripoja noplukušās sanitāru atpūtas istabas telefona automātā. Viņa piezvanīja uz minibusiņu.

-    Krofords.

-     Es zvanu no maksas telefona pie maksimālās drošības režīma nodaļas, - Stārlinga teica. - Doktors Lekters man jautāja, vai Rietumvirdžīnijā atrastais kukainis bijis tauriņš. Sīkāk paskaidrot viņš liedzās. Viņš teica, ka Ketrīna Mārtiņa esot vajadzīga Bufalo Billam tāpēc, citēju, ka "viņš grib vesti ar pupiem". Doktors Lekters piekrīt apmaiņai. Viņš grib "interesantāku" piedāvājumu no senatores. ^ - Vai viņš pārtrauca runāt?

-Jā.

-    Kā jūs domājat, cik drīz viņš runās atkal?

-    Es domāju, ka viņam labpatiks klusēt dažas turpmākās dienas, taču es labprātāk vēlreiz ņemtu viņu-priekšā"'tagad, ja vien varētu dabūt kādu steidzamu piedāvājumu no senatores.

-     Steidzamu, pareizi. Stārlinga, mēs esam identificējuši Rietumvirdžīnijas meiteni. Pirms kādas pusstundas Identifikācijas nodaļā tika atrasti pirkstu nospiedumi, kas pieder bez vēsts pazudušai personai, par kuru ziņots no Detroitas. Kim- berlija Džeina Emberga, divdesmit divi gadi, pazudusi Det- roitā septītajā februārī. Patlaban mēs meklējam aculieciniekus viņas dzīvokļa apkaimē. Šarlotsvilas patologanatoms apgalvo, ka viņa ir mirusi ne vēlāk kā vienpadsmitajā februārī, iespējams, dienu agrāk, desmitajā.

-     Viņš ir atstājis meiteni dzīvu tikai trīs dienas, - Stārlinga sacīja.

-    Viņa periods kļūst īsāks. Manuprāt, tas nevienu nepārsteidz. - Kroforda balss bija mierīga. - Ketrīna Mārtiņa ir pie viņa apmēram divdesmit sešas stundas. Man šķiet, ja Lekteram ir kas sakāms, būtu labi, ja viņš to pateiktu jūsu nākamajā sarunā. Es atrodos Baltimoras nodaļā, jūs ar šejieni savienoja no novērošanas mašīnas. Esmu noīrējis jums istabu Hovarda Džonsona viesnīcā divu kvartālu attālumā no slimnīcas, ja jums vēlāk gribētos nosnausties.

-        Lekteram ir aizdomas, mister Kroford, viņš nav pārliecināts, ka jūs ļausiet gūt viņam kādu labumu. To, ko viņš pateica par Bufalo Billu, viņš iemainīja pret personisku informāciju par mani. Nedomāju, ka ir kāds mutisks sakars starp viņa jautājumiem un šo lietu… Vai jūs gribat zināt, ko viņš jautāja?

-Nē.

-    Tāpēc jūs nelikāt ņemt man līdzi mikrofonu, vai ne? Jūs domājāt, ka tā man būs vieglāk, ka es ātrāk izstāstīšu to, ko viņš grib dzirdēt, un izpatikšu viņam, ja to nedzirdēs neviens cits.

-    Te jums būs vēl viens motīvs: ja nu es uzticos jūsu spriedumam, Stārlinga? Ja nu es domāju, ka jūs esat mans labākais strēlnieks, un gribu pasargāt jūs no viszinīgu kritizētāju bara? Vai tad es liktu jums ņemt līdzi mikrofonu?

-    Nē, ser. - Jūs taču esat slavens ar savu prasmi apieties ar aģentiem, vai ne, mister Krokodil? - Ko mēs varam piedāvāt doktoram Lekteram?

-    Pāris lietu. Nosūtīšu jums ziņu. Pēc piecām minūtēm tā būs klāt, ja vien jūs nevēlaties vispirms mazliet atpūsties.

-      Es labāk gribētu rīkoties tagad, - Stārlinga sacīja. - Pasakiet viņiem, lai pasauc Alonso. Pasakiet Alonso, ka gaidīšu viņu gaitenī pie astotās nodaļas.

-    Pēc piecām minūtēm, - Krofords noteica.

Stārlinga staigāja šurpu turpu pa noplukušās atpūtas istabas linoleju dziļi pazemē. Viņa bija vienīgais spožums šajā telpā.

Mēs reti spējam sagatavoties, pastaigājoties pa pļavām vai grantētiem celiņiem; īsā laikā mēs to pagūstam vietās bez logiem, slimnīcas gaiteņos, tādās telpās kā šī atpūtas istaba ar saplaisājušu plastmasas dīvānu un "Cinzano" pelnutrau- kiem, kur aizkari sedz kailu betonu. Šādās istabās, kad atlicis tik maz laika, mēs sagatavojam žestus, iemācāmies tos no galvas, lai varētu tos atkārtot, kad izbijušies stāvēsim Likteņa vaiga priekšā. Stārlinga bija pietiekami veca, lai to zinātu; viņa neļāva telpai sevi ietekmēt.

Stārlinga staigāja šurpu turpu. Viņa žestikulēja tukšam gaisam.

- Turies, meitenīti - viņa skaļi noteica. To viņa sacīja Ketrīnai Mārtinai, un to viņa sacīja sev. - Mēs esam labākas par šo telpu. Mēs esam labākas par šo nolādēto vietu, - viņa skaļi teica. - Mēs esam labākas par to vietu, kur viņš tevi ieslodzījis. Palīdzi man. Palīdzi man. Palīdzi man! - Mirkli viņa domāja par saviem mirušajiem vecākiem. Prātoja, vai šobrīd viņiem būtu kauns par savu meitu, - uzdeva tikai šo jautājumu, nedomājot par tā noderīgumu vai jēgu - tā, kā mēs to uzdodam vienmēr. Atbilde bija - nē, vecākiem nebūtu par viņu kauns.

Viņa noskaloja seju un izgāja gaitenī.

Tur stāvēja sanitārs Alonso, rokā turēdams aizzīmogotu aploksni no Kroforda. Tajā atradās karte un instrukcijas. Gaiteņa lampas gaismā viņa žigli tās izlasīja un nospieda zvana pogu, lai Bārnijs ielaistu viņu iekšā.

25

Doktors Lekters sēdēja pie galda, izskatīdams savu korespondenci. Stārlingai bija vieglāk tuvoties būrim, ja viņš nelūkojās uz viņas pusi.

-    Doktor!

Lekters pacēla pirkstu, dodams zīmi klusēt. Beidzis lasīt vēstuli, viņš sēdēja domīgs, sešpirkstu rokas īkšķi palicis zem zoda, rādītājpirkstu turēdams pie deguna.

-     Ko jūs par to domājat? - viņš jautāja, ielikdams dokumentu paplātē.

Tā bija vēstule no ASV Patentu biroja.

-    Tur ir runa par manu krustā sišanas pulksteni, - doktors Lekters teica. - Viņi negrib izsniegt man patentu, taču iesaka nodrošināt autortiesības uz ciparnīcu. Paskatieties šeit. - Viņš ielika paplātē zīmējumu salvetes lielumā, un Stārlinga izvilka paplāti laukā. - Varbūt jūs būsiet pamanījusi, ka vairumā krustā sišanas ainu rokas rāda, teiksim, bez ceturkšņa trīs vai, pats agrākais, bez desmit divi, turpretī kājas ir uz sešiem. Šajā pulksteņa ciparnīcā Jēzus ir pie krusta, kā redzat tur, un rokas griežas, lai rādītu laiku, tieši tāpat kā slaveno Disneja pulksteņu rādītāji. Kājas paliek uz sešiem, un augšā, nimbā, griežas mazs sekunžu rādītājs. Ko jūs domājat?

Anatomiskā skice bija ļoti kvalitatīva. Galva bija viņas.

-    Jūs zaudēsiet daudz detaļu, ja tas tiks samazināts līdz rokaspulksteņa izmēriem, - Stārlinga sacīja.

-    Tā diemžēl ir tiesa, bet padomājiet par lielajiem pulksteņiem. Vai jums šķiet, ka bez patenta šī ideja būs drošībā?

-    Jūs pirktu kvarca mehānismus - vai ne? - un tie jau ir patentēti. Skaidri nezinu, taču man šķiet, ka patenti attiecas tikai uz unikālām mehāniskām ierīcēm, un autortiesības attiecas uz dizainu.

-    Bet jūs taču neesat juriste, vai ne? FIB vairs nav vajadzīgi juristi.

-    Man ir kāds piedāvājums, - Stārlinga sacīja, vērdama vaļā mapi.

Nāca Bārnijs. Viņa atkal aizvēra mapi. Viņa apskauda Bārnija nesatricināmo mieru. Viņa acīs nemanīja nekādu narkotikas pēdu, un tajās vīdēja ļoti ass prāts.

-    Atvainojiet, - Bārnijs teica. - Jājams jāpārcilā daudz papīru, tur, skapī, ir tāds galdiņš, skolas sols, ko te izmanto psihiatri. Gribat?

Skolas tēls. Jā vai nē?

-    Vai tagad mēs varam runāt, doktor Lekter?

Doktors pacēla vaļēju plaukstu.

-   Jā, Bārnij. Pateicos.

Nu viņa sēdēja, un Bārnijs bija drošā attālumā.

-    Doktor Lekter, senatorei ir vērā ņemams piedāvājums.

-    Par to lemšu es. Vai jūs tik drīz sazinājāties ar viņu?

-    Jā. Viņa neko nepietaupa. Tas ir viss, kas viņai ir, tāpēc nav apspriežams. Tas ir viss, viens vienīgs piedāvājums. - Viņa pacēla skatienu no savas mapes.

Doktors Lekters, deviņu cilvēku slepkava, bija salicis pirkstu galus kopā zem deguna un vēroja viņu. Aiz viņa acīm pletās bezgalīga nakts.

-      Ja jūs palīdzēsiet mums atrast Bufalo Billu pietiekami ātri, lai Ketrīnu Mārtiņu izdotos glābt sveiku un veselu, tad saņemsiet, lūk, ko: jūs tiksiet pārcelts uz Veterānu administrācijas slimnīcu Oneidapārkā, Ņujorkas štatā, uz kameru ar skatu uz mežiem, kas ietver slimnīcu. Maksimālais drošības režīms joprojām būs spēkā. Jūs lūgs palīdzēt novērtēt rakstiskos psiholoģiskos testus, kas veikti ar dažiem federālajiem ieslodzītajiem, ne obligāti tiem, kuri atradīsies vienā iestādē ar jums. Vērtējumus jūs pārbaudīsiet anonīmi. Bez identifikācijas. Jums tiks nodrošināta pienācīga pieeja grāmatām. - Viņa pacēla acis.

Klusums spēj būt ņirdzīgs.

-        Pats labākais, pats svarīgākais: vienu nedēļu gadā jūs atstāsiet slimnīcu un dosieties uz šejieni. - Viņa ielika paplātē karti. Dpktors Lekters to neievilka kamerā.

-    Uz Plamas salu, - viņa turpināja. - Katru tās nedēļas pēcpusdienu jūs varēsiet pastaigāties liedagā vai peldēties okeānā, uzraugi paliks septiņdesmit piecu jardu attālumā, taču tā būs īpašo uzdevumu komandas uzraudzība. Tas ir viss.

-    Ja es atteikšos?

-    Tad jūs varēsiet tepat iekarināt aizkariņus. Varbūt tas līdzēs. Mums nav nekā, ar ko jums draudēt, doktor Lekter. Varu tikai piedāvāt jums iespēju ieraudzīt dienas gaismu.

Stārlinga neskatījās uz viņu. Šobrīd viņai negribējās spēkoties ar skatieniem. Šī nebija konfrontācija.

-    Vai Ketrīna Mārtiņa atnāks ar mani parunāt - tikai par savu sagūstītāju -, ja es nolemšu publicēt rakstu? Parunāt vienīgi ar mani?

-    Jā. To jūs varat uzskatīt par apsolītu.

-    Kā jūs zināt? Kas to ir apsolījis?

-    Es pati viņu atvedīšu.

-    Ja vina nāks.

-    Vispirms mums būs jāpajautā viņai, vai ne?

Lekters ievilka paplāti kamerā.

-    Plamas sala.

-    Meklējiet Longailendas galā, tur, tas ziemeļu rags.

-     Plamas sala. Tur ir rakstīts "Plamas salas Dzīvnieku slimību centrs (federālie nagu un mutes sērgas izmeklējumi)". Skan valdzinoši.

-     Tā ir tikai daļa no salas. Tur ir skaista pludmale un jauka apkaime. Pavasaros tur ligzdo zīriņi.

-    Zīriņi. - Doktors Lekters nopūtās, mazliet atlieca galvu un pieskārās ar savu sarkano mēli sarkanās lūpas vidum. - Ja mēs runājam par to, Klarisa, tad man ir jānodrošinās. Quid pro quo. Es jums kaut ko pateikšu, un jūs kaut ko pateiksiet man.

-    Runājiet, - Stārlinga teica.

Viņai bija jāgaida vesela minūte, līdz viņš sacīja:

-     Kāpurs iekūņojas kūniņā. Tad tas izšķiļas, iznāk no savas slepenās ģērbtuves kā skaists imago. Vai jūs zināt, kas ir imago, Klarisa?

-    Pieaudzis, spārnains kukainis.

-    Bet kas vēl?

Viņa papurināja galvu.

-    Tas ir termins no psihoanalīzes mirušās reliģijas. Imago ir tēva vai mātes tēls, kas paslēpts kopš zīdaiņa vecuma apziņā un saistīts ar bērna pieķeršanos. Šis vārds ir cēlies no vaska krūšutēliem, kuri atveidoja senčus un kurus senie romieši nesa bēru procesijās… Pat flegmātiskajam Krofordam būtu jāsaskata kukaiņa kūniņā kāda nozīme.

-    Nav it nekā, ar ko sākt, var tikai salīdzināt entomoloģijas žurnālu abonentu sarakstus ar zināmo seksuālo noziedznieku aprakstiem kartotēkā.

-     Sākumam atteiksimies no Bufalo Billa. Tas ir maldinošs termins, un tam nav nekāda sakara ar cilvēku, kuru jūs meklējat. Ērtības labad sauksim viņu par Billiju. Es sniegšu jums īsu kopsavilkumu par to, ko domāju. Esat gatava?

-    Esmu.

-        Kūniņas nozīme ir pārvērtība. No kāpura par tauriņu vai naktstauriņu. Billijs ir iedomājies, ka grib pārvērsties. Viņš šuj sev meitenes tērpu no īstām meitenēm. Tāpēc upuri ir lieli - viņam vajag tādas drēbes, kas derētu. Upuru skaits liecina, ka viņš, iespējams, uzskata to par vairākkārtīgu vecās ādas nomešanu. To viņš dara divstāvu mājā, vai jūs jau esat sapratusi, kāpēc divstāvu?

-    Kādu laiku viņš pakar upurus uz kāpnēm.

-    Pareizi.

-     Doktor Lekter, es nekad neesmu saskatījusi sakarību starp transseksuālismu un varmācību - transseksuāļi parasti ir pasīvi tipi.

-    Tas tiesa, Klarisa. Dažkārt ir vērojama nosliece uz ķirurģisku māniju - kosmētiski līdzekli vien transseksuāļus apmierina reti -, bet tas arī ir apmēram viss. Billijs nav īsts transseksuālis. Klarisa, jūs esat ļoti tuvu tai metodei, ar kuru viņu noķersiet, vai jūs to apzināties?

-    Nē, doktor Lekter.

-     Labi. Tad jums nebūs iebildumu man pastāstīt, kas ar jums notika pēc jūsu tēva nāves.

Stārlinga skatījās skolas sola saskrāpētajā virsmā.

-    Nedomāju, ka atbilde ir jūsu papīros, Klarisa.

-    Mana māte noturēja mūs kopā vairāk nekā divus gadus.

-    Kādā veidā?

-    Dienā viņa strādāja par istabeni motelī, vakaros - par pavāri kafejnīcā.

-    Un pēc tam?

-    Es pārcēlos pie mātes māsīcas un viņas vīra uz Montānu.

-    Viena pati?

-    Es biju vecākā.

-    Pilsētas valde jūsu ģimenei nepalīdzēja?

-    Izsniedza čeku par pieciem simtiem dolāru.

-     Dīvaini, ka nebija apdrošināšanas. Klarisa, jūs teicāt, ka tēvs atsitis šautenes aizslēgu pret sava pikapa durvīm.

-Jā.

-    Vai viņam nebija patruļmašīnas?

-Nē.

-   Tas notika naktī.

-Jā.

-    Vai viņam nebija pistoles?

-Nē.

-      Klarisa, viņš strādāja naktī, pikapā, bruņots tikai ar šauteni… Sakiet - vai pie siksnas viņš nenēsāja kontrolpulk- steni? Visā pilsētā pie stabiem ir pieskrūvētas atslēgas, un tev ir pie tām jāaizbrauc un jāiebāž tās kontrolpulkstenī? Lai pilsētas tēvi zinātu, ka tu neesi gulējis. Pasakiet, vai viņam tāds bija, Klarisa.

-Jā.

-    Viņš bija naktssargs, vai ne, Klarisa, viņš nemaz nebija policijas priekšnieks? Es zināšu, ja jūs samelosiet.

-    Darba aprakstā bija teikts - nakts policijas priekšnieks.

-    Kas ar to notika?

-    Kas notika ar ko?

-    Ar kontrolpulksteni. Kas ar to notika pēc tam, kad jūsu tēvs tika ievainots?

-    Es neatceros.

-    Ja atcerēsieties, vai pateiksiet man?

-    Jā. Pagaidiet - slimnīcā ieradās pilsētas mērs un palūdza, lai māte atdod viņam pulksteni un žetonu. - Viņa nebija zinājusi, ka to atceras. Mērs savā neoficiālajā uzvalkā un kurpēs no flotes krājumu pārpalikumiem. Maita. - Quid pro quo, doktor Lekter.

-     Vai jūs mirkli nospriedāt, ka esat to izdomājusi? Nē, ja jūs būtu to izdomājusi, tas nesāpētu. Mēs runājām par trans- seksuāļiem. Jūs teicāt, ka varmācība un destruktīva, nenormāla uzvedība nav statistiski saistīta ar transseksuālismu. Taisnība. Vai atceraties, ko mēs sacījām par dusmām, kas izpaužas kā iekāre, un par ādas tuberkulozi, kas izpaužas kā nātrene? Billijs nav transseksuālis, Klarisa, bet pats domā, ka ir, viņš cenšas tāds būt. Man šķiet, viņš ir centies būt daudz kas.

-    Jūs teicāt, ka es esmu tuvu metodei, ar kuru mēs viņu varētu noķert.

-      Ir trīs lieli transseksuālās ķirurģijas centri: Džonsa Hopkinsa klīnika, Minesotas universitāte un Kolumbusas Medicīnas centrs. Es nebūtu pārsteigts, ja vienā vai visos trijos viņš būtu pieteicies uz dzimuma maiņas operāciju un saņēmis atteikumu.

-    Uz kāda pamata viņš būtu atraidīts, kas varētu atklāties?

-      Jūs esat ļoti attapīga, Klarisa. Pirmais iemesls būtu krimināla sodāmība. Tā diskvalificē pretendentu, ja vien noziegums nav bijis samērā nekaitīgs un ir saistīts ar dzimuma identitātes problēmu. Tā, piemēram, publiska transvestija vai kas tamlīdzīgs. Ja viņš būtu veiksmīgi samelojis par kādu nopietnu kriminālu sodāmību, tad personības diagnostika tik un tā to atklātu.

-Kā?

-    Ir jāzina, kā, lai viņus izsijātu, vai ne? -Jā.

-    Kāpēc jūs nepajautājat doktoram Blūmam?

-    Es labāk gribētu jautāt jums.

-    Kas jums būs par šo visu, Klarisa, paaugstinājums un algas pielikums? Kas jūs esat, vai G-deviņi? Ko mazi G- deviņi mūslaikos saņem?

-     Pirmkārt, ārdurvju atslēgu. Kā viņš būtu raksturots diagnozē?

-    Kā jums patika Montānā, Klarisa?

-    Montānā ir jauki.

-    Kā jums patika jūsu mātes māsīcas virs?

-    Mēs bijām atšķirīgi.

-    Kādi viņi bija?

-    Nomocījušies darbā.

-    Vai viņiem bija bērni? -Nē.

-    Kur jūs dzīvojāt?

-    Rančo.

-   Aitu audzēšanas rančo?

-   Aitu un zirgu.

-    Cik ilgi jūs tur palikāt?

-    Septiņus mēnešus.

-    Cik jums bija gadu?

-   besmit.

-    Kurp jūs devāties no turienes?

-    Uz Luterāņu namu Bozmenā.

-    Sakiet man patiesību.

-    Es saku jums patiesību.

-    Jūs laipojat ap patiesību. Ja esat nogurusi, mēs varētu parunāt nedēļas beigās. Es pats jau sāku garlaikoties. Vai varbūt jūs labprātāk runātu tagad?

-   Tagad, doktor Lekter.

-      Labi. Bērns tiek nosūtīts prom no savas mātes, uz rančo Montānā. Uz aitu un zirgu audzēšanas rančo. Ilgojas pēc mātes, priecājas par dzīvniekiem… - Doktors Lekters mudinādams izpleta rokas.

-    Tur bija vareni. Man bija pašai sava istaba ar indiāņu paklāju uz grīdas. Man ļāva jāt ar zirgu - vadāja mani apkārt ķēvītes mugurā -, ķēve diez cik labi neredzēja. Visiem zirgiem kaut kas kaitēja. Tie bija klibi vai slimi. Daži bija auguši kopā ar bērniem, un, ziniet, rītos tie mani sveicināja zviedzot, kad es izgāju ārā gaidīt skolas autobusu.

-    Bet pēc tam?

-    Es atradu šķūnī kaut ko dīvainu. Tur viņiem bija maza zirglietu istabiņa. Es domāju, ka tā manta ir kaut kas līdzīgs vecai ķiverei. Noņēmusi to no vadža, ieraudzīju, ka uz tās ir zīmogs "V. V. Grīnera humānais zirgu kāvējs". Tā bija tāda kā zvanveida kaska no metāla, un augšpusē tai bija vieta patronai. Izskatījās pēc trīsdesmit otrā kalibra.

-    Vai tajā rančo audzēja zirgus nokaušanai, Klarisa?

-Jā.

-    Vai tos nokāva turpat rančo?

-    Jā, tos, kuri bija paredzēti līmes un mēslojuma ražošanai. Kravas mašīnā var sakraut veselus sešus beigtus zirgus.

Bet tos, kas bija paredzēti suņu barībai, aizveda projām dzīvus.

-    Un tas, ar kuru jūs jādelējāt pa sētu?

-    Mēs kopā aizbēgām.

-    Cik tālu jūs tikāt?

-     Apmēram tik tālu, cik tālu es tikšu, līdz jūs man izskaidrosiet personības diagnostiku.

-     Vai jūs zināt, kāda ir testa procedūra vīriešiem, kuri piesakās uz dzimuma maiņas operāciju?

-Nē.

-     Varbūt jūs varētu palīdzēt, atvedot man testu saraksta kopiju no kāda transseksuālās ķirurģijas centra, bet sākumam: testu komplektā parasti ietilpst Vekslera pieaugušo intelektuālās attīstības tests, māja-koks-cilvēks, Roršahs, paš- uztvēruma zīmējums, tematiskā apercepcija, MMPI, protams, un vēl daži citi, manuprāt, ari Dženkinsa tests, kas izstrādāts Ņujorkas universitātē. Jums ir vajadzīgs kaut kas tāds, ko jūs varētu ātri izprast, vai ne? Vai ne, Klarisa?

-   Tas būtu pats labākais - kaut kas ātrs.

-     Paskatīsimies… mūsu hipotēze ir tāda, ka mēs meklējam vīrieti, kura testu rezultāti atšķirsies no īsta transseksuā- ļa testu rezultātiem. Labi - mājas-koka-cilvēka zīmējumā meklējiet kādu, kurš nav vispirms uzzīmējis sievieti. Vīrieši transseksuāļi gandrīz vienmēr uzzīmē vispirms sievieti un, raksturīgi, pievērš lielu uzmanību šo uzzīmēto sieviešu rotājumiem. Viņu vīriešu figūras ir vienkārši stereotipi - gadās daži vērā ņemami izņēmumi, ja viņi zīmē "Misteru Ameriku", - un cits no cita atšķiras maz. Meklējiet mājas zīmējumu bez rožainiem nākotnes izpušķojumiem - ārpusē nestāv bērnu ratiņi, nav aizkaru, pagalmā nav puķu. īstie transsek- suāļi zīmē divu veidu kokus - nokarenus, kuplus vītolus un kastrācijas tematus. Koki, kurus pārgriež zīmējuma robeža vai papīra mala, kastrācijas tēli, īsto transseksuāļu zīmējumos ir pilni dzīvības. Ziedoši un auglīgi stumbeņi. Tā ir svarīga īpatnība. Tie ļoti atšķiras no baiļpilnajiem, mirušajiem, sakropļotajiem kokiem, kādus zīmē cilvēki ar garīgiem traucējumiem. Tas ir labs piemērs - Billija koks būs drausmīgs. Vai es runāju par ātru?

-    Nē, doktor Lekter.

-     Savā pašportretā transseksuālis gandrīz nekad neattēlos sevi kailu. Lai jūs nemaldina zināmi paranojāli priekšstati tematiskās apercepcijas testa kartītēs - tas ir visai parasti transseksuāļiem, kuri daudz nodarbojas ar transvestiju; bieži viņiem ir bēdīga pieredze ar varas pārstāvjiem. Vai lai izdaru kopsavilkumu?

-    Jā, es vēlētos kopsavilkumu.

-     Jums vajadzētu censties iegūt to cilvēku sarakstu, kuru pieteikumi noraidīti visos trijos dzimuma maiņas ķirurģijas centros. Vispirms pārbaudiet tos, kuri noraidīti kriminālsodā- mības dēļ, un starp tiem vērīgi izpētiet kramplaužus. To vidū, kuri mēģinājuši slēpt sodāmību, meklējiet cilvēkus ar smagām bērnības traumām, kas saistītas ar varmācību. Iespējams, internēšanu bērnībā. Tad pievērsieties testiem. Jūs meklējat balto vīrieti, domājams, jaunāku par trīsdesmit pieciem gadiem, liela auguma. Viņš nav transseksuālis, Klarisa. Viņš tikai iztēlojas, ka tāds ir, un jūtas apjucis un dusmīgs, jo neviens negrib viņam palīdzēt. Tas, manuprāt, ir viss, ko es gribu sacīt, pirms neesmu izlasījis lietu. Jūs to man atstāsiet.

-Jā.

-    Un fotogrāfijas.

-   Tās ir tur iekšā.

-    Tad sāciet rīkoties ar tām zināšanām, kas jums ir, Klarisa, un mēs redzēsim, kā jums veiksies.

-    Man ir jāzina, kā jūs…

-     Nē. Neesiet alkatīga, citādi mēs to pārrunāsim tikai nākamnedēļ. Atgriezieties, kad būsiet tikusi uz priekšu. Vai ari ne. Un - Klarisa?

-Jā?

-     Nākamreiz jūs man pastāstīsiet divas lietas. Pirmā - kas notika ar zirgu. Otrais, par ko es domāju, ir… kā jūs tiekat galā ar savu niknumu?

Viņai pakaļ atnāca Alonso. Piespiedusi savas piezīmes pie krūtīm, viņa soļoja ar noliektu galvu, pūlēdamās paturēt visu prātā. Ilgodamās pēc āra gaisa, viņa nepameta ne aci uz Čiltona kabineta pusi un izsteidzās no slimnīcas.

Doktora Čiltona kabinetā dega gaisma. To varēja redzēt pa durvju apakšu.

26

Dziļi zem Baltimoras rūsainās rītausmas pamazām sākās rosība maksimālās drošības režīma nodaļā. Dziļumos, kur nekad nav tumšs, izmocītie prāti sāka dienu kā austeres, kas iemestas mucā, izrautas no savām zudušajām plūdmaiņām. Dieva radības, kuras bija iemigušas raudot, modās, lai raudātu atkal, un trakotāji atklepojās, lai attīrītu balsi.

Doktors Hanibals Lekters, stīvi izslējies, stāvēja gaiteņa galā ar seju pēdas atstatumā no sienas. Smags burau- dekls cieši piesēja viņu pie lieliem rokas divričiem gluži kā augstu grīdas pulksteni. Zem audekla viņš bija ieģērbts tra- kokreklā, kājas saslēgtas dzelžos. Uz sejas piesprādzēta hokeja maska, lai viņš nevarētu kost; tā bija tikpat efektīva kā uzpurnis un nekļuva tik slapja, tā ka sanitāriem bija vieglāk ar to apieties.

Lekteram aiz muguras mazs sanitārs apaļiem pleciem mazgāja viņa būri. Bārnijs uzraudzīja šo tīrīšanu, kas notika trīs reizes nedēļā, un reizē meklēja kamerās aizliegtas mantas. Apkopēji parasti steidzās, doktora Lektera miteklī juzdami bailes. Bārnijs pārbaudīja viņu veikumu. Viņš pārbaudīja visu un neko nepalaida garām.

Doktora Lektera pārvietošanu uzraudzīja tikai Bārnijs, jo Bārnijs ne mirkli neaizmirsa, ar ko viņam ir darīšana. Abi viņa palīgi skatījās hokeja sacīkstes spilgtāko momentu atkārtojumu televīzijā.

Doktors Lekters uzjautrinājās - viņam bija ārkārtīgi lieli iekšējie resursi, un viņš spēja uzjautrināties gadiem ilgi bez pārtraukuma. Bailes vai labestība neaizņēma viņa domas vairāk, kā Miltopa* domas savulaik aizņēma fizika. Savā prātā viņš bija brīvs.

Viņa iekšējā pasaulē mājoja intensīvas krāsas un smaržas, bet ne sevišķi daudz skaņu. Viņam pat bija mazliet jāpiepūlas, lai sadzirdētu nelaiķa Bendžamina Raspeila balsi. Doktors Lekters prātoja, kā atdos Džeimu Gambu Klarisai Stārlingai, un tāpēc bija lietderīgi atcerēties Raspeilu. Lūk, šis resnais flautists savas dzīves pēdējā dienā, viņš gulēja uz Lektera terapijas kušetes un stāstīja viņam par Džeimu Gambu.

"Džeimam bija pati šausmīgākā istaba, kādu vien var iztēloties, tajā Sanfrancisko graustā, sienas tādā kā baklažānu krāsā, šur tur ar psihodēliskiem spilgtas krāsas triepieniem no viņa hipija gadiem, viss drausmīgi noplucis.

Džeims - ziniet, patiesībā tieši tāds vārds ir rakstīts viņa dzimšanas apliecībā, tur viņš to ir ņēmis, un tas ir jāizrunā kā "Džeims", citādi viņš pār skaišas, kaut arī tā ir tikai kļūda, kas pieļauta slimnīcā, - jau tolaik tur algoja lētus palīgus, kuri pat neprata pareizi uzrakstīt vārdu. Šodien ir vēl trakāk, tu riskē ar dzīvību, ja tev jāiet slimnīcā. Nu, lūk, Džeims sēdēja uz gultas, saķēris galvu rokās, tai šausmīgajā istabā, viņš bija atlaists no darba antikvariātā un atkal bija pastrādājis savu ļaundarību.

Es biju viņam teicis, ka gluži vienkārši nespēju paciest viņa uzvedību, un manā dzīvē, protams, tikko bija ienācis Klauss. Ziniet, Džeims patiesībā nav gejs, to viņš tikai piesavinājies cietumā. Īstenībā viņš nav nekas, tikai tāds pilnīgs tukšums, kuru pats grib piepildīt, un tik dusmīgs. Vienmēr radās sajūta, ka istaba kļūst drusku tukšāka, kad iekšā ienāk viņš. Divpadsmit gadu vecumā viņš taču nogalināja savus vecvecākus, un tad gan varētu domāt, ka tik vieglprātīgam cilvēkam taču būs zināms personības starojums, vai ne ?

Un te nu viņš bija, bez darba, viņš atkal bija pastrādājis savu ļaundarību ar kādu nelaimīgu klaidoni. Es biju izgājis. Viņš bija iegriezies pastā un paņēmis savam bijušajam dar- badevējam adresētos sūtījumus, cerēdams, ka tur būs kaut kas tāds, ko varēs pārdot. Un tur bija paciņa no Malaizijas vai kādas tamlīdzīgas vietas. Viņš to bija kāri atvēris, un tā bija soma, pilna ar beigtiem tauriņiem, vienkārši sabērtiem tur iekšā.

Viņa boss sūtīja visu to salu pasta priekšniekiem naudu, un tie savukārt nemitīgi sūtīja viņam kastes ar beigtiem tauriņiem. Viņš ievietoja tauriņus šķidrajos sveķos un meistaroja neiedomājami bezgaumīgus rotājumus - un viņam pietika nekaunības dēvēt tos par objets [7] . džeimam no tauriņiem nebija nekāda labuma, un viņš parakņājās tajos ar rokām, domādams, ka apakšā varbūt būs dārglietas - dažreiz viņiem no Bali sūtīja rokassprādzes, - un notašķīja pirkstus ar tauriņu putekļiem. Nekā. Viņš sēdēja uz gultas, saķēris galvu rokās, pirkstus un seju notriepis ar tauriņu krāsām, un bija pilnīgā bedrē, kādā esam bijuši mēs visi, un viņš raudāja. Viņš izdzirdēja klusu skaņu, un tas bija tauriņš atvērtajā somā. Tas spraucās laukā no kokona, kas bija iemests somā kopā ar tauriņiem, un izrāpās ārā. Gaisā virmoja tauriņu putekļi, putekļi virmoja saulē, kas iespīdēja pa logu, - jūs jau zināt, cik viss ir drausmīgi dzīvs, ja kāds to jums apraksta, salietojies narkotikas. Viņš vēroja, kā tauriņš savicina spārnus. Tas bija liels, viņš teica. Zaļš. Un viņš atvēra logu un ļāva tam aizlidot, un viņš esot juties tik viegls, viņš teica, un zinājis, ko tagad darīt.

Džeims sameklēja mazo pludmales mājiņu, kuru izmantojām mēs ar Klausu, un, kad es atgriezos no mēģinājuma, viņš bija tur. Bet es neredzēju Klausu. Klausa tur nebija. Jautāju, kur ir Klauss, un viņš teica, ka peldoties. Es zināju, ka tie ir meli, Klauss nemēdza peldēties, Klusais okeāns ir pārāk bangains. Un, kad atvēru ledusskapi, nu jā, jūs jau zināt, ko es tur atradu. Klausa galvu, kas skatījās uz mani, daļēji paslēpta aiz apelsīnu sulas pakas. Džeims bija uztaisījis sev arī priekšautu, ziniet, no Klausa, un to viņš apsēja un jautāja man, kā viņš man tagad patīkot. Es zinu, jūs noteikti justu riebumu, ja es vēl kādreiz ielaistos kādās darīšanās ar Džeimu, - kad jūs ar viņu iepazināties, viņš bija pavisam nenosvērts, manuprāt, viņš bija vienkārši apstulbis no tā, ka jūs no viņa nebaidāties."

Un tad - pēdējie vārdi, ko savā mūžā pateica Raspeils: "Interesanti, kāpēc vecāki mani nenogalināja, pirms es izaugu tik liels, lai viņus muļķotu. "

Stileta slaidais rokturis salīgojās, kad Raspeila caurdurtā sirds vēl centās pukstēt, un doktors Lekters sacīja: "Izskatās pēc salmiņa, kas iebāzts skudru lauvas alā, vai ne?" - bet bija par vēlu, lai Raspeils spētu atbildēt.

Doktors Lekters atcerējās katru vārdu un vēl daudz vairāk. Tīkamas domas, ar ko īsināt laiku, kamēr viņi uzkopj kameru.

Klarisa Stārlinga ir gudra, doktors prātoja. Ar to, ko viņš izpaudis, viņa varētu dabūt rokā Džeimu Gambu, tomēr tas nebija sevišķi ticams. Lai noķertu Gambu laikus, viņai vajadzētu precīzākas detaļas. Doktors Lekters jutās pārliecināts, ka tad, kad būs izlasījis noziegumu aprakstus visos sīkumos, mājieni atradīsies paši no sevis, iespējams, sakarā ar Gamba arodmācību mazgadīgo labošanas kolonijā pēc tam, kad viņš bija noslepkavojis savus vecvecākus. Džeimu Gambu viņš atdos Stārlingai rit, turklāt tik nepārprotami, lai to nespētu palaist garām pat Džeks Krofords. Rīt tas tiks izdarīts.

Aiz muguras doktors Lekters saklausīja soļus, un tika izslēgts televizors. Viņš juta, ka divriči paliecas slīpi. Tagad sāksies garais, nogurdinošais process - viņu ievedīs kamerā un atraisīs. Tas vienmēr notika vienā un tajā pašā veidā. Vispirms Bārnijs un viņa palīgi piesardzīgi noguldīja doktoru Lekteru uz nāras ar seju lejup. Tad Bārnijs ar dvieļiem piesēja viņa potītes pie stieņa nāras kājgalī, noņēma kāju dzelžus un, kamēr viņu apsargāja abi ar asaru gāzi un stekiem bruņojušies palīgi, atsprādzēja trakokrekla sprādzes, atmuguriski izgāja no kameras, nostiprināja tīklu, aizslēdza restu durvis un atstāja doktoru Lekteru raisām vaļā pēdējās saites. Tad doktors apmainīja šos piederumus pret brokastīm. Tāda procedūra bija ieviesta kopš tās reizes, kad doktors Lekters bija uzbrucis medicīnas māsai, un visi procedūras dalībnieki palika apmierināti.

Tajā dienā šī norise tika pārtraukta.

27

Doktors Lekters juta vieglu grūdienu, kad ratiņi pārripoja pār būra slieksni. Un tur bija doktors Čiltons, kas sēdēja uz nāras, izskatīdams doktora Lektera privāto korespondenci. Čiltons bija noņēmis kaklasaiti un novilcis žaketi. Doktors Lekters pamanīja, ka viņam ap kaklu karājas kaut kāda medaļa.

- Nostādiet viņu blakus tualetei, Bārnij, - doktors Čiltons teica, nepaceldams skatienu. - Jūs ar pārējiem pagaidiet savā istabā.

Doktors Čiltons pabeidza lasīt doktora Lektera jaunāko saraksti ar galvenajiem psihiatrijas arhīviem. Nosviedis vēstules uz nāras, viņš izgāja no kameras. Aiz hokeja maskas nozibēja doktora Lektera acis, sekojot viņam, taču Lektera galva nepakustējās.

Čiltons piegāja pie skolas sola gaitenī un, kokaini pieliecies, izņēma no sēdekļa apakšas mazu noklausīšanās ierīci.

Viņš to pavicināja gar doktora Lektera maskas acu caurumiem un atkal apsēdās uz nāras.

-    Biju domājis, ka viņa meklēs civiltiesību pārkāpumus Migsa nāves apstākļos, tāpēc noklausījos, - Čiltons teica. - Gadiem ilgi nebiju dzirdējis jūsu balsi - pēdējā reize laikam bija tad, kad jūs devāt man visas tās maldinošās atbildes uz maniem jautājumiem un tad pataisījāt mani par apsmieklu savos rakstos "Klīniskās Psihiatrijas Žurnālā". Grūti noticēt, ka ieslodzītā uzskati varētu kaut ko ietekmēt profesionāļu aprindās, vai ne? Es joprojām esmu šeit. Un jūs tāpat.

Doktors Lekters neizdvesa ne skaņas.

-    Gadiem ilga klusēšana, un tad Džeks Krofords atsūta savu meiteni, un jūs izkūstat kā cukurs, vai ne? Kas jums uznācis, Hanibal? Vai tur vainīgas tās skaistās, tvirtās potītes? Viņas matu spīdums? Viņa ir burvīga, vai ne? Nepieejama un burvīga. Ziemas saulriets, ne meitene, tā es par viņu domāju. Zinu, ir pagājis labs laiciņš, kopš jūs esat redzējis ziemas saulrietu, tomēr varat ticēt maniem vārdiem. Jums tiks dota vēl tikai viena diena ar viņu. Pēc tam pratināšanu pārņems Baltimoras Slepkavību izmeklēšanas nodaļa. Elek- trošoka terapijas istabā viņi pašlaik skrūvē pie grīdas jums domāto krēslu. Krēslam ir tualetes sēdeklis jūsu ērtībām un arī viņu ērtībām, kad viņi pievienos vadus. Es nezināšu itin neko. Vai jūs beidzot apjēdzat? Viņi zina, Hanibal. Viņi zina, ka jūs skaidri zināt, kas ir Bufalo Bills. Viņi domā, ka jūs varbūt esat viņu ārstējis. Dzirdot, ka mis Stārlinga jautā par Bufalo Billu, es apmulsu. Piezvanīju vienam draugam uz Baltimoras Slepkavību izmeklēšanas nodaļu. Klausa rīklē viņi ir atraduši kukaini, Hanibal. Viņi zina, ka viņu noslepkavojis Bufalo Bills. Krofords ļauj jums domāt, ka jūs esat gudrs. Manuprāt, jūs nesaprotat, cik ļoti Krofords jūs ienīst par to, ka jūs sagraizījāt viņa aizbilstamo. Tagad jūs esat viņa nagos. Vai tagad jūs jūtaties gudrs?

Doktors Lekters vēroja, kā Čiltona acis pārslīd pār sprādzēm, kas noturēja vietā masku. Čiltons nepārprotami vēlējās to noņemt, lai redzētu Lektera seju. Lekters prātoja, vai Čiltons to izdarīs drošajā veidā - no mugurpuses. Ja viņš to darītu no priekšpuses, viņam būtu jāpasniedzas doktoram Lekteram aiz pakauša, tuvinot Lektera sejai savu apakšdelmu zili dzīsloto iekšpusi. Nāc, doktor. Nāc tuvāk. Nē, viņš ir pārdomājis.

- Vai jūs vēl arvien ticat, ka tiksiet pie sava loga? Jūs ticat, ka pastaigāsieties pludmalē un redzēsiet putnus? Es tam neticu. Es piezvanīju senatorei Rutai Mārtinai, un viņa vispār nav dzirdējusi ne par kādu norunu ar jums. Man nācās viņai atgādināt, kas jūs esat. Viņa nekad nav dzirdējusi arī par Klarisu Stārlingu. Tas ir viltīgs plāns. Mums ir jārēķinās ar mazām sieviešu nekrietnībām, bet šis ir īsts šoks, vai jums tā neliekas? Kad viņi būs jūs noslaukuši, Hanibal, Krofords cels pret jums apsūdzību nozieguma slēpšanā. Jūs, protams, meklēsiet palīdzību Meknotena noteikumos [8] , bet tiesnesim tas nepatiks. jūs neesat pakustinājis ne pirksta, kamēr ir izdarītas sešas slepkavības. Tiesnesi vairs īpaši neinteresēs jūsu labklājība. Loga nebūs, Hanibal. Savu atlikušo mūžu jūs pavadīsiet, tupēdams uz grīdas valsts trakonamā un skatīdamies, kā garām braukā autiņu rati. Jums izkritīs zobi, zudīs spēki, neviens no jums vairs nebaidīsies, un jūs atrādīsieties kopējā kamerā tādā vietā kā Flendauera. Jaunie jūs vienkārši grūstīs riņķī un izmantos seksam, kad viņiem tā labpatiks. Lasīt jūs dabūsiet tikai to, ko pats būsiet uzšņāpis uz sienas. Jūs domājat, ka tiesu tas uztrauks? Jūs esat redzējis vecos. Viņi apraudas, ja viņiem negaršo sautētās aprikozes. Džeks Krofords un viņa skuķītis! Kad viņa sieva nomirs, abi atklāti metīs kauliņus kopā. Viņš sāks ģērbties jauneklīgāk un nodarbosies ar kādu sporta veidu, kuru abi varētu baudīt kopā. Viņiem ir romāns jau kopš tā laika, kad Bella Kroforda saslima, tur nu viņi neapmuļķos nevienu. Viņi saņems paaugstinājumus un ne reizi gadā neiedomāsies par jums. Krofords beigās varbūt gribēs ierasties personiski, lai pateiktu jums, ko saņemsiet jūs. Ar celi pa pakaļu. Viņam noteikti jau ir sagatavota runa. Hanibal, viņš jūs nepazīst tik labi kā es. Viņš nosprieda, ka tad, ja lūgs jums informāciju, jās ar to tikai mocīsiet nolaupītās meičas māti.

Un pareizi arī ir, doktors Lekters domāja. Džeks ir

gudrs, - tā trulā skotiski īriskā sejas izteiksme ir maldinoša. Viņa seja ir vienās rētās, ja vien zini, kā skatīties. Nu, iespējams, tur atrastos vietiņa vēl pāris citām.

-     Es zinu, no kā jūs baidāties. Tās nav ne sāpes, ne vientulība. Tā ir necieņa, ko jūs nespējat paciest, Hanibal, tajā ziņā jūs esat kā kaķis. Mans pienākums ir par jums rūpēties, Hanibal, un es to daru. Mūsu attiecībās no manas puses nekad nav iejaukušies personiski apsvērumi. Un arī patlaban es par jums rūpējos. Ar senatori Mārtiņu par jums netika panākta nekāda vienošanās, bet tā ir panākta tagad. Vai varētu tikt panākta. Stundām ilgi esmu runājis pa telefonu jūsu labad un tās meitenes labad. Pateikšu jums pirmo noteikumu: jūs runāsiet tikai ar manu starpniecību. Es vienīgais publicēšu par to profesionālu rakstu, savu veiksmīgo interviju ar jums. Jūs nepublicēsiet neko. Man vienīgajam būs pieeja jebkuriem Ketrīnas Mārtinas izteikumiem, ja viņa tiktu izglābta. Šis noteikums nav apspriežams. Jūs atbildēsiet man tūlīt. Vai jūs pieņemat šo noteikumu?

Doktors Lekters klusībā pasmaidīja.

-     Labāk atbildiet man, citādi jūs atbildēsiet Baltimoras Slepkavību izmeklēšanas nodaļai. Lūk, ko jūs saņemsiet: ja jūs identificēsiet Bufalo Billu un meitene tiks atrasta laikus, tad senatore Mārtiņa - un to viņa apstiprinās pa telefonu - senatore Mārtiņa liks ievietot jūs Brašīmauntinas Valsts cietumā Tenesī, kur jūs būsiet nesasniedzams Mērilendas varas iestādēm. Jūs atrādīsieties viņas pārvaldes iecirknī, prom no Džeka Kroforda. Jūs mitināsieties stingra drošības režīma kamerā ar skatu uz mežiem. Jūs saņemsiet grāmatas. Par jebkura veida uzturēšanos brīvā dabā vēl ir jāizstrādā detaļas, bet senatore ir atsaucīga. Pasakiet viņa vārdu, un varēsiet braukt tūlīt. Tenesī štata policija jūs saņems lidostā, gubernators ir tam piekritis.

Beidzot doktors Čiltons ir pateicis kaut ko interesantu, turklāt pats to nezinādams. Doktors Lekters aiz maskas sarauca savas sarkanās lūpas. Saņetns policija. Policisti nav tik gudri kā Bārnijs. Policisti ir pieraduši strādāt ar noziedzniekiem. Viņiem ir nosliece izmantot roku un kāju dzelžus. Roku un kāju dzelžus var atvērt ar rokudzelžu atslēgu. Tādu kā manējā.

- Viņa vārds ir Billijs, - doktors Lekters teica. - Pārējo es pateikšu senatorei. Tenesī.

28

Džeks Krofords atteicās no doktora Danielsona piedāvātās kafijas, bet paņēma plastmasas krūzīti, lai pie nerūsējošā tērauda izlietnes aiz māsu istabas izšķīdinātu ūdenī "Alka-Seltzer" tableti. Viss bija no nerūsējošā tērauda - krūzīšu statnis, lete, atkritumu tvertne, doktora Danielsona briļļu ietvari. Spožais metāls atsauca atmiņā medicīnas instrumentu mirdzumu un izraisīja Krofordam skaidri jūtamu sāpju uzplūdu cirkšņu apvidū.

Mazajā virtuvītē viņi ar ārstu bija vieni.

-    Nē, bez tiesas lēmuma jūs to nedrīkstat nekādā ziņā, - doktors Danielsons atkārtoja. Šoreiz viņš runāja strupi - pretēji viesmīlīgajam tonim, kādā bija piedāvājis kafiju.

Danielsons bija Dzimuma identitātes klīnikas vadītājs Džonsa Hopkinsa slimnīcā un bija piekritis tikties ar Krofordu rītausmā, ilgi pirms rīta apgaitas.

-     Jums būs jāuzrāda man atsevišķs tiesas rīkojums par katru atsevišķu gadījumu, un par katru mēs cīnīsimies. Ko jums pateica Kolumbusā un Minesotā - to pašu, vai man taisnība?

-    Tieslietu ministrija viņiem patlaban jautā. Mums jārīkojas ātri, doktor. Ja meitene vēl nav mirusi, tad drīz tiks nogalināta - šovakar vai rīt. Un tad viņš izraudzīsies nākamo, - Krofords sacīja.

-     Jau tikai pieminēt Bufalo Billu vienā elpas vilcienā ar jautājumiem, ar kuriem mēs nodarbojamies šeit, ir nekompetenti, negodīgi un bīstami, mister Kroford. Man mati ceļas stāvus. Bija vajadzīgi gadi - un mēs vēl neesam to pilnīgi paveikuši lai parādītu sabiedrībai, ka transseksuāļi nav vājprātīgi, ka viņi nav perversi, ka viņi nav zilie, lai kas tas arī būtu…

-    Es jums piekritu…

-    Pagaidiet! Varmācības gadījumi transseksuāļu vidū notiek daudz retāk nekā vispārējā iedzīvotāju masā. Tie ir pieklājīgi cilvēki ar reālu problēmu - ar daudz aprunātu problēmu, kuras risinājumā nav iespējams kompromiss. Viņi ir pelnījuši palīdzību, un mēs varam viņiem to sniegt. Es šeit nepieļaušu raganu medības. Mēs nekad neesam pievīluši pacientu uzticēšanos un nekad to nedarīsim. Labāk sāciet ar to, mister Kroford.

Jau mēnešiem ilgi savā privātajā dzīvē Krofords bija uzturējis draudzīgas attiecības ar savas sievas ārstiem un māsām, cenzdamies izdiedelēt viņai katru iespējamo priekšrocību. Ārsti viņam bija pamatīgi apnikuši. Taču šī nebija viņa privātā dzīve. Te bija Baltimora, un šis bija darbs. Tagad jābūt laipnam.

-    Tad es laikam nebūšu izteicies skaidri, doktor. Mana vaina - ir agrs rīts, un es neesmu rīta cilvēks. Runa ir par to, ka cilvēks, kuru mēs meklējam, nav jūsu pacients. Tas ir kāds, kuru jūs esat atraidījis, jo redzējāt, ka viņš nav transseksuālis. Mēs nerīkojamies akli - es došu jums dažas raksturīgas iezīmes, ar kurām viņš atšķiras no tipiska transsek- suāļa jūsu personību diagnostikas kartotēkā. Te būs īss saraksts ar īpatnībām, kuras jūsu darbinieki varētu meklēt noraidīto pretendentu aprakstos.

Doktors Danielsons lasīdams berzēja ar pirkstu degunu. Tad sniedza lapu atpakaļ.

-    Tas ir oriģināli, mister Kroford. Patiesībā tas ir ārkārtīgi ekscentriski, un šo vārdu es nelietoju bieži. Vai drīkstu jautāt, kas jums izteicis šo… pieņēmumu?

Diezin vai jūs vēlētos to zināt, doktor Danielson.

-     Uzvedības analīzes nodaļas darbinieki, - Krofords atbildēja, - konsultējoties ar doktoru Alanu Blūmu no Čikāgas universitātes.

-    To ir atbalstījis Alans Blūms!

-        Un mēs neesam atkarīgi tikai no testiem. Ir vēl viens veids, kādā Bufalo Bills izceltos jūsu dokumentācijā: viņš, iespējams, ir centies slēpt to, ka ir sodīts par vardarbīgu noziegumu, vai viltojis citus pagātnes faktus. Parādiet man tos, kurus esat atraidījis, doktor.

Danielsons visu laiku purināja galvu.

-    Pārbaudes un sarunu materiāli ir konfidenciāli.

-    Doktor Danielson, kā gan krāpšana un faktu sagrozīšana var būt konfidenciāla? Kādā veidā noziedznieka īstais vārds un īstā pagātne iekļaujas ārsta un pacienta attiecībās, ja viņš to vispār nav jums izstāstījis, ja jums tas viss bijis jānoskaidro pašam? Es zinu, cik pamatīgi tiek strādāts Džonsa Hopkinsa klīnikā. Jums ir tamlīdzīgi gadījumi, par to esmu pārliecināts. Ķirurģijas maniaki piesakās visās klīnikās, kur tiek veiktas ķirurģiskas operācijas. Tas nekādi nenomelno pašu iestādi vai likumīgos pacientus. Jūs domājat, ka trakie nepiesakās FIB? Pie mums tie ierodas nemitīgi. Pagājušajā nedēļā Sentluisas nodaļā ieradās vīrietis Mo parūkā. Golfa somā viņam bija bazuka, divas raķetes un lāčādas cepure.

-    Vai jūs pieņēmāt viņu darbā?

-     Palīdziet man, doktor Danielson. Laiks negaida. Kamēr mēs šeit stāvam, Bufalo Bills varbūt jau pārvērš Ketrīnu Mārtiņu par kaut ko tādu. - Krofords nolika uz mirdzošās letes fotogrāfiju.

-    Tikai nedariet tā, - doktors Danielsons noteica. - Tā ir bērnišķīga terorizēšana. Es biju frontes ķirurgs, mister Kroford. Lieciet savu fotogrāfiju atpakaļ kabatā.

-      Protams, ķirurgs spēj skatīties uz sakropļotu līķi, - Krofords sacīja, saņurcīja savu plastmasas krūzīti un uzmina uz atkritumu kastes pedāļa. - Bet es nedomāju, ka ārsts spēj noraudzīties uz nelietīgi iznīcinātu dzīvību. - Viņš iemeta krūzīti atkritumu kastē, un tās vāks aizcirtās ar apmierinātu būkšķi. - Te būs mans labākais piedāvājums: es nelūgšu jums informāciju par pacientiem, lūgšu tikai informāciju par pretendentiem, jūs to atlasītu, pamatojoties uz šīm vadlīnijām. Jūs kopā ar savu psihiatriskās vērtēšanas komiteju varēsiet izskatīt atraidītos pieteikumus daudz ātrāk nekā es. Ja jūsu informācija ļaus mums atrast Bufalo Billu, es šo faktu noklusēšu. Atradīšu citu izskaidrojumu tam, kā mēs esam to paveikuši, un tā tas arī tiks ieprotokolēts.

-    Vai Džonsa Hopkinsa klīnika varētu būt konfidenciāla lieciniece, mister Kroford? Vai mēs varētu pieņemt citu identitāti? Kļūt par, teiksim, Boba Džonsa koledžu? Es ļoti šaubos par to, ka FIB vai kāda cita valdības aģentūra spēj ilgi glabāt noslēpumus.

-    Jūs brīnītos, ja zinātu patiesību.

-   Šaubos. Mēģinājums tikt laukā no nemākulīgu birokrātisku melu pinekļiem nodarītu vairāk ļaunuma nekā vienkārša patiesība. Lūdzu, nekad neaizsargājiet mūs tādā veidā, liels paldies!

-     Paldies jums, doktor Danielson, par jūsu asprātīgajām piezīmēm. Tās man ļoti palīdz - tūlīt parādīšu jums, kādā veidā. Ja jums patīk patiesība - te tā būs. Viņš nolaupa jaunas sievietes un noplēš tām ādu. Viņš ietērpjas šajās ādās un plosās apkārt. Mēs gribam darīt tam galu. Ja jūs man nepalīdzēsiet pēc iespējas ātri, tad es jums nodarīšu, lūk, ko: šorīt Tieslietu ministrija publiski lūgs tiesas rīkojumu, pamatojoties uz to, ka jūs esat atteicies palīdzēt. Mēs to lūgsim divas reizes dienā - ar tādu laika rezervi, lai tas parādītos gan dienas, gan vakara ziņu pārraidēs. Katrā ziņu reportāžā no Tieslietu ministrijas tiks stāstīts, kā rit mūsu sarunas ar doktoru Danielsonu Džonsa Hopkinsa klīnikā, cenšoties piedabūt viņu sadarboties. Ikreiz, kad ziņās parādīsies sižets par Bufalo Billa lietu - kad uzpeldēs Ketrīna Mārtiņa, kad uzpeldēs nākamā un aiznākamā, - mēs nekavējoties sniegsim informāciju par savām pārrunām ar doktoru Danielsonu no Džonsa Hopkinsa klīnikas kopā ar jūsu asprātīgajām piezīmēm par Boba Džonsa koledžu. Un vēl kas, doktor. Kā jūs zināt, Veselības aizsardzības un Cilvēktiesību ministrijas sēdeklis ir tepat Baltimorā. Man nāk prātā Profesionālās atbilstības birojs, un, man šķiet, jums tas ir ienācis prātā pirmajam, vai ne? Ja nu senatore Mārtiņa kādu laiku pēc savas meitas bērēm uzdos šā biroja darbiniekiem tādu jautājumu: vai dzimuma maiņas operācijas, kuras jūs veicat, nebūtu uzskatāmas par kosmētisko ķirurģiju? Varbūt viņi pakasīs pakausi un nolems: "Hm, ziniet ko, senatorei Mārtinai ir taisnība. Jā. Mēs domājam, ka tā ir kosmētiskā ķirurģija." Un tad šī programma tikpat maz atbildīs federālās finansēšanas noteikumiem kā kura katra degunu labošanas klīnika.

-    Tas ir aizvainojoši.

-    Nē, tā ir tikai patiesība.

-    Jūs nespējat mani iebiedēt, jūs nespējat iedvest man bailes…

-    Labi. Es negribu darīt ne vienu, ne otru, doktor. Gribu tikai, lai jūs zinātu, ka es runāju nopietni. Palīdziet man, doktor. Lūdzu!

-    Jūs teicāt, ka sadarbojaties ar Alanu Blūmu.

-Jā. Čikāgas universitāte…

-     Es pazīstu Alanu Blūmu un vēlētos apspriest šo jautājumu profesionālā līmenī. Pasakiet viņam, ka šorīt sazināšos ar viņu. Pirms pusdienas es jums paziņošu savu lēmumu. Tā jaunā sieviete tiešām neatstāj mani vienaldzīgu, mister Kroford. Un arī pārējās ne. Bet šeit uz spēles ir likts ļoti daudz, un man šķiet, ka jums tas nav tik svarīgi, kā vajadzētu būt… Mister Kroford, vai pēdējā laikā jums ir mērīts asinsspiediens?

-    Es to mēru pats.

-    Un arī zāles sev izrakstāt pats?

-    Tas būtu pretlikumīgi, doktor Danielson.

-    Bet jums ir ārsts.

-Jā.

-      Dalieties savos atklājumos ar viņu, mister Kroford. Kāds zaudējums tas būtu mums visiem, ja jūs pakristu bez dzīvības! Es sazināšos ar jums mazliet vēlāk.

-    Cik vēlāk, doktor? Varbūt pēc stundas?

-    Pēc stundas.

Kad Krofords izkāpa no lifta pirmajā stāvā, iepīkstējās viņa peidžers. Viņš devās uz mašīnu, no kuras jau māja šoferis Džefs. Viņa ir atrasta mirusi, Krofords nodomāja, ņemdams telefona klausuli. Zvanīja FIB direktors. Ziņas nebija tik sliktas, kādas varētu būt, tomēr diezgan sliktas: lietā bija iejaucies Čiltons un tagad ari senatore Mārtiņa. Mērilendas štata ģenerālprokurors pēc gubernatora pavēles bija atļāvis pārvest doktoru Hanibalu Lekteru uz Tenesī. Mērilendas apgabala Federālajai tiesai vajadzētu likt lietā visu savu ietekmi, lai novērstu vai aizkavētu šo soli. Direktors pieprasīja, lai Krofords nekavējoties piezvana un izsaka savu spriedumu.

-   Palieciet pie aparāta, - Krofords teica. Piespiedis klausuli pie stilba, viņš paskatījās ārā pa autobusiņa logu. Rītausma nespēja atrast februāra ainavā daudz krāsu. Viss pelēks. Drūms.

Džefs dzīrās kaut ko sacīt, bet Krofords pamāja, lai viņš klusē.

Lektera gigantiskais ego. Čiltona godkāre. Senatores Mārtinas izmisīgās bailes par savu bērnu. Ketrīnas Mārtinas dzīvība. Ko vien vēlies.

-    Lai viņi brauc, - Krofords teica klausulē.

29

Doktors Čiltons un trīs uzcirtušies Tenesī štata robežpolicisti saullēktā stāvēja cieši cits citam blakus vējainajā lidlaukā un pacēla balsi, lai vārdi būtu sadzirdami caur radiosakaru tarkšķiem, kas plūda pa "Grumman Gulfstream" vaļējām durvīm un no ātrās palīdzības mašīnas, kura ar iedarbinātu motoru stāvēja blakus lidmašīnai.

Robežpolicistu priekšnieks sniedza doktoram Čiltonam pildspalvu. Papīri saplivinājās pār rakstāmpaliktņa malu, un policistam vajadzēja tos nogludināt.

- Vai to mēs nevaram izdarīt gaisā? - Čiltons jautāja.

-    Ser, dokumenti mums ir jāparaksta ieslodzītā fiziskās izdošanas brīdī. Tāds ir rīkojums.

Otrais pilots beidza nostiprināt trapu virs lidmašīnas pakāpieniem.

-    Kārtībā! - viņš iesaucās.

Policisti kopā ar doktoru Čiltonu sapulcējās pie ātrās palīdzības mašīnas pakaļējām durvīm. Kad viņš tās atvēra, policisti saspringa tā, it kā gaidītu, ka no turienes kāds izlēks.

Doktors Hanibals Lekters stāvēja savos ratiņos, ietīts buraudeklā, ar hokeja masku uz sejas. Viņš atviegloja pūsli, kamēr Bārnijs turēja "pīli".

Viens no policistiem iespurcās. Pārējie divi novērsās.

-     Atvainojiet, - Bārnijs sacīja doktoram Lekteram un atkal aizvēra durvis.

-    Tas nekas, Bārnij, - doktors Lekters teica. - Es esmu galā, paldies.

Bārnijs sakārtoja doktora Lektera ietērpu un pielipināja ratiņus pie mašīnas durvīm.

-    Bārnij!

-    Jā, doktor Lekter?

-    Jūs ilgu laiku esat izturējies pret mani krietni. Paldies!

-    Nav par ko.

-    Kad Semijs nākamreiz būs pie sajēgas, vai jūs viņam no manis pateiktu "uz redzēšanos!"?

-    Protams.

-    Palieciet sveiks, Bārnij!

Lielais sanitārs atgrūda vaļā durvis un uzsauca policistiem:

-    Vai pieturēsiet apakšmalu, puiši? Ņemiet aiz abām pusēm. Mēs liksim viņu zemē. Uzmanīgi!

Bārnijs uzripināja doktora Lektera ratiņus augšup pa trapu un iebīdīja lidmašīnā. Salona labajā pusē bija aizvākti trīs sēdekļi. Otrais pilots piestiprināja ratiņus pie sēdekļa balsteņiem uz grīdas.

-     Vai viņš lidos guļus? - jautāja viens policists. - Vai viņam kājās ir gumijas bikses?

-      Līdz Memfisai tu, čomiņ, nevarēsi nolaist ūdeni, - teica otrs.

-      Doktor Čilton, vai es varētu ar jums aprunāties? - vaicāja Bārnijs.

Viņi nostājās ārpusē pie lidmašīnas, vējš ap viņiem grieza sīkās vērpetēs smiltis un atkritumus.

-   Tie puiši neko nezina, - Bārnijs sacīja.

-     Galapunktā man būs palīgi - pieredzējuši psihiatrijas nodaļas sanitāri. Par Lekteru tagad atbildēs viņi.

-     Vai jūs domājat, ka tie pret viņu izturēsies, kā pienākas? Jūs jau zināt, kāds viņš ir, - viņam vajag piedraudēt ar garlaicību. Tas ir vienīgais, no kā viņš baidās. No kaustīšanas nebūs nekāda labuma.

-   To es nekad nepieļaušu, Bārnij.

-    Vai jūs būsiet klāt, kad viņu pratinās?

-    Jā. - Bet tu nebūsi, Čiltons klusībā piemetināja.

-    Es varētu iekārtot viņu jaunajā vietā un atgriezties, nokavējot tikai pāris stundu no savas maiņas, - Bārnijs ieminējās.

-     Par viņu vairs neatbildi tu, Bārnij. Tur būšu es. Es viņiem parādīšu, kā ar viņu apieties, soli pa solim.

-    Lai viņi ir uzmanīgi, - Bārnijs noteica. - Viņš tāds būs.

30

Klarisa Stārlinga sēdēja uz gultas malas savā moteļa istabā un gandrīz minūti nekustīgi skatījās uz melno telefonu pēc tam, kad Krofords bija nolicis klausuli. Mati viņai bija izspūruši, FIB Akadēmijas audzēknes naktskrekls satinies ap augumu, mētājoties nemierīgajā, īsajā miegā. Viņa jutās kā saņēmusi spērienu pa pakrūti.

Bija pagājušas tikai trīs stundas, kopš viņa atstāja doktoru Lekteru, un divas stundas, kopš viņa ar Krofordu pabeidza darbu pie īpašību saraksta, ko salīdzināt ar to cilvēku raksturojumiem medicīnas centros, kas pretendējuši uz dzimuma maiņu. Šajā īsajā laikā, kamēr viņa gulēja, doktoram Frederi- kam Čiltonam bija izdevies visu sacūkot.

Krofords bija ceļā pie viņas. Viņai vajadzēja gatavoties, domāt par gatavošanos.

Nolādēts. NoLĀDĒTS. NOLĀDĒTS. Tu esi viņu nogalinājis, doktor Čilton. Tu esi viņu nogalinājis, doktor Draņķi. Lekters zināja kaut ko vairāk, un es būtu varējusi to izdibināt. Viss pagalam, tagad viss ir pagalam. Viss veltīgi. Kad tiks atrasts Ketrīnas Mārtinas līķis, es gādāšu, lai tev viņa būtu jāredz, es zvēru. Tu man to atņēmi. Man nudien jāatrod kaut kāda derīga nodarbošanās. Tūliņ pat. Ko es tagad varētu darīt, ko es varētu darīt šo pašu brīdi? Nomazgāties.

Vannasistabā - groziņš ar papīrā ietītām ziepēm, šampūna un losjona tūbiņas, mazs šūšanas piederumu komplekts, dāvaniņas, ko izsniedz labā motelī.

Iegājusi dušā, Stārlinga atmiņu uzplaiksnījumā ieraudzīja sevi astoņu gadu vecumā, kā viņa nes mātei dvieļus un šampūnu, un papīrā ietītas ziepes, kad māte uzkopa moteļa istabas. Kad viņai bija astoņi gadi, bija kāda vārna, viena no vesela bara, ko mētāja tā sapelējušā miesta smilšainais vējš, un šai vārnai patika zagt mantas no moteļa uzkopšanas ratiņiem. Tā pievāca visu, kas spīd. Vārna nogaidīja izdevību un tad sāka rakņāties pa daudzajiem mājsaimniecības piederumiem, kas bija salikti ratiņos. Dažreiz, steigšus paceļoties gaisā, tā apķēzīja tīro veļu. Kāda cita apkopēja meta tai ar hlorkaļķi, bet tas neko nelīdzēja, vienīgi vārnas spārnus izraiboja sniegbalti plankumi. Melnbaltā vārna allaž gaidīja, kad Klarisa atstās ratiņus, lai nestu mantas mātei, kura berza vannasistabas. Stāvēdama moteļa vannasistabas durvīs, māte pateica Klarisai, ka viņai būs jābrauc projām, jādzīvo Montānā. Māte nolika dvieļus, ko bija turējusi rokās, apsēdās uz moteļa gultas malas un apskāva viņu. Stārlinga joprojām redzēja vārnu sapņos, redzēja to tagad, bet viņai neatlika laika padomāt, kāpēc. Viņas roka pacēlās kā gaiņājot, un tad, it kā vajadzētu aizbildināt šo žestu, roka aizslīdēja līdz pierei, lai atglaustu atpakaļ slapjos matus.

Viņa žigli saģērbās. Bikses, blūze, viegla vilnas veste, strupdegunis revolveris cieši pie sāniem, plecu makstī no plānas ādas, ātrlādētājs uz siksnas pie otriem sāniem. Vējja- ka bija drusku jāpielāpa. Virs ātrlādētāja spurojās oderes šuve. Viņa bija nolēmusi darboties, darboties, līdz nomierināsies. Paņēmusi mazo moteļa šujampiederumu kastīti, viņa sadiedza oderi. Daži aģenti iešuva žaketes oderes lejasdaļā plāksnītes, lai apsēžoties žaketes malu varētu ērtāk pasviest gaisā, arī viņai būs jādara tāpat…

Pie durvīm klauvēja Krofords.

31

Kroforda pieredze liecināja, ka sievietes dusmojoties izskatās draņķīgi. Dusmas lika viņu matiem pakausī spuroties, izspēlēja velnišķīgus jokus ar viņu sejaskrāsu, un viņas aizmirsa aizvilkt rāvējslēdzējus. Jebkuru nepievilcīgu īpašību naida jūtas paspilgtināja. Kad Stārlinga atvēra moteļa istabas durvis, viņa izskatījās tāda pati kā allaž, tomēr bija nikna, ka bail.

Krofords saprata, ka šobrīd var uzzināt par Stārlingu kādu lielu, jaunu patiesību.

Kad jaunā sieviete nostājās uz sliekšņa, viņam pretim plūda ziepju smarža un tvaikains gaiss. Gultas pārsegs viņai aiz muguras bija uzvilkts pāri spilvenam.

-    Ko jūs teiksiet, Stārlinga?

-    Es teikšu - nolādēts, mister Kroford, un ko teiksiet jūs?

Viņš pamāja ar galvu uz durvju pusi.

-    Stūra veikaliņš jau ir atvērts. Aiziesim iedzert kafiju.

Lai gan bija februāris, rīts bija diezgan silts. Saule, joprojām zemu austrumos, sarkani apspīdēja psihiatriskās slimnīcas fasādi, kad viņi gāja tai garām. Džefs lēni brauca viņiem nopakaļ autobusiņā, radiosakariem sprakšķot. Reiz viņš pa logu sniedza klausuli Krofordam īsai sarunai.

-     Vai es varu apsūdzēt Čiltonu, ka viņš ir traucējis izmeklēšanu?

Stārlinga gāja kādu soli pa priekšu. Kad viņa bija uzdevusi šo jautājumu, Krofords redzēja, ka viņas žokļu muskuļi saspringst.

-    Nē, tam nebūtu nekāda iespaida.

-      Ja nu viņš ir nogalinājis Ketrīnu, ja nu viņa nomirs Čiltona dēļ? Man tiešām gribētos tikt viņam pie rīkles… Ļaujiet man turpināt šo lietu, mister Kroford. Nesūtiet mani atpakaļ uz skolu.

-     Divas lietas. Ja es jūs te paturēšu, tad tas nebūs tādēļ, lai tiktu Čiltonam pie rīkles, tas sekos vēlāk. Otrs - ja es paturēšu jūs daudz ilgāk, jums liks atkārtot kursu. Tas jums maksās dažus mēnešus. Akadēmija nevienam nedod atlaides. Varu garantēt, ka jūs tiksiet tajā atpakaļ, bet tas ir viss, - jums tur būs vieta, to es varu pateikt.

Iedama viņa atlieca galvu, tad atkal nolieca to.

-     Varbūt tas nav pieklājīgs jautājums, ko uzdot bosam, bet - vai jūs esat sprukās? Vai senatore Mārtiņa var jums kaut ko nodarīt?

-    Stārlinga, pēc diviem gadiem man jāiet pensijā. Pat ja atradīšu Džimiju Hofu un tailenola slepkavu, man, visviens, būs jāaiziet. Tā ka tas nav svarīgi.

Krofords, kas vienmēr sargājās no jebkādām alkām, zināja, cik ļoti grib likties gudrs. Viņš zināja, ka pusmūža vīrietis var ļoti izmisīgi alkt pēc gudrības un varbūt pat mēģina to notēlot, saprata, cik nāvējoši tas var būt jaunam cilvēkam, kurš viņam tic. Tāpēc viņš uzmanīgi izraudzījās vārdus un runāja tikai to, ko tiešām zināja.

To, ko Krofords pateica Stārlingai tajā noplukušajā Baltimoras ielā, viņš bija iemācījies neskaitāmās saltās rītausmās Korejā, karā, kas risinājās pirms viņas dzimšanas. Koreju viņš nepieminēja, lielākai ticamībai tā nebija vajadzīga.

-     Šis ir pats grūtākais bridis, Stārlinga. Izmantojiet šo bridi, un tas jūs apvaldīs. Tagad rit pati smagākā pārbaude - neļaut, lai dusmas un vilšanās traucē jūs domāt. Šī savaldīšanās ir pamatā tam, vai jūs spējat vai nespējat dot pavēles. Spēku šķiešana un muļķība nodara tikai ļaunu. Čiltons ir nolādēts stulbenis, un viņa dēļ Ketrīna Mārtiņa var zaudēt dzīvību. Bet varbūt ari ne. Mēs esam viņas iespēja. Stārlinga, cik auksts ir šķidrais slāpeklis laboratorijā?

-     Kas? A, šķidrais slāpeklis… mīnus divsimt grādu pēc Celsija, apmēram. Mazliet augstākā temperatūrā tas uzvārās.

-    Vai jūs kādreiz esat izmantojusi to iesaldēšanai?

-    Protams.

-    Es gribu, lai jūs kaut ko iesaldējat tagad. Iesaldējiet to notikumu ar Čiltonu. Paturiet informāciju, ko esat saņēmusi no Lektera, un iesaldējiet jūtas. Gribu, lai jūs nenovēršat acis no balvas, Stārlinga. Svarīgi ir tikai tas. Jūs centāties iegūt informāciju, samaksājāt par to, dabūjāt to, un tagad mēs to izmantosim. Tā ir tikpat laba - vai tikpat nevērtīga - kā pirms tam, kad iejaucās Čiltons. No Lektera mēs droši vien neuzzināsim vairs neko. Ņemiet zināšanas, ko jums par Bufalo Billu sniedzis Lekters, un paturiet tās. Pārējo iesaldējiet. Izšķiestos spēkus, zaudējumu, savas dusmas, Čiltonu. Iesaldējiet to. Kad mums atliks laiks, mēs iespersim Čiltona pakaļu viņam pašam starp lāpstiņām. Tagad iesaldējiet to visu un pastumiet malā. Tā jūs tam garām varēsiet saskatīt balvu, Stārlinga. Ketrīnas Mārtinas dzīvību. Un Bufalo Billa ādu uz šķūņa durvīm. Nenolaidiet acis no balvas. Ja jūs to spējat, jūs esat man vajadzīga.

-    Darbam ar slimības vēsturēm?

Viņi bija nonākuši pie veikala.

-    Tikai tad, ja klīnikas mūs bloķēs un medicīniskie dokumenti būs jāpaņem pašiem. Jūs man esat vajadzīga Mem- fisā. Mums jācer, ka Lekters pateiks senatorei Mārtinai kaut ko lietderīgu. Bet es gribu, lai jūs esat tuvumā, ja viņam apniks spēlēties ar senatori, varbūt viņš runās ar jums. Tikmēr es gribu, lai jūs mēģināt iejusties Ketrīnas būtībā, uzminēt, kā Bills izvēlējies viņu. Jūs neesat daudz vecāka par Ketrīnu, un viņas draugi varbūt pateiks jums kaut ko tādu, ko neteiks cilvēkam, kurš vairāk izskatās pēc policista.

Joprojām risinās arī mūsu pārējās lietas. Interpols strādā Klausa identificēšanā. Kad Klauss būs identificēts, mēs varēsim papētīt viņa draugus Eiropā un Kalifornijā, kur viņam bija romāns ar Bendžaminu Raspeilu. Es braukšu uz Mineso- tas universitāti - sarunas mēs tur iesākām nepareizi - un šovakar būšu Vašingtonā. Tagad es nopirkšu kafiju. Pasauciet Džefu ar viņa busiņu. Pēc četrdesmit minūtēm jums jākāpj lidmašīnā.

Sarkanā saule jau apspīdēja tris ceturtdaļas no telefona stabu augstuma. Ietves joprojām bija violetas. Mājot Džefam, Stārlinga varēja iesniegties gaismā.

Viņa jutās vieglāk, labāk. Krofords tiešām bija ļoti prasmīgs. Viņa zināja, ka mazais jautājums par slāpekli bijis atzinīgs norādījums uz viņas tiesu medicīnas zināšanām, iecerēts, lai iepriecinātu viņu un rosinātu iesakņojušos disciplinētas domāšanas ieradumus. Viņa prātoja, vai šāda veida manipulāciju vīrieši tiešām uzskata par smalku. Dīvaini, kā tas spēj ietekmēt, kaut arī redzi tam cauri! Dīvaini, ka vadoņa talants bieži ir tik raupja dāvana.

Ielas pretējā pusē pa Baltimoras psihiski slimo noziedznieku slimnīcas kāpnēm lejup gāja kāds cilvēks. Tas bija Bārnijs, kas biezajā vējjakā izskatījās vēl lielāks. Rokā viņš nesa pusdienu kārbu.

Bez balss, tikai ar lūpām Stārlinga pie stūres sēdošajam Džefam sacīja: "Piecas minūtes!" Viņa panāca Bārniju, kad viņš slēdza vaļā sava vecā studebekera durvis.

- Bārnij!

Viņš pievērsa Stārlingai neizteiksmīgu seju. Varbūt tikai acis bija platākas nekā parasti. Viņš stingri stāvēja uz abām kājām.

-     Vai doktors Čiltons jums sacīja, ka par to jums nebūs nekādu nepatikšanu?

-    Ko citu lai viņš man sacītu?

-    Jūs tam ticat?

Viens Bārnija lūpu kaktiņš noslīga lejup. Viņš neteica ne jā, ne nē.

-    Izdariet kaut ko manā labā. Tagad, bez kādiem jautājumiem. Es jūs mīļi palūgšu - sāksim ar to. Kas ir palicis Lektera kamerā?

-    Dažas grāmatas - "Jautrā kulinārija", medicīnas žurnāli. Tiesu papīrus viņi paņēma.

-    Attēli pie sienām, zīmējumi?

-    Viss joprojām ir turpat.

-    Tas man jādabū, un es ellīgi steidzos.

Bārnijs mirkli pārlika.

-     Pagaidiet, - viņš noteica un devās atpakaļ pa kāpnēm augšā - vieglā solī tik lielam vīram.

Krofords gaidīja viņu minibusiņā, kad Bārnijs atgriezās, nesdams iepirkumu somu ar saritinātiem zīmējumiem, papīriem un grāmatām.

-     Jūs esat pārliecināta, ka es zināju par to mikrofonu solā, ko es jums atnesu? - Bārnijs jautāja, sniegdams viņai somu.

-     Man par to jāpadomā. Te būs pildspalva, uzrakstiet uz somas savus telefona numurus. Bārnij, vai jūs domājat, ka viņi spēs tikt galā ar doktoru Lekteru?

-    Es par to šaubos un tā arī teicu doktoram Čiltonam. Atcerieties, ka esmu to pateicis jums, ja tas izkristu viņam no prāta. Jūs esat braša, aģente Stārlinga. Klau, kad jūs noķersiet Bufalo Billu…

-Jā?

-    Nevediet viņu pie manis tikai tāpēc, ka man būs brīva vieta, labi? - Viņš pasmaidīja. Bārnijam bija sīki bērna zobiņi.

Stārlinga gribot negribot pasmaidīja pretī. Skriedama uz autobusiņu, viņa pamāja pār plecu sveicienu.

Krofords bija apmierināts.

32

Grumman Gulfstream", kas veda doktoru Hanibalu Lekteru, nolaidās Memfisā, riepām saceļot divus zilu dūmu mākulīšus. Sekojot norādījumiem no torņa, lidmašīna strauji brauca uz Nacionālās gaisa flotes angāriem, prom no pasažieru lidostas. Pirmajā angārā gaidīja ātrās palīdzības mašīna un limuzīns.

Caur tonēto limuzīna rūti senatore Ruta Mārtiņa noskatījās, kā policisti izripina no lidmašīnas doktoru Lekteru. Viņai gribējās mesties pie sasietā un aizmaskotā cilvēka un izplēst no viņa informāciju, taču viņa bija par gudru, lai tā rīkotos.

Iezvanījās senatores Mārtinas telefons. Viņas asistents Braiens Gosidžs no papildsēdekļa pasniedzās pēc klausules.

-    Zvana no FIB - Džeks Krofords, - Gosidžs teica.

Nenolaizdama acis no doktora Lektera, senatore Mārtiņa

pastiepa roku pēc klausules.

-     Mister Kroford, kāpēc jūs nepateicāt man par doktoru Lekteru?

-     Baidījos, ka jūs izdarīsiet tieši to, ko darāt patlaban, senatore.

-    Es pret jums necīnos, mister Kroford. Ja jūs cīnīsieties pret mani, tad nožēlosiet.

-    Kur Lekters ir tagad?

-    Es uz viņu skatos.

-    Vai viņš jūs dzird?

-Nē.

-     Senatore Mārtiņa, paklausieties, ko es teikšu. Jūs gribat dot Lekteram personiskas garantijas - labi, lai notiek. Bet izdariet kaut ko pēc mana lūguma. Ļaujiet doktoram Alanam Blūmam dot jums precīzus norādījumus, pirms stāsieties pretim Lekteram. Blūms var jums palīdzēt, ticiet man.

-    Man ir profesionāli padomnieki.

-    Cerams, labāki par Čiltonu.

Doktors Čiltons klusītēm klauvēja pie limuzīna loga. Senatore Mārtiņa aizsūtīja pie viņa Braienu Gosidžu, lai tiek galā.

-     Iekšēji ķīviņi šķiež laiku, mister Kroford. Pie Lektera jūs nosūtījāt galīgu zaļknābi ar viltus piedāvājumu. Es varu izdarīt ko labāku. Doktors Čiltons apgalvo, ka Lekters ir spējīgs atsaukties uz godīgu piedāvājumu, un tādu es viņam izteikšu - bez birokrātijas, bez personiskām detaļām, bez uzticības apšaubīšanas. Ja mēs atgūsim Ketrīnu sveiku un veselu, tad visi, arī jūs, būs gatavie eņģeļi. Ja viņa… mirs, es nospļaujos par visiem aizbildinājumiem.

-   Tad izmantojiet mūs, senatore Mārtiņa.

Kroforda balsī viņa nedzirdēja dusmas, tur bija tikai profesionāls, rezignēts vēsums, kuru viņa pazina. Uz to viņa atsaucās.

-   Turpiniet!

-    Ja jūs kaut ko uzzināsiet, ļaujiet mums ar to rīkoties. Gādājiet, lai mēs saņemtu visu informāciju. Gādājiet, lai vietējā policija neko neslēpj. Neļaujiet viņiem nodomāt, ka viņi izpatiks jums, izslēdzot mūs no spēles.

-    Drīz ieradīsies Pols Krendlers no Tieslietu ministrijas. Viņš par to parūpēsies.

-    Kas jums tur pašlaik ir vecākais pēc dienesta pakāpes?

-    Majors Bahmens no Tenesī Izmeklēšanas biroja.

-      Labi. Ja nav par vēlu, centieties bloķēt reportierus. Labāk piedraudiet Čiltonam - viņam patīk būt uzmanības centrā. Mēs negribam, lai Bufalo Bills kaut ko uzzina. Kad mēs viņu atradīsim, tad laidīsim darbā gūstekņu glābšanas komandu. Mēs gribam dot viņam spēju triecienu, nezaudējot laiku. Vai Lekteru jūs domājat izjautāt pati?

-Jā.

-    Vai jūs vispirms neparunātu ar Klarisu Stārlingu? Viņa ir ceļā.

-     Kālab? Doktors Čiltons iedeva man materiāla kopsavilkumu. Mēs esam izniekojuši pietiekami daudz laika.

Čiltons atkal klaudzināja pie rūts, aiz stikla mēmi izrunādams vārdus. Braiens Gosidžs bija uzlicis roku viņam uz delma un purināja galvu.

-     Man vajadzīga atļauja tikties ar Lekteru pēc tam, kad ar viņu būsiet runājusi jūs, - Krofords sacīja.

-     Mister Kroford, viņš ir apsolījis nosaukt Bufalo Billa vārdu apmaiņā pret privilēģijām - patiesībā pret ērtībām. Ja viņš to neizdarīs, jūs varēsiet pievākt viņu uz visiem laikiem.

-    Senatore Mārtiņa, es saprotu, ka tas ir delikāts jautājums, tomēr man jums jāsaka: lai ko jūs darītu, nelūdzieties viņu.

-    Labi, mister Kroford. Šobrīd es tiešām nevaru runāt. - Viņa nolika klausuli. - Ja es kļūdos, tad viņa būs tikpat mirusi kā pēdējās sešas, ar kurām tu jau esi nodarbojies, - viņa klusu nomurmināja un pamāja, lai Gosidžs un Čiltons kāpj mašīnā.

Senatores Mārtinas sarunai ar Hanibalu Lekteru doktors Čiltons bija pieprasījis biroja telpu Memfisā. Lai taupītu laiku, šai tikšanās reizei bija steigšus pārkārtota Nacionālās gaisa flotes sanāksmju telpa angārā.

Senatorei Martinai bija jāgaida ārā, angārā, kamēr doktors Čiltons iekārtoja telpā Lekteru. Viņa nespēja nosēdēt mašīnā. Viņa soļoja šaurā aplī zem angāra plašā jumta, skatīdamās augšup uz augstajām, režģotajām sijām un tad lejup, uz svītrām, kas ar krāsu bija novilktas uz grīdas. Uz brīdi viņa apstājās pie vecas "Phantom F-4" un atbalstīja galvu pret tās saltajiem sāniem, kur vīdēja uzraksts: NAV PAKĀPIENA. Šī lidmašīna noteikti ir vecāka par Ketrīnu. Žē- līgais Dievs, ātrāk!

-    Senatore Mārtiņa! - Viņu sauca majors Bahmens. Pie durvīm māja Čiltons.

Telpā bija rakstāmgalds Čiltonam un krēsli senatorei Mārtinai, viņas asistentam un majoram Bahmenam. Videooperators bija gatavs filmēt tikšanos. Čiltons apgalvoja, ka tā esot viena no Lektera prasībām.

Senatore Mārtiņa iegāja iekšā, izskatīdamās labi. Viņas tumšzilais kostīms izstaroja varu. Viņa bija gādājusi, lai arī Gosidžs izskatītos brašs.

Doktors Hanibals Lekters viens pats sēdēja telpas vidū uz masīva ozolkoka krēsla, kas bija pieskrūvēts pie grīdas. Sega klāja viņa trakokreklu un kāju dzelžus un apslēpa faktu, ka viņš ir pieķēdēts pie krēsla. Tomēr uz sejas joprojām bija hokeja maska, lai viņš nevarētu kost.

Kāpēc tā, senatore nobrīnījās. Bija taču domāts ļaut, lai doktors Lekters biroja gaisotnē saglabā zināmu cieņu. Senatore Mārtiņa paskatījās uz Čiltonu un tad pievērsās Gosi- džam, lai paņemtu dažus dokumentus.

Čiltons nostājās doktoram Lekteram aiz muguras un, uzmetis acis kamerai, atsprādzēja siksnas un noņēma viņam ar plašu žestu masku.

-     Senatore Mārtiņa, iepazīstieties ar doktoru Hanibalu Lekteru!

Ieraugot, ko doktors Čiltons izdarījis lēta efekta labad, senatore Mārtiņa nobijās tikpat stipri kā jau daudzkārt kopš savas meitas pazušanas. Jebkuru uzticību, ko viņa varbūt juta pret Čiltona spriedumiem, nomainīja saltas izbailes par to, ka viņš ir muļķis.

Viņai nāksies rīkoties uz labu laimi.

Starp doktora Lektera rudi brūnajām acīm noslīga matu cirta. Viņš bija tikpat bāls kā maska. Senatore Mārtiņa un Hanibals Lekters vērīgi pētīja viens otru. Viņa bija apveltīta ar ārkārtīgi asu prātu; viņas pretimsēdētāju nebija iespējams vērtēt ne ar kādām mērauklām, kas pazīstamas cilvēcei.

Doktors Čiltons atgriezās pie rakstāmgalda, noskatīja visus pēc kārtas un iesāka:

-    Senatore, doktors Lekters ir licis man saprast, ka grib palīdzēt izmeklēšanai ar kādām īpašām zināšanām, pretī saņemot apsvērumus par viņa ieslodzījuma apstākļiem.

Senatore Mārtiņa pacēla kādu dokumentu.

-     Doktor Lekter, šis ir ar zvērestu apstiprināts apliecinājums, kuru es tagad parakstīšu. Tur ir teikts, ka es jums palīdzēšu. Vai vēlaties izlasīt?

Domādama, ka Lekters neatbildēs, viņa pagriezās pret galdu, lai parakstītu dokumentu, bet viņš ierunājās:

-     Es netērēšu jūsu un Ketrīnas laiku, kaulēdamies par sīkām privilēģijām. Karjeristi jau ir izšķieduši diezgan daudz laika. Ļaujiet man palīdzēt tūdaļ, un es ticu, ka jūs man palīdzēsiet tad, kad viss būs beidzies.

-    Jūs varat ar to rēķināties. Braien?

Gosidžs pacēla savu piezīmju bloknotu.

-     Bufalo Billa vārds ir Viljams Rubīns. Pazīstams kā Billijs Rubīns. Septiņdesmit piektā gada aprīlī vai maijā viņu man ieteica mans pacients Bendžamins Raspeils. Viņš sacīja, ka Billijs dzīvojot Filadelfijā, adresi es neatceros, taču viņš bija apmeties Baltimorā pie Raspeila.

-     Kur ir jūsu medicīniskie pieraksti? - iejaucās majors Bahmens.

-   Saskaņā ar tiesas lēmumu mani pieraksti tika iznīcināti drīz pēc…

-    Kā viņš izskatījās? - majors Bahmens noprasīja.

-     Vai jūs neiebilstat, major? Senatore Mārtiņa, vienīgais…

-    Pasakiet man viņa vecumu un sniedziet fizisko aprakstu, jebko citu, ko atceraties, - majors Bahmens noskaldīja.

Doktors Lekters gluži vienkārši atslēdzās. Viņš domāja par kaut ko citu - par Žeriko anatomiskajām studijām "Medūzas plostam" - un, ja arī dzirdēja turpmākos jautājumus, tad neizrādīja to.

Kad senatore Mārtiņa no jauna saistīja viņa uzmanību, viņi telpā bija vieni. Viņai rokās bija Gosidža bloknots.

Doktora Lektera skatiens pievērsās viņai.

-     Tas karogs ož pēc cigāriem, - viņš teica. - Vai jūs barojāt Ketrīnu ar krūti?

-Atvainojiet? Vai es…

-    Vai jūs viņu zīdījāt?

-Jā.

-    Darbs, kas rada slāpes, vai ne?…

Kad viņas acu zīlītes satumsa, doktors Lekters iedzēra vienu vienīgu malciņu viņas sāpju, un tās viņam šķita brīnišķas. Ar to šai dienai pietika. Viņš turpināja:

-     Viljams Rubīns ir apmēram sešas pēdas vienu collu garš un tagad būs trīsdesmit piecus gadus vecs. Viņš ir drukna auguma - kad es ar viņu iepazinos, viņš svēra apmēram simt deviņdesmit mārciņu un kopš tā laika droši vien būs pieņēmies svarā. Viņam ir brūni mati un gaišzilas acis. Pasakiet viņiem to, un tad mēs turpināsim.

-    Jā, es pateikšu, - senatore Mārtiņa sacīja. Viņa pasniedza savas piezīmes ārā pa durvīm.

-     Es redzēju viņu tikai vienu reizi. Viņš norunāja otru tikšanos, bet vairs neieradās.

-    Kāpēc jūs domājat, ka viņš ir Bufalo Bills?

-    Tolaik viņš slepkavoja cilvēkus un darīja ar tiem kaut ko līdzīgu - anatomiskā ziņā. Viņš teica, ka viņam esot nepieciešama palīdzība, lai to izbeigtu, taču patiesībā tikai gribēja par to patērzēt. Pamuldēt.

-    Un jūs ne… viņš jutās drošs, ka jūs viņu nenodosiet?

-    Viņš nedomāja, ka es to darīšu, un viņam patīk riskēt. Es biju attaisnojis viņa drauga Raspeila uzticību.

-    Raspeils zināja, ko viņš dara?

-      Raspeila tieksmes bija visai aizdomīgas - viņš bija vienās rētās. Billijs Rubīns man teica, ka esot krimināli sodīts, bet neko nestāstīja sīkāk. Es uzrakstīju īsu slimības vēsturi. Tā bija gluži parasta, vienīgi: Rubīns man pateica, ka reiz esot cietis no ziloņkaula antrakozes. Tas ir viss, ko es atceros, senatore Mārtiņa, un jūs droši vien labprāt steigtos prom. Ja man vēl kaut kas ienāks prātā, es došu jums ziņu.

-      Vai Billijs Rubīns nogalināja to cilvēku, kura galva tika atrasta mašīnā?

-    Domāju, ka jā.

-    Vai jūs zināt, kas viņš bija?

-    Nē. Raspeils sauca viņu par Klausu.

-    Vai pārējais, ko jūs pateicāt FIB, ir patiesība?

-      Vismaz tāda pati patiesība, kādu FIB pateica man, senatore Mārtiņa.

-     Šeit, Memfisā, esmu devusi dažus pagaidu rīkojumus attiecībā uz jums. Mēs pārrunāsim jūsu situāciju, un jūs dosieties uz Brašīmauntinu, kad tas būs… kad mēs būsim to nokārtojuši.

-     Pateicos. Man būtu vajadzīgs telefons, ja kaut kas ienāktu prātā…

-   Tas jums būs.

-     Un mūzika. Glens Gulds, "Goldberga variācijas"? Vai tas būtu par daudz prasīts?

-    Labi.

-      Senatore Mārtiņa, neuzticiet vadību tikai FIB vien. Džeks Krofords nekad nespēlē godīgu spēli ar citām aģentūrām. Šiem cilvēkiem tā tiešām ir spēle. Viņš ir apņēmies veikt arestu pats. "Saņemt ciet", kā viņi saka.

-    Pateicos, doktor Lekter.

-    Jums ir burvīgs kostīmiņš, - doktors Lekters noteica, kad viņa gāja ārā pa durvīm.

33

Telpu pēc telpas Džeima Gamba pagrabs plešas kā labirints, kas rosina mūsos tumšas fantāzijas. Kad misters Gambs vēl bija bikls, pirms veselas mūžības, viņš nodevās saviem priekiem pašās apslēptākajās telpās, tālu no kāpnēm. Ir istabas vistālākajos stūros, istabas no citām dzīvēm, un tās Gambs nav vēris vaļā gadiem ilgi. Dažas no tām joprojām ir, tā sakot, apdzīvotas, lai gan skaņas aiz durvīm jau sen ir pārgājušas kliedzienā un pēc tam izdzisušas.

Grīdas līmenis mainās no telpas uz telpu pat līdz pēdas augstumam. Ir sliekšņi, pār kuriem jāpārkāpj, ir durvju pārsedzes, zem kurām jāpieliecas. Nastas nav iespējams velt un ir grūti vilkt. Likt kaut kam soļot sev pa priekšu - tas klūp un raud, lūdzas, dauza savu apstulbušo galvu - ir sarežģīti, pat bīstami.

Pieņemoties gudrībā un pašapziņā, misters Gambs vairs neuzskatīja par nepieciešamu apmierināt savas vajadzības tikai pagraba slēptajās daļās. Tagad viņš izmanto pagraba telpu rindu ap kāpnēm, lielas istabas ar tekošu ūdeni un elektrību.

Patlaban pagrabs slīgst pilnīgā tumsā.

Zem telpas ar smilšu grīdu, pazemes cietumā, Ketrīna Mārtiņa klusē.

Misters Gambs ir šeit, pagrabā, taču viņš nav šajā kambarītī.

Istaba aiz kāpnēm cilvēka acij šķiet melna, taču tā ir pilna ar sīkiem troksnīšiem. Te irdz ūdens un dūc mazi sūk- nīši. Klusajās atbalsīs istaba šķiet plaša. Gaiss ir mitrs un vēss. Saodiet zaļumus. Spārnu trīsas pie vaiga, pāris tikšķu gaisā. Dobja, nazāla skaņa, kas pauž tīksmi, cilvēciska skaņa.

Istabā nav tāda viļņu garuma gaismas, ko var izmantot cilvēka acs, bet misters Gambs ir šeit un redz ļoti labi, lai ari vienīgi zaļās krāsas ēnās un toņos. Viņš ir uzlicis lieliskas infrasarkanās gaismas brilles (Izraēlas armijas inventārs, gandrīz četri simti dolāru) un virza infrasarkanā lukturīša staru pār stiepļu režģa būri, kas atrodas viņa priekšā. Viņš aizgrābts sēž uz cieta krēsla malas un vēro, kā kukainis būrī rāpjas augšup pa auga stublāju. Jaunais imago ir tikko izlīdis no kūniņas, kuras skrandas tagad guļ mitrajā augsnē uz būra grīdas. Tas piesardzīgi rāpo pa naktenes kātu, meklējot vietu, kur izplest valgos, jaunos spārnus, kas vēl sakļāvušies kopā uz muguras. Tas izraugās līmenisku zaru.

Misteram Gambam jāpieliec galva, lai redzētu. Pamazītēm spārni piepildās ar asinīm un gaisu. Tie joprojām ir salipuši kopā kukainim uz muguras.

Aizrit divas stundas. Misters Gambs tikpat kā nav pakustējies. Viņš ieslēdz un izslēdz infrasarkano lukturīti, lai pārsteigtu sevi ar to, cik tālu kukainis ticis. Lai kavētu laiku, viņš aizslīdina gaismas staru pārējā telpas daļā - pār saviem lielajiem akvārijiem, kas pilni ar organisku miecējamo šķīdumu. Uz veidnēm un liestēm šajās tvertnēs atrodas viņa jaunākie ieguvumi, gluži kā salauztas klasiskas statujas, jūras dzelmē zaļas. Gaismas stars slīd pār lielo, galvanizēto darbgaldu ar metāla balsta gultni, aizsargplātni un notekām, pieskaras vinčai virs tā. Gar sienu stiepjas viņa garās, rūpnieciskās izlietnes. Viss ir filtrētas infrasarkanās gaismas zaļajos toņos. Spārnu trīsas, fosforescējošas švīkas šķērso viņa redzeslauku, mazas komētu astes no naktstauriņiem brīvi plivinās telpā.

Tieši laikā viņš atkal pievēršas būrim. Lielā kukaiņa spārni ir pacelti virs muguras, slēpjot un izjaucot rakstu. Nu tas nolaiž spārnus, ietverot savu ķermenīti kā apmetnī, un slavenais raksts kļūst skaidri saredzams. No naktstauriņa muguras šurpu skatās cilvēka galvaskauss, brīnumaini iezīmēts pūkainajās zvīņās. Zem tumši ēnotā miroņgalvas paura izliekuma vīd melni acu dobumi un izcilni vaigukauli. Zem tiem, šķērsām pār seju virs žokļa, gluži kā mutes aizsējs guļ tumsa. Galvaskauss balstās uz raksta plankumiņa, kas plešas uz abām pusēm, atgādinot iegurņa augšdaļu.

Galvaskauss, kas nolikts uz iegurņa kaula, - tas dabas untuma dēļ uzzīmēts uz muguras naktstauriņam.

Misters Gambs iekšēji jūtas labi un viegli. Viņš pieliecas uz priekšu un liegi uzpūš naktstauriņam gaisu. Tas paceļ savu smailo smeceri un dusmīgs iespiedzas.

Paņēmis lukturīti, viņš klusu ieiet pazemes cietuma telpā. Atver muti, lai klusinātu elpu. Viņš negrib, lai garastāvokli sabojā negants troksnis no bedres. Viņa briļļu lēcas mazajos, izvirzītajos ietvaros atgādina krabja acis uz kātiņiem. Misters Gambs zina, ka brilles ne mazākajā mērā nav pievilcīgas, tomēr melnajā pagrabā tās ir sagādājušas viņam dažu lielisku brīdi, spēlējot pagraba spēles.

Viņš pieliecas un iespīdina savu neredzamo gaismu šahtā.

Izejviela guļ uz sāniem, salīkusi kā garnele. Šķiet iemigusi. Blakus stāv tualetes spainis. Šoreiz viņa nav muļķīgi pārrāvusi auklu un pūlējusies rāpties augšup pa kailajām sienām. Miegā viņa ir piespiedusi sev pie sejas matrača stūri un sūkā īkšķi.

Lūkodamies uz Ketrīnu, rotaļīgi slidinādams infrasarkano gaismu augšup lejup pa viņas augumu, misters Gambs gatavojas gaužām reālajām problēmām, kas viņu gaida.

Cilvēka ādu ir velnišķīgi grūti apstrādāt, ja prasības ir tik augstas kā misteram Gambam. Ir jāpieņem fundamentāli strukturālas dabas lēmumi, un pirmais no tiem ir - kur iešūt rāvējslēdzēju.

Viņš virza gaismas staru pa Ketrīnas muguru. Citkārt viņš iešūtu aizdari mugurā, bet kā lai viņš ģērbjoties viens pats aizvelk slēdzi? Šī nu nav tā reize, kad viņš varētu lūgt palīdzību kādam citam, lai cik kārdinošas liktos tādas izredzes. Viņš zina vietas un aprindas, kur viņa veikums tiktu ļoti apbrīnots - ir dažas jahtas, uz kurām viņš varētu ar to padižoties, - bet tam būs jāpagaida. Viņam vajadzīgs apģērbs, kuru viņš var uzvilkt viens pats. Pārgriezt priekšdaļu vidū pušu būtu gatavā apgrēcība - to viņš uzreiz izmet no prāta.

Infrasarkanajā gaismā misters Gambs nevar noteikt Ketrīnas sejaskrāsu, taču viņa izskatās tievāka. Viņš ir pārliecināts, ka tieši nolaupīšanas laikā viņa ir ievērojusi diētu.

Pieredze viņam iemācījusi, ka pirms ādas ievākšanas jānogaida no četrām dienām līdz nedēļai. Pēkšņs svara zaudējums padara ādu vaļīgāku, un to ir vieglāk novilkt. Turklāt badošanās atņem gūsteknēm spēkus, un tad ar viņām ir vienkāršāk tikt galā. Viņas kļūst padevīgākas. Dažas krīt trulā rezignācijā. Tomēr reizē ir nepieciešams izsniegt dažas barības devas, lai novērstu izmisumu un postošas niknuma lēkmes, kas var sabojāt ādu.

Šis priekšmets katrā ziņa ir zaudējis svaru. Tas ir tik īpašs, tik svarīgs viņa pasākumā, ka viņš nejaudā ilgi gaidīt, un tas viņam arī nav jādara. Viņš var ķerties pie darba rit pēcpusdienā vai rīt vakarā. Pats vēlākais - nākamajā dienā. Drīz.

34

Stounhindžas villu nosaukuma plāksni Klarisa Stārlinga pazina no televīzijas ziņām. Dzīvojamais komplekss Memfisas austrumos, daudzdzīvokļu namu un rindu māju sajaukums, veidoja lielu U veida pusloku ap autostāvvietas laukumu.

Stārlinga atstāja savu īrēto "Chevrolet Celebrity" lielā laukuma vidū. Šeit dzīvoja labi atalgoti fabriku strādnieki un zemākā ešelona ierēdņi - to viņai pauda "Trans-Ams" un "IROC-Z Ccimaro" sporta automašīnas. Atsevišķā stāvlaukuma nodalījumā bija novietoti brīvdienu treileri un ūdensslē- pošanas laivas spilgtās, vizuļojošās krāsās.

Stounhindžas villas - nosaukuma pareizrakstība [9] iedzēla stārlingai ikreiz, kad viņa uz to paskatījās. Dzīvokļi droši vien bija pilni ar baltām, pītām mēbelēm un firziķkrā- sas paklājiem. Momentuzņēmumi zem stikla uz kafijas galdiņa. Stārlinga, kuras vienīgā mājvieta bija kopmītņu istabiņa FIB Akadēmijā, pret tādām lietām izturējās ar bargu kritiku.

Viņai vajadzēja iepazīt Ketrīnu Beikeri Mārtiņu, un šķita savādi, ka senatores meita dzīvojusi šādā vietā. Stārlinga bija izlasījusi FIB savāktās īsās biogrāfiskās ziņas, un tās liecināja, ka Ketrīna Mārtiņa ir apdāvināta meitene, kurai trūkst centības. Viņa bija izslēgta no Fārmingtonas koledžas un pavadījusi divus nelaimīgus gadus Midlberijā. Tagad viņa studēja Dienvidrietumu universitātē un strādāja par skolotāju praktikanti.

Stārlinga bez pūlēm spētu iztēloties viņu kā sevī iegrimušu, notrulušu internātskolas audzēkni, vienu no tiem cilvēkiem, kuri nekad neklausās. Stārlinga zināja, ka te jābūt piesardzīgai, jo viņai bija savi aizspriedumi un aizvainojumi. Stārlinga pati bija kādu laiku pavadījusi internātskolās, iztik- dama no stipendijām, atzīmes viņai bija daudz labākas nekā drēbes. Viņa bija redzējusi daudz bērnu no bagātām, taču nelabvēlīgām ģimenēm, un šiem bērniem bija pārāk ilgi jāpaliek internātskolā. Par dažiem viņa nospļāvās, taču pamazām viņa bija aptvērusi, ka uzmanības trūkums var būt paņēmiens, ar ko izvairīties no sāpēm, un bieži tiek aplami uzskatīts par seklumu un vienaldzību.

Labāk iztēloties Ketrīnu kā mazo meitenīti, kas vizinās burulaivā kopā ar savu tēvu, kāda viņa bija filmā, kuru kopā ar senatores Mārtinas lūgumu parādīja televīzijā. Interesanti, vai bērnībā Ketrīna ir centusies izpatikt savam tēvam? Interesanti, ko Ketrīna darīja, kad atnāca ļaudis un pateica, ka viņas tēvs ir miris - no sirdstriekas četrdesmit divu gadu vecumā. Stārlinga nešaubījās, ka Ketrīna izjūt tēva trūkumu. Tēva trūkums, ierastā brūce, tuvināja Stārlingu ar šo jauno sievieti.

Stārlingai šķita būtiski just simpātijas pret Ketrīnu Mārtiņu kā pret cilvēku, jo tas palīdzēja sasprindzināt spēkus.

Stārlinga ieraudzīja, kur atrodas Ketrīnas dzīvoklis, - pie tā stāvēja divas Tenesī ceļu policijas patruļmašīnas. Autostāvvietā, tuvāk dzīvoklim, vīdēja balta pulvera traipi. Tenesī Izmeklēšanas birojs acīmredzot bija novācis eļļas traipus ar pumeku vai kādu inertu pulveri. Krofords apgalvoja, ka TIB strādājot gluži labi.

Stārlinga piegāja pie atpūtas automašīnām un laivām, kas atradās stāvvietas īpašajā nodalījumā dzīvokļa priekšā. Te Bufalo Bills viņu sagūstījis. Pietiekami tuvu viņas durvīm, lai viņa pamestu tās neaizslēgtas, iedama ārā. Kaut kas izvilinājis viņu laukā. Noteikti kāda nevainīga izskata aina.

Stārlinga zināja, ka Memfisas policija ir sīki iztaujājusi visus kaimiņus un ka neviens nav neko redzējis, tāpēc notikums varbūt bija risinājies starp augstajiem treileriem. Viņš noteikti bija novērojis meiteni no turienes. Sēdējis kādā automašīnā, citādi nevarēja būt. Bet Bufalo Bills zināja, ka Ketrīna ir tur. Viņš būs Ketrīnu kaut kur ieraudzījis un sekojis viņai, gaidīdams izdevību. Retai meitenei ir tik kupls augums kā Ketrīnai. Viņš jau nu nesēdēja kādā vietā uz labu laimi un negaidīja, līdz garām ies vajadzīgo apmēru sieviete. Tā viņš varētu sēdēt dienām ilgi un nepamanīt nevienu.

Visi upuri bija liela auguma. Viņas visas bija lielas. Dažas arī resnas, bet visas lielas. "Viņam vajag tādas drēbes, kas derētu." Atceroties doktora Lektera vārdus, Stārlinga nodrebēja. Doktors Lekters, jaunais memfisietis.

Stārlinga dziļi ievilka elpu, piepūta vaigus un lēnām izelpoja gaisu. Paskatīsimies, kas būs sakāms par Ketrīnu.

Ketrīnas Mārtinas dzīvokļa durvis atvēra Tenesī robežapsardzes policists ar Lācīša Smokija [10] platmali galvā. kad stārlinga uzrādīja viņam savu personas apliecību, policists pamāja, lai viņa nāk iekšā.

-      Virsniek, man jāapskata šīs telpas. - "Telpas" šķita īstais vārds, ko izmantot, runājot ar vīrieti, kurš mājā nenoņem cepuri.

Viņš palocīja galvu.

-    Ja zvanīs telefons, neliecieties zinis. Es pats atbildēšu.

Uz virtuves letes Stārlinga pamanīja magnetofonu, kas

bija pieslēgts pie telefona. Tam blakus stāvēja divi jauni telefoni. Vienam nebija ciparripas - tiešā līnija ar kompānijas "Southern Bell" Drošības nodaļu, kas noteica zvanītāja numuru Vidējo Dienvidu teritorijā.

-      Vai varu jums kaut kā palīdzēt? - jaunais policists jautāja.

-    Vai policija šeit ir beigusi darbu?

-    Dzīvoklis ir nodots piederīgo ziņā. Es šeit atrodos tikai telefona dēļ. Jūs drīkstat visam pieskarties, ja gribējāt jautāt to.

-    Tad es apskatīšu dzīvokli.

-    Labi. - Jaunais policists paņēma avīzi, ko bija nobāzis zem dīvāna, un atkal apsēdās.

Stārlinga gribēja koncentrēties. Viņa vēlējās būt dzīvoklī viena, taču zināja, ka veicies jau tāpēc vien, ka māja nav pilna ar policistiem.

Viņa sāka ar virtuvi. To nebija iekārtojusi nekāda nopietnā virēja. Ketrīnas draugs bija teicis policijai, ka viņa aizgājusi pēc popkorna. Stārlinga atvēra saldētavu. Tur bija divas mikroviļņu krāsnij paredzētas popkorna pakas. No virtuves nebija redzama autostāvvieta.

-    No kurienes jūs esat?

Pirmajā reizē Stārlinga neuztvēra jautājumu.

-    No kurienes jūs esat?

Policists uz dīvāna vēroja viņu pār avīzes malu.

-    No Vašingtonas, - viņa atteica.

Zem izlietnes - jā, cauruļu salaidums saskrāpēts, viņi bija izņēmuši un pārbaudījuši šifonu. Gudrinieki šie TIB. Naži nebija asi. Trauku mazgājamā mašīna darbināta, bet palikusi neiztukšota. Ledusskapis atvēlēts biezpienam un kulinārijā pirktiem augļu salātiem. Ketrīna Mārtiņa pirka gatavus ēdienus, iespējams, kādā pastāvīgā vietā, kādā netālā veikalā. Varbūt tur kāds bija blandījies apkārt. To bija vērts pārbaudīt.

-    Jūs strādājat pie ģenerālprokurora?

-    Nē, FIB.

-    Drīz ieradīsies ģenerālprokurors. Tā es dzirdēju prom- braucot. Cik ilgi jūs jau esat FIB?

Dārzeņu nodalījumā mētājās gumijas kāpostgalva. Stārlinga pavēla to uz sāniem un pārbaudīja tajā ieslēpto dārglietu nodalījumu. Tukšs.

-    Cik ilgi jūs jau esat FIB?

Stārlinga paskatījās uz jauno policistu.

-     Ziniet ko? Kad būšu beigusi apskati, man droši vien vajadzēs uzdot jums dažus jautājumus. Varbūt jūs palīdzētu man tad.

-    Protams. Ja tik varēšu…

-     Labi, skaidrs. Pagaidīsim un parunāsim vēlāk. Šobrīd man ir jādomā par to, ko es daru.

-    Nav iebildumu.

Guļamistaba bija gaiša, ar saulainu, iemidzinošu gaisotni, kāda Stārlingai patika. Istabas iekārtojumā bija izmantoti labāki audumi un labākas mēbeles, nekā varētu atļauties vairums jaunu sieviešu. Tur bija lakots, ar zeltu apgleznots Ko- romandelas aizslietnis, divi emaljas darbi plauktos, labs sekretārs no mezglaina riekstkoka. Divguļama gulta. Stārlinga pacēla dienassegas malu. Gultas kreisajā daļā bija skritulīši, bet labajā ne. Ketrīna acīmredzot sabīda abas puses kopā, kad viņai tas vajadzīgs. Varbūt viņai ir mīļākais, par kuru nezina draugs. Vai varbūt dažreiz viņi pārnakšņo šeit. Viņas automātiskajā atbildētājā nav tālā signāla. Viņai jābūt šeit, uz vietas, kad zvana mamma.

Automātiskais atbildētājs bija tāds pats kā Stārlingai, parastais "Phone-Mate". Viņa atvēra virsējo paneli. Gan ienākošo, gan izejošo zvanu kasete bija izņemta. To vietā bija zīmīte: KASETES TIB ĪPAŠUMĀ Nr. 6.

Istaba bija diezgan kārtīga, taču tajā bija jaušamas jucekļa pēdas, ko atstāj pārmeklētāji ar lielām rokām, vīrieši, kuri cenšas nolikt visu precīzi atpakaļ vietā, bet mazliet netrāpa. Pat tad, ja uz visām gludajām virsmām nebūtu pirkstu nospiedumu meklēšanas pulvera palieku, Stārlinga redzētu, ka telpa ir pārmeklēta.

Stārlinga neticēja, ka noziegums būtu daļēji risinājies guļamistabā. Krofordam droši vien bija taisnība, Ketrīna bija nolaupīta autostāvvietā. Taču Stārlinga gribēja viņu iepazīt, un tieši te Ketrīna bija dzīvojusi. Dzīvo, Stārlinga izlaboja pati sevi. Viņa šeit dzīvo.

Naktsgaldiņa atvilktnē atradās telefonu grāmata, papīra mutautiņi, kosmētikas piederumu kārbiņa un aiz tās fotokamera "Polaroid SX-70" ar automātisko slēdzi un apakšā salocītu īsu statīvu. Hmm… Vērīgi kā ķirzaka Stārlinga nopētīja kameru. Viņa mirkšķināja acis, kā mirkšķina ķirzaka, un nepieskārās tai.

Sienas skapis interesēja Stārlingu visvairāk. Ketrīnai Beikerei Mārtinai, veļas mazgātavas etiķete K-B-M, bija daudz drēbju un dažas no tām ļoti labas. Stārlinga pazina nosaukumus uz vairākām etiķetēm, ieskaitot "Garfinkel's" un "Britches" Vašingtonā. Dāvanas no māmiņas, Stārlinga sev teica. Ketrīnai bija smalkas, klasiskas divu izmēru drānas, kuras, pēc Stārlingas minējuma, varētu derēt viņai tad, kad viņas svars bijis simt četrdesmit piecas un simt sešdesmit piecas mārciņas, un tur bija ari daži pāri garo bikšu, kas paredzētas īpaši resniem cilvēkiem, un svīteri no "Statues- que Shop" - lielo izmēru apģērbu salona. Pie sienas pakārtā statnī atradās divdesmit trīs kurpju pāri. Septiņi no tiem - desmitā C lieluma "Ferragamo" firmas apavi, kā arī daži "Reebok" kroskurpju pāri un viegli mokasīni. Augšējā plauktā bija viegla mugursoma un tenisa rakete.

Mantas, kas pieder privileģētam bērnam, studentei un skolotājai praktikantei, kura dzīvo labāk nekā vairums citu.

Sekretārā - vesels lēvenis vēstuļu. Slīpā rokrakstā pavirši uzšņāptas zīmītes no bijušajiem klasesbiedriem Austrum- krastā. Pastmarkas, adrešu uzlīmes. Apakšējā atvilktnē dāvanu papīrs, vairākas loksnes dažādās krāsās un rakstos. Stārlingas pirksti tās pāršķirstīja. Viņa patlaban domāja, ka jāizvaicā pārdevēji netālajā pārtikas veikalā, kad dāvanu papīru žūksnī pirksti atrada vienu lapu, kas bija pārāk bieza un cieta. Roka aizslīdēja tai pāri, tad atgriezās pie tās. Viņa bija mācīta pamanīt novirzes no normas un jau bija daļēji izvilkusi lapu laukā, kad paskatījās uz to. Lapa bija zila, pēc faktūras līdzīga plānam dzēšpapīram, un uz tās uzdrukātie zīmējumi bija neveikls komiksu suņa Pluto atdarinājums. Visi suņi sīkajās rindiņās izskatījās pēc Pluto, bija dzelteni, kā nākas, taču proporcijas nebija īsti pareizas.

- Ketrīna, Ketrīna, - Stārlinga noteica. Izņēmusi no somas pinceti, viņa ar to ieslidināja krāsainā papīra lapu plastmasas aploksnē. To viņa pagaidām nolika uz gultas.

Dārglietu kārbiņa, kas atradās uz tualetes galdiņa, bija no spiestas ādas, tādu var ieraudzīt katrā meiteņu kopmītnes istabiņā. Abos priekšējos nodalījumos un vairākos līmeņos sadalītajā vākā bija tikai lētas rotaslietas, nekā vērtīga. Stārlinga prātoja, vai dārgākās rotas bijušas gumijas kāpostgalvā ledusskapī un, ja tā, tad kas tās paņēmis.

Pabāzusi pirkstu zem vāka malas, viņa atvēra slepeno atvilktni dārglietu kārbiņas mugursienā. Slepenā atvilktne bija tukša. Kam gan šīs atvilktnes ir noslēpums - laupītājiem jau nu noteikti ne, viņa nodomāja. Satverot kārbiņu no otras puses, lai iebīdītu atvilktni atpakaļ, viņas pirksti pieskārās aploksnei, kas bija pielīmēta slepenās atvilktnes apakšā.

Uzvilkusi kokvilnas cimdus, Stārlinga apgrieza kārbiņu otrādi. Izņēma tukšo atvilktni un apgrieza otrādi arī to. Pie atvilktnes apakšas ar caurspīdīgu līmlenti bija piestiprināta brūna aploksne. Maliņa bija tikai iebāzta iekšpusē, nevis aizlīmēta. Viņa pacēla papīru pie deguna. Uz aploksnes nebija meklēti pirkstu nospiedumi. Stārlinga izmantoja pinceti, lai atvērtu aploksni un izņemtu tās saturu. Aploksnē bija piecas polaroīda fotogrāfijas, un viņa pa vienai ņēma tās ārā. Fotogrāfijās bija redzami vīrietis un sieviete dzimumakta laikā. Nebija redzamas ne galvas, ne sejas. Divas reizes bija fotografējusi sieviete, divas - vīrietis, un viens attēls acīmredzot bija uzņemts no kameras statīva, kas uzlikts uz naktsgaldiņa.

Pēc fotogrāfijas bija grūti spriest par izmēriem, taču, ņemot vērā krāšņās simt četrdesmit piecas mārciņas un lielo augumu, šai sievietei vajadzēja būt Ketrīnai Mārtinai. Vīrietim ap dzimumlocekli bija kaut kas līdzīgs grebtam ziloņkaula gredzenam. Attēls nebija tik ass, lai varētu saskatīt detaļas. Vīrietim uz vēdera bija rēta pēc aklās zarnas operācijas. Stārlinga ievietoja katru fotogrāfiju atsevišķā maisiņā un ielika tos savā brūnajā aploksnē. Atvilktni viņa iebīdīja atpakaļ dārglietu kārbiņā.

-    Viss vērtīgais ir manā rokassomiņā, - viņai aiz muguras ierunājās kāda balss. - Manuprāt, nekas nav paņemts.

Stārlinga ieskatījās spogulī. Guļamistabas durvīs stāvēja senatore Ruta Mārtiņa. Viņa izskatījās pārguruši.

Stārlinga pagriezās.

-   Sveicināta, senatore Mārtiņa. Varbūt jūs vēlaties atgulties? Esmu gandrīz beigusi.

Lai ari nogurusi, senatore Mārtiņa izstaroja lielu personības spēku. Zem rūpīgi koptās ārienes Stārlinga saskatīja cīņas sparu.

-    Kas jūs, lūdzu, būtu? Man šķiet, policija šeit jau visu pārmeklēja.

-    Es esmu Klarisa Stārlinga, FIB. Vai jūs runājāt ar doktoru Lekteru, senatore?

-    Viņš nosauca man vārdu. - Senatore Mārtiņa aizsmēķēja cigareti un noskatīja Stārlingu no galvas līdz kājām. - Redzēsim, cik tas būs vērts. Un ko jūs atradāt dārglietu kārbiņā, aģente Stārlinga? Cik vērts ir tas?

-    Tie ir dokumentāri pierādījumi, kurus mēs varam pārbaudīt dažās minūtēs. - Tas bija labākais, ko Stārlinga paguva izdomāt.

-    Manas meitas dārglietu kārbiņā? Paskatīsimies.

Stārlinga saklausīja balsis blakusistabā un cerēja, ka tūlīt

kāds iejauksies.

-     Vai kopā ar jums ieradās misters Koplijs, Memfisas īpašais aģents no…

-    Nē, neieradās, un tā nav atbilde. Neapvainojieties, aģente, bet es tomēr paskatīšos, ko jūs izņēmāt no manas meitas dārglietu kārbiņas. - Pagriezusi galvu, viņa pār plecu uzsauca: - Pol! Pol, vai jūs neienāktu? Aģente Stārlinga, jūs, iespējams, pazīstat misteru Krendleru no Tieslietu ministrijas. Pol, šī ir tā meitene, ko Džeks Krofords nosūtīja pie Lektera.

Krendlera kailais pakausis bija iededzis, un četrdesmit gadu vecumā viņš izskatījās ļoti vingrs.

-      Mister Krendler, es zinu, kas jūs esat. Sveicināts! - Stārlinga sacīja. Tieslietu ministrijas Krimināllietu nodaļas pārstāvis Kongresā, konfliktu risinātājs, vismaz ģenerālprokurora vietnieka asistents, Dievs, esi man žēlīgs!

-     Aģente Stārlinga ir kaut ko atradusi manas meitas dārglietu kārbiņā un ielikusi to savā brūnajā aploksnē. Es domāju, mums derētu to apskatīt, un kā liekas jums?

-   Aģente, - Krendlers noteica.

-    Vai drīkstu ar jums aprunāties, mister Krendler?

-    Protams, drīkstat. Vēlāk. - Viņš izstiepa roku.

Stārlingai kaisa vaigi. Viņa zināja, ka senatore Mārtiņa ir pārlieku uztraukta un tāpēc neizturas korekti, taču šaubas Krendlera sejā viņa šim vīram nepiedos nekad. Nekad.

-   Lai notiek, - Stārlinga teica. Viņa sniedza Krendleram aploksni.

Krendlers paskatījās uz pirmo fotogrāfiju un jau bija aizvēris aploksni, kad senatore Mārtiņa izņēma to viņam no rokām.

Bija sāpīgi noraudzīties, kā viņa aplūko fotogrāfijas. Tikusi galā, viņa piegāja pie loga un stāvēja, pievērsusi seju mākoņainajām debesīm, aizvērusi acis. Dienas gaismā senatore izskatījās veca, un viņas roka trīcēja, mēģinot smēķēt.

-    Senatore, es… - Krendlers iesāka.

-     Policija pārmeklēja šo istabu, - senatore Mārtiņa sacīja. - Esmu pārliecināta, ka viņi atrada šīs fotogrāfijas un ka viņiem pietika prāta nolikt tās atpakaļ un ciest klusu.

-    Nekā tamlīdzīga, - Stārlinga teica. Jā, šī sieviete cieta sāpes, bet - velns parāvis! - Misis Mārtiņa, mums ir jāuzzina, kas ir šis vīrietis, to jūs saprotat pati. Ja tas ir viņas draugs, labi. To es varu noskaidrot piecās minūtēs. Nevienam citam šie attēli nav jāredz, un Ketrīnai tas nav jāzina.

-   Par to parūpēšos es. - Senatore Mārtiņa ielika aploksni somiņā, un Krendlers ļāva viņai to darīt.

-    Senatore, vai jūs izņēmāt dārglietas no gumijas kāposta virtuvē? - Stārlinga jautāja.

Durvīs parādījās senatores Mārtinas palīgs Braiens Gosidžs.

-    Atvainojiet, senatore, terminālis ir uzstādīts. Mēs varam noskatīties, kā FIB kartotēkā tiek meklēts Viljama Rubīna vārds.

-    Ejiet vien, senatore Mārtiņa, - teica Krendlers. - Pēc mirkļa es jums sekošu.

Ruta Mārtiņa atstāja istabu, neatbildējusi uz Stārlingas jautājumu.

Stārlingai radās izdevība nopētīt Krendleru, kamēr viņš vēra ciet guļamistabas durvis. Viņa uzvalks bija īsts drēb- niekmākslas triumfs, un viņš nebija bruņots. Spīdums no kurpju papēžu apakšējās puscollas bija nodilis, pārlieku daudz staigājot pa bieziem paklājiem, un papēžu malas bija asas.

Mirkli viņš stāvēja, uzlicis plaukstu uz durvju roktura, nodūris galvu.

-   Tā bija prasmīga pārmeklēšana, - viņš pagriezies iesāka.

Stārlinga nespēja iekrist tik lēti. Viņa atbildēja uz

Krendlera skatienu.

-       Kventiko audzina labus kratīšanas speciālistus, - Krendlers piebilda.

-    Bet zagļus tur neaudzina.

-   To es zinu, - viņš sacīja.

-    Grūti pateikt.

-    Metiet tam mieru.

-      Mēs pētīsim gan fotogrāfijas, gan gumijas kāpostu, skaidrs? - viņa noteica.

-Jā.

-    Kas ir tas "Viljams Rubīns", mister Krendler?

-     Lekters apgalvo, ka tas esot Bufalo Billa vārds. Te ir mūsu ziņojums Identifikācijas nodaļai un Nacionālajai kri- minālinformācijas datu bāzei. Paskatieties uz šo. - Viņš sniedza Stārlingai Lektera un senatores Mārtinas sarunas pierakstu, neskaidru kopiju no punktmatricas printera izdrukas.

-    Ir kādas domas? - viņš jautāja, kad Stārlinga bija beigusi lasīt.

-    Šeit nav nekā tāda, par ko viņam jebkad būtu jāatbild, - Stārlinga teica. - Viņš saka - tas esot baltais vīrietis, vārdā

Billijs Rubīns, kurš slimojis ar ziloņkaula antrakozi. Te jūs nevarētu pieķert viņu melos, lai kas arī notiktu. Ļaunākajā gadījumā viņš tikai būtu kļūdījies. Ceru, ka tā ir patiesība. Bet varbūt viņš tikai vazā senatori aiz deguna. Mister Krendler, uz to viņš ir pilnīgi spējīgs. Vai jūs kādreiz esat… ticies ar viņu?

Krendlers papurināja galvu un izpūta gaisu pa degunu.

-     Doktors Lekters, cik mums zināms, ir noslepkavojis deviņus cilvēkus. Viņš ir cietumā uz mūžu; pat tad, ja viņš spētu piecelt savus upurus no miroņiem, viņu tik un tā nelaistu laukā. Tāpēc viņam atliek vienīgi uzjautrināties. Un tāpēc mēs izmantojām viņa vājību…

-    Es zinu, kā jūs viņu izmantojāt. Es noklausījos Čiltona kaseti. Nesaku, ka tas bija nepareizi, - es tikai saku, ka tas ir galā. Uzvedības analīzes nodaļa var strādāt ar to, kas jums ir - ar transseksuālo aspektu, - cik vien vēlas. Un jūs rīt atgriezī- sieties skolā Kventiko.

Ak Kungs!

-    Esmu atradusi vēl kaut ko.

Krāsainā papīra lapu uz gultas neviens nebija ievērojis. Stārlinga sniedza to viņam.

-    Kas tas ir?

-     Izskatās pēc lapas, kas apdrukāta ar Pluto bildēm. - Viņa piespieda Krendleru uzdot nākamos jautājumus.

Viņš ar rokas mājienu lūdza informāciju.

-   Esmu tikpat kā pārliecināta, ka tā ir "skābes dzēšlapa". LSD. Varbūt no septiņdesmito gadu vidus vai vēl vecāka. Tagad tas ir retums. Ir vērts noskaidrot, kur viņa to dabūjusi. Drošības labad mums vajadzētu izdarīt lapas analīzi.

-     Varat aizvest to uz Vašingtonu un nodot laboratorijā. Pēc pāris minūtēm jums jābrauc.

-     Ja negribat gaidīt, mēs varam to izdarīt tūdaļ, ar portatīvajiem piederumiem. Ja policijai ir narkotiku identifikācijas komplekts, tad testam J vajadzēs tikai divas sekundes, un mēs varam…

-Atpakaļ uz Vašingtonu, atpakaļ uz skolu! - viņš noteica, atvērdams durvis.

-    Misters Krofords deva man rīkojumu…

-     Rīkojumus jums dodu es. Šobrīd jums nepavēl Džeks Krofords. No šā mirkļa jūs atrodaties tādā pašā uzraudzībā kā jebkurš cits students, un visi jūsu uzdevumi ir Kventiko, vai jūs mani saprotat? Lidmašīna izlido divos desmit. Un tajā sēdēsiet jūs.

-     Mister Krendler, doktors Lekters runāja ar mani, pēc tam kad bija atteicies runāt ar Baltimoras policiju. Varbūt viņš runātu atkal. Misters Krofords domāja…

Krendlers aizvēra durvis sparīgāk, nekā vajadzīgs.

-      Aģente Stārlinga, man nav jāsniedz jums nekādi paskaidrojumi, tomēr paklausieties! Uzvedības analīzes nodaļas loma ir tikai konsultatīva, tā ir bijis vienmēr. Un tā arī paliks. Džekam Krofordam, visviens, vajadzētu iet atvaļinājumā ģimenes apstākļu dēļ. Brīnos, ka viņš tomēr ir spējis tik labi strādāt. Viņš muļķīgi riskēja, slēpdams šos faktus no senatores Mārtinas, un ir dabūjis brāzienu. Ar viņa reputāciju, tik tuvu pensijai, pat viņa nevar pārāk stipri nodarīt Krofordam pāri. Tāpēc jūsu vietā es neraizētos par viņa pensiju.

Stārlinga mazliet zaudēja domas pavedienu.

-    Vai jums ir kāds cits, kurš arestējis trīs sērijslepkavas? Vai pazīstat kādu citu, kurš arestējis kaut vienu? Mister Krendler, jums nevajadzētu pieļaut, lai vadību pārņem viņa.

-     Jūs laikam esat apdāvināta meitene, citādi Krofords ar jums nenoņemtos, tāpēc es jums pateikšu un tikai vienu reizi: iemācieties turēt savu lielo muti, citādi tā jūs novedīs mašīnrakstīšanas birojā! Vai jūs nesaprotat - vienīgais iemesls, kāpēc jūs vispār nosūtīja pie Lektera, bija tas, ka jūsu direktoram vajadzēja dažas ziņas, ko izmantot Kapitolija pakalnā. Nekaitīgas detaļas par lieliem noziegumiem, "iekšējos jaunumus" par doktoru Lekteru - to visu viņš izdāļā kā konfektes, kamēr pūlas izdabūt cauri budžetu. Kongresmeņi to rītin aprij un vēlāk plātās ar to. Jūs esat izlidojusi laukā, Stārlinga, jūs esat atbrīvota no šīs izmeklēšanas. Zinu, ka jums ir papildu apliecība. Dodiet to šurp!

-     Tā man ir vajadzīga, lai es varētu ņemt ieroci līdzi lidmašīnā. Ierocis pieder Akadēmijai.

-    Ierocis, jēziņ\ Atdodiet apliecību, tiklīdz nonāksiet galā.

Senatore Mārtiņa, Gosidžs, kāds tehniķis un vairāki policisti bija sapulcējušies ap video displeja termināli, ko modems savienoja ar telefonu. Nacionālās kriminālinformācijas datu bāzes telefona dienests sniedza nepārtrauktu pārskatu par to, kā norit doktora Lektera sniegtās informācijas apstrāde Vašingtonā. Bija saņemta vēsts no slimību kontroles nacionālajiem centriem Atlantā: ar ziloņkaula antrakozi var saslimt, ieelpojot putekļus, kas rodas, slīpējot Āfrikas ziloņkaulu, parasti, lai veidotu dekoratīvus rokturus. Savienotajās Valstīs tā ir nažu taisītāju slimība.

Dzirdot vārdus "nažu taisītāji", senatore Mārtiņa aizvēra acis. Tās bija karstas un sausas. Rokā viņa žņaudzīja papīra mutautiņu.

Jaunais policists, kas bija ielaidis Stārlingu dzīvoklī, atnesa senatorei tasi kafijas. Platmali viņš joprojām nebija nonēmis.

Stārlingai nenāca ne prātā lavīties prom zagšus. Viņa apstājās senatores priekšā un teica:

-     Labu veiksmi, senatore! Ceru, ka ar Ketrīnu viss ir kārtībā.

Senatore Mārtiņa pamāja, nepaskatījusies uz viņu. Krendlers bīdīja Stārlingu uz durvju pusi.

-     Es jau nezināju, ka viņa te nedrīkst nākt, - taisnojās jaunais policists, kad Stārlinga bija atstājusi telpu.

Krendlers izgāja ārā kopā ar viņu.

-     Pret Džeku Krofordu es jūtu vienīgi cieņu, - viņš sacīja. - Lūdzu, pasakiet viņam, cik ļoti mums visiem žēl, ka… Bellai ir tik grūti. Tagad atgriezieties skolā un čakli strādājiet, norunāts?

-    Uz redzēšanos, mister Krendler!

Tad viņa palika autostāvvietā viena ar neskaidru apziņu, ka šajā pasaulē nesaprot itin neko.

Viņa vēroja balodi, kas tipināja apkārt treileriem un laivām. Tas paņēma knābī zemesrieksta čaulu un nometa to atpakaļ. Mitrais vējš bužināja tam spalvas.

Stārlinga vēlējās, kaut varētu parunāt ar Krofordu.

Spēku šķiešana un muļķība nodara tikai ļaunu, tā viņš bija teicis. Izmantojiet šo brīdi, un tas jūs apvaldīs. Tagad rit pati smagākā pārbaude - neļaut, lai dusmas un vilšanās traucē jūs domāt. Šī savaldīšanās ir pamatā tam, vai jūs spējat vai nespējat dot pavēles.

Viņa nospļāvās par pavēļu došanu. Stārlinga konstatēja, ka viņa nospļaujas, uzšķauda tam, vai viņa ir īpašā aģente. Ja jau spēle rit pēc tādiem noteikumiem.

Viņa domāja par nabaga tuklo, skumjo, mirušo meiteni, kuru bija redzējusi uz galda Poteras Sēru namā Rietumvirdžīnijā. Nolakojusi sev nagus ar vizuļiem tik spožus kā tās nolādētās lauku motorlaivas.

Kā viņu sauca? Kimberlija.

Lai velns mani parauj, ja šitie idioti ieraudzīs mani raudam!

Jēziņ, Kimberliju bija pilns uz katra soļa, viņas klasē vien bija četras. Un trīs puikas, vārdā Šons. Kimberlija ar savu "ziepju operas" vārdu bija centusies uzcirsties, izdūrusi ausīs veselu rindu caurumu, pūlēdamās izskatīties skaista, pūlēdamās sevi izrotāt. Un Bufalo Bills paskatījās uz viņas skumīgajiem, plakanajiem pupiem, iebāza starp tiem ieroča stobru un ietrieca viņai krūtīs jūraszvaigzni.

Kimberlija, viņas skumjā, druknā māsa, kas apstrādāja sev kājas ar vasku. Kāds tur brīnums - spriežot pēc viņas sejas, rokām un kājām, āda viņai bija pats skaistākais. Kim- berlij, vai tu kaut kur esi un dusmojies? Viņu vis nemeklē nekādas senatores. Viņas dēļ lidmašīnas nevadā apkārt trakus večus. Traks bija vārds, ko viņai nevajadzētu lietot. Bija daudz kas tāds, ko viņai nevajadzētu darīt. Traki veči.

Stārlinga ieskatījās pulkstenī. Līdz lidmašīnai atlika pusotras stundas laika, un bija kāds sīks darbiņš, ko viņa varēja izdarīt. Viņa gribēja ieskatīties sejā doktoram Lekteram, kad viņš sacīs: "Billijs Rubīns." Ja viņa pietiekami ilgi spēs skatīties šajās dīvainajās, rudi brūnajās acīs, ja dziļi ielūkosies tur, kur tumsa iesūc sevī dzirksteles, tad varbūt ieraudzīs kaut ko noderīgu. Stārlingai šķita, ka viņa varētu ieraudzīt ļaunu prieku.

Paldies Dievam, ka man vēl ir personas apliecība.

Brāzdamās ārā no stāvvietas, Stārlinga atstāja aiz sevis divpadsmit pēdu garu riepu švīku.

35

Klarisa Stārlinga joņoja uz priekšu Memfisas bīstamajā satiksmes straumē, uz viņas vaigiem bija nožuvušas divas dusmu asaras. Tagad viņa jutās savādi lidojoša un brīva. Nedabiska redzes skaidrība brīdināja, ka prāts ir noskaņots uz cīņu, tāpēc viņa apņēmās būt piesardzīga.

Pa ceļam no lidostas viņa jau bija pabraukuši garām vecajam tiesas namam, tāpēc atrada to bez pūlēm.

Tenesī varas iestādes attiecībā uz Hanibalu Lekteru neielaidās nekādā riskā. Tās bija apņēmušās turēt viņu drošā apcietinājumā, nepakļaujoties briesmām, kas draudētu pilsētas cietumā.

Jautājuma risinājums tika rasts agrākajā tiesas un cietuma ēkā, masīvā, gotiskā celtnē, kas bija uzbūvēta no granīta tolaik, kad darbaspēks vēl neko nemaksāja. Tagad nams kalpoja pilsētas pārvaldei par biroju ēku un izskatījās mazliet pārspīlēti restaurēts turīgajā pilsētā, kas neaizmirsa vēsturi.

Šajā dienā tas atgādināja viduslaiku cietoksni, ko aplenkuši policija.

Autostāvvietā drūzmējās patruļmašīnas no dažādām drošības iestādēm - ceļu policijas, Šelbi apgabala šerifa nodaļas, Tenesī Izmeklēšanas biroja un Ieslodzījuma vietu departamenta. Ceļu aizšķērsoja policijas postenis, pirms Stārlinga vispār tika stāvlaukumā, lai atstātu tur savu īrēto mašīnu.

Doktora Lektera dēļ radās vēl viena drošības problēma - no ārpuses. Pa telefonu tika saņemti draudu zvani jau kopš tā brīža, kad priekšpusdienas ziņu izlaidumos tika pavēstīta viņa atrašanās vieta; upuriem bija daudz draugu un tuvinieku, kuri neko nevēlējās tik ļoti kā redzēt viņu mirušu.

Stārlinga cerēja, ka šeit nav vietējā FIB aģenta Koplija. Viņa negribēja sagādāt Koplijam nepatikšanas.

Zālienā līdzās galvenajām kāpnēm reportieru mudžekļa vidū viņa ieraudzīja Čiltona pakausi. Pūlī bija divas televīzijas kameras. Stārlinga nožēloja, ka viņai nav kādas galvassegas. Pavērsusi seju sāņus, viņa tuvojās torņa ieejai.

Policists, kas stāvēja postenī pie durvīm, pārbaudīja viņas personas apliecību, pirms atļāva ieiet vestibilā. Torņa vestibils tagad atgādināja sardzes telpu. Viens pilsētas policists stāvēja sardzē pie torņa vienīgā lifta, otrs - pie kāpnēm. Robežapsardzes policisti, kuriem bija jānomaina ap ēku izvietotie patruļnieki, sēdēja uz dīvāniem, kur viņus nevarēja redzēt, un lasīja "Commercial Appeal".

Pie galda iepretim liftam dežurēja seržants. Uz viņa vārda plāksnītes bija rakstīts: TEITS K. L.

-   Presei ieeja aizliegta, - seržants Teits sacīja, ieraudzījis Stārlingu.

-    Es nepārstāvu presi, - viņa atteica.

-      Vai jūs esat kopā ar ģenerālprokuratūras darbiniekiem? -Teits jautāja, ieskatījies viņas apliecībā.

-    Ar ģenerālprokurora vietnieku Krendleru, - Stārlinga atbildēja. - Es tieši nāku no viņa.

Seržants pamāja.

-    Pie mums ir bijuši visi Rietumtenesī policisti, lai paskatītos uz doktoru Lekteru. Kaut ko tādu jau nedabū redzēt bieži, paldies Dievam. Jums būs jārunā ar doktoru Čiltonu, pirms iesiet augšā.

-    Es viņu satiku ārpusē, - Stārlinga noteica. - Šorīt mēs kopā strādājām šajā lietā Baltimorā. Vai man jāreģistrējas šeit, seržant Teit?

Seržants mirkli taustīja ar mēli dzerokli.

-    Jā, šeit, - viņš sacīja. - Cietuma noteikumi, mis. Apmeklētājiem jāuzrāda ieroči, ari policistiem.

Stārlinga pamāja. Viņa izņēma no revolvera patronas, seržants ar gandarījumu noskatījās, kā viņas rokas kustas ap ieroci. Viņa sniedza to seržantam ar spalu pa priekšu, un viņš ieslēdza revolveri atvilktnē.

-      Vernon, uzved viņu augšā! - Uzgriezis trīs ciparus, Teits pateica klausulē viņas uzvārdu.

Lifts, divdesmito gadu jauninājums, čīkstēdams pacēlās augšējā stāvā. Tā durvis atvērās uz kāpņu laukumiņu un īsu gaiteni.

-   Taisni pretī, kundze, - policists sacīja.

Uz durvju matētā stikla vīdēja uzraksts: ŠELBI APGABALA VĒSTURES BIEDRĪBA.

Gandrīz viss torņa augšējais stāvs sastāvēja no vienas vienīgas astoņstūrainas, balti krāsotas telpas, kam grīda un līstes bija no pulēta ozolkoka. Tur oda pēc vaska un bibliotēkas līmes. Mēbeļu bija maz, un telpā valdīja tāda pieticības gaisotne kā draudzes namā. Tagad tā izskatījās labāk nekā tolaik, kad tajā atradās tiesu izpildītāja kantoris.

Dežurēja divi vīri Tenesī Ieslodzījuma vietu departamenta formastērpos. Mazākais pie sava rakstāmgalda piecēlās, kad ienāca Stārlinga. Garākais sēdēja uz saliekama krēsla telpas tālajā galā, ar seju pret kameras durvīm. Viņa uzdevums bija sargāt ieslodzīto, lai tas neizdarītu pašnāvību.

-      Vai jūs esat pilnvarota runāt ar ieslodzīto, kundze? - jautāja policists pie galda. Uz viņa vārda plāksnītes bija rakstīts PEMBRIJS T. V., un rakstāmgalda piederumu vidū bija telefons, divi steki un asaru gāzes balons. Stūrī viņam aiz muguras stāvēja garš, dakšām līdzīgs rīks, ar kuru cietumniekus nepieciešamības gadījumā piespiež pie sienas.

-    Jā, ir, - Stārlinga atbildēja. - Esmu pratinājusi viņu jau agrāk.

-    Vai noteikumus jūs zināt? Nešķērsojiet barjeru!

-    Protams.

Vienīgais krāsu plankums telpā bija ceļu policijas barjera - spilgti oranži un dzelteni svītroti steķi ar apaļām, dzeltenām signālspuldzītēm, kas tagad bija izslēgtas. Steķi stāvēja uz pulētās grīdas piecu pēdu attālumā no kameras durvīm. Turpat netālu uz mēteļu pakaramā karājās doktora piederumi - hokeja maska un kaut kas tāds, ko Stārlinga nekad nebija redzējusi - Kanzasas karātavu veste. Darināta no biezas ādas, ar divkārši slēdzamiem rokudzelžiem pie jostas un sprādzēm aizmugurē, tā varbūt ir pats drošākais trakokrekls pasaulē. Maska un melnā veste, aiz apkakles pakarināta, veidoja baisu kompozīciju pret balto sienu.

Tuvodamās kamerai, Stārlinga ieraudzīja doktoru Lekteru. Viņš lasīja, sēdēdams ar muguru pret durvīm pie maza galdiņa, kas bija pieskrūvēts pie grīdas. Kamerā atradās vairākas grāmatas un Bufalo Billa krimināllietas kopija, ko Stārlinga viņam iedeva Baltimorā. Pie galda kājas bija pieķēdēts mazs kasešu magnetofons. Cik savādi šķita redzēt viņu ārpus psihiatriskās slimnīcas!

Šādas kameras Stārlinga bija redzējusi jau agrāk, bērnībā. Ap gadsimtu miju tās ražoja kāda Sentluisas kompānija, un kopš tiem laikiem neviens nekad nav būvējis tās labāk - šī kamera ir saliekams rūdīta tērauda būris, kas jebkuru telpu pārvērš cietuma kamerā. Grīdu veidoja lokšņu tērauds, noklāts uz restēm, bet restu sienas un griesti pilnīgi ietvēra telpu. Loga nebija. Kamera bija žilbinoši balta un spilgti apgaismota. Tualeti aizsedza plāns papīra aizslietnis.

Baltās restes pie sienām izskatījās kā ribas. Doktoram Lekteram bija gluda, tumša galva.

Viņš ir kapsētas ūdele. Viņš dzīvo dziļumā, krūškurvī, kādas sirds sausajās lapās.

Viņa samirkšķināja acis, lai aizgainītu šo ainu.

-    Labrīt, Klarisa, - Lekters nepagriezies teica. Viņš pabeidza lasīt lappusi, atzīmēja vietu un apgriezās krēslā ar seju pret viņu, uz krēsla atzveltnes salicis apakšdelmus un uz tiem atbalstījis zodu. - Dimā mums pauž, ka vārnas pievienošana buljonam rudenī, kad vārna ir nobarojusies ar kadiķogām, stipri uzlabo buljona krāsu un smaržu. Kā vārna zupā garšo jums, Klarisa?

-    Es domāju, ka jūs gribēsiet saņemt atpakaļ savus zīmējumus, mantas no savas kameras, līdz tiksiet pie loga ar skatu uz ārpasauli.

-   Cik iejūtīgi! Doktors Čiltons ir eiforijā par to, ka jūs ar Džeku Krofordu esat atstādināti no šīs lietas. Vai arī jūs atsūtīja uz šejieni pieglaimoties pēdējo reizi?

Sargs bija pagājis tālāk, lai parunātos ar policistu Pem- briju pie rakstāmgalda. Stārlinga cerēja, ka viņi nedzirdēs.

-    Mani neatsūtīja. Es atnācu pati.

-    Ļaudis teiks, ka mēs esam iemīlējušies. Vai jūs negribat pajautāt par Billiju Rubīnu, Klarisa?

-     Doktor Lekter, nekādā veidā… neapstrīdot to, ko jūs sacījāt senatorei Mārtinai, vai jūs tomēr ieteiktu man strādāt ar jūsu ideju par…

-     Neapstrīdot - cik burvīgi! Es jums vispār neko neieteiktu. Jūs mēģinājāt mani apmuļķot, Klarisa. Vai jūs domājat, ka es spēlējos ar šiem cilvēkiem?

-    Es domāju, ka jūs pateicāt man patiesību.

-   Žēl, ka jūs mēģinājāt mani apmuļķot, vai ne? - Doktora Lektera seja aizgrima aiz delmiem, līdz redzamas palika tikai acis. - Žēl, ka Ketrīna Mārtiņa vairs nekad neieraudzīs sauli. Saule ir matraču uguns, kurā nomiris viņas Dievs, Klarisa.

-   Žēl, ka jums tagad jāiztop un jānolaiza pāris asaru, kad varat, - Stārlinga teica. - Žēl, ka mums neizdevās pabeigt to, par ko mēs runājām. Jūsu priekšstatam par imago, par tā struktūru, piemita sava veida… elegance, kuru ir grūti aizmirst. Tagad no tā palikušas tikai drupas, slejas vienīgi puse arkas.

-      Puse arkas nevar slieties. Runājot par arkām, - vai jums vēl ļaus iet apgaitā, Klarisa? Vai žetons jums jau atņemts?

-Nē.

-    Kas jums tur zem žaketes, kontrolpulkstenis - tāpat kā jūsu tētim?

-    Nē, tas ir ātrlādētājs.

-    Tātad jūs staigājat apkārt bruņota?

-Jā.

-    Tad jums vajadzētu palaist žaketi platāku. Vai jūs vispār protat šūt?

-Jā.

-    Vai šo kostīmu jūs šuvāt pati?

-    Nē. Doktor Lekter, jūs izdibināt visu. Jūs nevarējāt tik intīmi sarunāties ar šo "Billiju Rubīnu" un beigu beigās uzzināt par viņu tik maz.

-    Jums šķiet, ka ne?

-     Ja jūs būtu ar viņu ticies, jūs zinātu visu. Bet šodien jums izdevās atcerēties tikai vienu detaļu. Viņam bijusi ziloņkaula antrakoze. Jums būtu vajadzējis redzēt, kā viņi palēcās, kad Atlanta pavēstīja, ka tā esot nažu taisītāju slimība. Viņi to ritin aprija, tieši tā, kā jūs bijāt paredzējis. Par to jums vajadzētu piešķirt apartamentus viesnīcā "Peabody". Doktor Lekter, ja jūs būtu ar viņu ticies, jūs zinātu par viņu visu. Man liekas, jūs nemaz neesat ar viņu ticies un jums par viņu ir pastāstījis Raspeils. Senatorei Mārtinai lietotu mantu nevarētu pārdot tik izdevīgi, vai ne?

Stārlinga aši atskatījās pār plecu. Viens no policistiem rādīja kaut ko otram žurnālā "Guns & Ammo".

-     Baltimorā jūs pateicāt man vairāk, doktor Lekter. Es ticu, ka teiktais bija patiesība. Pasakiet man pārējo.

-     Es esmu izlasījis krimināllietas, Klarisa, un jūs? Tajās ir viss, kas jums vajadzīgs, lai viņu atrastu, ja vien lasīsiet uzmanīgi. Pat Goda Inspektors Krofords būtu varējis to pamanīt. Starp citu, vai esat lasījusi Kroforda satriecošo runu, ko viņš teica pagājušajā gadā Nacionālajā policijas akadēmijā? Skandēja Marka Aurēlija teicienus par pienākumu, godu un iekšējo spēku; redzēsim, kāds stoiķis Krofords būs tad, kad Bella atdos galus. Manuprāt, savu filozofiju viņš kopē no Bārtleta "Ģimenes grāmatas". Ja viņš izprastu Marku Aurēliju, tad spētu atrisināt šo lietu.

-    Pasakiet, kā!

-    Kad jūs, Klarisa, paužat kādu retu konteksta izpratnes dzirksti, es aizmirstu, ka jūsu paaudze neprot lasīt. Imperators iesaka vienkāršību. Pirmie principi. Par katru atsevišķu lietu jautājiet: kas tā ir sevī, savā struktūrā? Kāda ir tās cēloniskā daba?

-   Tas man neko neizsaka.

-    Ko viņš dara - tas cilvēks, kuru jūs meklējat?

-    Viņš nogalina…

-    Ak… - Lekters asi izgrūda un mirkli novērsās no viņas aplamībām. - Tā ir nejaušība. Kas ir pirmais un principiālais, ko viņš dara, kādas jūtas viņš gandarī nogalinot?

-    Dusmas, sociālu atraidījumu, seksuālu frus…

-Nē.

-    Kādas tad?

-      Viņš iekāro. Patiesībā viņš kāro būt tieši tas, kas esat jūs. Iekāre ir viņa dabā. Kā mēs sākam iekārot, Klarisa? Vai mēs izraugāmies lietas, ko iekārot? Papūlieties atbildēt.

-    Nē. Mēs tikai…

-      Nē. Tieši tā. Vispirms mēs iekārojam to, ko redzam katru dienu. Vai jūs nejūtat, Klarisa, ka ik dienu nejaušu sastapšanos laikā pārjums slīd skatieni? Nespēju iedomāties, kā jūs varētu to nejust. Un vai arī jūsu acis nepievēršas lietām?

-    Labi, tad pasakiet man, kā…

-    Tagad ir jūsu kārta pateikt man, Klarisa. Jums vairs nav pludmales brīvdienu Nagu un mutes sērgas centrā, ko man piedāvāt. No šā brīža paliks tikai un vienīgi quid pro quo. Darīšanās ar jums man jābūt uzmanīgam. Pasakiet man, Klarisa!

-    Ko lai es jums saku?

-     Divas lietas, ko esat man parādā no iepriekšējās reizes. Kas notika ar jums un zirgu, un ko jūs darāt ar savām dusmām.

-    Doktor Lekter, kad būs laiks, es…

-    Laiku mēs neskaitām vienādi, Klarisa. Šis ir viss laiks, kas jums jebkad būs.

-    Vēlāk, paklausieties, es…

-     Es klausīšos tagad. Divus gadus pēc jūsu tēva nāves māte aizsūtīja jūs uz Montānas rančo dzīvot pie savas māsīcas un viņas vīra. Jums bija desmit gadu. Jūs atklājāt, ka viņi nobaro zirgus kaušanai. Jūs aizbēgāt kopā ar zirgu, kas slikti redzēja. Un? .

-      …Bija vasara, un mēs varējām gulēt ārā. Pa nomaļu ceļu mēs tikām līdz Bozmenai.

-    Vai zirgam bija vārds?

-     Droši vien, bet viņi ne… to nevar uzzināt, ja nobaro zirgus kaušanai. Es saucu viņu par Hannu, tas likās labs vārds.

-    Vai jūs vedāt zirgu vai jājāt ar to?

-     Gan vedu, gan jāju. Man vajadzēja pievest viņu pie žoga, lai tiktu mugurā.

-    Jūs aizjājāt un aizgājāt līdz Bozmenai.

-    Tur, pie paša miestiņa, bija iznomājams stallis, atpūtnieku rančo, tāda kā jāšanas skola. Es mēģināju aprunāties, lai ķēvi pieņem tur. Vieta aplokā maksāja divdesmit dolāru nedēļā. Stallī vēl vairāk. Viņi uzreiz pamanīja, ka Hanna slikti redz. Es teicu - labi, es pavadāšu viņu apkārt. Ķēvei mugurā var sēsties mazi bērni, un es vadāšu viņu apkārt, kamēr bērnu vecāki, nu, dosies īstās izjādēs. Es varu palikt turpat un mēzt staļļus. Viens no viņiem, kāds vīrietis, piekrita visam, ko teicu, bet viņa sieva pasauca šerifu.

-    Šerifs bija policists, tāpat kā jūsu tēvs.

-     Tomēr man bija no viņa bail - sākumā. Viņam bija liela, sarkana seja. Beidzot šerifs ziedoja divdesmit dolāru par nedēļas uzturu, kamēr "nokārtošot lietas". Viņš teica, ka siltā laikā neesot jēgas īrēt stalli. To uzzināja avīzes. Sacēlās tracis. Mātes māsīca piekrita, lai es eju prom. Beigās nonācu Bozmenas Luterāņu namā.

-    Tā ir bāreņu patversme?

-Jā.

-    Un Hanna?

-    Viņa nāca līdzi. Liela rančo īpašnieks, luterānis, ziedoja sienu. Bāreņu patversmē jau bija šķūnis. Mēs ar Hannu arām dārzu. Tikai vajadzēja pieskatīt, kur viņa iet. Viņa mēdza izbrist caur pupiņu režģiem un nomīdīt visus augus. Un mēs vadājām viņu apkārt, vizinot divričos bērnus.

-    Bet vina nobeidzās.

>

-    Nūjā.

-    Pastāstiet man par to!

-    Tas bija pagājušajā gadā, man atrakstīja uz skolu. Viņi domā, ka Hannai bijuši apmēram divdesmit divi gadi. Pēdējā sava mūža dienā viņa vilkusi divričus ar bērniem un nomirusi miegā.

Doktors Lekters šķita vīlies.

-    Cik aizkustinoši, - viņš noteica. - Vai jūsu audžutēvs Montānā jūs drātēja, Klarisa?

-Nē.

-    Vai mēģināja?

-Nē.

-    Kas lika jums bēgt kopā ar zirgu?

-    Viņi grasījās Hannu nogalināt.

-    Vai jūs zinājāt, kad?

-     Skaidri ne. Es par to raizējos visu laiku. Viņa sāka uzbaroties.

-     Kas tad jūs pamudināja? Kas piespieda jūs iet prom tieši tajā dienā?

-    Es nezinu.

-    Man liekas, zināt gan.

-    Es biju par to raizējusies visu laiku.

-    Kas jūs pamudināja, Klarisa? Cikos jūs izgājāt?

-   Agri. Vēl tumsā.

-     Tad kaut kas jūs pamodināja. Kas jūs pamodināja? Vai jūs sapņojāt? Kas tas bija?

-     Es pamodos un izdzirdēju, ka blēj jēri. Es pamodos tumsā, un jēri blēja.

-    Viņi kāva pavasara jērus?

-Jā.

-    Ko jūs darījāt?

-    Es neko nevarēju darīt viņu labā. Es biju tikai…

-    Ko jūs darījāt ar zirgu?

-    Es apģērbos, neiedegusi gaismu, un izgāju ārā. Viņa bija nobijusies. Visi zirgi aplokā bija nobijušies un skraidīja. Es iepūtu viņai nāsīs, un viņa saprata, ka tā esmu es. Viņa iespieda purnu man saujā. Šķūnī un nojumē pie aitu aploka dega gaisma. Kailas spuldzes, milzīgas ēnas. Bija atbraucis saldēšanas furgons, tas stāvēja, motors rēca. Es aizvedu Hannu prom.

-    Vai jūs viņu apseglojāt?

-    Nē. Es neņēmu viņu seglus. Tikai auklas pavadu.

-     Vai, iedama prom tumsā, jūs dzirdējāt jērus tur, kur dega gaisma?

-    īsu brīdi. Tur jau bija tikai divpadsmit.

-    Naktīs jūs joprojām reizēm mostaties, vai ne? Pamos- taties dzelžainajā tumsā, kur blēj jēri?

-    Dažreiz.

-      Vai jūs domājat, ka tad, ja jūs pati notvertu Bufalo Billu un izglābtu Ketrīnu sveiku un veselu, jūs varētu panākt, lai jēri apklust? Vai jūs domājat, ka tad sveiki un veseli būtu arī tie un jūs vairs nemostos tumsā un nedzirdētu jērus blējam? Klarisa!

-    Jā. Nezinu. Varbūt.

-    Pateicos, Klarisa. - Doktors Lekters šķita savādi mierpilns.

-     Pasakiet man viņa vārdu, doktor Lekter, - Stārlinga sacīja.

-    Doktors Čiltons, - Lekters teica. - Man liekas, jūs esat pazīstami.

Mirkli Stārlinga neaptvēra, ka Čiltons stāv viņai aiz muguras. Tad viņš saņēma Stārlingu aiz elkoņa.

Viņa atrāva savu roku atpakaļ. Kopā ar Čiltonu bija policists Pembrijs un viņa lielais pārinieks.

-    Uz liftu! - Čiltons teica. Viņa seju izraibināja sarkani plankumi.

-    Vai jūs zinājāt, ka doktoram Čiltonam nav medicīnas grāda? - doktors Lekters jautāja. - Lūdzu, vēlāk paturiet to prātā.

-    Ejam! - sacīja Čiltons.

-    Jūs te nepavēlat, doktor Čilton, - Stārlinga attrauca.

Čiltonam priekšā nostājās policists Pembrijs.

-    Nē, kundze, bet te pavēlu es. Viņš piezvanīja gan manam bosam, gan jūsu bosam. Man ļoti žēl, taču esmu saņēmis rīkojumu izvest jūs laukā. Tagad nāciet man līdzi.

-     Palieciet sveika, Klarisa! Vai jūs man paziņosiet, ja kādreiz jēri mitēsies blēt?

-Jā.

Pembrijs saņēma Stārlingu aiz delma. Bija vai nu jāiet, vai jākaujas ar viņu.

-    Jā, - Stārlinga atkārtoja. - Es jums pateikšu.

-    Vai jūs apsolāt?

-Jā.

-    Tad kāpēc gan nepabeigt arku? Ņemiet līdzi savus aktu vākus, Klarisa, man tos vairs nevajadzēs. - Viņš sniedza tos izstieptā rokā caur restēm, rādītājpirksts atradās zem vāku muguriņas. Stārlinga pārliecās pār barjeru un paņēma tos. Viņas rādītājpirksta gals mirkli pieskārās doktora Lektera pirkstam. Pieskāriens uzšķīla dzirksteles viņa acīs.

-    Pateicos jums, Klarisa.

-    Pateicos jums, doktor Lekter.

Un tāds viņš palika Stārlingai prātā. Pieķerts mirklī, kad nezobojās. Savā baltajā kamerā, izslējies stalti kā dejotājs, rokas sakļāvis pie krūtīm, galvu viegli pieliecis sānis.

Lidostā viņa tādā gaitā pārbrauca pār asfalta izcilni, kas ierobežo ātrumu, ka atdauzīja galvu pret mašīnas jumtu, un viņai bija jāskrien skriešus, lai pagūtu uz lidmašīnu, kurā Krendlers viņai bija pavēlējis iekāpt.

36

Policisti Pembrijs un Boils bija pieredzējuši vīri, kas speciāli atvesti no Brašīmauntinas Valsts cietuma, lai apsargātu doktoru Lekteru. Viņi bija mierīgi un uzmanīgi un neuzskatīja, ka doktoram Čiltonam vajadzētu viņiem paskaidrot, kā jāstrādā.

Memfisā viņi bija ieradušies pirms doktora Lektera un sīki pārbaudījuši kameru. Kad doktoru Lekteru aizveda uz veco tiesas namu, cietumsargi pārbaudīja arī viņu. Joprojām ieģērbts trakokreklā, viņš tika pakļauts iekšējai fiziskai pārmeklēšanai, ko veica sanitārs. Tika rūpīgi pārmeklētas viņa drēbes, šuves pārbaudītas ar metāla detektoru.

Pārmeklēšanas laikā Boils un Pembrijs panāca ar viņu saprašanos, runādami klusā, pieklājīgā balsī viņam pie pašas auss.

-     Doktor Lekter, mēs varam lieliski sadzīvot. Mēs izturēsimies pret jums tikpat labi kā jūs pret mums. Uzvedieties kā džentlmenis un dabūsiet saldējumu. Bet mēs ar jums neauklēsimies, draudziņ. Pamēģiniet tik kost, un mēs atstāsim jūs bez zobiem. Izskatās, ka jums te varētu klāties tīri labi. Jūs taču negribēsiet salaist visu dēlī, vai ne?

Doktors Lekters draudzīgi samirkšķināja acis. Ja viņš arī justu vēlēšanos atbildēt, tad to neļautu starp dzerokļiem iespraustais koka puļķis; sanitārs spīdināja viņam mutē ar lukturīti un iztaustīja ar cimdotu pirkstu vaigus.

Pie vaigiem iepīkstējās metāla detektors.

-    Kas tas? - sanitārs noprasīja.

-    Plombas, - Pembrijs atbildēja. - Paveiciet nostāk viņa lūpu. Tie malējie zobi nu gan jums pieplombēti pilni, ko, dakter?

-    Rādās, šis ir galīgi nogājies, - Boils sacīja Pembrijam, pēc tam kad viņi bija novietojuši doktoru Lekteru drošībā, kamerā. - Viņš mums nesagādās nekādas nepatikšanas, ja tik nenojuks galīgi.

Lai gan kamera bija droša un izturīga, tajā nebija izvelkamas ēdienu paplātes. Pusdienu laikā, nepatīkamajā gaisotnē, kas valdīja pēc Stārlingas apmeklējuma, doktors Čiltons sagādāja visiem neērtības, likdams Boilam un Pembrijam veikt visu garo drošības procesu, iesienot pakļāvīgo doktoru Lekteru trakokreklā un saslēdzot kājas dzelžos, kamēr viņš stāvēja ar muguru pie restēm; Čiltons nostājās gatavībā ar steku rokā, pirms viņi atvēra durvis, lai ienestu iekšā paplāti.

Čiltons nesauca Boilu un Pembriju uzvārdā, kaut gan viņiem pie krūtīm bija plāksnītes ar vārdu, un bez izšķirības uzrunāja viņus, teikdams "jūs tur".

Savukārt sargiem Čiltons bija vairs tikai "kaut kāds nolādēts skolmeistars", kā Boils pačukstēja Pembrijam pēc tam, kad abi bija padzirdējuši, ka viņš patiesībā nemaz nav medicīnas doktors.

Pembrijs vienu reizi mēģināja paskaidrot Čiltonam, ka Stārlingas apmeklējumu ir pieļāvuši nevis viņi, bet gan lejasstāva dežurants, un redzēja, ka Čiltona dusmās tam nav nekādas nozīmes.

Vakariņu laikā doktors Čiltons neieradās, un Boils un Pembrijs ar doktora Lektera mulso atbalstu izmantoja paši savu metodi, lai ienestu kamerā paplāti. Metode darbojās ļoti labi.

- Doktor Lekter, jums šovakar nevajadzēs vakariņu uzvalku, - Pembrijs teica. - Es jūs palūgšu apsēsties uz grīdas un pašļūkt atmuguriski, līdz varēsiet izbāzt atpakaļ izstieptas rokas caur restēm. Lūk, tā. Pašļūciet vēl drusciņ un izstiepiet rokas vēl vairāk, elkoņi taisni! - Pembrijs saslēdza doktora Lektera rokas ārpus restēm, ar restu stieni starp abiem delmiem un zemu šķērsstieni virs tiem. - Maķenīt sāp, vai ne? Zinu, ka sāp, bet tas būs tikai vienu mirkli un aiztaupīs mums abiem lielas raizes.

Doktors Lekters nevarēja piecelties, pat ne notupties, un nevarēja arī iespert, jo kājas bija taisni izstieptas uz grīdas.

Tikai tad, kad doktors Lekters bija pievažots pie restēm, Pembrijs atgriezās pie rakstāmgalda, lai paņemtu kameras durvju atslēgu. Iekāris siksnas gredzenā steku, iebāzis kabatā asaru gāzes balonu, Pembrijs devās uz kameru. Viņš atvēra durvis, bet Boils ienesa iekšā paplāti. Kad durvis bija aizslēgtas, Pembrijs aiznesa atslēgu atpakaļ uz atvilktni un tikai tad noņēma doktoram Lekteram rokudzelžus. Viņš ne mirkli netuvojās kamerai ar atslēgu, kamēr doktors tajā bija brīvs.

-    Tas bija pavisam vienkārši, vai ne? - Pembrijs jautāja.

-     Tas bija ļoti ērti, pateicos jums, virsniek, - doktors Lekters sacīja. - Ziniet, es tikai cenšos izdzīvot.

-Tāpat kā mēs visi, brāl, - Pembrijs noteica.

Doktors Lekters spēlējās ar savu ēdienu, reizē rakstīdams un zīmēdams, un vilkdams ar flomāsteru piezīmju bloknotā ķeburus. Viņš apgrieza otrādi kaseti pie galda kājas pieķēdētajā magnetofonā un nospieda atskaņošanas pogu. Glens Gulds uz klavierēm spēlēja Baha "Goldberga variācijas". Skaistā mūzika, bēdu un laika neskarta, piepildīja gaišo būri un telpu, kurā sēdēja cietumsargi.

Doktoram Lekteram, kas rāmi sēdēja pie galda, laiks palēninājās un izpletās kā kustībā. Mūzikas notis attālinājās cita no citas, nezaudējot tempu. Pat Baha sudrabainie lēcieni bija diskrētas notis, kuras vizuļoja pret tēraudu, kas viņu ielenca. Doktors Lekters piecēlās un noskatījās ar izklaidīgu izteiksmi sejā, kā papīra salvete noslīd no viņa stilbiem uz grīdas. Salvete ilgi palika gaisā, pieskārās galda kājai, plivinājās, paslīdēja sānis, pacēlās stateniski un apgriezās otrādi, pirms nogūla uz tērauda grīdas. Viņš nepūlējās to pacelt, bet devās pastaigā pa savu kameru, iegāja aiz papīra aizslietņa un apsēdās uz tualetes sēdekļa, vienīgajā savrupajā vietā. Klausīdamies mūzikā, viņš pieliecās sāņus un atbalstījās pret izlietni, zodu ielicis plaukstā, pievēris dīvainās, rudi brūnās acis. "Goldberga variācijas" interesēja viņu struktūras ziņā. Te tā sākās atkal - basa sekvence no sarabandas, tā atkārtojās, atkārtojās. Viņš taktī māja ar galvu, mēle kustējās pār zobu virsmu. No viena gala līdz otram augšā, no viena gala līdz otram apakšā. Viņa mēlei tas bija garš un interesants ceļojums, gluži kā krietna pastaiga Alpos.

Nu viņš ķērās pie smaganām, slīdinādams mēli augstu spraugā starp vaigu un smaganu un lēnām kustinādams to tā, kā daži vīrieši mēdz darīt, kad aizdomājas. Smaganas bija vēsākas par mēli. Tur augšā, spraugā, bija vēsi. Nonākusi līdz mazajam metāla stobriņam, mēle apstājās.

Caur mūziku viņš saklausīja lifta būkšķi un dūkoņu, kad tas sāka kustēties. Pēc daudzām mūzikas notīm lifta durvis atvērās un sveša balss teica:

-    Man jāpagaida paplāte.

Doktors Lekters dzirdēja nākam mazāko, Pembriju. Viņš skatījās caur plaisu starp sava aizslietņa paneļiem. Pembrijs bija pie restēm.

-    Doktor Lekter! Nāciet apsēdieties uz grīdas ar muguru pie restēm, kā mēs darījām pirmīt.

-     Virsniek Pembrij, vai jūs neiebilstu, ka es vispirms tieku galā šeit? Baidos, ka ceļojums ir mazliet samaitājis man māgu. - Vajadzēja ļoti ilgu laiku, lai to pateiktu.

-     Labs ir. - Pembrijs uzsauca: - Mēs piezvanīsim uz leju, kad būsim paņēmuši paplāti!

-    Vai var uz viņu paskatīties?

-    Mēs tevi pasauksim.

Atkal lifts, un pēc tam vienīgi mūzika.

Doktors Lekters izņēma no mutes stobriņu un nosusināja to tualetes papīrā. Rokas bija mierīgas, delnas pilnīgi sausas.

Ieslodzījuma gados ar savu nebeidzamo zinātkāri doktors Lekters bija apguvis daudzas slepenas cietuma mākas. Visos gados pēc tam, kad viņš bija uzbrucis medicīnas māsai Baltimoras psihiatriskajā slimnīcā, drošības sistēmā ap viņu bija gadījušās tikai divas kļūmes, abas Bārnija brīvajās dienās. Reiz kāds psihiatrijas pētnieks aizdeva viņam lodīšu pildspalvu un aizmirsa to. Pirms vīrietis tika laukā no nodaļas, doktors Lekters jau bija salauzis pildspalvas plastmasas korpusu un aizskalojis to tualetes podā. Metāla tintes stobriņš tika paslēpts matrača sānu vīlē.

Vienīgais asais stūris viņa slimnīcas kamerā bija šķautne bultas uzgrieznī, ar kuru viņa nāra bija piestiprinātas pie sienas. Ar to pietika. Pēc divu mēnešu rīvēšanas doktors Lekters iegrieza divas vajadzīgās spraugas, paralēlas un ceturt- daļcollu garas, kas stiepās no stobriņa vaļējā gala. Tad viņš pārgrieza tintes stobriņu divās daļās vienu collu no vaļējā gala un garāko gabalu kopā ar rakstāmsmaili aizskaloja tualetē. Bārnijs nepamanīja uz viņa pirkstiem tulznas no rīvēšanas naktīs.

Pusgadu vēlāk sanitārs pameta resnu saspraudi dokumentos, ko doktoram Lekteram bija atsūtījis viņa advokāts.

Viena metāla saspraudes colla tika ielikta stobriņā, bet atlikums aizskalots tualetē. Mazo stobriņu, gludu un īsu, bija viegli paslēpt drēbju vīlēs, starp vaigu un smaganām, taisnajā zarnā.

Tagad, aiz papīra aizslietņa, doktors Lekters viegli sita ar mazo metāla stobriņu pa īkšķa nagu, līdz stobriņā paslēptā stieple izslīdēja laukā. Stieple bija instruments, un nu sākās pats grūtākais. Doktors Lekters līdz pusei iebāza stiepli stobriņā un bezgala rūpīgi izmantoja to kā sviru, lai atliektu metāla strēmelīti starp abiem iegriezumiem. Dažreiz tās pārlūst. Ar savām spēcīgajām rokām viņš saudzīgi lieca metālu, un tas pakļāvās. Tagad. Sīciņā metāla strēmelīte bija izliekta taisnā leņķī pret stobriņu. Nu viņam bija rokudzelžu atslēga.

Salicis rokas aiz muguras, doktors Lekters piecpadsmit reižu pārlika atslēgu no vienas saujas otrā. Iebāzis atslēgu atpakaļ mutē, viņš nomazgāja rokas un rūpīgi noslaucīja tās. Tad ar mēli paslēpa atslēgu starp labās rokas pirkstiem, zinādams, ka Pembrijs blenzīs uz viņa neparasto kreiso roku, kad tā būs atliekta aiz muguras.

- Es esmu gatavs, ja jūs esat gatavs, virsniek Pembrij, - doktors Lekters teica. Viņš apsēdās uz kameras grīdas, izstiepa rokas aiz muguras un izbāza plaukstas caur restēm. - Paldies, ka pagaidījāt. - Šī runa šķita gara, taču tas bija mūzikas dēļ.

Tagad viņš dzirdēja Pembriju sev aiz muguras. Pembrijs aptaustīja viņa plaukstas locītavu, lai redzētu, vai tā nav ieziepēta. Pembrijs aptaustīja otru locītavu, lai apskatītos, vai tā nav ieziepēta. Pembrijs stingri uzlika viņam rokudzelžus.

Tad viņš devās pie galda pēc kameras atslēgas. Caur klavieru skaņām doktors Lekters dzirdēja atslēgu gredzena šķindu, kad Pembrijs izņēma to no rakstāmgalda atvilktnes. Tagad viņš nāca atpakaļ, iedams caur notīm, pašķirdams gaisu, kurā virmoja kristāla notis. Šoreiz viņam līdzi nāca Boils. Doktors Lekters dzirdēja caurumus, kurus viņi izplēsa mūzikas atbalsīs.

Pembrijs vēlreiz pārbaudīja rokudzelžus. Doktors Lekters saoda Pembrija elpu sev aiz muguras. Nu Pembrijs atslēdza kameru un atvēra durvis. Boils ienāca iekšā. Doktors Lekters pagrieza galvu, kamera slīdēja viņam gar acīm ātrumā, kas viņam šķita gauss, detaļas bija brīnišķi asas - Boils pie galda liek izmētātos vakariņu traukus uz paplātes, skaļi šķindinādams tos nepatikā par tādu nekārtību. Magnetofonā griežas kasetes ritentiņi, salvete uz grīdas blakus galda pieķēdētajai kājai. Caur restēm doktors Lekters ar acs maliņu redzēja Pembrija ceļgala locītavu, steka galu, kas nokarājās pie siksnas, kamēr viņš stāvēja pie kameras, pieturēdams durvis.

Doktors Lekters atrada atslēgas caurumu kreisajā roku- dzelzī, ielika tajā atslēgu un pagrieza. Viņš juta, kā dzelzs aproce ap plaukstas locītavu atveras. Viņš saņēma atslēgu kreisajā rokā, atrada atslēgas caurumu, iebāza atslēgu un pagrieza.

Boils noliecās pēc salvetes, kas mētājās uz grīdas. Spēji kā bruņrupucis, kas uzbrūk mušai, ap Boila roku aizcirtās rokudzelzis, un, kad viņš pavalbīja aci uz Lektera pusi, otrs rokudzelzis saslēdzās ap galda pieskrūvēto kāju. Doktors

Lekters bija augšā un gāja uz durvīm, Pembrijs centās tikt tām apkārt, un Lektera plecs ietrieca dzelzs durvis viņā, Pembrijs tvēra pie siksnas pēc gāzes baloniņa, bet durvis pieplacināja viņa delmu pie ķermeņa. Lekters sakampa steka garo galu un cēla. Kā ar sviru sažņaudzis Pembrija siksnu viņam ap vidu, Lekters ar elkoni iesita Pembrijam pa rīkli un iecirta zobus viņa sejā. Pembrijs centās sagrābt Lekteru, viņa degunu un augšlūpu plosīja zobi. Lekters purināja galvu kā suns, kas nokož žurku, un izrāva Pembrijam no siksnas steku. Boils kamerā kliedza, sēdēdams uz grīdas, izmisīgi vandīdamies pa kabatu, meklēdams rokudzelžu atslēgu, sagrābstīja, nometa, atrada atkal. Lekters ietrieca steka galu Pembrijam pakrūtē un kaklā, un viņš saļima uz ceļiem. Boils iedabūja atslēgu rokudzelžu slēdzenē, viņš auroja, Lekters tagad gāja pie viņa. Lekters iešļāca Boilam sejā gāzi, un, kad viņš sāka sēkt, ar diviem steka sitieniem pārlauza viņa izstiepto roku. Boils mēģināja palīst zem galda, bet, gāzes dēļ zaudējis redzi, aizrāpoja uz aplamo pusi, un Lekteram nekādas pūles neprasīja ar pieciem precīziem belzieniem viņu nosist.

Pembrijam bija izdevies pierausties sēdus, un viņš raudāja. Doktors Lekters ar savu sarkano smaidu paskatījās lejup uz viņu.

- Es esmu gatavs, ja jūs esat gatavs, virsniek Pembrij, - viņš teica.

Steks, nošņācis zemā lokā, ar būkšķi trāpīja Pembrijam pa pakausi, un viņš raustīdamies izstiepās zemē kā apdullināta zivs.

Doktora Lektera pulss no šīs fiziskās piepūles pārsniedza simt sitienu minūtē, taču drīz palēninājās līdz normālam. Viņš izslēdza mūziku un ieklausījās.

Tad viņš piegāja pie kāpnēm un ieklausījās atkal. Izgriezis uz āru Pembrija kabatas, viņš paņēma rakstāmgalda atslēgu un atvēra visas atvilktnes. Apakšējā atvilktnē bija Boila un Pembrija dienesta revolveri, divi ".38 Special". Vēl labāk: Boila kabatā viņš atrada saliecamo nazi.

37

Vestibils bija pilns ar policistiem. Bija pusseptiņi vakarā, un ārējie sargposteņi nupat bija nomainīti pēc parastās divu stundu dežūras. Vīrieši, ienākuši vestibilā no vēsā vakara gaisa, sildīja rokas pie elektriskajiem kaloriferiem. Daži bija noslēguši derības par Memfisas štata basketbola sacīksti, kas patlaban notika, un dega nepacietībā uzzināt tās norisi.

Seržants Teits neļāva vestibilā skaļi uzgriezt radio, bet viens policists klausījās savu "Walkman" ar austiņām. Viņš bieži nosauca rezultātu, tomēr ne tik bieži, cik būtu pa prātam derību slēdzējiem.

Pavisam vestibilā bija piecpadsmit bruņotu policistu un divi Ieslodzījuma vietu departamenta virsnieki, kam pulksten septiņos bija jānomaina Pembrijs un Boils. Pats seržants Teits gaidīja, kad varēs iet mājās reizē ar maiņu, kas dežurēja no vienpadsmitiem līdz septiņiem.

Posteņi ziņoja, ka visur ir mierīgi. Neviens no trakajiem, kas bija zvanījuši un draudējuši Lekteram, nepārgāja no vārdiem pie darbiem.

Bez ceturkšņa septiņos Teits izdzirdēja iedūcamies liftu. Viņš redzēja, kā bronzas bulta virs durvīm sāk gausi griezties apaļajā ciparnīcā. Bulta apstājās pie cipara pieci.

Teits pārlaida skatienu vestibilam.

-    Vai Svīnijs uzbrauca augšā pēc paplātes?

-     Nē, es esmu šeit, seržant. Varbūt jūs piezvanīsiet un pajautāsiet, vai šie tur jau tikuši galā? Man jātaisās prom.

Seržants Teits uzgrieza trīsciparu numuru un paklausījās.

-    Telefons aizņemts, - viņš teica. - Uzbrauc augšā un paskaties! - Viņš atkal pievērsās dežūru žurnālam, kurā iegrāmatoja dežūras norisi maiņā no vienpadsmitiem līdz septiņiem.

Patruļnieks Svīnijs piespieda lifta pogu. Lifts nenāca.

-    Šovakar viņš gribēja jēra karbonādi ar asinīm, - Svīnijs teica. - Kā jūs domājat, ko viņš gribēs brokastīs, kaut kādu sasodītu zoodārza zvēru? Un kam to vajadzēs noķert? Svīnijam.

Bronzas bulta virs durvīm palika pie cipara pieci.

Svīnijs nogaidīja vēl minūti.

-    Kas tie par sūdiem? - viņš noprasīja.

Kaut kur virs viņiem norībēja 38. kalibra revolvera šāviens, dārdi atbalsojās lejup pa akmens kāpnēm, divi šāvieni ātrā secībā un tad trešais.

Pēc trešā seržants Teits pielēca kājās, rokā satvēris mikrofonu.

-    Sargposteņi, augšā tornī ir apšaude! Uzmanību ārējiem posteņiem! Mēs ejam augšā.

Vestibilā sākās klaigas un burzma.

Tad Teits ieraudzīja, ka bronzas bulta sakustas. Tā jau bija noslīdējusi līdz ciparam četri. Teits pārkliedza jūkli:

-     Stāt! Dubulta apsardze pie ārējiem posteņiem, pirmā vienība paliek pie manis! Berijs un Hovards sedz to nolādēto liftu, ja tas nāks…

Bulta apstājās pie cipara trīs.

-    Pirmā vienība, aiziet! Pārbaudiet visas durvis, kam ejat garām. Bobij, ārā - paņem ieroci un vestes un uznes augšā!

Kāpjot pa pirmo kāpņu posmu, Teits ātri apsvēra situāciju. Piesardzība cīnījās ar baismīgu nepieciešamību palīdzēt policistiem tornī. Lai Dievs nedod, ka viņš ir ticis ārā! Nevienam nav bruņuvestes, velns lai parauj! Nolādētās cietuma vītņu kāpnes!

Visiem birojiem otrajā, trešajā un ceturtajā stāvā vajadzēja būt tukšiem un aizslēgtiem. Ejot caur birojiem, pa šiem stāviem varēja tikt no torņa uz galveno ēku. Piektajā stāvā tas nebija iespējams.

Teits bija mācījies izcilajā Tenesī Policijas īpašo vienību skolā un zināja, kā rīkoties. Viņš gāja pirmais, uzņemdamies visu atbildību par jauniņajiem. Ātri un uzmanīgi viņi uzskrēja pa kāpnēm, segdami cits citu starp kāpņu laukumiem.

-    Ja jūs pagriezīsiet muguru kādām durvīm, tās nepārbaudījuši, es jums noraušu galvu!

Durvis otrā stāva gaitenī bija tumšas un slēgtas.

Tagad - augšā uz trešo! īsais gaitenis bija krēslains. Uz grīdas - gaismas taisnstūris no vaļējā lifta. Teits virzījās gar sienu iepretim liftam, kurā nebija spoguļu, kas varētu viņam palīdzēt. Turēdams pirkstu uz revolvera gaiļa, viņš ieskatījās liftā. Tukšs.

Teits kliedza augšup pa kāpnēm:

-    Boil! Pembrij! Velns lai parauj! - Atstājis trešajā stāvā posteni, viņš kāpa augstāk.

Ceturto stāvu pārpludināja klaviermūzika, kas skanēja no augšas. Biroju durvis pagrūstas atvērās. Gaiteņa galā aiz birojiem garā lukturīša stars apspīdēja līdz galam atvērtas durvis, kas veda tālāk uz lielo, tumšo ēku.

-    Boil! Pembrij! - Kāpņu laukumiņā Teits atstāja divus. - Sedziet durvis! Tūliņ atnesīs vestes. Nebāziet degunu tajās durvīs!

Pa akmens kāpnēm Teits kāpa pretim mūzikai. Torņa gals, piektā stāva kāpņu laukums, īsajā gaitenī nespodra gaisma. Spilgta gaisma caur matētu stiklu, uz kura rakstīts: ŠELBI APGABALA VĒSTURES BIEDRĪBA.

Pielīcis zemāk par durvju stiklu, Teits pārskrēja tajā durvju pusē, kur nebija eņģu. Pamājis Džeikobsam otrā pusē, viņš pagrieza rokturi un spēcīgi pagrūda, durvis atsprāga vaļā ar tādu sparu, ka izbira rūts, Teits zibenīgi metās iekšā, palēca sāņus no durvju ailes un pār revolvera tēmēkli pārlaida skatienu telpai.

Teits bija redzējis daudz ko. Viņš bija redzējis neskaitāmas avārijas, kautiņus, slepkavības. Viņš bija redzējis sešus nogalinātus policistus. Tomēr viņam šķita, ka tas, ko viņš redz sev pie kājām, ir pats briesmīgākais, kas jebkad nodarīts kādam policistam. Gaļas gabals virs formastērpa apkakles vairs nelīdzinājās sejai. Galvas priekšējā un augšējā daļa bija asiņu glumeklis, no kura rēgojās saplosīta miesa, viena acs bija pielipusi blakus nāsīm, acu dobumi asiņu pilni.

Džeikobss pagāja Teitam garām un, ieejot kamerā, paslīdēja uz asiņainās grīdas. Viņš noliecās pie Boila, kas joprojām bija pieķēdēts pie galda kājas. Šķita, ka Boils, pa daļai izķidāts, ar gabalos sakapātu seju, ir eksplodējis, nošķiežot ar asinīm kameras sienas un kailo, ar miesas driskām un asinīm apšļakstējušo nāru.

Džeikobss pielika pirkstus viņam pie kakla.

-    Šis ir pagalam! - viņš pārkliedza mūziku. - Seržant!

Teits, jau attapies, nokaunējies par savu mirkļa vājumu, runāja pa rāciju.

-     Komandpunkts, divi policisti cietuši! Atkārtoju, divi policisti cietuši. Cietumnieks aizbēdzis. Lekters aizbēdzis. Ārējiem posteņiem vērot logus, ieslodzītais ir paņēmis gultasveļu, varbūt sies virvē. Izsauciet ātro palīdzību!

-    Vai Pembrijs ir pagalam, seržant? - Džeikobss izslēdza mūziku.

Teits nometās ceļos un sniedzās ievainotajam pie kakla, lai pataustītu pulsu, bet drausmīgi sakropļotais vīrietis uz grīdas ievaidējās un izpūta asiņainu burbuli.

-    Pembrijs ir dzīvs. - Teitam itin nemaz negribējās likt muti pie šā asiņainā šķaidekļa, viņš zināja, ka tas būtu jādara, lai palīdzētu Pembrijam elpot, zināja, ka nepavēlēs to nevienam patruļniekam. Labāk būtu, ja Pembrijs nomirtu, bet Teits, visviens, elpinās viņu. Tomēr sirds sitās, viņš to uztaustīja, un bija arī elpa. Saraustīta un gārdzoša, bet bija. Šis vraks elpoja pats, bez citu palīdzības.

Iesprakšķējās Teita rācija. Ārpusē vadību bija pārņēmis patruļas leitnants un tagad gaidīja rīkojumus. Teitam bija kaut kas jāsaka.

-    Nāciet šurp, Marej! - Teits uzsauca jaunam patruļniekam. - Notupieties šeit pie Pembrija un turiet viņu tā, lai viņš jūt jūsu rokas. Runājiet ar viņu!

-    Kā viņu sauc, seržant? - Marejs bija jauniņais.

-    Pembrijs, un tagad runājiet ar viņu, velns lai parauj! - Teits tvēra rāciju. - Divi policisti cietuši, Boils ir miris, Pembrijs smagi ievainots. Lekters ir aizbēdzis un bruņots - paņēmis viņu revolverus. Siksnas un makstis ir uz galda.

Leitnanta balss čerkstēja aiz biezajiem mūriem.

-    Vai kāpnes ir brīvas nestuvēm?

-    Jā, ser. Piezvaniet uz ceturto, pirms viņi ienāk. Katrā kāpņu laukumā ir mani vīri.

-    Sapratu, seržant. Astotais postenis šeit, ārā, domā, ka ir redzējis kustību aiz ceturtā stāva logiem galvenajā ēkā. Mēs sedzam izejas, laukā viņš netiks. Atstājiet posteņus kāpnēs.

Šurp brauc īpašās vienības. Tie izkvēpinās viņu ārā. Apstipriniet!

-    Sapratu. Rīkosies īpašās vienības.

-    Kas viņam ir?

>

-     Divi revolveri un nazis, leitnant. Džeikobs, paskatieties, vai patronjostās ir munīcija.

-     Jostu kabatas, - patruļnieks sacīja, - Pembrijam vēl pilnas, Boilam arī. Tas idiots nav paņēmis papildpatronas.

-    Kādas?

-    Trīsdesmit astotais "Plus Ps JHP".

Teits atkal runāja pa rāciju.

-     Leitnant, kā šķiet, viņam ir divi trīsdesmit astotie ar sešām lodēm. Mēs dzirdējām trīs šāvienus, un patronjostas ir pilnas, tā ka viņam palikušas tikai deviņas. Informējiet īpašās vienības, ka tās ir "Plus Ps", dumdumlodes. Tas zellis dod priekšroku sejai.

"Plus Ps" bija spēcīgas, tomēr nespētu cauršaut īpašo vienību bruņuvestes. Trāpījums sejā, visticamāk, būtu nāvējošs, trāpījums rokā vai kājā sakropļotu.

-    Nestuves ceļā uz augšu, Teit!

Ātrās palīdzības mašīnas ieradās apbrīnojami īsā laikā, tomēr Teitam, klausoties skaņās, ko izdvesa nožēlojamais upuris viņam pie kājām, tas nelikās pietiekami ātri. Jaunais Marejs centās noturēt vaidošo augumu, kas raustījās kā krampjos, viņš mēģināja ievainoto uzmundrināt un neskatīties lejup un neskaitāmas reizes murmināja vienā un tajā pašā šķebīguma aizžņaugtajā tonī:

-    Viss būs labi, Pembrij, izskatās, ka būs labi.

Ieraudzījis kāpņu laukumiņā mediķus, Teits iesaucās:

-    Feldšeri - kā reiz bija saucis frontē.

Saņēmis Mareju pie pleca, Teits pabīdīja viņu nost no ceļa. Ātrās palīdzības mediķi strādāja veikli, lietpratīgi nostiprināja sažņaugtās, asinīs izmirkušās dūres zem jostas, pievienoja mākslīgās elpināšanas aparātu un uzlika nelīpošu ķirurģisko apsēju, lai radītu zināmu spiedienu uz asiņaino seju un galvu. Viens no viņiem atplēsa vaļā intravenozo plazmas saini, bet otrs, mērīdams asinsspiedienu un skaitīdams pulsu, papurināja galvu un norīkoja: - Lejā!

Atskanēja pavēles pa rāciju.

-     Teit, pārbaudiet birojus tornī un aizzīmogojiet ieeju tajā. Nolieciet sardzi pie galvenās ēkas durvīm. Pēc tam sedziet tās no kāpņu laukumiem. Es sūtu augšā vestes un ieročus. Mēs saņemsim viņu dzīvu, ja viņš piekritīs nākt ārā, bet īpaši neriskēsim, lai saudzētu viņa dzīvību. Sapratāt?

-    Sapratu, leitnant.

-     Galvenajā ēkā ieies īpašā vienība un vairāk neviens. Atkārtojiet!

Teits atkārtoja pavēli.

Teits bija labs seržants un apliecināja to tagad, kad viņi ar Džeikobsu iespraucās smagajās bruņu vestēs un sekoja nestuvēm, ko mediķi nesa lejup pa kāpnēm uz ātrās palīdzības mašīnu. Otra komanda nesa Boilu. Vīri kāpņu laukumiņos sadrūma, redzot nestuves, un Teits pateica viņiem viedus vārdus:

-    Neļaujiet, lai niknuma dēļ jūs nokniebj kā mušas!

Ārā gaudoja sirēnas, bet Teits, veterāna Džeikobsa piesegts, rūpīgi pārbaudīja biroju telpas un aizzīmogoja ieeju tornī.

Ceturtā stāva gaitenī pūta vēss caurvējš. Aiz durvīm, galvenās ēkas plašajās, tumšajās telpās, zvanīja telefoni. Tumšajās istabās visā namā gluži kā jāņtārpiņi mirgoja telefonu signālspuldzītes, zvani šķindēja bez pārtraukuma.

Paklīda runas, ka doktors Lekters esot "aizbarikadējies" ēkā, un zvanīja radio un televīzijas reportieri, zibenīgi sastādīdami numurus ar saviem modemiem, pūlēdamies intervēt briesmoni tiešajā ēterā. Lai izvairītos no tā, īpašās vienības parasti atvieno telefonus, atstājot vienīgi to, kuru izmanto sarunu vedējs. Šī ēka bija pārāk liela, kabinetu - pārāk daudz.

Teits aizvēra un aizslēdza durvis, kas veda kabinetos ar mirgojošiem telefoniem. Krūtis un mugura viņam mirka sviedros un kņudēja zem cietās vestes.

Viņš noņēma no siksnas rāciju.

-    Posteņi, runā Teits, tornis pārbaudīts, beidzu.

-    Sapratu, Teit. Kapteinis sauc jūs uz sargposteni.

-    Skaidrs. Torņa vestibils, vai dzirdat mani?

-    Jā, seržant.

-    Es esmu liftā, braucu lejā.

-    Viss skaidrs.

Džeikobss un Teits stāvēja liftā, braukdami lejup uz vestibilu. Teitam uz pleca uzpilēja asiņu lāse. Vēl viena trāpīja viņam uz kurpes.

Viņš paskatījās uz lifta kabīnes griestiem un pieskārās Džeikobsam, dodams zīmi klusēt.

No lifta griestiem pa lūkas spraugu pilēja asinis. Brauciens līdz vestibilam šķita bezgala garš. Teits un Džeikobss atmuguriski kāpās ārā no kabīnes, revolverus notēmējuši uz lifta griestiem. Teits pasniedzās iekšā un nofiksēja liftu.

-     Klusu! - Teits sacīja vestibilā. Tad čukstēja: - Berij, Hovard, viņš ir uz lifta jumta. Piesedziet!

Teits izsteidzās laukā. Stāvvietā atradās īpašo vienību melnais autobusiņš. īpašajai vienībai vienmēr bija līdzi visādas liftu atslēgas.

Viņi bija gatavi vienā mirklī. Divi īpašās vienības virsnieki melnās bruņuvestēs un radioaustiņās metās augšup pa kāpnēm uz trešā stāva kāpņu laukumiņu. Vēl divi palika vestibilā kopā ar Teitu, notēmējuši kaujas ieročus uz lifta griestiem.

Gluži kā lielās cīnītājskudras, Teits nodomāja.

īpašās vienības komandieris runāja austiņu mikrofonā.

-    Labi, Džonij.

Trešajā stāvā, augstu virs lifta, virsnieks Džonijs Pītersons pagrieza slēdzenē savu atslēgu, un lifta ieejas durvis atvērās. Šahtā bija tumšs. Nogūlies gaitenī uz muguras, viņš izvilka no kaujas vestes trieciengranātu un nolika to sev līdzās uz grīdas.

-    Labi, tagad paskatīšos.

Paņēmis spogulīti garā tureklī, viņš virzīja to pār šahtas malu, kamēr viņa partneris apgaismoja šahtu ar spēcīgu lukturi.

-     Es viņu redzu. Viņš ir uz lifta. Blakus redzu ieroci. Viņš nekustas.

-    Vai redzi viņa rokas?

-     Redzu vienu roku, otra ir viņam apakšā. Apkārt satīti palagi.

-    Saki viņam!

-        UZLIECIET ROKAS UZ GALVAS UN NEKUSTIETIES! - Pītersons kliedza šahtā. - Viņš nepakustējās, leitnant… Sapratu.

-       JA JŪS NEUZLIKSIET ROKAS UZ GALVAS, ES METIŠU APDULLINOŠO GRANĀTU. DODU JUMS TRĪS SEKUNDES! - Pītersons sauca. No vestes viņš izņēma durvju bloķētāju, kāds ir katram īpašās vienības kareivim. - LABI, ZĒNI, SARGIETIES TUR, LEJĀ, - ES METU GRANĀTU! - Viņš nometa durvju bloķētāju pār malu, redzēja, kā tas atsitas pret guļošo. - Viņš nepakustējās, leitnant.

-     Labi, Džonij, atgrūdīsim lūku vaļā ar stieni no lifta ārpuses. Vai vari paņemt viņu uz grauda?

Pītersons apvēlās otrādi. Viņa četrdesmit piektā kalibra automātiskais ierocis, noņemts no drošinātāja, ar uzvilktu gaili bija notēmēts tieši lejup uz gulošo.

-    Ir uz grauda, - viņš noteica.

Skatīdamies lifta šahtā, Pītersons redzēja lejā parādāmies gaismas strēli, kad vestibilā palikušie policisti ar īpašās vienības ķeksi pacēla augšup lūku. Nekustīgais augums gulēja daļēji uz lūkas, un no ķekša grūdiena sakustējās viena roka.

Pītersona īkšķis mazliet ciešāk piespieda kolta drošinātāju.

-     Viņam pakustējās roka, leitnant, bet, manuprāt, to pagrūda lūka.

-    Skaidrs. Celt!

Lūka ar blīkšķi krita atpakaļ un atsitās pret lifta šahtas sienu. Pītersonam bija grūti skatīties lejup, gaismā.

-    Viņš nav pakustējies. Viņa roka nav uz ieroča.

Rāmā balss atskanēja viņam pie auss:

-     Labi, Džonij, paliec turpat. Mēs ejam iekšā liftā, skaties spogulī, vai viņš nesakustēsies. Šaujam tikai mēs. Skaidrs?

-    Skaidrs.

Teits vestibilā noraudzījās, kā viņi ieiet liftā. Strēlnieks, kam ierocis bija lādēts ar bruņusitējām lodēm, notēmēja uz lifta griestiem. Otrs virsnieks kāpa augšup pa pieslietām kāpnēm. Viņš bija bruņojies ar lielu automātisko pistoli un zem stobra turēja kabatas lukturi. Spogulis un luktura gaisma ievirzījās lūkā. Sekoja virsnieka galva un pleci. Viņš padeva laukā trīsdesmit astotā kalibra revolveri.

-    Viņš ir beigts! - virsnieks sauca lejup.

Teits prātoja, vai doktora Lektera nāve nozīmē to, ka mirs arī Ketrīna Mārtiņa; visa informācija bija zaudēta, nodziestot gaismai šajā briesmīgajā prātā.

Tagad virsnieki vilka viņu lejup, līķis ar galvu pa priekšu izslīdēja caur lifta lūku, ieslīga vairākās rokās - rēga gāšana no troņa apgaismotā kastē. Vestibils pildījās, policisti drūzmējās apkārt, lai visu redzētu.

Priekšā izspraucās kāds Ieslodzījuma vietu departamenta virsnieks un paskatījās uz līķa ieplestajām, tetovētajām rokām.

-   Tas ir Pembrijs, - viņš teica.

38

Sirēnām gaudojot, ātrās palīdzības mašīnas aizmugurē jauniņais mediķis sameklēja stingrāku atbalstu, lai nešūpotos, un skaļā balsī, lai pārkliegtu sirēnu, nodeva ziņojumu slimnīcas uzņemšanas nodaļas galvenajam ārstam.

- Viņš ir komā, bet dzīvības pazīmes spēcīgas. Labs spiediens. Simt trīsdesmit uz deviņdesmit. Jā, deviņdesmit. Pulss astoņdesmit pieci. Sejā dziļas brūces ar plēstām malām, viena acs izrauta. Uzliku uz sejas spiediena kompresi un pievienoju mākslīgo elpināšanu. Iespējama šauta brūce galvā, nevaru noteikt.

Viņam aiz muguras uz nestuvēm zem saites atlaidās sažņaugtas un asiņainas dūres. Labā roka izslīdēja laukā un atrada siksnas sprādzi uz krūtīm.

- Baidos palielināt spiedienu uz galvu - pirms ielikām viņu nestuvēs, parādījās dažas konvulsijas. Jā, viņš ir Faulera pozā.

Jauneklim aiz muguras roka satvēra ķirurģisko saiti un noslaucīja nost acis.

Mediķis izdzirdēja, ka aiz muguras iešņācās gaisa caurule, pagriezās un ieraudzīja asiņainu seju tieši pretim savējai, nemanīdams triecamies lejup pistoli, kas smagi ķēra viņu virs auss.

Ātrās palīdzības mašīna palēnināja gaitu un apstājās seš- joslu šosejas satiksmē, šoferi aiz tās apjuka un signalizēja, vilcinādamies apbraukt. Atskanēja divi klusi blīkšķi kā priekšlaicīgas aizdedzes izraisīti šāvieni satiksmes biežņā, un mašīna atkal sakustējās. Braukdama līklocī, tā izlīdzināja gaitu un ievirzījās labajā joslā.

Tuvojās pagrieziens uz lidostu. Ātrās palīdzības mašīna tūļājās labajā joslā, uz tās iedegās un dzisa dažādas brīdinājuma gaismas, ieslēdzās un izslēdzās logu tīrītāji, tad pieklusa sirēna, atkal iegaudojās, pierima un apklusa, bākugunis nodzisa. Mašīna klusu brauca tālāk, nogriezās uz Memfisas Starptautisko lidostu, skaisto ēku, ko šajā ziemas vakarā apgaismoja starmeši. Pa lokveida piebraucamo ceļu mašīna nonāca līdz automātiskajiem vārtiem, kas veda uz milzīgo pazemes autostāvvietu. Pa logu pasniedzās asiņaina roka, lai paņemtu čeku. Un ātrās palīdzības mašīna nozuda tunelī, kas veda uz stāvlaukumu zem zemes.

39

Citkārt Klarisai Stārlingai būtu kārojies ieraudzīt Kroforda māju Ārlingtonā, taču pa mašīnas radio dzirdētais ziņojums par doktora Lektera bēgšanu lika viņai aizmirst visu.

Stingām lūpām, galvas ādai kņudot, viņa pabrauca garām krastmalai, pamanīja glīto, piecdesmitajos gados celto savrupmāju, nepētīdama to, un tikai pavirši ieprātojās, vai aiz apgaismoto logu aizkariem mājas kreisās puses istabā guļ Bella. Durvju zvans šķita pārlieku skaļš.

Krofords atvēra durvis pēc otrā zvana. Viņš bija ģērbies izstaipītā, adītā jakā un runāja pa radiotelefonu.

-    Koplijs no Memfisas, - viņš noteica. Pamājis, lai Stārlinga seko, Krofords veda viņu iekšā, reizē ņurdēdams klausulē.

Virtuvē medicīnas māsa izņēma no ledusskapja mazu pudelīti un pacēla to pret gaismu. Kad Krofords it kā jautādams paskatījās uz viņu, māsa papurināja galvu - viņa palīdzība nebija vajadzīga.

Viņš ieveda Stārlingu savā kabinetā, kas atradās trīs pakāpienus zemāk, telpā, kura nepārprotami bija pārbūvēta divvietīga garāža. Tur bija daudz vietas, dīvāns un krēsli, uz pārblīvētā rakstāmgalda zaļi spīdēja dators blakus senlaicīgam astrolabam. Neliels paklājs šķita uzsegts tieši uz betona. Krofords pamāja, lai viņa apsēžas.

Viņš ar plaukstu aizsedza klausuli.

-     Stārlinga, tās ir galīgas blēņas, bet vai jūs Memfisā kaut ko iedevāt Lekteram?

-Nē.

-    Nekādu priekšmetu?

-    Neko.

-    Jūs aizvedāt viņam zīmējumus un mantas no viņa kameras.

-    Es tās viņam nemaz neatdevu. Viss joprojām ir manā somā. Viņš iedeva man aktu vākus. Tas ir viss, kas pārgāja no rokas rokā.

Krofords piespieda klausuli pie vaiga.

-        Koplij, tās ir pilnīgas muļķības. Tūliņ ņemiet to maitu pie dziesmas! Taisni pie šefa, taisni uz TIB! Pielūkojiet, lai tas kopā ar pārējo tiek nosūtīts Informācijas nodaļai. Barouzs zina. Jā. - Izslēdzis telefonu, viņš iebāza to kabatā.

-    Vai gribat kafiju, Stārlinga? Kokakolu?

-    Kāpēc jūs jautājāt par lietu nodošanu doktoram Lekteram?

-    Čiltons apgalvo, ka jūs noteikti esot iedevusi Lekteram kaut ko tādu, ar ko viņš varējis atmūķēt rokudzelžu slēdzi. Jūs neesot to darījusi tīšām, viņš saka, tas noticis tikai aiz nezināšanas. - Lāgiem Krofordam bija mazas, dusmīgas bruņrupuča acis. Viņš vēroja Stārlingas reakciju. - Vai Čiltons mēģināja ap jums knakstīties, Stārlinga? Vai tāpēc viņš ir tik negants?

-    Varbūt. Es dzeršu melnu ar cukuru, lūdzu.

Kamēr viņš bija virtuvē, Stārlinga, dziļi ievilkusi elpu, aplūkoja istabu. Ja tu dzīvo kopmītnē vai kazarmās, ir mierinoši atrasties mājās. Kaut arī Stārlingai zem kājām drebēja zeme, viņai palīdzēja izpratne par Krofordu dzīvi šajā mājā.

Krofords, nesdams tasītes, kāpjot cītīgi vēroja pakāpienus caur savām bifokālajām brillēm. Mokasīnos viņš bija par puscollu īsāks nekā parasti. Kad Stārlinga piecēlās, lai paņemtu kafiju, viņu acis bija gandrīz vienā līmenī. Krofords smaržoja pēc ziepēm, viņa sirmie mati izskatījās pūkaini.

-     Koplijs teica, ka ātrās palīdzības mašīna vēl neesot atrasta. Policijas spēki izvēršas pa visiem Dienvidiem.

Viņa papurināja 'galvu.

-    Es nezinu nekādas detaļas. Radio īsziņās nupat sacīja, ka doktors Lekters esot nogalinājis divus policistus un aizbēdzis.

-        Divus cietuma apsardzes virsniekus. - Krofords pabīdīja augstāk tekstu datora ekrānā. - Uzvārdi - Boils un Pembrijs. Jūs ar viņiem tikāties?

Stārlinga pamāja. - Viņi… izveda mani no kameras telpas. Bet izturējās pieklājīgi.

Pembrijs, pagājies priekšā Čiltonam, jūtas neērti, viņš ir apņēmīgs, tomēr laucinieciski pieklājīgs. Tagad nāciet man līdzi, viņš saka. Uz viņa rokām un pieres - aknu plankumi. Tagad miris, bāls zem šiem plankumiem.

Pēkšņi Stārlingai bija jānoliek tasīte. Viņa dziļi ievilka plaušās gaisu un mirkli skatījās griestos.

-    Kā viņš to izdarījis?

-    Viņš esot aizbēdzis ar ātrās palīdzības mašīnu, Koplijs teica. Mēs to vēl izmeklēsim. Kā jūs tikāt galā ar to skābes dzēšlapu?

Pēcpusdienas otro pusi un daļu vakara Stārlinga bija pavadījusi, pēc Krendlera rīkojuma nēsādama Pluto lapu pa Zinātniskās analīzes nodaļas laboratorijām.

-    Nekā. Viņi pārbauda narkomānu kartotēku, lai atrastu līdzīgus gadījumus, bet tā lapa ir desmit gadu veca. Varbūt dokumentu nodaļai ar izdrukām veiksies labāk nekā narkotiku nodaļai ar narkotikām.

-    Bet tas bija LSD.

-    Jā. Kā viņš to izdarījis, mister Kroford?

-    Gribat zināt?

Viņa pamāja.

-   Tad es jums pateikšu. Kļūdas dēļ viņi ielādēja Lekteru ātrās palīdzības mašīnā. Noturēja par smagi ievainoto Pembrij u.

-    Vai viņš bija uzvilcis Pembrija formastērpu? Abi bija apmēram vienāda auguma.

-     Viņš uzvilka Pembrija mundieri un uzlika daļu viņa sejas. Un vēl kādu mārciņu no Boila. Ietina Pembrija līķi ūdensnecaurlaidīgajā matrača pārvalkā un kameras palagos, lai netek, un uzbāza to uz lifta. Uzvilka formastērpu, nomas- kējās, apgūlās uz grīdas un izšāva griestos, lai sāktos tracis. Nezinu, ko viņš izdarīja ar ieroci, varbūt pabāza aizmugurē aiz bikšu siksnas. Kad atbrauca ātrie, visur bija policisti ar šaujamiem. Ātrie ieskrēja iekšā un darīja to, ko ir mācīti darīt apšaudes laikā, - pieslēdza mākslīgo elpināšanu, uzmeta lielākajam ļaunumam virsū apsēju, uzlika spiediena kompresi, lai apturētu asiņošanu, un laidās prom. Viņi darīja savu darbu. Līdz slimnīcai ātrās palīdzības mašīna nemaz nav tikusi. Policija to joprojām meklē. Par mediķiem man nav nekāda labā nojauta. Koplijs teica, viņi noklausoties dispečerdienesta ierakstus. Uz mašīnām vairākkārt esot zvanīts. Viņi domā, ka Lekters pats turp piezvanījis, pirms sācis šaut, lai nevajadzētu tur gulšņāt pārāk ilgi. Doktoram Lekteram patīk izklaidēties.

Nekad agrāk Stārlinga nebija dzirdējusi Kroforda balsī tādu rūgtumu. Tā kā sarūgtinājums viņas apziņā saistījās ar vājumu, tas viņu biedēja.

-     Šī bēgšana vēl nenozīmē, ka doktors Lekters ir melojis, - Stārlinga teica. - Protams, kādam viņš meloja - mums vai senatorei Mārtinai. Bet varbūt nemeloja abiem reizē? Se- natorei Mārtinai viņš sacījis, ka tas esot Billijs Rubīns, un apgalvojis, ka vairāk neko nezinot. Man viņš teica, ka tas esot kāds, kurš iedomājies sevi par transseksuāli. Gandrīz vai pēdējais, ko viņš man pateica, bija: "Kāpēc gan nepabeigt arku?" Viņš runāja par dzimuma maiņas teoriju, kas…

-     Zinu, es lasīju jūsu kopsavilkumu. Ar to neko nevar iesākt, pirms neesam dabūjuši no klīnikām uzvārdus. Alans Blūms pats personiski ir devies pie galvenajiem ārstiem. Viņi dievojas, ka meklējot. Man ir tam jātic.

-    Mister Kroford, vai jūs esat sprukās?

-      Man iesaka iet atvaļinājumā ģimenes apstākļu dēļ, - Krofords teica. - FIB ir tāda jauna nodaļa, Narkotiku apkarošanas nodaļa, un "papildelementi" no ģenerālprokurora biroja - proti, Krendlers.

-    Kas ir boss?

-    Oficiāli - FIB direktora vietnieks Džons Golbijs. Mēs abi esam, sacīsim, ciešās konsultatīvās attiecībās. Džons ir krietns vīrs. Un jūs, vai jūs esat sprukās?

-     Krendlers lika, lai es atdodu savu apliecību un šaujamo un piesakos atpakaļ skolā.

-    To visu viņš teica pirms jūsu vizītes pie Lektera. Stārlinga, šajā pēcpusdienā viņš ir nosūtījis uz Profesionālās atbildības biroju negantu sūdzību. Tā ir prasība "bez kādiem aizspriedumiem", lai jūs izslēdz no Akadēmijas līdz tam laikam, kad tiks atkārtoti pārbaudīts, vai jūs esat derīga dienestam. Tas ir gļēvs šāviens mugurā. Mūsu ieroču mācības instruktors Džons Braiems to dzirdējis nupat mācībspēku sanāksmē Kventiko. Viņš pateicis visu, ko domā, un tad piezvanīja man.

-    Cik nopietni tas ir?

-    Jums tiks dotas tiesības pārrunās izklāstīt savu viedokli. Es galvošu par jūsu atbilstību, ar to pietiks. Bet, ja jūs vēl ilgāk kavēsiet nodarbības, jums noteikti būs jāatkārto kurss, lai kāds būtu šo pārrunu iznākums. Vai zināt, kas notiek, ja ir jāatkārto kurss?

-    Protams, tad studentu nosūta atpakaļ uz reģionālo biroju, kur viņš savervēts. Tur jāšuj vākos protokoli un jāvāra kafija, līdz Akadēmijā vēlreiz atbrīvojas vieta.

-      Varu apsolīt jums studiju vietu, bet nespēšu atturēt viņus no lēmuma par kursa atkārtošanu, ja jūs kavēsiet nodarbības.

-     Tātad man jāatgriežas skolā un jābeidz darbs ar šo lietu, citādi…

-Jā.

-    Kā lai es rīkojos?

-    Jūsu darbs bija Lekters. Jūs to paveicāt. Es nelūdzu, lai jūs atkārtojat kursu. Tas jums varētu maksāt pusgadu, varbūt vairāk.

-    Un Ketrīna Mārtiņa?

-     Meitene ir pie viņa jau gandrīz četrdesmit astoņas stundas - pusnaktī būs četrdesmit astoņas stundas. Ja mēs viņu nenoķersim, viņš droši vien nogalinās Ketrīnu rit vai parit, ja notiks tāpat kā pēdējo reizi.

-    Lekters vēl nav viss, kas mums ir.

-   Līdz šim ir sameklēti seši Viljami Rubīni, visi agrāk par kaut ko sodīti. Neviens no viņiem īpaši neizskatās pēc vajadzīgā. Kukaiņu žurnālu abonentu sarakstos nav neviena Billija Rubīna. Nažu kalēju ģildei ir zināmi pieci ziloņkaula antrako- zes slimnieki pēdējo desmit gadu laikā. No tiem mums vēl pāris jāpārbauda. Kas vēl? Klauss nav identificēts - pagaidām. Interpols ziņo par Marseļā iesniegtu pieteikumu par pazudušu norvēģu tirdzniecības flotes jūrnieku, kādu Klausu Bjetlandu - vai kā nu to izrunā. Norvēģijā tiek meklēta viņa zobu karte, ko atsūtīt mums. Ja mēs kaut ko saņemsim no klīnikām un jums būs laiks, jūs varētu palīdzēt. Stārlinga!

-    Jā, mister Kroford?

-    Atgriezieties skolā.

-    Ja jūs negribējāt, lai es dzenu viņam pēdas, tad jums nevajadzēja ņemt mani līdzi uz to apbedīšanas biroju, mister Kroford.

-     Tiesa, - Krofords atteica. - Laikam jau nevajadzēja vis. Bet tad mēs nebūtu atraduši kukaini. Neatdodiet savu revolveri! Kventiko ir pietiekami droša, bet jums jābūt apbruņotai ikreiz, kad atstāsiet Kventiko bāzi, līdz tam laikam, kad Lekters būs arestēts vai miris.

-    Un jūs? Viņš jūs ienīst. Un droši vien ir to apdomājis.

-   To ir darījuši daudzi, Stārlinga, daudzos cietumos. Varbūt kādu dienu viņš pie tā ķersies, bet patlaban ir pārāk aizņemts. Ir tik saldi būt brīvībā, un viņš nav gatavs šķiest to tādā veidā. Un šī māja ir drošāka, nekā izskatās.

Iepīkstējās klausule Kroforda kabatā. Telefons uz galda iezvanījās un mirkšķināja spuldzīti. Atbildējis viņš mirkli klausījās un tad noteica:

-    Labi, - un beidza sarunu.

-     Ātrās palīdzības mašīna ir atrasta Memfisas lidostas pazemes garāžā. - Viņš nogrozīja galvu. - No tā nav nekāda labuma. Tajā bijuši mediķi. Abi pagalam. - Noņēmis brilles, Krofords meklēja mutautu, lai tās nospodrinātu.

-     Stārlinga, no Smitsona muzeja ir zvanīts Barouzam. Meklē jūs - tas Pilčers. Viņi ir gandrīz beiguši pētīt kukaini. Uzrakstiet par to ziņojumu un pievienojiet lietas materiāliem. Jūs atradāt kukaini un strādājāt tajā virzienā, un es gribu, lai protokolā būtu rakstīts tieši tā. Vai esat gatava?

Stārlinga bija tik nogurusi kā vēl nekad.

-    Protams, - viņa atbildēja.

-Atstājiet savu mašīnu garāžā, un Džefs aizvedīs jūs uz Kventiko, kad būsiet tikusi galā.

Uz lieveņa kāpnēm viņa atskatījās uz apgaismotajiem logiem, aiz kuriem dežurēja māsa, un tad pievērsās Krofordam.

-    Es domāju pārjums abiem, mister Kroford.

-    Paldies, Stārlinga, - viņš noteica.

40

Aģente Stārlinga, doktors Pilčers sacīja, ka gaidīšot jūs Kukaiņu zoodārzā. Es jūs uz turieni pavadīšu, - sacīja sargs.

Lai no Konstitūcijas avēnijas puses nonāktu muzeja Kukaiņu zoodārzā, ar liftu jāuzbrauc vienu līmeni virs lielā, izbāztā ziloņa un jāšķērso plašs stāvs, kas veltīts cilvēka izpētei.

Vispirms parādījās galvaskausu rindas, tās cēlās un pletās, demonstrējot cilvēku populācijas eksploziju kopš Kristus laikiem.

Stārlinga un sargs soļoja pa krēslainu ainavu, kuru apdzīvoja figūras, kas ilustrēja cilvēka izcelšanos un variācijas. Šeit bija arī rituālu liecības - tetovējumi, nosietas kājas, zobu modifikācijas, peruāņu ķirurģija, mumificēšana.

-    Vai jūs kādreiz esat redzējusi Vilhelmu fon Elenboge- nu? - sargs jautāja, ar lukturīti apgaismodams kādu vitrīnu.

-    Šķiet, ka ne, - Stārlinga atteica, nepagausinādama soli.

-   Jums derētu atnākt, kad gaisma ir iedegta, un paskatīties uz viņu. Viņš tika apbedīts Filadelfijā astoņpadsmitajā gadsimtā. Un pārvērtās par ziepēm, tiklīdz viņu skāra gruntsūdeņi.

Kukaiņu zoodārzs ir liela telpa - tobrīd tā bija pustumša -, un tajā skan sisināšana un spārnu švīkoņa. To pilda būri un kastes ar dzīviem kukaiņiem. Kukaiņu zoodārzā jo sevišķi patīk bērniem, un viņi tur drūzmējas augu dienu. Vakaros, atstāti paši savā nodabā, kukaiņi sāk rosīties. Dažās kastēs kvēloja sarkana gaisma, un telpas pustumsā ugunīgi sarkani gailēja uzraksti virs avārijas izejām.

-    Doktor Pilčer! - sargs no durvīm pasauca.

-    Šeit, - Pilčers teica, kā gaismas signālu pacēlis gaisā kabatas lukturīti.

-    Vai jūs izvedīsiet šo dāmu ārā?

-    Jā, paldies!

Stārlinga izņēma no somiņas savu mazo lukturīti un ieraudzīja, ka slēdzis palicis nospiests un baterijas izlādējušās. Zibsnīgais dusmu uzplūds lika atcerēties, ka viņa ir nogurusi un ka jāsaņemas.

-    Sveicināta, aģente Stārlinga.

-    Doktor Pilčer!

-    Varbūt "profesor Pilčer"?

-    Vai jūs esat profesors?

-     Nē, bet neesmu arī doktors. Esmu tikai priecīgs, jūs redzot. Vai gribat apskatīt kukaiņus?

-    Protams. Kur ir doktors Rodens?

-     Pēdējās divās naktīs viņš paveica vairumu darba, noņemdamies ar kaetaksiju, un pēdīgi viņam bija jāliekas uz auss. Vai jūs redzējāt to kukaini pirms tam, kad mēs sākām ar to strādāt?

-Nē.

-    Patiesībā tas bija galīgi izžuldzis.

-    Bet jūs tomēr tikāt galā un visu noskaidrojāt?

-    Jā. Nupat. - Viņš apstājās pie režģota būra. - Vispirms ļaujiet jums parādīt naktstauriņu, kas līdzīgs tam, kuru jūs atvedāt pirmdien. Tas nav tieši tāds pats, tomēr pieder pie tās pašas pūcīšu dzimtas. - Lukturīša stars pievērsās lielam, vizoši zilam naktstauriņam, kas tupēja uz sīka zariņa, salicis spārnus kopā. Pilčers uzpūta tauriņam, un, tiklīdz tas nozibi- nāja viņiem pretim spārnu apakšpuses, acumirklī parādījās nikna pūces galva, acīm līdzīgajiem plankumiem uz spārniem iezvērojoties kā pēdējai ainai, ko savā dzīvē redz žurka. - Tas ir Caligo beltrao - diezgan izplatīts. Toties Klausa eksemplārs pieder pie retumiem. Nāciet man līdzi!

Telpas galā, ar margām norobežotā nišā, atradās vēl viena kaste. Pārklāta ar drānu, tā atradās tik tālu, lai to nevarētu aizsniegt bērni. Kastei līdzās dūca mazs gaisa mitrinātājs.

-      Mēs turam to aiz stikla, lai pasargātu apmeklētāju pirkstus, - tas var uzbrukt. Tam patīk arī valgme, un stikls neļauj mitrumam iztvaikot. - Saņēmis kasti aiz rokturiem, Pilčers piesardzīgi pacēla to un pavirzīja tuvāk. Noņēmis pārklāju, viņš ieslēdza virs kastes mazu lampiņu.

-   Šis ir miroņgalvas naktstauriņš, - viņš sacīja. - Tas sēž uz naktenes, mēs ceram, ka tas izdēs olas.

Naktstauriņš bija brīnišķīgs un baismīgs, lielie, brūngan- melnie spārni sakļauti kā apmetnis, uz platās, matiņiem klātās muguras vīdēja zīme, kas iedvesusi šausmas cilvēkiem kopš tiem laikiem, kad tie pirmo reizi ieraudzījuši to savos laimīgajos dārzos. Kupolveida galvaskauss, kas bija reizē galvaskauss un seja, raudzījās ar savām tukšajām acīm, zem acu dobumiem bija smalki iezīmēti vaigukauli.

-     Acherontia styx, - Pilčers teica. - Vārds salikts no divu Elles upju nosaukumiem. Jūsu meklējamais, viņš ikreiz iemet līķus upē - es laikam lasīju to avīzē.

-    Jā, - Stārlinga sacīja. - Vai šis naktstauriņš ir rets?

-    Šajā pasaules daļā jā. Dabā šeit to nav vispār.

-    No kurienes tas ir? - Stārlinga pieliecās tuvu klāt kastes režģu vākam. Viņas elpa sakustināja matiņus uz naktstauriņa muguras. Viņa atsprāga nost, kad tauriņš klusu iepīkstējās un nikni saplivināja spārnus. Viņa sajuta spārnu radīto vieglo gaisa strāvu.

-    No Malaizijas. Ir ari Eiropas tips, dēvēts par atropos, bet šis un otrs, kas atrasts Klausa mutē, ir no Malaizijas.

-    Tātad kāds ir to izaudzējis.

Pilčers pamāja.

-    Jā, - viņš noteica, kad Stārlinga uz viņu nepaskatījās. - Tas noteikti ievests ar kuģi no Malaizijas kā oliņa vai, ticamāk, kā kūniņā. Vēl nevienam nav izdevies panākt, lai tas dētu olas nebrīvē. Tie pārojas, bet olas nedēj. Visgrūtāk ir atrast džungļos kāpuru. Pēc tam tos nav grūti audzēt.

-    Jūs teicāt, ka tie var uzbrukt.

-    Smeceris ir ass un spēcīgs, un tauriņš iecirtīs to jums pirkstā, ja blēņosieties ar viņu. Tas ir neparasts ierocis, un to neietekmē pat spirts, kad kukainis ir iekonservēts. Tas ļāva mums sašaurināt meklējumu loku, tāpēc mēs varējām to tik drīz identificēt. - Pilčers pēkšņi šķita apmulsis, it kā būtu izlielījies. - Un tie ir arī izturīgi, - viņš steigšus turpināja. - Ielien bišu stropos un sūc medu. Reiz mēs vācām paraugus Sabā, Borneo, un tie lidoja uz lampu, kas dega pie kopmītnes. Bija spocīgi tos dzirdēt, mēs būtu…

-    Kur jūs dabūjāt šo?

-     Iemainījām no Malaizijas valdības. Nezinu, pret kādām precēm. Tas bija jocīgi, mēs tupējām tumsā ar savu cianīda spaini, kad…

-   Ar kādām muitas deklarācijām tas ieradās? Vai jums ir kopijas? Vai, izvedot no Malaizijas, tie ir jāuzrāda muitai? Kas dod atļauju?

-   Jūs steidzaties. Redziet, šeit esmu pierakstījis visu, kas mums zināms, un uzrādījis vietas, kur var iesniegt sludinājumus, ja kāds vēlas nodarboties ar kaut ko tādu. Nāciet, es izvedīšu jūs ārā.

Viņi klusēdami šķērsoja plašo nama stāvu. Lifta gaismā Stārlinga pamanīja, ka Pilčers ir tikpat noguris kā viņa.

-    Šā darba dēļ jūs palikāt nomodā, - viņa sacīja. - Jūs esat ļoti laipns. Es pirmīt negribēju runāt tik strupi, es tikai…

-     Ceru, ka viņu noķers. Ceru, ka jūs drīz pabeigsiet šo lietu, - viņš atteica. - Esmu tur pierakstījis dažas ķimikālijas, kuras viņš varētu pirkt, ja konservē eksemplārus… Aģente Stārlinga, es vēlētos ar jums iepazīties.

-    Varbūt man vajadzētu jums piezvanīt, kad varēšu.

-     Noteikti vajadzētu, katrā ziņā, es priecāšos, - Pilčers nobēra.

Lifta durvis aizvērās, un Pilčers un Stārlinga nozuda. Ēkas stāvā, kas bija veltīts cilvēcei, valdīja klusums, nekustējās neviena figūra - ne tetovēta, ne mumificēta; nepakustējās apsaitētās kājas.

Kukaiņu zoodārzā sarkani kvēloja avārijas izejas apgaismojums, spoguļojoties desmit tūkstošos aktīvu senākās sugas acu. Gaisa mitrinātājs zumēja un šņāca. Zem pārsega savā melnajā kastē miroņgalva norāpās lejā no naktenes stublāja. Tas rāpoja pa būra grīdu, spārnus velkot nopakaļ kā apmetni, un atrada šūnu medus gabaliņu savā traukā. Ar spēcīgajām priekškājām satvēris šūnas, naktstauriņš atritināja aso smece- ri un ietrieca to vaska vāciņā, kas klāja medus šūnu. Tas tupēja, klusu sūkdams medu, kamēr tam visapkārt tumsā atsākās sisināšana un spārnu švīkoņa un tai līdzi - kukaiņu pasaules sīkās intrigas un slepkavības.

41

Ketrīna Beikere Mārtiņa joprojām bija dziļi lejā, necaurredzamajā tumsā. Tumsa virmoja aiz viņas plakstiņiem, un saraustīta miega mirkļos viņa sapņoja, ka tumsa ienāk viņā. Tumsa plūda glūnīgi, iezagās viņai degunā un ausīs, mikli tumsas pirksti tuvojās visām viņas ķermeņa atverēm. Viņa aizlika plaukstu priekšā mutei un degunam, ar otru plaukstu apsedza vagīnu, sasprindzināja dibenu, iespieda vienu ausi matracī, bet otru upurēja tumsas ienākšanai. Līdz ar tumsu nāca kāda skaņa, un viņa uztrūkās no snaudas. Pazīstama, rosīga skaņa - šujmašīna. Dažādā ātrumā. Lēni, tagad steidzīgi.

Augšā, pagrabā, dega gaisma - augstu virs galvas, kur akas vākā bija atvērta mazā lūka, viņa saskatīja nespodru, dzeltenu disku. Pāris reižu ierējās mazais pūdelis, un ar to apslšoēti sarunājās baismīgā balss.

Šūšana. Te, lejā, šūšana nu nekādi neiederējās. Šūšana pieder pie gaismas. Ketrīnai prātā tik remdējoši pazibēja viņas bērnības saulainā šūšanas istaba… saimniecības vadītāja, mīļā Bea Lova, pie šujmašīnas… viņas mazais kaķēns ķersta vējā plīvojošo aizkaru.

Balss to visu izdzēsa, tarkšķot ar pūdeli. - Prešesa, liec to nost! Tu sadursies ar kniepadatu, un kas tad būs? Es jau gandrīz esmu galā. Jā, sirsniņ. Dabūsi maltīti-i, kad darbs būs cauri-i, dabūsi maltīti-i, jājājājājā-jā.

Ketrīna nezināja, cik ilgi ir bijusi gūstā. Viņa zināja, ka divreiz ir nomazgājusies - pēdējā reizē viņa bija nostājusies gaismā, vēlēdamās, lai viņš redz viņas augumu, nebūdama pārliecināta, vai viņš skatās lejup aiz žilbinošā starmeša. Redzēt Ketrīnu Beikeri Mārtiņu kailu - tas bija elpu aizraujošs skats, viņa patiesi bija krāšņa un pati to zināja. Viņa gribēja, lai viņš to ierauga. Viņa gribēja tikt ārā no bedres. Ja tiksi pietiekami tuvu, lai drātētos, tad būsi pietiekami tuvu, lai cīnītos, - tā viņa mazgādamās klusu skaitīja. Ēst Ketrīnai deva ļoti maz, un viņa zināja, ka jārīkojas, kamēr vēl ir spēks. Viņa zināja, ka pieveiks šo vīrieti. Viņa zināja, ka prot cīnīties. Varbūt būtu labāk vispirms pārgulēt ar viņu, pārgulēt tik daudzas reizes, cik vien viņš jaudātu, līdz pagurtu?

Viņa zināja - ja vien izdotos aplikt kājas viņam ap kaklu, tad viņa vienā mirklī nosūtītu šo vīrieti pie dieviem. Vai es spētu to izdarīt? Lai velns par stenderi, protams, spētu. Pauti un acis, pauti un acis, pautiunacis. Tomēr no augšas nebija nākusi ne skaņa, līdz viņa beidza mazgāties un uzvilka tīro kombinezonu. Nebija nekādas atbildes uz viņas piedāvājumiem, kad mazgāšanās spainis uzšūpojās augšup tievajā auklā un tā vietā lejā nolaidās tualetes spainis.

Tagad, vairākas stundas vēlāk, Ketrīna gaidīja, ieklausīdamās šujmašīnas troksnī. Viņa nesauca. Pēc kāda laika, varbūt pēc tūkstoš elpas vilcieniem, Ketrīna dzirdēja, ka viņš uzkāpj augšā pa kāpnēm, runādams ar suni, kaut ko teikdams: - …brokastis, kad es pārnākšu. - Pagraba gaismu viņš bija atstājis ieslēgtu. Reizēm viņš tā darīja.

Kāju nagi un soļi augšā uz virtuves grīdas. Suņa smilksti. Ketrīna nosprieda, ka viņas nolaupītājs iet prom. Dažreiz viņš aizgāja uz ilgu laiku.

Aizdvašoja elpas vilcieni. Mazais šunelis tipināja pa augšu, pa virtuvi, smilkstēja, kaut ko grabināja, kaut ko būk- šķināja pa grīdu, varbūt savu bļodiņu. Skrāpēšanās, skrāpēšanās augšā. Un atkal rējieni, īsi, spalgi, šoreiz ne tik skaidri kā tad, kad suns atradās virs viņas, virtuvē. Jo mazais šunelis vairs nebija virtuvē. Tas ar purnu bija atgrūdis vaļā durvis un tagad pagrabā ķerstīja peles, tā tas bija darījis jau agrāk, kad saimnieka nebija mājās.

Lejā, tumsā, Ketrīna Mārtiņa iebāza roku zem matrača. Atradusi vistas kaulu, viņa to apostīja. Bija grūti nociesties, neapēdušai gaļas un skrimšļa šķiedriņas, kas vēl turējās pie tā. Viņa ielika kaulu mutē, lai to sasildītu. Tad piecēlās, mazliet grīļodamās apdullinošajā tumsā. Stāvajā bedrē viņai nebija nekā cita kā vien matracis, kombinezons, kas viņai mugurā, plastmasas spainis un tievā kokvilnas aukla, kas sniedzās augšup, pretī bāli dzeltenajai gaismai.

Par to viņa bija domājusi katru laika sprīdi, kurā vien spēja domāt. Ketrīna pasniedzās tik augstu, cik vien spēja, un satvēra auklu. Labāk raut strauji vai vilkt vienmērīgi? Par to viņa bija prātojusi tūkstošiem elpas vilcienu garumā. Labāk vilkt vienmērīgi.

Kokvilnas aukla bija elastīgāka, nekā viņa paredzējusi. Ketrīna satvēra to vēlreiz, pēc iespējas augstu, un vilka, kustinādama roku šurpu turpu, cerēdama, ka aukla dilst tajā vietā, kur spiežas pret koka lūkas malu viņai virs galvas. Viņa berzēja auklu tik ilgi, līdz iesāpējās plecs. Viņa vilka, aukla stiepās, nu vairs nestiepās, to vairāk nevarēja nostiept. Lūdzu, notrūksti augstu! Pakš - un tā krita. Ketrīnai sejā iebira di^gu plūksnas.

Viņa tupēja uz grīdas, aukla bija uzkritusi uz galvas un pleca, no lūkas tālu augšā nespīdēja tik daudz gaismas, lai tā būtu saskatāma. Viņa nezināja, cik auklas viņai ir. To nedrīkstēja samudžināt. Viņa rūpīgi salocīja auklu līkumos uz grīdas, mērīdama ar savu apakšdelmu. Viņa saskaitīja četrpadsmit apakšdelmu. Aukla bija pārtrūkusi pie akas malas.

Vistas kaulu ar visām gaļas šķiedriņām Ketrīna cieši iesēja auklā tur, kur tā bija piestiprināta pie spaiņa stīpas.

Tagad pats grūtākais.

Strādā uzmanīgi! Garīgi viņa bija noskaņojusies uz negaisa laiku. Tas bija tāpat, kā sargāt savu dzīvību mazā laiviņā vētras laikā.

Auklas notrūkušo galu viņa apsēja sev ap delnas locītavu un savilka mezglu ar zobiem.

Viņa nostājās pēc iespējas tālu no auklas. Turēdama spaini aiz stīpas, viņa savicināja to lielā aplī un svieda taisni augšup, pretim nespodrajam gaismas diskam. Plastmasas spainis netrāpīja vaļējā lūkā, atsitās pret vāka apakšu, krita atpakaļ un ietriecās viņai sejā un plecā. Šunelis ierējās skaļāk.

Viņa bez steigas salocīja auklu no jauna un meta vēlreiz, tad vēlreiz. Uzmests trešo reizi, spainis krītot trāpīja viņai pa salauzto pirkstu, un viņai vajadzēja atbalstīties pret ieslīpo sienu un dziļi elpot, līdz pārgāja nelabums. Ceturtajā metienā spainis uzkrita viņai virsū, bet piektajā vairs ne. Tas bija ārā. Spainis bija kaut kur uz akas koka vāka blakus vaļējai lūkai. Cik tālu no cauruma? Nomierinies! Viņa piesardzīgi pavilka. Paraustīja auklu un dzirdēja, kā spaiņa stīpa nogrāb pret koku viņai virs galvas.

Suns ierējās skaļāk.

Nedrīkst pārvilkt spaini pār cauruma malu, tomēr tas jāpievelk tuvu klāt. Ketrīna pavilka vēl.

Mazais šunelis bija tepat tuvu, pagraba telpā starp spoguļiem un manekeniem. Ostīja diegu galus un auduma atgriezumus zem šujmašīnas. Ošņājās pa lielo, melno skapi. Paskatījās uz pagraba galu, no kurienes nāca skaņas. Metās uz telpas tumšo daļu, ierējās un atkal skrēja atpakaļ.

Tad pūdelis izdzirdēja vāju balsi.

-    Preee-šesa!

Mazais sunītis ierējās un palēcās uz vietas. Tuklais, mazais ķermenītis rejot trīcēja.

Nu bija dzirdama slapja, šmakstinoša skaņa.

Suns paskatījās augšup, uz virtuves grīdu, bet skaņa nenāca no turienes.

Šmakstināšana, čāpstināšana - kā ēdot.

-    Nāc šurp, Prešesa! Nāc šurp, sirsniņ!

Sīkiem solīšiem, ausis sasmailējis, suns iegāja tumsā.

Šmaks-šmaks.

-    Nāc šurp, sirsnucīt, nāc šurp, Prešesa!

Pūdelis saoda pie spaiņa stīpas piesieto vistas kaulu. Un sāka skrāpēties gar akas malu un smilkstēt.

Šmaks-šmaks-šmaks.

Mazais pūdelis uzlēca uz akas vāka. Smarža bija tur, starp spaini un caurumu. Suns uzrēja spainim, šaubās iesmilkstējās. Vistas kauls vieglītēm sakustējās.

Pūdelis notupās, nolicis purniņu starp priekšķepām, dibenu izslējis gaisā, sparīgi luncinādams asti. Tad divreiz ierējās, metās pie vistas kaula un sakampa to zobos. Likās, spainis cenšas pagrūst šuneli nost no kaula. Pūdelis uzrūca spainim un turēja to ciet, uzmeties virsū stīpai, zobos cieši sagrābis kaulu. Pēkšņi spainis nogāza pudeli no kājām, pagrūda to, tas pūlējās piecelties, atkal pakrita, cīnījās ar spaini, viena pakaļkāja līdz pat augšai ieslīdēja caurumā, nagi izmisīgi ķērās kokā, spainis slīdēja, iegrīļojās caurumā līdz ar suņa pakaļkājām, un šunelis izrāvās brīvībā. Spainis pārslīdēja pār malu un krita, krita bedrē ar visu vistas kaulu. Pūdelis dusmīgi ierēja caurumā, rējieni atbalsojās akā. Tad tas mitējās riet un piešķieba galvu, ieklausīdamies skaņās, ko spēja sadzirdēt tikai pats. Norāpies no akas vāka, suns vauk- šķēdams skrēja augšup pa kāpnēm, un kaut kur augšstāvā aizcirtās durvis.

Ketrīnas Beikeres Mārtinas asaras karstas izplūda pār vaigiem un pilēja, skardamas kombinezona audumu, iesūcās tajā, siltas uz viņas krūtīm, un viņa nodomāja, ka neizbēgami mirs.

42

Krofords vienatnē stāvēja savas darbistabas vidū, rokas sabāzis dziļi kabatās. Viņš tur stāvēja no divpadsmitiem trīsdesmit līdz divpadsmitiem trīsdesmit trim naktī un gaidīja ideju. Tad nosūtīja teleksu uz Kalifornijas Transportlīdzekļu reģistrācijas departamentu un lūdza sameklēt treileru, kuru, pēc doktora Lektera apgalvojuma, Kalifornijā bija nopircis Raspeils, to pašu, ko Raspeils bija izmantojis savam romānam ar Klausu. Krofords palūdza, lai KTRD pārbauda soda talonus, kas izsniegti jebkuram citam šā treilera vadītājam, nevis Bendžaminam Raspeilam.

Tad viņš apsēdās uz dīvāna, nolicis uz ceļgaliem rak- stāmpaliktni, un sacerēja izaicinošu privātsludinājumu, ko publicēt lielākajās avīzēs:

Junonai līdzīga, samtaina kaisles puķe, 21, modele, meklē vīrieti, kas novērtētu kvalitāti UN kvantitāti. Esmu roku un kosmētikas modele, Tu esi redzējis mani žurnālu reklāmās, tagad es vēlētos redzēt Tevi. Lūdzu foto pirmajā vēstulē.

Krofords mirkli domāja, izsvītroja "Junonai līdzīga" un aizstāja to ar "krāšņi veidota".

Galva noslīga lejup, viņš iesnaudās. Datora zaļais ekrāns zīmēja mazus kvadrātiņus viņa briļļu lēcās. Attēls uz ekrāna sakustējās, rindiņas slīdēja augšup, kustēdamās Kroforda briļļu stiklos. Miegā viņš papurināja galvu, it kā šie tēli viņu kutinātu.

Parādījās ziņa:

LEKTERA KAMERAS PĀRMEKLĒŠANĀ MEMFISAS POLICIJA ATRADUSI DIVUS PRIEKŠMETUS.

1.      IMPROVIZĒTA ROKUDZELŽU ATSLĒGA NO LODĪŠU PILDSPALVAS SERDEŅA. TAJĀ IZVĪLĒTAS SPRAUGAS, BALTIMORAI PIEPRASĪTS MEKLĒT SLIMNĪCAS KAMERĀ RAŽOŠANAS PĒDAS. ATB. KOPLIJS, MEMFISA.

2.  PIEZĪMJU PAPĪRA LAPA, KO BĒGLIS ATSTĀJIS TUALETES PODĀ. ORIĢINĀLS CEĻĀ UZ VAŠINGTONAS DOKUMENTU NODAĻU/LABOR. ROKRAKSTA ATTĒLS SEKOS. ROKRAKSTA PARAUGS NOSŪT. UZ LENGLUU, BENSONAM, KRIPTOGRĀFIJĀ.

Datortermināļa klusais dubultsignāls Krofordu nepamodināja, toties pēc trim minūtēm uzcēla telefons. Zvanīja Dže- rijs Barouzs no Nacionālā kriminālinformācijas centra.

-    Vai jūs redzat savu ekrānu, Džek?

-    Vienu mirklīti, - Krofords teica. - Jā, redzu.

-    Laboratorijai jau ir rezultāts, Džek. No zīmējuma, ko Lekters atstājis atejā. Cipari starp Čiltona uzvārda burtiem ir bioķīmijas formula - C33H36 N4 06 - un apzīmē cilvēka žults pigmentu, ko sauc par bilirubīnu. Laboranti piezīmēja, ka tas ir galvenais krāsas pigments cilvēka izkārnījumos.

-    Velns parāvis!

-    Jums ir bijusi taisnība par Lekteru, Džek. Viņš ir tikai vazājis viņus aiz deguna. Žēl senatores Mārtinas. Laboranti saka, bilirubīns esot gandrīz tādā pašā krāsā kā Čiltona mati. Viņi to sauc par trakomājas humoru. Vai redzējāt Čiltonu ziņās pulksten sešos?

-Nē.

-    To ir redzējusi Merilīna Satere augšstāvā. Čiltons neganti plātījies ar "Billija Rubīna meklēšanu". Tad aizgājis vakariņās kopā ar kādu televīzijas reportieri. Tur viņš arī bija, kad Lekters devās pastaigā. Lielāku idiotu nevar iedomāties.

Pakapeniski, itin kā kaut kas glunētu lauka gar ekrāna apakšmalu, parādījās rokraksta paraugs:

-    Lekters ieteica Stārlingai "paturēt prātā", ka Čiltonam nemaz nav medicīnas doktora grāda, - Krofords sacīja.

-     Jā, to es lasīju kopsavilkumā. Manuprāt, Čiltons taisījās Stārlingai klāt, un Stārlinga iedevusi viņam pamatīgu kurvi. Varbūt viņš ir stulbs, bet akls nu gan ne. Kā tai meitenei iet?

-    Laikam jau ciešami. Nogurusi.

-    Vai jūs domājat, ka Lekters muļķoja ari viņu?

-    Varbūt. Mēs tomēr pārbaudīsim. Nezinu, ko dara klīnikas, man visu laiku šķiet, ka dokumentus tomēr vajadzēja pieprasīt caur tiesu. Man riebjas būt atkarīgam no viņiem. Ja rīt priekšpusdienā vēl nebūsim neko saņēmuši, vērsīsimies pie tiesas.

-     Paklau, Džek… jums tur, ārpusē, ir daži ļaudis, kuri pazīst Lekteru pēc izskata, vai ne?

-Jā.

-    Viņš noteikti kaut kur sēž un smejas.

-    Varbūt vairs nesmiesies ilgi, - Krofords atteica.

43

Doktors Lekters stāvēja pie reģistratūras letes elegantajā Marka viesnīcā Sentluisā. Viņš bija brūnā platmalē un lietusmētelī, sapogājis to līdz pašam kaklam. Degunu un vaigus klāja akurāts pārsējs.

Reģistrācijas kartē viņš parakstījās kā "Loids Vaimens", parakstu viņš bija iemēģinājis Vaimena automašīnā.

-     Kā jūs maksāsiet, mister Vaimen? - reģistrators jautāja.

-     Ar "American Express". - Doktors Lekters sniedza vīrietim Loida Vaimena kredītkarti.

No salona atplūda klusa klaviermūzika. Pie bāra doktors Lekters redzēja divus cilvēkus ar pārsaitētiem deguniem. Pusmūža pāris devās uz liftu, dungojot kādu Koula Portera melodiju. Sievietei uz acs bija marles apsējs.

Reģistrators beidza aizpildīt kredītkartes čeku.

-   Jūs droši vien zināt, mister Vaimen, ka drīkstat izmantot slimnīcas garāžu.

-     Jā, paldies, - doktors Lekters atteica. Viņš jau bija novietojis garāžā Vaimena automašīnu ar visu Vaimenu bagāžniekā.

Nesējs, kas nogādāja Vaimena somas mazajā luksusnu- murā, par atlīdzību saņēma vienu no Vaimena piecdolāru banknotēm.

Doktors Lekters pasūtināja kokteili un sendviču un atpūtās ilgā dušā.

Viesnīcas numurs doktoram Lekteram pēc ilgā ieslodzījuma šķita milzīgs. Viņš izbaudīja pastaigas prieku, staigādams šurpu turpu pa saviem apartamentiem.

Pa logu ielas pretējā pusē viņš redzēja Sentluisas pilsētas slimnīcas Mairona un Sedijas Fleišeru nodaļu, kur atradās viens no pasaules slavenākajiem galvaskausa un sejas ķirurģijas centriem.

Doktora Lektera seja bija pārāk plaši pazīstama, lai viņš varētu izmantot šejienes plastikas ķirurgu pakalpojumus, tomēr šī bija viena no nedaudzajām vietām pasaulē, kur viņš varēja staigāt apkārt ar apsaitētu seju, neizraisot nekādu interesi.

Šeit viņš jau vienreiz bija apmeties pirms vairākiem gadiem, kad veica psihiatriskus pētījumus izcilajā Roberta Dž. Brokmena Memoriālajā bibliotēkā.

Cik reibinoši, ja ir logs, vairāki logi! Viņš tumsā stāvēja pie saviem logiem, nolūkodamies, kā pār Makārtura tiltu slīd automašīnu gaismiņas, un baudīdams kokteili. Viņš jutās patīkami noguris pēc piecas stundas ilgā brauciena no Memfi- sas.

Vienīgais īstais satraukums šajā vakarā bija gadījies Memfisas Starptautiskās lidostas pazemes garāžā. Sakopties ar vates vīkšķu, spirta un destilētā ūdens palīdzību, tupot ātrās palīdzības mašīnā, itin nemaz nebija ērti. Kad viņš bija ietērpies mediķa baltajā virssvārcī, atlika vairs tikai notvert vientulīgu ceļotāju patukšajā lielās garāžas ailē, kur stāvēja uz ilgu laiku atstātas mašīnas. Vīrietis tieši laikā noliecās pie savas mašīnas bagāžnieka, lai paņemtu koferīti, un pat nemanīja, kā no aizmugures pienāk doktors Lekters.

Doktors Lekters bija prātojis, vai policija uzskata, ka viņš ir tik dumjš, lai lidotu prom no šīs lidostas.

Pa ceļam uz Sentluisu vienīgais sarežģījums bija atrast svešajā mašīnā lukturu, gabarītuguņu un logu tīrītāju slēdžus, jo doktors Lekters neprata apieties ar vadības paneli blakus stūrei.

Rīt viņš nopirks visu vajadzīgo - matu krāsu, skūšanās piederumus, "kalnu sauli" un vēl citas, pret recepti iegādājamas lietas, kas nepieciešamas, lai panāktu dažas tūlītējas pārmaiņas savā izskatā. Kad pienāks izdevīgs brīdis, viņš dosies tālāk.

Nebija nekāda iemesla steigties.

44

Ardēlija Mapa sēdēja savā parastajā pozā - gultā, atbalstījusies spilvenos, ar grāmatu rokā. Viņa klausījās ziņu raidstaciju. Mapa izslēdza radio, kad istabā gurdiem soļiem ienāca Klarisa Stārlinga. Ieskatījusies Stārlingas pār- gurušajā sejā, Mapa, par laimi, pajautāja vienīgi:

- Vai tēju gribi?

Urbdamās grāmatās, Mapa allaž dzēra brūvējumu, kuru vārīja no jauktām tējas lapām, ko viņai sūtīja vecmāmiņa un ko viņa dēvēja par "gudru cilvēku tēju".

No diviem gudrākajiem cilvēkiem, ko Stārlinga pazina, viens bija arī pats mierīgākais, bet otrs - pats briesmīgākais. Stārlinga cerēja, ka viņas paziņu lokam tas piešķir zināmu līdzsvaru.

-    Tev laimējies, ka tu šodien nebiji nodarbībās, - Mapa teica. - Tas nolādētais Kims Vons burtiski iedzina mūs zemē. Es nemeloju. Viņiem Korejā laikam ir lielāks Zemes pievilkšanas spēks nekā pie mums. Un tad viņi atbrauc uz šejieni un kļūst viegli, saproti, un sāk strādāt par fiziskās audzināšanas instruktoriem, jo tas viņiem vispār nav nekāds darbs… Bija iegriezies Džons Braiems.

-    Kad?

-     Šovakar, pirms maza brītiņa. Gribēja zināt, vai tu jau esot atpakaļ. Bija pielaizījis matus. Dīdījās kā pirmkursnieks aktu zālē. Mēs drusku parunājām. Viņš teica - ja tu esot iekavējusi un pāris nākamajās dienās mēs gribētu saraut ar mācībām, nevis šaut, tad viņš nedēļas nogalē atslēgtu šautuvi un ļautu mums atstrādāt. Es teicu, ka viņam to paziņošu. Viņš ir jauks cilvēks.

-    Jā, ir gan.

-     Vai tu zini, ka viņš grib, lai tu piedalies starpdienestu šaušanas sacīkstēs pret Narkotiku apkarošanas nodaļu un muitu?

-Nē.

-       Ne jau sieviešu sacīkstēs. Bet atklātajās. Nākamais jautājums: vai tu esi izmācījusies ceturtā papildparagrāfa vielu piektdienai?

-    Pa lielākajai daļai.

-    Labi, tad kas ir "Kimels pret Kalifornijas štatu"?

-    Kratīšana vidusskolās.

-    Kas tur ir ar to kratīšanu?

-    Es nezinu.

-Tā ir "tiešās pieejas" koncepcija. Kas bija Šneklots?

-    Pie velna, es nezinu.

-    "Šneklots pret Bastamonti".

-    Vai tās ir saprātīgās pretenzijas uz privātsferu?

-    Fui! Pretenzijas uz privātsfēru ir Kaca princips. Šneklots ir piekrišana kratīšanai. Redzu, ka mums tomēr būs jā- zubrās, manu meitenīt. Man ir lekciju pieraksti.

-    Tikai ne šovakar.

-     Nē. Bet rīt pamostoties tavs prāts būs auglīgs un nezinošs, un tad mēs sāksim sēt piektdienas ražu. Stārlinga, Braiems teica - viņš nemaz nedrīkstēja teikt, tāpēc es apsolīju klusēt, - viņš teica, ka pārrunās tu tikšot cauri sveikā. Viņš domā, ka tas sūdzmanis un maitasgabals Krendlers pēc divām dienām tevi nemaz vairs neatcerēsies. Atzīmes tev ir labas, un šito vielu mēs iedzīsim tev galvā viens un divi. - Mapa vēroja Stārlingas gurdo seju. - Stārlinga, tās nabaga dvēseles labā tu izdarīji vairāk, nekā spētu jebkurš cits. Viņas dēļ tu bāzi galvu cilpā, viņas dēļ tu dabūji pa kaklu un turklāt pavirzīji visu uz priekšu. Tu pati esi pelnījusi kaut ko labu. Ej taču un krīti gultā! Es jau arī tūliņ šķiršu šito ciet.

-Ardēlija, paldies!

Un, kad gaisma bija nodzēsta: - Stārlinga!

-Jā?

-    Kā tu domā, kurš ir glītāks, Braiems vai Spicais Bobijs Lourenss?

-    Grūti pateikt.

-       Braiemam uz pleca ir tetovējums, es redzēju caur kreklu. Kas tur uzzīmēts?

-    Nav ne jausmas.

-    Vai tu man pateiksi, ja uzzināsi?

-    Diez vai.

-     Bet es tev izstāstīju par Spicā Bobija apakšbiksēm ar pitoniem.

-    Tu tikai redzēji tās pa logu, kad viņš cilāja svarus.

-      Vai to tev pateica Greisija? Nu, mute tai meitenei tiešām…

Stārlinga iegrima miegā.

45

Isi pirms trim rītā Krofords, kas bija iesnaudies līdzās sievai, pamodās. Bellas elpa aizķērās, viņa bija sakustējusies. Krofords piecēlās sēdus un saņēma viņas roku.

-    Bella! *

Viņa dziļi ieelpoja un izelpoja. Pirmo reizi kopš vairākām dienām acis bija atvērtas. Krofords pieliecās tuvu klāt viņas sejai, tomēr nedomāja, ka sieva viņu redz.

-     Bella, es mīlu tevi, bērniņ, - viņš sacīja - ja nu viņa dzirdētu.

Viņa krūtīs uzvirmoja bailes, tās riņķoja viņā kā sikspārnis mājā. Taču viņš tās savaldīja.

Viņš gribēja atnest Bellai kaut ko, jebko, taču negribēja, lai Bella jūt, ka viņš atlaiž tās roku.

Viņš piekļāva ausi Bellai pie krūtīm. Izdzirdēja klusu pukstu, trīsas, un tad sirds apstājās. Dzirdams nebija nekas vairāk kā vien savāda, vēsa šalkoņa. Viņš nezināja, vai šalkoņa skan Bellas krūtīs vai viņam pašam ausīs.

- Lai Dievs tevi svētī un ved pie sevis… un pie taviem mīļajiem, - Krofords sacīja, vēlēdamies, lai šie vārdi ir patiesība.

Viņš gultā pieglauda sievu sev klāt, atbalstījies ar muguru pret gultasgalu, turēja viņu sev pie krūtīm, kamēr viņas smadzenes mira. Kroforda zods nobīdīja zīda šalli no viņas matu pārpalikuma. Viņš neraudāja. To visu viņš jau bija darījis.

Krofords pārģērba Bellu viņas ieiftīļotajā, labākajā naktstērpā un brīdi sēdēja pie augstās gultas, turēdams viņas plaukstu sev pie vaiga. Tā bija plata, gudra plauksta, ko iezīmējuši mūžu gari darbi dārzā, tagad pēdas tajā atstājušas arī intravenozās adatas.

Kad viņa no dārza ienāca mājā, rokas viņai parasti smaržoja pēc timiāna.

("Uztver to kā olas baltumu sev uz pirkstiem," meitenes skolā bija devušas Bellai padomus par seksu. Viņi ar Krofordu bija jokojuši par to gultā, pirms gadiem, pēc gadiem, pagājušajā gadā. Nedomā par to, domā par labo, par skaidro. Tas bija skaidrais. Viņai galvā bija apaļa cepurīte un rpkās balti cimdi, un viņš, pirmo reizi braukdams augšup ar liftu, bija svilpojis dramatisku motīvu no "Begin the Beguine". Istabā Bella bija viņu ķircinājusi, ka viņam esot piebāztas kabatas kā puišelim.)

Krofords mēģināja ieiet blakusistabā - ja gribēja, viņš joprojām varēja atskatīties un ieraudzīt Bellu pa vaļējām durvīm, tik mierīgu siltajā naktslampiņas gaismā. Viņš gaidīja, kad Bellas augums viņa prātā kļūs par ceremonijas priekšmetu, kas nošķirts no viņa, atdalīts no sievietes, kuru viņš bija turējis savās rokās šajā gultā, atdalīts no mūža draudzenes, kuru viņš tagad turēja savā apziņā. Tad varēs piezvanīt tiem, kas atnāks viņai pakaļ.

Tukšās rokas nokāris gar sāniem ar plaukstām uz priekšu, viņš stāvēja pie loga, raudzīdamies uz tukšajiem austrumiem. Viņš negaidīja ausmu; austrumi gluži vienkārši bija tā debespuse, uz kuru pavērās skats no loga.

46

- vai esi gatava pereša?

Džeims Gambs sēdēja, ļoti ērti atbalstījies pret savas gultas galu, mazais sunītis bija silti saritinājies viņam uz vēdera.

Misters Gambs nule bija izmazgājis matus, ap galvu viņam bija aptīts dvielis. Pavandījies palagos, viņš atrada videomagnetofona tālvadības pulti un nospieda palaišanas pogu.

Savu programmu viņš bija sastādījis no diviem vienā kasetē iekopētiem videolentes fragmentiem. Viņš to skatījās katru dienu, kad veica vitālos sagatavošanās darbus, un viņš vienmēr skatījās to tieši pirms tam, kad ievāca jaunu ādu.

Pirmais fragments bija no saskrāpētas, melnbaltas 1948. gada "Movietone News" kinohronikas. Tas bija "Mis Sakramento" konkursa ceturtdaļfināls, notikums, kas ievadīja garo ceļu uz "Mis Amerikas" grezno izrādi Atlantiksitijā.

Patlaban bija redzams izgājiens peldkostīmos, un visas meitenes, rokā turēdamas ziedus, rindiņā devās pie kāpnēm un kāpa uz skatuves.

Mistera Gamba kucīte to bija piedzīvojusi daudzas reizes un, dzirdot mūziku, aizmiedza acis, zinādama, ka viņu tūliņ saspiedīs.

Skaistumkonkursa dalībnieces ļoti atgādināja Otrā pasaules kara laiku. Viņas bija ģērbušās Rozmarijas Rīdas peldkostīmos, un dažai bija piemīlīga sejiņa. Arī kājas vienai otrai bija skaisti veidotas, tomēr tām trūka muskuļu tonusa, un šķita, ka augšstilbi dažām mazliet nokarājas uz ceļgalu pusi.

Gambs saspieda pūdeli.

- Prešesa, tur vina nāk, turvinnāk, turvinnāk!

Un tur viņa nāca, baltā peldkostīmā tuvojās kāpnēm, starojoši uzsmaidīja jauneklim, kas palīdzēja uzkāpt pa kāpnēm, tad viņa savās augstpapēžu kurpītēs žigli tipināja prom, un kamera no aizmugures sekoja viņas stilbiem: mamma. Tur bija mamma.

Misteram Gambam nevajadzēja pieskarties tālvadības pultij, visu viņš bija izdarījis jau iepriekš, kopējot šo fragmentu. Filma griezās atpakaļ, viņa atmuguriski nāca šurp, atmuguriski nokāpa lejā pa kāpnēm, paņēma savu smaidu atpakaļ no jaunekļa, atmuguriski gāja pa eju, tagad atkal uz priekšu un atpakaļ, un uz priekšu, uz priekšu un atpakaļ.

Kad viņa uzsmaidīja jauneklim, smaidīja arī Gambs.

Bija vēl viens skats uz viņu grupā, bet apturētā kadrā tas allaž izplūda. Labāk tikai laist to parastā ātrumā un noķert šo mirkli. Mamma bija kopā ar pārējām meitenēm un apsveica uzvarētājas.

Nākamo fragmentu viņš bija ierakstījis no kabeļtelevīzijas kādā Čikāgas motelī. Viņam bija vajadzējis skriet laukā, nopirkt videomagnetofonu un palikt motelī vēl vienu nakti, lai ierakstītu filmu. Tā bija īsfilma, kuru draņķīgos kabeļka- nālos rāda vēlu vakaros kā fonu seksa reklāmām, kuras drukātā veidā slīd pār ekrānu. Šie foni tiek samontēti no zemas kvalitātes filmām, diezgan nekaitīgām četrdesmito un piecdesmito gadu "nerātnajām" filmām, un tajās tiek rādīts volejbols nūdistu nometnēs un mazāk klajie fragmenti no trīsdesmito gadu seksfilmām, kur vīrieškārtas aktieriem ir liekie deguni un nav novilktas zeķes. Ieskaņošanai kalpoja jebkura mūzika. Patlaban skanēja "Mīlas skats" - galīgā nesaskaņā ar rosīgo darbību.

Misters Gambs nekādi nebija varējis tikt vaļā no reklāmām, kas slīdēja pār ekrānu. Ar tām bija vienkārši jāsamierinās.

Tur tas ir, āra peldbaseins - Kalifornijā, spriežot pēc lapotnes. Labas dārza mēbeles, viss caur un cauri piecdesmito gadu stilā. Kaili peldētāji, dažas graciozas meitenes. Pāris no viņām, iespējams, parādījušās kādās otršķirīgās filmiņās.

Rosīgas, līganas, viņas izkāpa no baseina un daudz ātrāk par mūziku metās skriet uz ūdens slidkalniņa kāpnītēm, uzkāpa augšā - un šļūca lejā, žvīīīks! Krūtis nošūpojās vien, kad viņas ienira no slidkalniņa, smiedamās, taisni izstieptām kājām, plunkš!

Tur nāca mamma. Tur viņa nāca, izkāpa no baseina aiz meitenes ar sprogainajiem matiem. Seju pa daļai aizsedza sekssalona "Sinderella" slīdošā reklāma, tomēr nu viņu varēja redzēt promejot, un tur viņa gāja augšup pa kāpnītēm, spīdīga un slapja, brīnišķi apaļīga un lokana, ar mazu ķeizargrieziena rētu, un slīdēja lejup no kalniņa - žvīīīks! Tik skaista, un, kaut ari misters Gambs nevarēja saskatīt viņas seju, sirdī viņš zināja, ka tā ir mamma, kas nofilmēta pēc tam, kad viņš pēdējo reizi mūžā bija redzējis viņu īstenībā. Ja neņem vērā iztēli, protams.

Šo ainu nomainīja kadri, kas reklamēja palīdzību laulāto attiecībās, un filma spēji beidzās.

Pūdelis piemiedza acis divas sekundes pirms tam, kad misters Gambs viņu cieši apkampa.

-Ak, Prešesa! Nāc šurp pie mammiņas! Mammiņa būs tik skaista!

Daudz darāmā, daudz darāmā, daudz darāmā, lai sagatavotos rītdienai.

Virtuvē misters Gambs, paldies Dievam, nevarēja radījumu sadzirdēt, pat ja tas bļāva pilnā rīklē, toties viņš varēja to sadzirdēt kāpnēs, iedams lejup uz pagrabu. Viņš bija cerējis, ka tas būs iemidzis un klusēs. Pūdelis, pasists padusē, ierūcās, dzirdēdams skaņas no bedres.

- Tu nu gan esi audzināta labāk, - viņš sacīja, piekļāvis muti kucītes pinkainajam pakausim.

Pazemes cietuma telpā varēja nonākt pa durvīm, kas atradās pa kreisi no kāpnēm. Viņš neuzmeta tām ne aci un neklausījās vārdos, kas skanēja no bedres, - viņaprāt, tiem nebija ne mazākās līdzības ar angļu valodu.

Misters Gambs iegāja pa labi - darbistabā, nolika pūdeli zemē un ieslēdza gaismu. Daži naktstauriņi pacēlās gaisā un nolaidās uz drošā stiepļu režģa, kas klāja griestu lampas.

Darbistabā misters Gambs bija pedantisks. Savus svaigos šķīdumus viņš vienmēr iejauca nerūsējošā tērauda, nevis alumīnija traukos.

Viņš bija iemācījies visu veikt krietni priekšlaikus. Strādādams viņš izteica pats sev atgādinājumus.

Tev jābūt kārtīgam, tev jābūt precīzam, tev jābūt ātram, jo problēmas ir āķīgas.

Cilvēka āda ir smaga - sešpadsmit līdz astoņpadsmit procentu no ķermeņa svara - un slidena. Visu ādu uzreiz ir grūti apstrādāt un var viegli nomest zemē, kad tā vēl mitra. Svarīgs ir arī laiks; āda sāk rukt uzreiz pēc novilkšanas, sevišķi jaunu cilvēku āda, jo tā ir vistvirtākā.

Jāievēro fakts, ka āda nav pilnīgi elastīga, pat jaunajiem ne. Ja to izstiepj, tā nekad neatgūst sākotnējās proporcijas. Sadiedz kaut ko pilnīgi gludu, tad pārāk stipri uzstiep to uz skrodera manekena, un tas metīs grumbas un čokurosies. Tad tu varēsi sēdēt pie šujmašīnas un raudāt, bet nedabūsi laukā nevienu krunku. Un vēl krūšu bedrītes līnijas, ir skaidri jāzina, kur tās atrodas. Āda nestiepjas vienādi visos virzienos, pirms kolagēna mezgli nav deformējušies un šķiedras pārtrūkušas; pavelc uz aplamo pusi, un dabūsi iestiepuma striju.

Ar svaigu materiālu vispār nav iespējams strādāt. Vajadzēja daudz eksperimentu un ne mazumu sirdssāpju, līdz misters Gambs apguva šo māku.

Beigās viņš bija secinājis, ka labākie ir senie paņēmieni. Viņa procedūras bija šādas: vispirms viņš izmērcēja savus objektus akvārijos, augu ekstraktos, ko izgudrojuši indiāņi, - pilnīgi dabiskās substancēs, kas nesatur minerālsāļus. Pēc tam viņš izmantoja metodi, kas radījusi ne ar ko nesalīdzināmo Jaunās pasaules briežādu, mīkstu kā samts, - klasisko miecēšanu smadzenēs. Indiāņi ticēja, ka ikvienam dzīvniekam ir tieši tik daudz smadzeņu, lai tajās varētu izmiecēt viņa paša ādu. Misters Gambs zināja, ka tas nav tiesa, un jau sen bija atmetis tādus mēģinājumus, pat ar primātu, kuram ir vislielākās smadzenes. Viņa saldētava tagad bija pilna ar liellopu smadzenēm, tāpēc krājumu nepietrūka nekad.

Ar materiāla apstrādes grūtībām viņš tika galā; prakse bija padarījusi viņa māku gandrīz pilnīgu.

Palika sarežģītas strukturālās problēmas, tomēr viņš bija īpaši labi kvalificēts, lai atrisinātu arī tās.

No darbistabas varēja nokļūt pagraba gaitenī, kas veda uz vannasistabu, kura vairs netika lietota sākotnējiem nolūkiem; tajā misters Gambs glabāja savu trīsi un hronometru. Tālāk atradās ateljē un aiz tā - plašais, melnais labirints.

Viņš atvēra sava ateljē durvis, un atspīdēja spoža gaisma - pie griestu sijām bija piestiprināti starmeši un kvēlspuldzes, krāsas ziņā pieskaņotas dienas gaismai. Uz paaugstinātas beicēta ozolkoka grīdas pozēja manekeni. Visi bija daļēji apģērbti, daži ādās, citi muslīna piegrieztnēs, kas paredzētas ādas apģērbiem. Astoņi manekeni dubultojās divās spoguļ- sienās, protams, īstās spoguļplātnēs, nevis flīzēs. Uz tualetes galdiņa atradās kosmētika, vairāki parūku paliktņi un parūkas. Šis ateljē bija gaišāks par visiem - pilnīgi balts, no gaiša ozolkoka.

Manekeni bija ietērpti nepabeigtos komerciālos izstrādājumos, lielākoties iespaidīgās "Armcini" kopijās no smalkas, melnas ādas ar gofrējumiem, smailiem pleciem un krūšu aizsegiem.

Trešo sienu aizņēma liels darbgalds, divas rūpnieciskas šujmašīnas, divi parasti drēbnieka manekeni un viens manekens, kas bija darināts pēc paša Džeima Gamba torsa.

Pie ceturtās sienas, ieņemdams galveno vietu šajā gaišajā telpā, paceldamies gandrīz līdz astoņas pēdas augstajiem griestiem, stāvēja liels, melns drēbju skapis ar ķīniešu lakas virsmu. Tas bija vecs, raksti uz tā izbalējuši; no pūķa atlikušas tikai dažas zelta zvīņas, baltā acs joprojām skaidra un redzīga, tur bija sarkana mēle no otra pūķa, kura ķermenis jau izdzisis. Laka zem tiem bija neskarta, lai arī saplaisājusi.

Skapim, milzīgam un dziļam, nebija nekā kopīga ar komerciāliem ražojumiem. Uz manekeniem un pakaramiem tajā atradās īpašās Lietas, un tā durvis bija aizslēgtas.

Mazais sunītis padzērās no ūdens bļodiņas stūrī un apgūlās starp manekena kājām, acis pievērsis misteram Gambam.

Viņš bija šuvis ādas jaku. Viņam vajadzēja to pabeigt - viņš bija gribējis atlikt visus darbus, taču patlaban bija iededzies radošā drudzī, un muslīna modelis viņu vēl neapmierināja.

Drēbnieka mākā misters Gambs bija izglītojies daudz labāk, nekā jaunībā viņam bija iemācījis Kalifornijas Ieslodzījuma vietu departaments, tomēr šis bija īsts izaicinājums. Pat darbs ar izmeklētu aitādu nespēj sagatavot patiesi smalkam darbam.

Šeit viņam bija divi muslīna modeļi, līdzīgi baltām vestēm, viens tieši pēc viņa mēra, bet otru viņš bija darinājis pēc izmēriem, ko noņēma Ketrīnai Beikerei Mārtinai, kad viņa vēl bija bez samaņas. Tiklīdz viņš pakarināja mazāko vesti uz sava manekena, trūkumi parādījās kā uz delnas. Viņa bija ražena meiča ar brīnišķīgām proporcijām, tomēr ne tik liela kā misters Gambs un ne tuvu ar tik platu muguru.

Viņa ideāls bija apģērbs bez šuvēm. Tas nebija iespējams. Tomēr viņš bija stingri nolēmis, ka vestes priekšpusei jābūt pilnīgi bez šuvēm, nevainojamai. Tas nozīmēja, ka visas figūras korekcijas jāveic mugurpusē. Ļoti grūti. Viņš jau bija aizmetis prom vienu muslīna paraugu un sācis visu no sākuma. Prātīgi izstiepjot, varētu iztikt ar divām padušu iešu- vēm - nevis franču iešuvēm, bet vertikālām ielaiduma iešu- vēm ar smaili lejup. Divas jostasvietas iešuves arī mugurpusē, pa vidu nierēm. Viņš bija radis strādāt ar pavisam niecīgu rezervi šuvēm.

Viņa apsvērumi pārgāja no vizuāliem aspektiem pie taustāmā; bija taču pieļaujama doma, ka pievilcīgu cilvēku kāds var apskaut.

Misters Gambs uzkaisīja uz plaukstām mazliet talka un dabiskā, ērtā apskāvienā apkampa pats sava torsa atveidojumu.

- Dod man bučiņu! - viņš šķelmīgi uzrunāja tukšo gaisu tajā vietā, kur jābūt galvai. - Ne jau tu, muļķīt, - viņš sacīja sunim, kas sasmailēja ausis.

Gambs glāstīja manekena muguru, cik tālu bez piepūles sniedzās rokas. Tad nostājās tam aizmugurē, lai redzētu, kur palikuši talka nospiedumi. Neviens jau negrib taustīties ap šuvēm. Bet apskāvienā plaukstas sakrustojas pāri muguras vidum. Turklāt, viņš secināja, mēs esam pieraduši pie mugurkaula viduslīnijas. Tā nav tik neharmoniska kā mūsu ķermeņa asimetrija. Tātad par plecu iešuvēm nevarēja būt ne runas. Atrisinājums bija iešuve pa vidu augšmalā, smailais gals mazliet virs lāpstiņu viduspunkta. To pašu šuvi viņš varētu izmantot, lai noturētu oderē iešūto stingro balsta saiti. Likras ielaidumi zem šķēlumiem abās pusēs - jāatceras nopirkt likru - un aizdare zem labās puses šķēluma. Viņš atcerējās brīnišķīgos Čārlza Džeimsa tērpus, kuros šuves ir pilnīgi plakanas.

Šuvi mugurpusē aizsegs viņa mati - vai, pareizāk sakot, tie mati, kādi viņam drīz būs.

Noņēmis muslīna paraugu no drēbnieka manekena, misters Gambs ķērās pie darba.

Šujmašīna bija veca un labi nostrādāta, grezna kājminamā mašīna, kas pirms gadiem četrdesmit pārveidota par elektrisko. Uz šujmašīnas korpusa ar vītņainiem zelta burtiem bija rakstīts: "Nekad nepagurstu, tik kalpoju." Pamina darbojās, un pirms katras dūrienu rindas Gambs iedarbināja šujmašīnu ar to. Šujot kaut ko smalku, viņš labprāt strādāja basām kājām, ar gaļīgo pēdu viegli kustinādams paminu, aiz tās priekšējās malas aizāķējis kājas pirkstus ar lakotajiem nagiem, lai varētu to laikus apturēt. Kādu brīdi siltajā pagrabā bija dzirdami tikai šujmašīnas tarkšķi, kucītes klusie krācieni un tvaika cauruļu šņākoņa.

Pabeidzis diegt iešuves muslīna modelī, viņš uzlaikoja to spoguļu priekšā. No stūra, pacēlis galvu, viņu vēroja šunelis.

Zem roku izgriezumiem vajadzēja palaist mazliet vaļīgāk. Vēl palika dažas problēmas ar atlokiem un nošuvēm. Citādi veste bija skaista. Pakļāvīga, elastīga, pieglaudīga. Viņš iztēlojās sevi skrienam augšup pa ūdens slidkalniņa kāpnītēm - cik ātri vien tīk.

Misters Gambs parotaļājās ar gaismām un parūkām, meklēdams spilgtus efektus, un uzlaikoja brīnišķīgu, pieguļošu gliemežvāku kaklarotu tieši virs kakla izgriezuma līnijas. Tas būs satriecošs skats, kad virs sava jaunā krūškurvja viņš būs uzvilcis dekoltētu vakarkleitu vai zīda mājastērpu.

Viņš juta milzīgu kārdinājumu turpināt, ķerties pie darba pa īstam, taču acis bija nogurušas. Viņš gribēja, lai arī rokas ir pilnīgi mierīgas, un patlaban tās vēl nebija gatavas gaidāmajam troksnim. Viņš pacietīgi izjauca vīles un izlika uz galda muslīna gabalus. Ideāls paraugs, pēc kura piegriezt.

- Rīt, Prešesa, - viņš sacīja mazajai kucītei, celdams laukā no saldētavas liellopa smadzenes, lai tās atkustu. - Tas būs pats pirmais, ko mēs darīsim rī-ī-ī-ī-ī-ī-īt. Mammiņa būs tik skaista!

47

Piecas stundas Stārlinga nogulēja ciešā miegā un uztrūkās nakts vidū, sapņa baiļu uzmodināta. Viņa iekodās palaga stūrī, piespieda pie ausīm plaukstas un gaidīja, kad apjēgs, ka tiešām ir pamodusies un prom no sapņa. Klusums, un jēri neblēj. Kad viņa saprata, ka ir pamodusies, sirds sāka sisties lēnāk, taču pēdas zem segām joprojām nerimās. Pēc mirkļa domas sāks joņot, to viņa zināja.

Kā atvieglojums šķita tas, ka viņu pārpludināja svelošu dusmu vilnis, nevis bailes.

- Traka, - viņa noteica un izbāza no segu apakšas vienu kāju.

Visā garajā dienā, kad viņu bija iztraucējis Čiltons, apvainojusi senatore Mārtiņa, pametis un norājis Krendlers, izzobojis doktors Lekters, satriekusi viņa asiņainā bēgšana un no izmeklēšanas atstādinājis Džeks Krofords, bija viens, kas dzēla vissāpīgāk: tas, ka viņa nosaukta par zagli.

Senatore Mārtiņa bija māte, kura patlaban pārcieta ārkārtīgi smagu brīdi, un viņai bija apriebies, ka policisti vandās pa viņas meitas mantām. Viņa to nebija domājusi tā.

Tomēr apvainojums svilināja Stārlingu kā nokaitēta adata.

Agrā bērnībā Stārlingai bija iemācīts, ka zagšana ir pats zemiskākais, nicināmākais noziegums tūliņ pēc izvarošanas un slepkavības, kas izdarīta naudas dēļ. Daži slepkavības veidi bija labāki par zagšanu.

Būdama maza meitenīte un dzīvodama iestādēs, kur bija maz balvu un daudz badošanās, viņa bija iemācījusies nīst zagļus.

Gulēdama tumsā, viņa drosmīgi atzina otru iemeslu, kura dēļ senatores Mārtinas netiešais mājiens viņu tik ļoti uztrauca.

Stārlinga zināja, ko teiktu indes pilnais doktors Lekters, un tas bija tiesa: viņa baidījās, ka senatore Mārtiņa saskata viņā kaut ko vulgāru, kaut ko lētu, kaut ko zaglīgu, uz ko senatore Mārtiņa arī reaģēja. Šī Vanderbiltu maita.

Doktors Lekters tīksmīgi norādītu, ka sava nozīme ir arī šķiriskajam aizvainojumam, slēptajām dusmām, kas tiek iezīstas ar mātes pienu. Stārlinga ne par matu neatpalika no tādām Mārtinām izglītības, prāta asuma, spara un, neapšaubāmi, fiziskās pievilcības ziņā, tomēr fakts palika fakts, un viņa to zināja.

Stārlinga bija mežonīgas cilts izolēta pārstāve bez kāda oficiāla ciltskoka, ja neņem vērā izcilo studentu sarakstu un sodāmību sarakstu. Zaudējuši īpašumus Skotijā, bada izdzīti no Īrijas, daudzi šīs cilts pārstāvji sliecās uz bīstamiem arodiem. Tādā veidā bojā bija gājuši daudzi Stārlingi - iekrituši šaurās bedrēs, nogāzušies no dēļiem, kad tajos pie pašām kājām ietriekusies lode, vai arī pavadīti uz viņsauli aukstumā, ar aizsmakušu vakarjundu, kad visiem gribas iet mājās. Varbūt pulka kazino naktīs dažu labu būs asaraini atcerējušies virsnieki - tā, kā vīrietis dzērumā atceras labu putnusu- ni. Izdzisuši vārdi Bībelē.

Cik Stārlinga zināja, neviens no viņiem nebija apveltīts ar īpaši spožu prātu, atskaitot vienu vectanti, kura bija rakstījusi brīnišķīgu dienasgrāmatu, līdz dabūjusi "smadzeņu drudzi".

Lai nu kā, viņi nemēdza zagt.

Skola bija pats galvenais Amerikā, to zināja visi, un Stārlingi tam pieķērās. Vienam no Stārlingu tēvočiem kapakmenī bija iekalts koledžas pirmajos gados iegūtais grāds.

Visus tos gadus, kad nebija citas vietas, kurp iet, Stārlinga bija pārtikusi no skolām, viņas ierocis bija izlases eksāmens.

Viņa zināja, ka var tikt laukā no tā visa. Viņa varēja palikt tāda pati, kāda bijusi vienmēr, jau kopš tā laika, kad bija aptvērusi, kā tas darbojas: viņa varēja būt viena no labākajiem kursā, novērtēta, pieņemta, izraudzīta, un neviens nesūtīja viņu prom.

Vajadzēja tikai čakli strādāt un būt uzmanīgai. Viņas atzīmes būs labas. Fiziskajā sagatavotībā korejietis nevarēs viņu pieveikt. Viņas uzvārds būs iegravēts lielajā vestibila plāksnē, "Iespēju plāksnē", kur tiek atzīmēti izcili rezultāti šaušanā.

Pēc četrām nedēļām viņa būs Federālā izmeklēšanas biroja īpašā aģente.

Vai visu atlikušo dzīvi viņai būs jāsargās no tā nolādētā Krendlera?

Senatores klātbūtnē viņš bija gribējis mazgāt rokas nevainībā un nelikties Stārlingu pazīstam. Tas iedzēla ikreiz, kad Stārlinga to atcerējās. Viņš nebija juties pārliecināts, ka aploksnē atradīs lietiskos pierādījumus. Tas satrieca. Tagad, domājot par Krendleru, Stārlinga iztēlojās viņu flotes saišu zābakos kā pilsētiņas mēru, sava tēva priekšnieku, kas bija ieradies paņemt sarga kontrolpulksteni.

Vēl ļaunāk - Džeks Krofords viņas domās šķita zaudējis dižumu. Šis cilvēks pārcieta lielāku spriedzi, nekā spētu jebkurš cits. Viņš bija nosūtījis Stārlingu pārmeklēt Raspeila automašīnu bez kāda atbalsta, pierādījumiem vai pilnvarām. Labi, viņa pati bija uzprasījusies uz tādiem noteikumiem - viss tracis izcēlās tikai sagadīšanās dēļ. Bet Krofordam bija jāzina, ka būs nepatikšanas, kad senatore Mārtiņa ieraudzīs Stārlingu Memfisā; nepatikšanas būtu pat tad, ja viņa nebūtu atradusi tās maucīgās bildes.

Ketrīna Beikere Mārtiņa gulēja tajā pašā tumsā, kas patlaban savažoja viņu. Stārlinga mirkli bija to piemirsusi, domādama, kā būtu labāk pašai.

Dažu pēdējo dienu ainas sodīja Stārlingu par kļūmi, at- plaiksnīja pēkšņās krāsās, pārliecīgās, šokējošās krāsās, tādās krāsās, kas izlec no tumsas, kad naktī uzliesmo zibens.

Tagad viņu vajāja Kimberlija. Druknā, mirusī Kimberlija, kas bija izdūrusi ausu ļipiņās caurumus, lai izskatītos skaista, un krājusi naudu, lai varētu apstrādāt kājas ar vasku. Kimberlija bez matiem. Kimberlija, viņas māsa. Stārlinga nedomāja, ka Ketrīnai Beikerei Mārtinai atliks laika prātot par Kimberliju. Tagad viņas bija māsas dvēselē. Kimberlija, kura gulēja sēru namā, kas bija pilns ar spriganiem robežpo- licistiem.

Stārlinga vairs nespēja to skatīties. Viņa mēģināja pagriezt seju sānis kā peldētājs, kurš grib ievilkt elpu.

Visi Bufalo Billa upuri bija sievietes, viņa apsēstība bija sievietes, viņš dzīvoja, lai medītu sievietes. Neviena sieviete nemedīja viņu no rīta līdz vakaram. Neviena izmeklētāja nebija izpētījusi katru viņa noziegumu.

Stārlinga prātoja, vai Krofordam pietiktu dūšas izmantot viņu par tehnisko palīdzi, kad būtu jādodas apskatīt Ketrīnu Mārtiņu. Bills "nobeigs" viņu rīt, pareģoja Krofords. Nobeigs. Nobeigs. Nobeigs.

-     Piedrāzt! - Stārlinga skaļi noteica un izcēla kājas no gultas.

-    Tu tur laikam centies pielauzt kādu idiotu, ko, Stārlinga? - ierunājās Ardēlija Mapa. - Esi iedabūjusi viņu te, kamēr es gulēju, un tagad dod viņam instrukcijas. Nedomā, ka es nedzirdu. .

-   Atvaino, Ardēlija, es negribēju…

-    Viņiem viss ir jāpaskaidro daudz sīkāk, Stārlinga. Nevar pateikt tikai to vien, ko pateici tu. Idiotu pierunāšana ir kā žurnālistika, tev vajag viņiem pateikt, kas, kad, kur un kā. Manuprāt, kāpēc top skaidrs pats no sevis, procesā.

-    Vai tev ir netīra veļa?

-   Man nupat izklausījās, ka tu jautā, vai man esot netīra veļa.

-     Jā, es laikam aiziešu un ielādēšu vienu žūksni veļas- mašīnā. Tev ir?

-   Tikai tas treniņtērps uz vadža pie durvīm.

-    Labi. Aizver acis, es uz mirkli ieslēgšu gaismu.

Tie vis nebija lekciju pieraksti par ceturtā papildparagrā- fa tematu gaidāmajam eksāmenam, ko viņa salika virsū veļas grozam un pa gaiteni aiznesa uz mazgātavu.

Viņa paņēma Bufalo Billa lietu, četras collas biezu elles un sāpju blāķi biezos ādas vākos un aprakstītu ar tinti asiņu krāsā. Tur bija arī viņas ziņojuma izdruka par miroņgalvas naktstauriņu.

Rīt lieta būs jāatdod atpakaļ, un, ja viņa grib, lai šī kopija ir pilnīga, agrāk vai vēlāk tai būs jāpievieno jaunais ziņojums. Siltajā mazgātavā, veļasmašīnas mierinošajā rūkoņā viņa noņēma gumijas cilpas, kas saturēja dokumentus kopā. Izlikusi tos uz veļas locīšanas galda, viņa centās uzrakstīt ziņojumu, neredzēdama fotogrāfijas, nedomādama par to, kādas fotogrāfijas drīz varbūt tiks pievienotas. Virspusē bija karte, viss pareizi. Bet uz kartes vīdēja rindiņas rokrakstā.

Lielos Ezerus šķērsoja doktora Lektera elegantais rokraksts, vēstīdams:

Klarisa, vai Jums neliekas pārspīlēti tas, cik nejauši ir izkaisītas noziegumu vietas? Vai tas neliekas izmisīgi nejauši? Tik nejauši, ka pārsniedz jebkuras ticamības robežas? Vai tas Jums neatgādina slikta meļa rūpīgos izdomājumus ?

Atā-

Hanibals Lekters

P. S. Nepūlieties izšķirstīt visu, te nekā vairāk nav.

Vajadzēja divdesmit minūtes šķirstīt lapas, lai pārliecinātos, ka nekā vairāk tiešām nav.

Pa maksas telefonu vestibilā Stārlinga piezvanīja uz Informācijas centru un nolasīja šo vēsti Barouzam. Viņa prātoja, kad gan Barouzs guļ.

-     Man jums jāsaka, Stārlinga, ka Lektera informācijas akcijas strauji krītas, - Barouzs teica. - Vai Džeks jums jau zvanīja par Billiju Rubīnu?

-Nē.

Aizvērusi acis, viņa balstījās pret sienu, kamēr Barouzs atstāstīja doktora Lektera jociņu.

-      Nezinu, - viņš pēdīgi sacīja. - Džeks solās turpināt darbu ar dzimuma maiņas klīnikām, bet cik cītīgi? Ja paskatās uz informāciju datorā, uz to, kā apstrādātas ziņas no ārpuses, tad ir redzams, ka visai informācijai par Lekteru, gan jūsējai, gan no Memfisas, priekšā ir speciāli apzīmējumi. Visus Baltimoras datus un visus Memfisas datus var izdzēst ar vienu taustiņa piesitienu. Manuprāt, Tieslietu ministrija grib izdzēst to visu. Man te ir apkārtraksts, kurā apgalvots, ka kukainis Klausa rīklē esot, paga, "atlūza".

-     Bet jūs to aizsūtīsiet misteram Krofordam uz datoru, vai ne? - Stārlinga jautāja.

-    Protams, pārraidīšu uz viņa ekrānu, bet patlaban mēs viņam nezvanīsim. Un labāk nezvaniet arī jūs. Pirms maza brīža ir nomirusi Bella.

-   Ak, - Stārlinga izdvesa.

-    Paklausieties, ir arī labas ziņas: mūsējie Baltimorā apskatīja Lektera slimnīcas kameru. Palīdzēja tas sanitārs, Bārnijs. Viņi atrada misiņa skaidas uz uzgriežņa galviņas pie Lektera nāras, kur viņš ir uzmeistarojis rokudzelžu atslēgu. Turieties, meitenīti Beigu beigās dzīve atkal smaržos kā rožu dārzs.

-    Paldies, mister Barouz! Arlabunakti!

Dzīve smaržos kā rožu dārzs. Un ap nāsīm būs ierīvēts "Vicks VapoRub", lai nejustu smakas.

Ausa pēdējā diena Ketrīnas Mārtinas mūžā.

Ko gan bija gribējis pateikt doktors Lekters?

Nebija iespējams izdibināt, ko doktors Lekters zina. Iedodama viņam lietas materiālus, viņa bija cerējusi, ka viņš tīksmināsies par fotogrāfijām un, pamatodamies uz dokumentiem, pastāstīs to, kas viņam jau zināms par Bufalo Billu.

Varbūt doktors Lekters visu laiku bija viņai melojis, tāpat kā sameloja senatorei Mārtinai. Varbūt viņš neko nezina par Bufalo Billu un nemaz neizprot viņa rīcību.

Viņš redz ļoti skaidri - nolādēts, viņš redz man cauri. Ir grūti samierināties ar to, ka tevi spēj kāds saprast, nevēlot tev labu. Stārlinga bija tādā vecumā, kad tas ar viņu vēl nebija atgadījies necik bieži.

Izmisīgi nejauši, rakstīja doktors Lekters.

Stārlinga, Krofords un visi pārējie bija pētījuši karti, kurā ar punktiņiem bija atzīmētas nolaupīšanas un līķu atrašanas vietas. Stārlingai tā bija atgādinājusi melnu zvaigznāju ar datumu pie katras zvaigznes, un viņa zināja, ka Uzvedības analīzes nodaļā ir neveiksmīgi mēģināts pielāgot kartei zodiaka zīmes.

Ja jau doktors Lekters lasīja tikai atpūtas labad, tad kādēļ lai viņš noņemtos ar karti? Stārlinga iztēlojās, kā viņš šķirsta protokolus, uzjautrinādamies par dažu rakstītāju prozas stilu.

Nolaupīšanas un līķu atrašanas vietas neveidoja nekādu modeli, starp tām nebija sakara arī ērtākas satiksmes ziņā, pēc laika principa tās nebija saskaņotas ar kādām zināmām darījumu konferencēm, ar kādu laupīšanu, sīku zādzību vai citu uz fetišismu orientētu noziegumu vilni.

Atgriezusies mazgātavā, kur jau dūca žāvētājs, Stārlinga vilka ar pirkstiem pār karti. Šeit - nolaupīšana, tur atrasts līķis. Šeit - otrā nolaupīšana, tur atrasts līķis. Šeit - trešā un… Bet vai datumi nav atgriezeniskā secībā, nē, otrais līķis tika atrasts vispirms.

Šis fakts bez kādiem komentāriem bija atzīmēts kartē blakus punktiņam, tinte izplūdusi. Otras nolaupītās sievietes līķis bija atrasts vispirms, tas peldēja Vobašas upē Lafajetas centrā Indiānā, tieši līdzās 65. šosejai.

Pirmā jaunā sieviete, kuras pazušana tika pieteikta, bija nolaupīta Belvederā, Ohaio, netālu no Kolumbusas, un atrasta daudz vēlāk Blekvoteras upē Misūri, pie Loundžekas. Pie līķa bija piesiets smagums. Pie citiem līķiem tāda nebija.

Pirmā upura līķis bija nogremdēts ūdenī nomaļā vietā. Otrais iemests upē uz augšu no lielas pilsētas, apzinoties, ka tas drīz tiks atrasts.

Kāpēc?

Pirmā, ar kuru viņš sāka, bija labi paslēpta, otrā - ne.

Kāpēc?

Ko nozīmē "izmisīgi nejauši"?

Pirmā, pirmā. Ko doktors Lekters bija sacījis par "pirmo"? Ko nozīmēja jebkas no doktora Lektera sacītā?

Stārlinga paskatījās uz piezīmēm, kuras bija uzšņāpusi, sēdēdama lidmašīnā atceļā no Memfisas.

Doktors Lekters bija teicis, ka lietas materiālos esot pietiekami informācijas, lai atrastu slepkavu. "Vienkāršība", viņš bija teicis. Un "pirmā" vai "pirmais", kur bija tie? Šeit - "pirmie principi" bija svarīgi. Tobrīd, kad viņš bija izrunājis šos vārdus, "pirmie principi" izklausījās pēc pretenciozas muldēšanas.

Ko viņš dara, Klarisa? Kas ir pirmais un principiālais, ko viņš dara, kādas jūtas viņš gandarī nogalinot? Viņš iekāro. Kā mēs sākam iekārot? Vispirms mēs iekārojam to, ko redzam katru dienu.

Bija vieglāk domāt par doktora Lektera izteikumiem, nejūtot viņa skatienu uz savas ādas. Domāt bija vieglāk šeit, Kventiko drošajā sirdī.

Ja mēs sākam iekārot, iekārojot to, ko redzam katru dienu, tad - vai Bufalo Bills nepārsteidza pats sevi, nogalinot pirmo? Vai viņš nogalināja kādu, kas atradās viņa tuvumā? Vai tāpēc pirmo līķi viņš paslēpa rūpīgi, bet otro pavirši? Vai otro viņš nolaupīja tālu no mājām un līķi izmeta tur, kur tas tiktu atrasts drīz, jo viņš jau agri vēlējās radīt iespaidu, ka nolaupīšanas vietas ir nejaušas?

Domājot par upuriem, Stārlingai prātā vispirms nāca Kimberlija Emberga, jo viņa bija redzējusi Kimberliju mirušu un savā ziņā nostājusies tieši Kimberlijas pusē.

Te bija pirmā. Fredrika Bimela, divdesmit divus gadus veca, Belvedera, Ohaio. Divas fotogrāfijas. Skolas gadagrāmatā viņa izskatījās drukna un ikdienišķa, ar skaistiem, bieziem matiem un labu sejaskrāsu. Otrā fotogrāfijā, kas bija uzņemta Kanzassitijas morgā, viņa vairs vispār neizskatījās pēc cilvēka.

Stārlinga vēlreiz piezvanīja Barouzam. Tagad viņš izklausījās drusku aizsmacis, tomēr klausījās uzmanīgi.

-    Tātad - ko jūs ar to gribat teikt, Stārlinga?

-     Varbūt viņš dzīvo Belvederā, Ohaio, kur dzīvoja pirmais upuris. Varbūt viņš redzēja to meiteni katru dienu un nogalināja zināmā mērā spontāni. Varbūt viņš gluži vienkārši gribēja… piedāvāt viņai limonādi un parunāt par kori. Tāpēc rūpīgi paslēpa līķi un nākamo upuri nolaupīja tālu no mājām. To viņš sevišķi labi nepaslēpa, lai tas tiktu atrasts pirmais un novirzītu uzmanību no viņa. Jūs zināt, cik liela uzmanība tiek pievērsta ziņojumiem par cilvēku pazušanu, - nekāda, līdz tiek atrasts līķis.

-    Stārlinga, rezultāti ir labāki, kamēr pēdas vēl svaigas, kamēr cilvēki atceras labāk, liecinieki…

-   Tieši to jau es saku. Viņš to zina.

-   Šodien jūs, piemēram, nevarētu ne nošķaudīties, neap- sprauslājot kādu policistu pilsētā, kur dzīvojis pēdējais upuris - Kimberlija Emberga no Detroitas. Par Kimberliju Em- bergu pēkšņi radusies milzīga interese, kopš pazudusi Mārtiņu meitene. Pēkšņi viņi strādā kā negudri. Bet es neesmu jums to teicis.

-    Vai to faktu par pirmo pilsētu jūs paziņosiet misteram Krofordam?

-   Noteikti. Sasodīts, es to ievietošu informācijas biļetenā visu zināšanai. Es neuzskatu, ka doma ir slikta, Stārlinga, bet pilsēta tika pamatīgi izķemmēta, līdzko tā sieviete - kā viņu sauca, Bimela, vai ne? - līdzko Bimela tika identificēta. Ko- lumbusas birojs pārbaudīja Belvederu, un palīdzēja arī daudzi vietējie. Viss ir lietas materiālos. Šorīt jums neizdosies izraisīt lielu interesi par Belvederu vai par kādu citu doktora Lektera teoriju.

-Viņš jau tikai…

-     Stārlinga, mēs sūtām ziedojumu uz UNICEF Bellas vārdā. Ja gribat piedalīties, es ierakstīšu jūsu vārdu kartītē.

-    Protams, paldies, mister Barouz!

Stārlinga izņēma veļu no žāvētāja. Siltās drānas bija mīkstas un jauki smaržoja. Viņa tās cieši piespieda pie krūtīm.

Viņas māte ar pilnām rokām palagu.

Šī ir pēdējā diena Ketrīnas mūžā.

Melnbaltā vārna zaga mantas no ratiņiem. Viņa nevarēja būt vienlaikus ārā, lai aizgaiņātu vārnu, un istabā.

Šī ir pēdējā diena Ketrīnas mūžā.

Ar savu pikapu nogriezdamies piebraucamajā ceļā, viņas tēvs rādīja pagriezienu ar roku, nevis ieslēdza signāl- ugunis. Spēlēdamās pagalmā, viņa domāja, ka tēvs ar savu lielo roku rāda pikapam, kur jānogriežas, cienīgi liek tam nogriezties.

Kad Stārlinga izlēma, kā rīkosies, pār viņas vaigiem noritēja pāris asaru. Viņa iespieda seju siltajā veļā.

48

Iznācis no apbedīšanas biroja, Krofords uz ielas paskatījās šurpu turpu, meklēdams Džefu ar mašīnu. Viņš ieraudzīja nevis Džefu, bet Klarisu Stārlingu, kas gaidīja zem markīzes, ģērbusies tumšā kostīmā, gaismā izskatīdamās reāla.

-    Sūtiet mani, - viņa teica.

Krofords nupat bija izraudzījies sievai zārku un rokā turēja papīra maisiņu ar viņas kurpēm, ko gluži lieki bija paņēmis līdzi. Viņš sakopoja domas.

-     Piedodiet man, - Stārlinga sacīja. - Es nebūtu nākusi tagad, ja būtu kāds cits laiks. Sūtiet mani.

Krofords sabāza rokas dziļi kabatās un pagrozīja apkaklītē kaklu, līdz paukšķot izsprāga poga. Viņa acis bija spožas, varbūt bīstamas.

-    Kurp lai es jūs sūtu?

-    Jūs nosūtījāt mani iejusties Ketrīnas Mārtinas būtībā - ļaujiet man aizbraukt arī pie pārējām. Mums ir atlicis tikai viens - noskaidrot, kā viņš medī. Kā viņš tās atrod, kā izraugās. Policijas darbu es protu tikpat labi kā jebkurš cits, ko jūs varētu izvēlēties, dažā ziņā vēl labāk. Visi upuri ir sievietes, un šajā izmeklēšanā nepiedalās neviena sieviete. Es varu ieiet sievietes istabā un noskaidrot par viņu trīsreiz vairāk, nekā noskaidrotu vīrietis, un jūs zināt, ka tas ir fakts. Sūtiet mani!

-    Jūs esat gatava atkārtot kursu?

-Jā.

-    Iespējams, pusgadu no sava mūža.

Viņa cieta klusu.

Krofords ar kurpes purngalu bikstīja zāli. Tad paskatījās uz Stārlingu, uz prērijas tālumiem viņas acīs. Viņai bija gribasspēks - tāpat kā Bellai.

-Ar ko jūs sāktu?

-   Ar pirmo. Ar Fredriku Bimelu Belvederā, Ohaio.

-    Nevis ar Kimberliju Embergu, kuru jūs redzējāt.

-      Viņš nesāka ar Kimberliju. - Pieminēt Lekteru? Nē. Krofords pats to ieraudzīs informācijas biļetenā.

-      Emberga būtu emocionālā izvēle, vai ne, Stārlinga? Ceļa izdevumi tiks atlīdzināti. Nauda jums ir? - Bankas tiks atvērtas tikai pēc stundas.

-    Man drusku ir palicis Visa kartē.

Krofords parakņājās pa kabatām. Viņš iedeva Stārlingai trīssimt dolāru skaidrā naudā un personisku čeku.

-    Brauciet, Stārlinga! Tikai pie pirmās. Ziņojiet informācijas dienestam. Zvaniet man!

Viņa pacēla plaukstu. Bet nepieskārās ne Kroforda sejai, ne rokai, šķita, ka nav nevienas vietas, kur pieskarties, un viņa pagriezās un aizskrēja pie sava pinto.

Kad viņa aizbrauca, Krofords aptaustīja kabatas. Viņš bija atdevis visu līdz pēdējam centam, kas bija pie dvēseles.

-    Mazajai vajag jaunas kurpītes, - viņš noteica. - Manai mazajai vairs nevajag kurpītes. - Viņš raudāja, stāvēdams ietves vidū, seju pārplūdināja asaru straumes, FIB nodaļas vadītājs, tagad nelga.

Džefs mašīnā ieraudzīja, ka Krofordam mikli spīd vaigi, un atpakaļgaitā iebrauca šķērsielā, kur Krofords nevarēja viņu redzēt. Džefs izkāpa no mašīnas. Aizkūpināja cigareti un nikni smēķēja. Par godu Krofordam viņš tūļāsies tik ilgi, līdz Krofords būs apžuvis, pārskaities un taisnīgi bruks viņam virsū.

49. NODALA

Ceturtas dienas rītā misters Gambs bija gatavs ievākt adu.

Viņš atgriezās no veikaliem, iegādājies pēdējās vajadzīgās lietas, un viņam bija grūti noturēties, lai neskrietu lejup pa pagraba kāpnēm. Ateljē viņš izkravāja iepirkumu somas: jauns, slīpi piegriezts vīļu stiprinājums, elastīgas likras ieliktņi, ko iešūt zem šķēlumiem, košera sāls kārbiņa. Viņš neko nebija aizmirsis.

Darbistabā viņš izlika savus nažus uz tīra dvieļa blakus garajām izlietnēm. Naži bija četri: dīrāšanas nazis ar kustīgu asmeni, smalks nazis ar smailu galu, kas šaurās vietās precīzi sekoja rādītājpirksta izliekumam, skalpelis zemādai un durklis no Pirmā pasaules kara laikiem. Durkļa asmens uzliektā mala ir pats smalkākais instruments, lai novilktu ādu, to nesaplēšot.

Turklāt viņam bija arī Strikera autopsijas zāģītis, kuru viņš tikpat kā nelietoja un nožēloja, ka vispār ir to nopircis.

Viņš ietaukoja parūku paliktņa galvu; uz taukiem uzbēra rupju sāli un ievietoja paliktni seklā noteces paplātē. Viņš rotaļīgi ieknieba paliktņa sejai degunā un pameta tai gaisa skūpstu.

Bija grūti izturēties ar atbildības pilnu nopietnību - viņam gribējās lidināties pa istabu kā Denijam Kejam [11] . Viņš iesmējās un aizpūta ar liegu dvašu no sejas naktstauriņu.

Laiks iedarbināt akvāriju sūkņus svaigā šķīduma tvertnēs. Ak, vai tur, būra augsnē, nebija iegūlusi skaista kūniņā? Viņš piebikstīja tai ar pirkstu. Jā, bija gan.

Tagad pistoli.

Jautājums par šīs gūsteknes nogalināšanu bija mulsinājis misteru Gambu dienām ilgi. Par pakāršanu nevarēja būt ne runas, jo viņš negribēja, lai uz krūtīm parādās plankumi, turklāt nedrīkstēja riskēt - ja nu mezgls ieplēš ādu aiz auss.

Misters Gambs bija guvis mācību, dažreiz arī sāpīgu, no visiem saviem agrākajiem pūliņiem. Viņš bija apņēmies izvairīties no tādiem murgiem, kādus bija pārcietis iepriekš. Viens kardināls princips: lai cik vājas no bada vai vārgas no bailēm, viņas vienmēr sāka pretoties, ieraudzījušas aparatūru.

Agrāk viņš bija vajājis jaunas sievietes pa aptumšoto pagrabu, izmantodams infrasarkano staru brilles un lukturīti, un bija brīnišķīgi noraudzīties, kā viņas taustās apkārt, meklēdamas ceļu, redzēt, kā viņas pūlas ierauties kaktos. Viņam patika medīt tās ar pistoli. Viņam patika izmantot pistoli. Viņas vienmēr zaudēja orientēšanās spēju, zaudēja līdzsvaru, uzskrēja virsū priekšmetiem. Viņš varēja stāvēt absolūtā tumsā, uzlicis brilles, nogaidīt, līdz viņas noņem plaukstas no sejas, un tad iešaut viņām tieši galvā. Vai vispirms kājās, zem ceļgala, lai viņas vēl spētu parāpot.

Tas bija bērnišķīgi un izšķērdīgi. Pēc tam viņas nebija nekam derīgas, un no tā viņš bija atteicies.

Savā tagadējā projektā viņš bija piedāvājis pirmajām trim ieiet augšstāva dušā, pirms nospārdīja viņas lejā pa kāpnēm ar cilpu ap kaklu, - nekādu problēmu. Taču ar ceturto bija gatavais negals. Viņam nācās izšaut vannasistabā un pēc tam veselu stundu to uzkopt. Viņš atcerējās to meiteni - slapju, klātu ar zosādu. Kā viņa bija sākusi drebēt, kad viņš uzvilka pistoles gaili! Viņam patika to uzvilkt, knikš knakš, viens liels blīkšķis, un vairs nekādas trakošanas.

Viņam patika šī pistole - un gluži pamatoti, jo tas bija ļoti skaists ierocis, "Colt Python" no nerūsējošā tērauda ar sešcollu stobru. Visi "Python" mehānismi tiek noregulēti firmas "Colt" veikalā, un šis darbojās vienkārši lieliski. Tagad viņš uzvilka gaili un nospieda to, pieturēdams ar īkšķi. Tad pielādēja pistoli un nolika to uz darbistabas letes.

Misteram Gambam ļoti gribējās piedāvāt šai gūsteknei izmazgāt matus, jo viņam kārojās noskatīties, kā viņa tos sasukās. Lai pienācīgi koptu pats savu ārieni, viņš varētu ielāgot, kā mati sagulst uz galvas. Taču šī bija gara un droši vien stipra. Šī bija pārāk rets eksemplārs, lai viņš riskētu visu sabojāt ar šautām brūcēm.

Nē, viņš atnesīs no vannasistabas trīsi, piedāvās viņai nomazgāties, un, kad viņa būs iesēdusies pacēlāja cilpā, uzvilks viņu augšā līdz šahtas vidum un vairākas reizes iešaus viņai zemu mugurkaulā. Kad viņa būs zaudējusi samaņu, pārējo viņš paveiks ar hloroformu.

Tā ari būs. Tagad jāuzkāpj augšstāvā un jānovelk drēbes. Viņš pamodinās Prešesu, kopā ar viņu noskatīsies videofilmu un tad ķersies pie darba, kails siltajā pagrabā, kails kā tikko no mātes miesām nācis.

Ejot augšup pa kāpnēm, viņam gandrīz vai reiba galva. Aši laukā no drēbēm un iekšā peldmētelī! Viņš ielika aparātā videokaseti.

-   Prešesa, nāc šurp, Prešesa! Daudz darbiņa, daudz darbiņa. Nāc šurp, sirsniņ! - Vajadzēs ieslēgt suni tepat, augšstāva guļamistabā, kamēr viņš tiks galā ar trokšņaino daļu pagrabā, - Prešesa necieta troksni un šausmīgi satraucās. Lai nodarbinātu kucīti, viņš nupat bija nopircis tai veselu kārbu ar suņu cepumiem. - Prešesa! - Kad suns nenāca, viņš pasauca gaitenī: - Prešesa! - un pēc tam virtuvē un pagrabā: - Prešesa! - Pasaucis pie pazemes cietuma telpas durvīm, viņš saņēma atbildi.

-     Viņa ir te, lejā, tu, nolādētais maita, - sacīja Ketrīna Mārtiņa.

Misteram Gambam kļuva nelabi aiz spējām bailēm par Prešesu. Tad niknums deva jaunus spēkus, un, piespiedis dūres pie deniņiem, viņš piekļāva pieri pie durvju stenderes un centās savaldīties. No vina mutes izlauzās skaņa, kaut kas vidējs starp ristīšanos un vaidu, un mazais sunītis atbildēja ievaukškēdamies.

Viņš aizgāja uz darbistabu un paņēma pistoli.

Tualetes spaiņa aukla bija pārrauta. Viņš joprojām īsti nesaprata, kā viņa to izdarījusi. Kad aukla bija pārrauta iepriekšējo reizi, viņš bija nospriedis, ka tas noticis, viņai smieklīgā kārtā mēģinot izrāpties laukā. Viņas jau agrāk bija mēģinājušas izrāpties - darījušas visas iespējamās muļķības.

Viņš noliecās pār lūku un rūpīgi apvaldīja balsi.

-    Prešesa, vai tev nekas nekait? Atbildi man!

Ketrīna ieknieba šunelim resnajā dibenā. Tas iekaucās un atmaksāja, ar zobiem kampdams pēc viņas rokas.

-    Kā patīk? - Ketrīna noprasīja.

Misteram Gambam šķita gaužām nedabiski tā runāt ar Ketrīnu, tomēr viņš pārvarēja pretīgumu.

-    Es nolaidīšu grozu. Tu ieliksi viņu iekšā.

-     Jūs nolaidīsiet telefonu, vai man būs jāaplauž viņai sprands. Es negribu nodarīt pāri ne jums, ne šim sunītim. Tikai iedodiet man telefonu.

Misters Gambs pacēla pistoli. Ketrīna ieraudzīja, ka gaismas lokā ievirzās stobrs. Viņa notupās, turēdama suni sev virs galvas, un šūpoja to starp sevi un ieroci. Viņa dzirdēja, kā tiek uzvilkts pistoles gailis.

-    Tu, sūds tāds, tu labāk nošauj mani labi žigli, citādi es aplauzīšu tam draņķim kaklu! Zvēru pie Dieva! - Viņa pasita suni padusē, aplika roku tam ap purnu un pacēla augšup tā galvu. - Ej nost, maita! - Šunelis iesmilkstējās. Pistole nozuda.

Ar brīvo roku Ketrīna atglauda matus no miklās pieres.

-     Es negribēju jūs aizvainot, - viņa teica. - Tikai nolaidiet lejā man telefonu. Man vajag telefonu, kas darbojas. Jūs varat iet prom, man vienalga, es nekad neesmu jūs redzējusi. Par Prešesu es gādāšu labi.

-Nē.

-    Es parūpēšos, lai viņai ir viss. Domājiet par viņas labklājību, ne tikai par sevi. Ja jūs šausiet, viņa zaudēs dzirdi, lai kas notiktu. Man tikai vajag telefonu, kas darbojas. Sameklējiet garu vadu, sameklējiet piecus vai sešus un saslē- dziet kopā - galos tiem ir spailes - un nolaidiet to šeit lejā. Suni es jums nosūtīšu ar lidmašīnu uz jebkuru vietu. Manai ģimenei ir suņi. Manai mātei ļoti patīk suņi. Jūs varat bēgt, man vienalga, ko jūs darīsiet.

-   Tu vairs nedabūsi ūdeni, no šā brīža vairs ne.

-      Un viņa arī ne, jo no savas ūdens pudeles es viņai nedošu neko. Man žēl jums to teikt, bet, manuprāt, viņai ir lauzta kāja. - Tie bija meli - šunelis ar visu ēsmas spaini bija uzkritis Ketrīnai virsū, un cietusi bija pati Ketrīna, jo suns spirinādamies bija saskrāpējis viņai vaigu. Viņa nevarēja likt kucīti zemē, jo tad viņš redzētu, ka tā neklibo. - Viņai sāp. Kāja ir galīgi līka, viņa mēģina to laizīt. Man nudien metas slikti, - Ketrīna meloja. - Man jāved viņa pie veterināra.

Mistera Gamba dusmu un moku pilnais vaids lika šunelim iesmilkstēties.

- Tu domā, ka viņai sāp, - misters Gambs teica. - Tu nezini, kas ir sāpes. Tu nodarīji viņai pāri, un es tevi applau- cēšu.

Dzirdēdama, kā viņš uzdimdina augšup pa kāpnēm, Ketrīna Mārtiņa apsēdās, rokas un kājas nevaldāmi drebēja. Viņa nespēja saturēt suni, viņa nespēja saturēt ūdeni, viņa nespēja saturēt neko.

Šunelis ierāpās viņai klēpī, un viņa to apskāva, pateicīga par siltumu.

50

Biezajā, brūnajā ūdenī peldēja putnu spalvas, izspūrušas spalvas, kas atlidojušas no sprostiem, atnestas ar vēja pūsmām, kuras ņirbināja upes spoguli. Mājas Felstrītā, ielā, kur bija dzīvojusi Fredrika Bimela, izbalējušos nekustamo īpašumu firmu plakātos bija nodēvētas par "krastmalas mājām", jo to pagalmi beidzās pie muklāja, pie attekas ar stāvošu ūdeni, kura bija atdalīta no Likin- gas upes Belvederā, Ohaio, Rūsas joslas [12] pilsētā ar 112 000 iedzīvotāju austrumos no Kolumbusas.

Tas bija panīcis rajons ar lielām, vecām mājām. Dažas no tām par lētu naudu bija nopirkuši jauni pāri un pārkrāsojuši ar "Sears Best" krāsām, tāpēc pārējās mājas salīdzinājumā izskatījās vēl sliktāk. Bimelu māja nebija remontēta.

Klarisa Stārlinga brīdi stāvēja Fredrikas pagalmā, skatīdamās uz ūdenī peldošajām putnu spalvām, rokas sabāzusi dziļi mēteļa kabatās. Niedrēs vietumis vīdēja izčākstējis sniegs, zils zem zilajām debesīm šajā maigajā ziemas dienā.

Stārlinga dzirdēja, kā viņai aiz muguras Fredrikas tēvs kaut ko naglo milzīgā baložu būru pilsētā, kas pacēlās ūdens malā un sniedzās gandrīz līdz pašai mājai. Viņa vēl nebija satikusi misteru Bimelu. Kaimiņi teica, ka viņš esot mājās. To sakot, viņu sejas palika noslēgtas.

Stārlingai radās sarežģījumi pašai ar sevi. Naktī, tajā brīdī, kad viņa bija sapratusi, ka jāpamet Akadēmija, lai varētu noķert Bufalo Billu, bija apklusuši daudzi sveši trokšņi. Sava prāta centrā viņa bija jutusi tīru, jaunu klusumu un mieru. Kaut kur citur sevī, sirds apvidū, viņa spējos zibšņos atskārta, ka ir skolas kavētāja un muļķe.

Viņu nebija skāruši rīta sīkie traucēkļi - ne sporta zāles dvaka lidmašīnā ceļā uz Kolumbusu, ne automašīnu nomas firmas darbinieka apjukums un nemākulība. Viņa bija visai strupi uzbrēkusi šim darbiniekam, lai viņš beidzot sāktu kustēties, taču jutusi nebija neko.

Par šo reizi Stārlinga bija samaksājusi augstu cenu un bija apņēmusies izmantot to pēc iespējas labāk. Viņas laiks varēja izbeigties kuru katru brīdi, ja Kroforda rīkojums tiktu atcelts un viņai atņemtu pilnvaras.

Viņai vajadzēja pasteigties, bet apcerēt iemeslus, prātot par Ketrīnas mokām šajā pēdējā dienā nozīmētu izšķiest mirkļus velti. Domas par viņu reālajā laikā, par to, ka šajā mirklī viņa tiek apstrādāta tāpat, kā bija apstrādātas Kimberlija Emberga un Fredrika Bimela, izstumtu no prāta visus citus apsvērumus.

Vēsma rimās, ūdens kļuva stings kā nāve. Netālu no viņas kājām pa spriego ūdens virsu vēlās izspūrusi spalviņa. Turies, Ketrīna!

Stārlinga iekoda lūpu zobos. Ja viņš Ketrīnu nošaus, tad vismaz jācer, ka izdarīs to lietpratīgi.

Māci mums rūpību un bezrūpību.

Māci mums rāmiem būt.

Viņa pagriezās pret slīpo sprostu rindu un sāka iet pa dubļos izliktu dēļu celiņu uz to pusi, kur skanēja āmura klaudzieni. Tur bija simtiem putnu dažādos lielumos un krāsās, lieli baloži ar X veida kājām, guzaini baloži ar izrieztu krūti. Acis spožas, galvas, tiem tipinot, kustējās šurpu turpu; putni iepleta spārnus palsajā saulē un mīlīgi dūkoja, kad viņa gāja garām.

Fredrikas tēvs Gustavs Bimels bija liela auguma vīrs ar platiem gurniem un ūdeņaini zilām, apsarkušām acīm. Galvā līdz pat uzacīm bija uzvilkta adīta cepure. Pie steķiem sava rīku šķūnīša priekšā viņš meistaroja vēl vienu sprostu. Kamēr viņš piemiegtām acīm pētīja FIB apliecību, Stārlinga saoda viņa elpā degvīnu.

- Man nav nekā jauna, ko jums teikt, - viņš sacīja. - Aizvakar vakarā te atkal bija policija. Viņi vēlreiz pārrunāja ar mani manu liecību. Izlasīja to man priekšā. "Vai tā ir taisnība? Vai tā ir taisnība?" Es teicu, nu, velns parāvis, jā tak, ja tā nebūtu taisnība, tad es to nemaz nebūtu stāstījis.

-    Mister Bimel, es mēģinu iegūt priekšstatu par to, kur… iegūt priekšstatu par to, kur nolaupītājs varēja ieraudzīt Fred- riku. Kur viņš varēja Fredriku pamanīt un nolemt viņu nolaupīt.

-     Viņa ar autobusu bija aizbraukusi uz Kolumbusu, lai apvaicātos par darbu veikalā. Policija teica, ka uz darba pārrunām viņa tiešām bijusi. Mājās viņa neatgriezās. Mēs nezinām, kurp vēl viņa todien gājusi. FIB meklēja viņas "Master Charge" kartes kvītis, bet todien nekas nebija maksāts. To visu jūs tak noteikti zināt, vai ne?

-    Par kredītkarti - jā, ser, zinu. Mister Bimel, vai Fredrikas mantas vēl ir tepat, pie jums?

-    Viņas istaba ir mājas augšējā stāvā.

-    Vai drīkstu to apskatīt?

Viņam vajadzēja mirkli, lai izlemtu, kur nolikt āmuru.

-    Labi, - viņš teica, - nāciet līdzi.

51

Džeka Kroforda kabinets FIB Galvenajā pārvaldē Vašingtonā bija izkrāsots nomācoši pelēkā krāsā, taču tam bija lieli logi.

Krofords stāvēja pie šiem logiem un, pacēlis pie gaismas rakstāmpaliktni, pētīja sarakstu, drukātu ar sasodīti neskaidru punktmatricas printeri, no kura viņš jau bija licis atbrīvoties.

No apbedīšanas biroja viņš bija ieradies šeit un strādājis visu rītu, skubinādams norvēģus, lai pasteidzas ar pazudušā jūrnieka Klausa zobu karti, mudinādams Sandjego, lai pārbauda Bendžamina Raspeila draugus konservatorijā, kur viņš bija strādājis, un uzpurinādams no miega muitu, kam vajadzēja pārbaudīt ziņojumus par svarīgiem pārkāpumiem dzīvu kukaiņu ievešanā.

Piecas minūtes pēc Kroforda ierašanās kabinetā ieskatījās FIB direktora vietnieks Džons Golbijs, jauno starpdienes- tu spēku priekšnieks, un pateica:

-    Džek, mēs visi domājam par jums. Visi augstu vērtē to, ka jūs esat atnācis. Vai sēru dievkalpojuma laiks jau noteikts?

-   Vāķēšana notiks rītvakar. Sēru dievkalpojums sestdien vienpadsmitos.

Golbijs pamāja.

-     Tiks nodots piemiņas ziedojums UNICEF fondam, Džek. Kādu vārdu izmantot, Filisa vai Bella? Mēs rīkosimies tā, kā jūs vēlaties.

-    Bella, Džon. Atstāsim Bellu.

-    Vai varu jums kaut kā palīdzēt, Džek?

Krofords papurināja galvu.

-    Es tikai strādāju. Es tagad tikai strādāšu.

-     Labi, - Golbijs sacīja. Tad ieturēja piedienīgu pauzi. - Frederiks Čiltons ir pieprasījis sev federālo aizsardzību.

-    Lieliski. Džon, vai Baltimorā kāds ir runājis ar Everetu Jovu, Raspeila advokātu? Esmu viņu jums minējis. Varbūt viņš kaut ko zina par Raspeila draugiem.

-    Jā, šorīt viņi ar to nodarbojas. Nupat aizsūtīju Baro- uzam instrukcijas. Direktors liek Lekteru intensīvi meklējamo sarakstā. Džek, ja jums kaut kas vajadzīgs… - Golbijs sarauca uzacis, pacēla roku un atmuguriski izgāja pa durvīm.

Ja jums kaut kas vajadzīgs.

Krofords pagriezās pret logiem. No viņa kabineta pavērās jauks skats. Tur bija skaistā, vecā Pasta ēka, kur viņš kādu laiku mācījies. Pa kreisi atradās agrākā FIB pārvaldes ēka. Izlaiduma dienā viņš kopā ar pārējiem bija izsoļojis cauri Dž. Edgara Hūvera kabinetam. Hūvers bija stāvējis uz neliela paaugstinājuma un visiem pēc kārtas spiedis roku. Vienīgā reize, kad Krofords bija ticies ar šo vīru. Nākamajā dienā viņš bija apprecējies ar Bellu.

Viņi bija iepazinušies Livorno, Itālijā. Viņš dienēja armijā, Bella strādāja NATO, un toreiz viņas vārds bija Filisa. Viņi pastaigājās pa krastmalām, kāds laivinieks pār vizuļojošo ūdeni uzsauca: "Bella!" - un pēc tam viņa Krofordam vienmēr palika Bella. Filisa viņa bija tikai tad, kad abiem radās domstarpības.

Bella ir mirusi. Tam vajadzētu pārvērst skatu aiz šiem logiem. Nebija pareizi, ka skats paliek tāds pats. Ņēmusi un nomirusi. Ak Dievs, bērniņ! Es zināju, ka tas notiks, bet kā sāpi

Kā tur mēdz teikt par piespiedu pensionēšanos piecdesmit piecu gadu vecumā? Tu iemīlies Birojā, bet tas neiemīlas tevī. Viņš to bija pieredzējis.

Paldies Dievam, no tā Bella bija viņu paglābusi. Krofords cerēja, ka šodien viņa kaut kur ir un ka beidzot ir radusi mieru. Viņš cerēja, ka Bella spēj ielūkoties viņa sirdī.

Telefons notrinkšķināja kluso vietējā zvana signālu.

-    Mister Kroford, kāds doktors Danielsons no…

-    Labi. - Savienojuma taustiņš. - Džeks Krofords, doktor.

-    Vai šī līnija ir droša, mister Kroford?

-    Jā. Šajā galā ir.

-    Jūs taču neierakstāt sarunu, vai ne?

-    Nē, doktor Danielson. Pastāstiet, kas jums uz sirds.

-    Es gribu uzsvērt, ka teiktajam nebūs nekāda sakara ne ar vienu cilvēku, kurš jebkad ir bijis Džonsa Hopkinsa klīnikas pacients.

-    Saprotu.

-     Ja tam būs kāds rezultāts, es vēlos, lai jūs paziņojat atklātībai, ka viņš nav transseksuālis un viņam nav nekāda sakara ar šo institūciju.

-     Labi. Apsolu. Pilnīgi. - Runā taču, nestiep gumiju! Krofords būtu apsolījis jebko.

-    Viņš piekāva doktoru Pērvisu.

-    Kas, doktor Danielson?

-     Pirms trim gadiem viņš pieteicās uz programmu kā Džons Grānts no Harisbergas Pensilvānijā.

-   Apraksts?

-     Baltais vīrietis, tolaik trīsdesmit vienu gadu vecs. Sešas pēdas viena colla, simt deviņdesmit mārciņu. Viņš ieradās uz pārbaudi un ļoti labi veica Vekslera intelektuālās attīstības testu - intelekts nedaudz augstāks par normālo bet psiholoģiskās pārbaudes un pārrunas rādīja kaut ko pavisam citu. Jāteic, viņa mājas-koka-cilvēka zīmējums un tematiskās apercepcijas testa rezultāti mats matā atbilst īpatnībām sarakstā, ko man iedevāt jūs. Jūs man iegalvojāt, ka šīs mazās teorijas autors ir Alans Blūms, bet patiesībā tas bija Hanibals Lekters, vai ne?

-   Turpiniet par Grāntu, doktor.

-      Valde tik un tā būtu viņu noraidījusi, bet, kad mēs sanācām kopā, lai to apspriestu, jautājums jau bija apšaubāms, jo viņu bija iegāzusi biogrāfijas pārbaude.

-    Kādā veidā iegāzusi?

-     Parasti mēs sazināmies ar policiju pretendenta dzīvesvietā. Harisbergas policija meklēja viņu par diviem uzbrukumiem homoseksuāliem vīriešiem. Otrais gandrīz nomira. Viņš bija uzdevis mums adresi, bet tā, kā izrādījās, bija tikai pansija, kur viņš laiku pa laikam apmetās. Tur policija dabūja viņa pirkstu nospiedumus un kredītkartes kvīti par benzīna iegādi ar mašīnas reģistrācijas numuru uz tās. Viņa vārds nemaz nebija Džons Grānts, tā viņš tikai bija pateicis mums. Kādu nedēļu vēlāk viņš nogaidīja tepat ēkas ārpusē un notrieca doktoru Pērvisu zemē, vienkārši aiz naida.

-    Kāds bija viņa vārds, doktor Danielson?

-       Es labāk nosaukšu jums pa burtiem: D-Ž-E-I-M-S G-A-M-B-S.

52

Fredrikas Bimelas mājai bija trīs stāvi, tā bija drūma ēka, jumtu klāja dakstiņi, kas bija aprūsējuši vietās, kur pārplūdušas notekcaurules. Notekās ieaugušās kļavas dūšīgi turējās pretim ziemai. Logus ziemeļu pusē klāja plastmasas plēves.

Mazā dzīvojamā istabā, kuru bija stipri piesildījis kalori- fers, uz paklāja sēdēja pusmūža sieviete un rotaļājās ar zīdaini.

- Mana sieva, - Bimels noteica, kad viņi gāja cauri istabai. - Mēs apprecējāmies nupat Ziemassvētkos.

-   Labdien, - Stārlinga sveicināja. Sieviete nenoteikti pasmaidīja uz viņas pusi.

Gaitenī atkal bija auksts, visās telpās krūšu augstumā stāvēja sakrautas kastes, starp kurām bija atstātas ejas, papes kārbas, pilnas ar lampu abažūriem un konservu burku vāciņiem, piknika grozi, veci "Reader's Digest" un "National Geographic" numuri, masīvas, vecas tenisa raketes, gultasveļa, kārba ar šautriņu dēļiem, automobiļu sēdekļu pārvalki no rūtotas stiklšķiedras piecdesmito gadu stilā, piesūkušās ar asu peļu urīna smaku.

-    Mēs drīz pārvāksimies, - misters Bimels paskaidroja.

Mantas pie logiem bija izbalējušas saulē, kastes gadiem

ilgi nostāvējušas kaudzēs un izšķobījušās, nesaskanīgie paklāji, pa tiem staigājot, bija izdeldēti līdz diegiem un veidoja istabās takas.

Margas izraiboja sauleszaķīši, kad Stārlinga gāja augšup pa kāpnēm nopakaļ Fredrikas tēvam. No viņa drēbēm aukstajā gaisā plūda sastāvējusies smaka. Kāpņu augšgalā caur ielīkušajiem griestiem iespīdēja saule. Uz kāpnēm sakrautās kastes bija pārsegtas ar plastmasas plēvi.

Fredrikas mazā istabiņa atradās trešā stāva pažobelē.

-    Vai es jums vēl būšu vajadzīgs?

-    Vēlāk es labprāt aprunātos ar jums, mister Bimel. Un kur ir Fredrikas māte? - Lietā bija ierakstīts "mirusi", bet nebija minēts, kad.

-    Kā - kur? Viņa nomira, kad Fredrikai bija divpadsmit gadu.

-    Skaidrs.

-     Vai jūs nodomājāt, ka tā tur, lejā, ir Fredrikas māte? Pēc tam kad es jums pateicu, ka mēs nupat Ziemassvētkos apprecējāmies? Tā jūs nodomājāt? Tiesu iestādes laikam ir pieradušas noņemties ar citas šķiras ļaudīm, jaunkundzīt. Fredriku viņa vispār nepazina.

-      Mister Bimel, vai istaba ir daudz mainījusies, kopš Fredrika to pametusi?

Dusmas vīrietī aizmaldījās uz kādu citu vietu.

-     Nē, - viņš klusu noteica. - Mēs visu atstājām, kā ir. Nav jau daudz tādu, kam derētu viņas drēbes. Ieslēdziet sildītāju, ja gribat. Tikai neaizmirstiet izslēgt, kad kāpsiet lejā!

Viņš negribēja redzēt istabu. Viņš pameta Stārlingu uz kāpnēm.

Stārlinga brīdi stāvēja, uzlikusi plaukstu uz aukstā, apaļā porcelāna roktura. Viņai vajadzēja mazliet sakārtot domas, pirms prātu aizņems Fredrikas mantas.

Labi, tātad priekšnoteikums ir tāds, ka Bufalo Bills pirmo nogalināja Fredriku, piesēja viņai kādu smagumu un labi paslēpa - upē tālu no mājām. Viņš paslēpa Fredriku labāk nekā pārējās - viņa bija vienīgā, kam piesiets smagums, - jo gribēja, lai vēlākās tiek atrastas vispirms. Viņš gribēja krietni nostiprināt priekšstatu par nejauši izraudzītiem upuriem no pilsētām, kas izkaisītas plašā teritorijā, pirms tiek atrasta Fredrika no Belvederas. Bija svarīgi novērst uzmanību no Belvederas. Tāpēc ka viņš dzīvo šeit vai varbūt Kolumbusā.

Ar Fredriku viņš sāka tāpēc, ka iekāroja viņas ādu. Mēs nesākam iekārot iedomātas lietas. Iekārošana ir ļoti burtisks grēks - mēs vispirms iekārojam taustāmas lietas, mēs sākam ar to, ko redzam katru dienu. Viņš redzēja Fredriku savā ikdienā. Viņš redzēja Fredriku viņas ikdienā.

Kāda bija Fredrikas ikdiena? Tātad…

Stārlinga atvēra durvis. Te tā bija, šī klusā telpa, kur aukstumā oda pēc pelējuma. Pagājušā gada kalendārs pie sienas uz visiem laikiem uzšķirts aprīlī. Fredrika bija mirusi jau desmit mēnešu.

Kaktā bļodiņā bija kaķu barība, cieta un melna.

Stārlinga, savā mūžā jau sen iemācījusies iekārtot telpas ar vislētākajiem materiāliem, nostājās istabas vidū un lēnām griezās apkārt. Fredrika bija krietni strādājusi ar to, kas viņai bija. Tur bija puķaini kokvilnas auduma aizkari. Spriežot pēc biezajām apmalēm, aizkarus viņa bija pašuvusi no segu pārvalkiem.

Tur bija dēlis piezīmju lapiņām, pie tā piesprausta lente. Uz lentes ar vizuļu burtiem uzdrukāts: BELVEDERAS VIDUSSKOLAS ORĶESTRIS. Pie sienas karājās viens plakāts ar dziedātāju Madonnu un otrs ar Deboru Heriju un "Blondie". Plauktā virs rakstāmgalda Stārlinga pamanīja rituli spilgto, pašlīmējošo tapešu, ar ko Fredrika bija noklājusi savas istabas sienas. Tas nebija nekāds izcilais tapsēšanas sasniegums, tomēr labāks par viņas pašas pirmo mēģinājumu, Stārlinga nodomāja.

Vidusmēra mājā Fredrikas istaba būtu šķitusi priecīga. Šajā drūmajā namā tā bija spalga; tajā mājoja izmisuma atbalss.

Fredrikas istabā nebija redzamas viņas fotogrāfijas.

Vienu Stārlinga atrada skolas gadagrāmatā mazajā grāmatu plauktiņā. Fredrika bija piedalījusies dziedāšanas klubā, mājturības klubā, šūšanas pulciņā, orķestrī, lauksaimniecības projektu klubā - varbūt par lauksaimniecības projektu viņai bija kalpojuši baloži.

Fredrikas skolas gadagrāmatā bija daži veltījuma ieraksti. "Labai draudzenei" un "Jaukai meitenei", un "Manai ķīmijas solabiedrenei", un "Vai atceries kūciņu tirgu?!".

Vai Fredrika drīkstēja vest savas draudzenes šurp, augšā? Vai viņai bija kāda tik laba draudzene, lai to varētu vest augšup pa šīm kāpnēm zem pilošā jumta? Pie durvīm bija nolikts lietussargs.

Paskaties uz šo Fredrikas fotogrāfiju, te viņa stāv orķestra pirmajā rindā. Fredrika ir plata un resna, bet formastērps viņai pieguļ labāk nekā pārējām. Viņa ir drukna, un viņai ir skaista āda. Nepareizie vaibsti apvienojoties veido patīkamu seju, tomēr pēc parastām mērauklām viņa neizskatās pievilcīga.

Arī Kimberliju Embergu nevarētu saukt par valdzinošu, ne jau nu vidusskolas trulo blenzēju acīs, un tādas nebija arī dažas no pārējiem upuriem.

Turpretī Ketrīna Mārtiņa liktos pievilcīga ikvienam - liela, izskatīga jauna sieviete, kurai, sasniedzot trīsdesmit gadu vecumu, būs jāsāk cīnīties ar tauku spilventiņiem.

Atceries, viņš neraugās uz sievietēm tā, kā raugās vīrietis. Pievilcīga pēc parastām mērauklām - tas neskaitās. Viņām gluži vienkārši jābūt ar gludu ādu un apjomīgām.

Stārlinga prātoja, vai viņš domā par sievietēm kā par "ādām" - tāpat kā daži idioti saukā viņas par "kūšiem".

Viņa piepeši apzinājās, ka plauksta slīd gar uzslavu rindiņām zem gadagrāmatas fotogrāfijas, apzinājās visu savu ķermeni, telpu, kuru aizņem, savu figūru un seju, to iespaidu, varu tajās, savas krūtis virs grāmatas, savu tvirto vēderu pie grāmatas malas, savas kājas zem tās. Kas no viņas pieredzes šeit derēja?

Stārlinga ieraudzīja sevi augstajā spogulī pie galasienas un nopriecājās, ka atšķiras no Fredrikas. Bet viņa zināja, ka šīs atšķirības ir tikai klišeja viņas domāšanā. Ko tā neļauj

viņai ieraudzīt?

»

Kā Fredrika gribēja izskatīties? Pēc kā alka, kur to meklēja? Ko viņa mēģināja darīt ar sevi?

Te bija dažas diētu receptes, augļu sulas diēta, rīsu diēta un gluži neprātīgs plāns, saskaņā ar kuru vienā ēdienreizē drīkstēja vai nu tikai ēst, vai dzert.

Organizētas diētas grupas - vai Bufalo Bills vēroja tās, lai atrastu druknas meitenes? Grūti pārbaudīt. No lietas materiāliem Stārlinga zināja, ka divas no noslepkavotajām meitenēm piedalījušās diētas grupās un ka bija salīdzināti dalībnieku saraksti. Vienam aģentam no Kanzassitijas biroja, tradicionālās FIB Resno Zēnu nodaļas, kā arī dažiem policistiem ar lieko svaru bija uzdots iestāties Slaiduma klubā, Diētas centrā, "Svara vērotājos" un citās diētas grupās upuru dzīvesvietās. Stārlinga nezināja, vai Ketrīna Mārtiņa piederējusi pie kādas diētas grupas. Fredrika nevarētu iestāties organizētā grupā naudas trūkuma dēļ.

Fredrikai piederēja vairāki korpulentām sievietēm paredzētā žurnāla "Big Beautiful Girl" numuri. Tie deva viņai padomu: "Brauciet uz Ņujorku, tur jūs sastapsiet ieceļotājus no tādām pasaules vietām, kur jūsu auguma apmēri tiktu uzskatīti par īstu dāvanu." Nu skaisti. Vai arī: "Jūs varētu aizceļot uz Itāliju vai Vāciju, kur jau kopš pirmās dienas nebūtu viena." Šaubu nav. Lūk, kas jādara, ja kāju pirksti karājas laukā pār kurpju malu. Jēziņ! Un Fredrikai vajadzēja tikai satikt Bufalo Billu, kas uzskatīja viņas apmērus par "īstu dāvanu".

Kā Fredrika tika galā? Viņai bija kaut cik kosmētikas, lielākoties līdzekļi ādas kopšanai. Brīnišķīgi, izmanto šo dāvanu! Stārlinga attapās, ka rakņājas Fredrikas raksturā, it kā tam vēl būtu kāda nozīme.

Viņai piederēja arī dažas lētas rotaslietas, kas bija ieliktas "White Owl" cigāru kastē. Tur bija apzeltīta, apaļa piespraude, kas, visticamāk, piederējusi viņas nelaiķei mātei. Viņa bija mēģinājusi nogriezt pirkstus veciem, lētiem mežģīņu pirkstaiņiem, lai valkātu tos Madonnas stilā, bet tie bija

iziruši viņai rokās. *

Viņai bija dažas skaņuplates, atskaņotājs "Decca" no piecdesmitajiem gadiem, pie adaptera ar gumijas cilpām piestiprināts kabatas nazis, lai palielinātu adatas svaru. Izpārdo- šanās pirktas plates. Mīlas tēmas pānflautas meistara Zamfi- ra izpildījumā.

Aiz auklas pavilkuši lampas slēdzi, lai izgaismotu sienas skapi, Stārlinga jutās pārsteigta par Fredrikas garderobi. Viņai bija skaistas drēbes, ne sevišķi daudz, bet diezgan, lai būtu ko uzvilkt skolā, strādājot visai oficiālu darbu birojā vai pat par pārdevēju veikalā, kur allaž jāuzpošas. Ašs skatiens kleitu iekšpusē, un Stārlinga saprata iemeslu. Fredrika šuva sev pati un šuva labi, vīles bija akurāti apstrādātas, dekoratīvās nošuves rūpīgi pielāgotas. Plauktā skapja dziļumā atradās kaudzīte piegrieztņu. Vairums no žurnāla "Simplicity", bet dažas, kas izskatījās sarežģītas, bija arī no "Vogue".

Uz darba pārrunām viņa droši vien bija uzvilkusi savu labāko tērpu. Kas viņai bijis mugurā? Stārlinga pāršķirstīja lietas materiālus. Lūk: pēdējo reizi redzēta zaļās drēbēs. Nu, paklau, cienītais policist, kas ir "zaļas drēbes"?

Fredrika cieta no taupīgas garderobes Ahilleja papēža - viņai trūka kurpju un, ņemot vērā viņas svaru, ātri nodila arī tās, kas bija. Laiviņas bija izstiepušās gluži ovālas. Sandalēs viņa lika dezodoranta plāksnītes. Sporta kurpju caurumi auklām bija izstaipīti.

Varbūt Fredrika mazliet sportoja - viņai piederēja daži milzīga izmēra treniņtērpi.

Ražoti firmā "Juno".

Arī Ketrīnai Mārtinai piederēja liela izmēra bikses, kas bija ražotas "Juno".

Stārlinga izkāpa no plašā sienas skapja. Apsēdusies gultas galā, viņa sakrustoja rokas un stingi blenza apgaismotajā skapī.

"Juno" bija gluži parasta tirdzniecības marka, to pārdeva daudzos veikalos, kur tirgoja lielu izmēru apģērbus, tomēr tagad radās jautājums par drēbēm. Jebkurā miestiņā ir vismaz viens veikals, kurā tirgo apģērbus drukniem cilvēkiem.

Vai Bufalo Bills vēroja rešņu veikalus, izraudzījās kādu klienti un sekoja viņai?

Vai viņš, pārģērbies par sievieti, gāja iekšā lielo apģērbu veikalos un vēroja pircējas? Katram lielizmēra apģērbu veikalam pilsētā ir ari tādi klienti - transvestīti un par sievietēm pārģērbušies homoseksuāļi.

Piezīme par to, ka Bufalo Bills mēģina mainīt dzimumu, izmeklēšanas materiāliem bija pievienota pavisam nesen, kad doktors Lekters bija izklāstījis Stārlingai savu teoriju. Kādas drēbes bija viņam?

Visas šīs meitenes noteikti bija iepirkušās tādos veikalos, Ketrīna Mārtiņa droši vien valkāja divpadsmito izmēru, pārējām tas nederētu, tomēr savus lielos "Juno" treniņtērpus Ketrīna katrā ziņā bija pirkusi lielizmēra apģērbu veikalā.

Ketrīnai Mārtinai derēja divpadsmitais izmērs. Viņa bija slaidākā no upuriem. Fredrika, pirmais upuris, bija vistuklākā. Diez kā Bufalo Billam bija gadījies samazināt izmēru, izraugoties Ketrīnu Mārtiņu? Tiesa, Ketrīna bija visai ražena, tomēr viduklī ne sevišķi resna. Varbūt viņš pats bija zaudējis svaru? Varbūt nesen iestājies kādā diētas grupā? Kimberlija Emberga bija kaut kur pa vidu, korpulenta, bet ar izteiktu vidukli…

Stārlinga bija īpaši vairījusies no domām par Kimberliju Embergu, bet nu viņu mirkli pārpludināja atmiņas. Stārlinga redzēja Kimberliju uz līķu galda Poterā. Bufalo Bills nebija licies zinis par viņas vaskotajām kājām, rūpīgi lakotajiem, vizuļainajiem nagiem: viņš paskatījās uz Kimberlijas plakanajām krūtīm, tās nebija labas diezgan, un viņš izvilka pistoli un ietrieca viņai krūtīs jūraszvaigzni.

Istabas durvis pavērās pāris collu platā spraugā. Stārlin- ga sajuta šo kustību ar sirdi, pirms apjēdza, kas tur ir. Ienāca kaķis, liels, lāsumains kaķis, kam viena acs bija zeltaina, bet otra zila. Tas uzlēca uz gultas un pieglaudās viņai. Meklēdams Fredriku.

Vientulība. Druknas, vientuļas meitenes, kuras cenšas kādam izpatikt.

Iepazīšanās klubus policija bija izsvītrojusi jau pašā sākumā. Vai Bufalo Billam bija kāda cita metode, kā izmantot vientulību? Nekas nepadara mūs tik viegli ievainojamus kā vientulība - ja neņem vērā alkatību.

Vientulība būtu devusi Bufalo Billam iespēju iepazīties ar Fredriku, bet ne ar Ketrīnu. Ketrīna nebija vientuļa.

Kimberlija bija vientuļa. Tikai nesāc! Kimberlija, paklausīga un ļengana, jau aiz nāves sastinguma robežas, tiek apvelta otrādi uz apbedīšanas biroja galda, lai Stārlinga varētu noņemt viņai pirkstu nospiedumus. Izbeidz! Nevaru izbeigt. Vientuļā Kimberlija, kura alka izpatikt. Vai Kimberlija jebkad bija tā apvēlusies otrādi, paklausīdama kādam, tikai lai justu viņa sirdi pukstam pret savu muguru? Stārlinga jautāja sev, vai Kimberlija ir jutusi, kā ūsas kutina viņai ādu starp lāpstiņām.

Nekustīgi skatīdamās apgaismotajā skapī, Stārlinga atcerējās Kimberlijas apaļīgo muguru, kur no pleciem bija izgriezti trīsstūraini ādas gabali.

Nekustīgi skatīdamās apgaismotajā skapī, Stārlinga redzēja uz Kimberlijas pleciem trīsstūrus, kas bija iezīmēti ar piegrieztņu zilajām līnijām. Doma aizpeldēja prom, apmeta loku un atgriezās atkal, pienāca tik tuvu klāt, ka šoreiz viņa varēja to satvert, un viņa to tvēra, juzdama sevi nevaldāmi pulsējam prieku: TĀS IR IEŠUVES - VIŅŠ IZGRIEZA TRĪSSTŪRUS, LAI IELAISTU IEŠUVES, LAI VARĒTU PA- PLATINĀT VIŅAS VIDUKLI. TAS NELIETIS MĀK ŠŪT. BUFALO BILLS IR NOPIETNI MĀCĪJIES ŠŪT - VIŅŠ NEMĒDZ VIENKĀRŠI IZVĒLĒTIES GATAVUS APĢĒRBUS.

Ko teica doktors Lekters? "Viņš sev šuj meitenes tērpu no īstām meitenēm." Ko viņš teica man? "Vai jūs šujat, Klarisa ? " Ko vēl ne, nolādēts!

Stārlinga atgāza galvu, uz mirkli aizvērdama acis. Mīklu risināšana ir medības; tā ir cietsirdīga bauda, un mēs esam tai dzimuši.

Dzīvojamā istabā viņa bija redzējusi telefonu. Viņa devās lejup pa kāpnēm, lai piezvanītu, bet viņu jau sauca misis Bimelas spalgā balss, aicinot pie telefona.

53

Misis Bimela iedeva Stārlingai klausuli un paņēma uz rokām činkstošo zīdaini. No istabas viņa neizgāja.

-    Klarisa Stārlinga.

-    Džerijs Barouzs, Stārlinga…

-      Labi, Džerij, klausieties, manuprāt, Bufalo Bills prot šūt. Tos trīsstūrus viņš izgrieza - acumirkli! - misis Bimela, vai es varētu lūgt, lai jūs aiznesat bērnu uz virtuvi? Man šeit jāparunā. Paldies… Džerij, viņš prot šūt. Viņš paņēma…

-    Stārlinga…

-     Viņš paņēma tos trīsstūrus no Kimberlijas Embergas, lai ielaistu iešuves, drēbnieka iešuves, vai jūs saprotat, ko es saku? Viņš ir lietpratējs, viņš nešuj vienkāršus alu cilvēku kankarus. Identifikācijas nodaļa var pārmeklēt noziedznieku kartotēku, pievēršot uzmanību drēbniekiem, buru šuvējiem, audumu tirgotājiem, mēbeļu polsterētājiem - izskatīt īpašās pazīmes, meklējot "skrodera rievu" zobos…

-      Labi, labi, labi, tūdaļ sūtīšu ziņu uz Identifikācijas nodaļas datoru. Tagad paklausieties - man varbūt būs jāpārtrauc šī saruna. Džeks gribēja, lai es jūs informēju. Mēs esam uzzinājuši vārdu un vietu, kas izklausās daudzsološi. No An- drūsas drīz izlidos gūstekņu glābšanas komanda. Džeks instruē viņus pa otru telefonu.

-    Uz kurieni?

-     Uz Kalumetu pie Čikāgas. Objekts ir Džeims, ar vienu "s", uzvārds Gambs, alias Džons Grānts, baltais vīrietis, trīsdesmit četri gadi, simt deviņdesmit mārciņu, brūni mati, zilas acis. Džekam piezvanīja no Džonsa Hopkinsa klīnikas. Jūsu ideja - jūsu veiktā personības diagramma, kas parādīja, ar ko viņš atšķiras no transseksuāļa, - klīnikā trāpīja desmitniekā. Pirms trim gadiem viņš ir pieteicies uz dzimuma maiņas operāciju. Ticis noraidīts un pēc tam piekāvis vienu ārstu. Hopkinsa klīnikā bija uzdots Grānta uzvārds un viltota adrese Ha- risbergā, Pensilvānijā. Policistiem bija benzīna iegādes kvīts ar viņa automobiļa reģistrācijas numuru, un mēs sākām ar to. Pusaudža gados savārījis lielas ziepes Kalifornijā - divpadsmit gadu vecumā nogalinājis savus vecvecākus un sešus gadus pavadījis Tūlaras psihiatriskajā slimnīcā. Izlaists no turienes pirms sešpadsmit gadiem, kad tā slimnīca tika slēgta. Tad viņš nozuda uz ilgu laiku. Viņš ir homoseksuāļu dauzītājs. Pāris reižu sarīkojis tračus Harisbergā un atkal izgaisis.

-    Čikāga, jūs teicāt. Kā jūs zināt, ka Čikāga?

-      No muitas. Viņiem bija kaut kāds dokuments, kurā pieminēts Džona Grānta vārds. Pirms pāris gadiem Losan- dželosas lidostā muita aizturējusi ceļasomu no Surinamas, pilnu ar dzīvām kūniņām - vai tā tās sauc? - nu, katrā ziņā ar kukaiņiem, naktstauriņiem tajās. Saņēmējs bijis Džons Grānts, ar kuru varēja sazināties caur kādu Kalumetas firmu - paklausieties tik - ar nosaukumu "Misters Haids" [13] . Ādas izstrādājumi. Varbūt šūšana iederas tur; par šūšanu es tūdaļ ziņošu Čikāgai un Kalumetai. Vēl nav atrasta Grānta vai Gamba mājas adrese - firma ir slēgta, bet mēs esam tuvu mērķim.

-    Fotogrāfijas?

-     Pagaidām tikai pusaudža gadu fotogrāfijas no Sakra- mento policijas. No tām nav liela labuma - viņam bija divpadsmit gadu, un tajās viņš izskatās pēc bebra. Tomēr patlaban tās tiek izsūtītas visiem pa faksu.

-    Vai es drīkstu braukt?

-    Nē. Džeks jau teica, ka jūs jautāšot. Viņiem tur ir divu policijas iecirkņu priekšnieces no Čikāgas un viena medicīnas māsa, kas parūpēsies par Mārtiņu, kad viņa tiks atrasta. Jūs tikpat nepaspētu, Stārlinga.

-    Un ja nu viņš būs aizbarikadējies? Tas varētu prasīt…

-     Nekādas vilcināšanās nebūs. Policija viņu atradīs un sāks uzbrukumu - Krofords ir devis atļauju iekļūt mājā, izmantojot sprāgstvielas. Ar to zelli ir īpašas problēmas, Stārlinga, viņš jau agrāk ir saņēmis gūstekņus. Izdarīdams savu pusaudža gadu noziegumu, viņš aizbarikādējās Sakramento, par gūstekni saņēmis savu vecomāti, - viņš jau bija nogalinājis vecotēvu, un pateikšu jums tikai, ka beigas bijušas šausmīgas. Ārā, pie policijas, viņš izgājis, bīdīdams vecomāti sev pa priekšu; policisti bija uzdevuši kādam priesterim ar viņu runāt. Viņš stāvēja vecaimātei aiz muguras un iešāva viņai nierēs. Ārsti pūlējās velti. Un to viņš izdarīja divpadsmit gadu vecumā! Tāpēc šoreiz nebūs ne pārrunu, ne brīdinājuma. Mārtiņa droši vien jau ir mirusi, tomēr pieņemsim, ka mums laimēsies. Pieņemsim, ka viņam jādomā par tik daudzām lietām, ka viņš nepagūs aizbarikādēties. Ja viņš ieraudzīs mūs nākam, tad nogalinās viņu mūsu acu priekšā - vienkārši aiz ļaunprātības. Tas taču nemaksās viņam neko, vai ne? Tā ka policija viņu atradīs un - tankš! - durvis būs laukā.

Istabā bija nolādēti karsts un oda pēc mazu bērnu čurām.

Barouzs joprojām runāja.

-     Mēs meklējam abus uzvārdus entomoloģijas žurnālu abonentu sarakstos, Nažu kalēju ģildē, noziedznieku kartotēkā un tā tālāk; neviens neliksies mierā, līdz viss būs galā. Jūs pārbaudāt Bimelas paziņas, vai ne?

-Jā.

Tieslietu ministrija domā, ka celt apsūdzību būs sarežģīti, ja nepieķersim viņu nozieguma vietā. Mums viņš jāatrod kopā ar Mārtiņu vai ar kaut ko tādu, ko iespējams identificēt, - izsakoties bez aplinkiem, ar kaut ko tādu, kam vēl ir zobi vai pirksti. Pats par sevi saprotams, ja Mārtinas līķi viņš jau ir paslēpis, tad mums būs nepieciešami liecinieki, lai nostādītu viņu fakta priekšā ar visu upuri. Mēs varēsim izmantot jūsu informāciju par Bimelu, kaut arī… Stārlinga, es lūdzu Dievu, kaut tas būtu noticis jau vakar, ne tikai Mārtiņu meitenes dēļ. Vai Kventiko jums liks atkārtot kursu?

-    Laikam gan. Viņi ir jau uzņēmuši kādu citu, kas gaidījis atkārtojumu, - vismaz tā esmu dzirdējusi.

-     Ja Čikāgā mēs viņu noķersim, tur būs liels jūsu nopelns. Kventiko vīri ir sasodīti bargi, kādiem viņiem arī jābūt, tomēr tas viņiem būs jāatzīst. Pagaidiet mirklīti!

Stārlinga dzirdēja, ka Barouzs kādam uzbrēc, piesedzis klausuli ar plaukstu. Tad viņš ierunājās atkal.

-     Nekas svarīgs. Kalumetā viņi var izvērst spēkus pēc četrdesmit, piecdesmit piecām minūtēm - atkarībā no augšējiem vējiem. Rezervē ir norīkota Čikāgas īpašo uzdevumu vienība - ja viņu izdodas atrast ātrāk. Kalumetas Elektrotīklu pārvalde ir iedevusi mums četras iespējamās adreses. Stārlinga, pievērsiet uzmanību jebkam, kas varētu sašaurināt tur meklējumu loku! Ja ieraudzīsiet kaut ko, kas saistīts ar Čikāgu vai Kalumetu, nekavējoties zvaniet man!

-    Labi.

-    Tagad klausieties - vēl tikai viens, un tad man jāiet. Ja tas notiks, ja mēs noķersim viņu Kalumetā, tad jūs rīt no rīta precīzi astoņos nospodrinātās laka kurpītēs ieradīsieties

Kventiko. Džeks kopā ar jums ies uz valdes sēdi. Un ari galvenais ieročmācības instruktors Braiems. Pajautāt var vienmēr, gabals nenokritīs.

-    Džerij, vēl kas: Fredrikai Bimelai ir daži treniņtērpi no firmas "Juno", kas ražo lielu izmēru apģērbus. Ari Ketrīnai Mārtinai tādi bija, ja vien tam ir kāda nozīme. Varbūt viņš staigā pa lielo drēbju veikaliem, lai atrastu vajadzīgā izmēra upurus. Mēs varētu apvaicāties Memfisā, Akronā, citās vietās.

-    Skaidrs. Nenokariet degunu!

Stārlinga izgāja piedrazotajā pagalmā Belvederā, Ohaio, trīssimt astoņdesmit garu jūdžu tālumā no notikumu vietas Čikāgā. Aukstais gaiss tīkami spirdzināja seju. Viņa pacirta dūri sparīgā puslokā, domās uzmundrinādama gūstekņu glābšanas komandu. Reizē viņa juta, ka viegli iedrebas zods un vaigi. Pie velna, kas tad nu? Ko, pie velna, viņa iesāktu, ja būtu kaut ko atradusi? Taču jau izsauktu smago kavalēriju - Klīvlendas biroju, Kolumbusas īpašo uzdevumu vienību, arī Belvederas policiju.

Izglābt jauno sievieti, izglābt sasodītās senatores Mārtinas meitu un visas tās, kas varētu viņai sekot, - patiesībā svarīgi bija tikai tas. Ja viņi paveiks to, tad taisnība būs visiem.

Ja viņi nepagūs laikā, ja atradīs kaut ko briesmīgu, tad, dod Dievs, lai viņi saņem ciet Bufa… lai saņem ciet Džeimu Gambu vai misteru Haidu, vai kā nu grib to nolādēto saukt.

Tomēr atrasties tik tuvu, turēt roku uz pulsa, izgudrot labu ideju vienu dienu par vēlu un beigās nonākt tālu no aresta vietas, izmestai no skolas, - tas viss oda pēc neveiksmes. Stārlingai, reizē jūtot vainas apziņu, sen bija aizdomas, ka laime no Stārlingiem novērsusies jau kopš pārsimt gadiem - ka visi Stārlingi ir klaiņojuši pa laikmetu miglājiem saīguši un apjukuši. Ka tad, ja varētu sameklēt pirmā Stārlinga pēdas, kļūtu skaidrs, ka tās ved pa apli. Tā bija klasiska neveiksminieku domāšana, un lai velns viņu parauj, ja viņa pie tādas turēsies!

Ja noziedznieku notvers, izmantojot personības raksturojumu, ko viņa aizguvuši no doktora Lektera, tad Tieslietu ministrijā šis apstāklis viņai palīdzēs. Stārlingai vajadzēja to mazliet apdomāt; viņas cerības uz karjeru raustījās kā bojāts nervs.

Lai arī kas notiktu, tā bija lieliska sajūta - piedzīvot iedvesmu un notvert ideju par drēbnieka piegrieztni. Viņa tomēr bija kaut ko ieguvusi. Viņa bija smēlusies drosmi no atmiņām par savu māti un tēvu. Viņa bija izpelnījusies un saglabājusi Kroforda uzticību. Tie bija dārgumi, ko glabāt savā pašas " White OwF cigāru kārbā.

Viņas uzdevums, viņas pienākums bija domāt par Fredriku un par to, kā viņu atradis Gambs. Kriminālmeklēšanai Bufalo Billa lietā vajadzēs visus faktus.

Domā par Fredriku, kas visu savu īso mūžu bijusi iesprostota šeit! Kur viņa meklētu izeju? Vai viņas alkas bija uz viena viļņa ar to, pēc kā ilgojās Bufalo Bills? Vai tas saveda viņus kopā? Šausmīga doma - viņš varēja izprast Fredriku, balstoties pats uz savu pieredzi, pat just viņai līdzi un tomēr pievākt viņas ādu.

Stārlinga stāvēja ūdens malā.

Gandrīz katra vieta kādā dienas rituma mirklī iegūst tādu leņķi un apgaismojuma spilgtumu, kurā tā izskatās vislabāk. Ja esi kaut kur iestrēdzis, tad iepazīsti šo mirkli un ikreiz gaidi to. Šis brīdis, agra pēcpusdiena, varbūt bija labākais laiks Likingas upei aiz Felstrītas. Vai šis bija Bimelu meitenes sapņu laiks? Palsā saule izvilināja no ūdens pietiekami daudz tvaiku, lai ieaustu dūmakā vecos ledusskapjus un gāzes plītis, kas bija izmestas krūmos attekas otrā malā. Ziemeļaustrumu vējš klanīja pret sauli niedres.

No mistera Bimela šķūnīša uz upes pusi stiepās balta plastmasas caurule. Tā iegurguļojās un izšļāca īsu asiņaina ūdens straumi, notraipīdama veco sniegu. Bimels iznāca saulē. Viņa bikses priekšā bija nošķiestas ar asinīm, rokā viņš turēja plastmasas maisiņu ar sārti pelēkiem pikučiem iekšā.

-     Jauni balodēni, - viņš teica, ieraudzījis, ka Stārlinga skatās. - Vai esat ēdusi balodēnus?

-     Nē, - Stārlinga atbildēja un atkal pievērsa acis ūdenim. - Esmu ēdusi lielus baložus.

-Ar šitiem nekad nav jābažījas, ka uzkodīsi skrotij.

-    Mister Bimel, vai Fredrikai bija paziņas Kalumetā vai Čikāgas apvidū?

Viņš paraustīja plecus un papurināja galvu.

-    Vai, cik jums zināms, viņa kādreiz ir bijusi Čikāgā?

-     Ko nozīmē - cik man zināms? Jūs domājat, ka mans meitēns varēja aizbraukt uz Čikāgu un es to nezināšu? Bez manas zināšanas viņa nebrauca pat uz Kolumbusu.

-     Vai viņa pazina vīriešus, kuri šuj, piemēram, drēbniekus vai buru šuvējus?

-    Viņa pati visiem šuva. Mācēja šūt tāpat kā viņas māte. Es neko nezinu ne par kādiem vīriešiem. Viņa šuva veikaliem, dāmām, vai es zinu, kam.

-    Mister Bimel, kas bija viņas labākā draudzene? Ar ko viņa satikās, gāja pastaigāties?

-    Viņa nekur nepastaigājās tā kā tie dīkdieņi. Viņai vienmēr bija darāms kāds darbs. Dievs nebija devis viņai skaistumu, toties bija devis čaklumu.

-    Kas, pēc jūsu domām, bija viņas labākā draudzene?

-       Laikam jau Steisija Hubka, kopš pašas mazotnes. Fredrikas māte mēdza sacīt, ka Steisija draudzējoties ar Fredriku tikai tādēļ, lai būtu kāds, kas viņu apkalpo, es nezinu.

-    Vai jūs zināt, kur es varētu viņu sastapt?

-     Steisija strādāja apdrošināšanā un, man domāt, strādā ari tagad. Frenklina apdrošināšanas firmā.

Pār nevīžīgo pagalmu Stārlinga devās uz savu mašīnu, noliekusi galvu, rokas sabāzusi dziļi kabatās. Pa augsto logu viņu vēroja Fredrikas kaķis.

54

Jo tālāk rietumos, jo dzīvāk ļaudis reaģē, ieraugot FIB apliecību. Stārlingas apliecība, kuru redzot ierēdnis Vašingtonā būtu garlaikoti pacēlis uzaci, izpelnījās nedalītu Steisijas Hubkas priekšnieka uzmanību Frenklina apdrošināšanas aģentūrā Belvederā, Ohaio. Viņš pats pārņēma Steisijas darbu pie lodziņa un telefoniem un piedāvāja Stārlingai netraucētai risināt sarunu viņa mazajā kabinetā.

Steisijai Hubkai bija apaļa, pūciņām klāta seja, augstpapēžu kurpēs viņa bija piecas pēdas četras collas gara. Mati ap seju bija sakārtoti stīvos viļņos, un, atglaužot tos no vaiga,

viņa izmantoja Šēras žestu. Ikreiz, kad Stārlinga neskatījās, Steisija nopētīja viņu no galvas līdz kājām.

-    Steisija, vai drīkstu saukt jūs par Steisiju?

-    Protams.

-     Steisija, es gribētu lūgt, lai jūs man pastāstāt, kā, pēc jūsu domām, varēja notikt tas, kas notika ar Fredriku Bimelu, - kur tas vīrietis varēja Fredriku ieraudzīt.

-    Pilnīgs ārprāts, ne? Nomaukt ādu, vai tās nav drausmas? Vai jūs viņu redzējāt? Runāja, ka viņa esot bijusi vienās skrandās, it kā būtu izlaists gaiss no…

-    Steisija, vai viņa kādreiz pieminēja kādu no Čikāgas vai Kalumetas?

Kalumeta. Stārlingu uztrauca pulkstenis, kas Steisijai Hubkai karājās virs galvas. Ja gūstekņu glābšanas komanda aizlidos turp četrdesmit minūtēs, tad jau pēc desmit minūtēm nolaidīsies. Vai viņiem ir zināma noteikta adrese? Dari savu darbu.

-   No Čikāgas? - Steisija novilka. - Nē, Čikāgā mēs tikai vienreiz soļojām Pateicības dienas gājienā.

-Kad?

-    Astotajā klasē - cik tas būs? Pirms deviņiem gadiem. Orķestris tikai aizbrauca uz turieni un atpakaļ ar autobusu.

-    Ko jūs domājāt pagājušajā pavasarī, kad viņa pazuda?

-    Es nezināju, ko domāt.

-     Vai atceraties, kur jūs bijāt, kad to uzzinājāt? Kad saņēmāt vēsti par viņas pazušanu? Ko jūs domājāt tad?

-    Tajā pirmajā vakarā, kad viņa bija pazudusi, mēs ar Skipu aizgājām uz šovu un tad aizklīdām uz "Misteru To- udu" iedzert, un ienāca Pema ar šiem, Pema Malavizi, un pateica, ka Fredrika esot pazudusi, un Skips ņem un pasaka - padarīt Fredriku neredzamu nespētu pat Hudini. Un tad viņam vajadzēja visiem paskaidrot, kas ir Hudini, viņš mūžīgi plātās ar to, ka daudz zina, un mēs vienkārši sākām izklaidēties. Es nospriedu, ka viņa tikai noskaitusies uz savu tēvu. Vai jūs redzējāt viņas māju? Vai tas nav galīgais vāks? Lai kur viņa tagad būtu, viņai ir kauns, ka jūs esat to redzējusi. Vai jūs neaizbēgtu?

-      Vai jūs nodomājāt, ka viņa, iespējams, ir aizbēgusi kopā ar kādu, vai kāds ienāca jums prātā - pat ja tas būtu aplam?

-     Skips gan teica, ka viņa varbūt sameklējusi kādu, kas krīt uz resnajām. Bet nē, viņai neviena tāda nebija. Tiesa, bija viens draugs, bet tas ir vecs stāsts. Desmitajā klasē viņš spēlēja orķestrī, es saku - "draugs", bet viņi tikai pļāpāja un ķiķinā- jās kā divi skuķi, un risināja mājasdarbus. Viņš bija baigais mīkstpēdiņš, valkāja tādu grieķu zvejnieku cepurīti, zināt? Skips teica, ka viņš esot, nu, ziniet, zilais. Fredriku izzoboja par to, ka viņa staigājot ar zilo. Bet viņš kopā ar māsu gāja bojā autoavārijā, un nevienu citu Fredrika vairs nedabūja.

-    Ko jūs domājāt, kad viņa neatgriezās?

-     Pema domāja, ka varbūt viņu esot pievākuši mūnisti, es nezināju, man bija bail ikreiz, kad par to iedomājos. Vakaros es vairs negāju ārā bez Skipa, es viņam teicu, es teicu - jā gan, draudziņ, kad saule norietējusi, mēs staigāsim kopā.

-    Vai Fredrika kādreiz pieminēja cilvēku, vārdā Džeims Gambs? Vai Džons Grānts?

-    Hmm… Nē.

-     Kā jums šķiet, vai viņai varēja būt kāds draugs, par kuru jūs nezinājāt? Vai gadījās tādi laikposmi, vairākas dienas, kad jūs viņu nesatikāt?

-    Nē. Ja viņai būtu puisis, es to zinātu, ticiet man. Viņai nebija neviena puiša.

-      Kā jums šķiet, vai būtu iespējams, teiksim, ka viņai bija draugs, bet viņa par to nestāstīja?

-    Kāpēc lai viņa nestāstītu?

-    Varbūt aiz bailēm, ka viņu izsmies?

-     Ka mēs viņu izsmiesim? Kā jūs to domājat - tās vecās būšanas dēļ? Tā skolas mīkstpēdiņa dēļ? - Steisija nosarka. - Nē. Mēs nemūžam nebūtu darījuši viņai pāri. Es to pieminēju tikai tāpat vien. Viņa jau nebija… visi izturējās pret viņu jauki, pēc tam kad viņš nositās.

-    Steisija, vai jūs strādājāt kopā ar Fredriku?

-      Mēs visas - es, viņa, Pema Malavizi un Džeronda Eskjū - vasaras brīvdienās strādājām Tirdzniecības centrā. Tad mēs ar Pemu aizgājām uz Ričardsa lielveikalu meklēt vietu, tur ir tiešām skaisti apģērbi, un viņi pieņēma darbā mani un pēc tam Pemu, un Pema teica Fredrikai - nāc, viņiem vajag vēl vienu meiteni, un viņa atnāca, bet misis Bēr- dina - tirdzniecības menedžere - saka: "Ziniet, Fredrika, mums ir vajadzīga kāda, uz kuru, saprotiet, cilvēki var skatīties kā uz paraugu, ienākt un sacīt - es gribu izskatīties kā viņa, un jūs varat dot padomus par to, kā viņiem piestāv izraudzītais apģērbs. Un, ja jūs saņemsieties un nometīsiet svaru, tad uzreiz nāciet šurp taisni pie manis." Tā viņa teica.

"Bet pagaidām, ja esat ar mieru strādāt par apģērbu labotāju, es ļaušu jums izmēģināt un aizlikšu kādu vārdiņu misis Lip- menai." Misis Bērdina runāja tik saldā balstiņā, bet vēlāk izrādījās, ka viņa ir gatavā maita, sākumā es to neuzķēru.

-    Tātad Fredrika laboja apģērbus Ričardsa lielveikalā, kur jūs strādājāt?

-    Tas viņai ķērās pie dūšas, tomēr viņa piekrita. Visus labojumus veica vecā misis Lipmena. Viņa saņēma pasūtījumus un vairs netika galā ar darbu, un Fredrika strādāja par viņas palīdzi. Laboja drēbes vecās misis Lipmenas vietā. Misis Lipmena šuva visām kleitas. Kad misis Lipmena aizgāja pensijā, viņas meita vai kas tur negribēja darīt tādu darbu, un Fredrikai palika viss, un viņa tik šuva un šuva. Vairāk nedarīja neko. Viņa satikās ar mani un Pemu, mēs gājām uz Pērnas māju pusdienās un skatījāmies "Jaunos un trauksmainos", un viņa ņēma līdzi kādu darbu un visu laiku šuva, turēdama šuvekli klēpī.

-    Vai Fredrika kādreiz strādāja arī veikalā, noņēma mērus? Vai viņa tikās ar klientiem vai vairumtirgotājiem?

-    Dažreiz, reti. Es nestrādāju katru dienu.

-    Vai misis Bērdina strādāja katru dienu, vai viņa varētu to zināt?

-    Jā, droši vien.

-    Vai Fredrika kādreiz minēja, ka veic pasūtījumus firmai ar nosaukumu "Misters Haids" Čikāgā vai Kalumetā, varbūt iešuj oderes ādas apģērbiem?

-    Es nezinu, varbūt misis Lipmena tai šuva.

-        Vai jūs kādreiz esat redzējusi firmas "Misters Haids" preču etiķeti? Vai šīs preces pardeva Ričardsa lielveikala vai kādā no tā saloniem?

-Nē.

-    Vai jūs zināt, kur ir misis Lipmena? Es vēlētos ar viņu parunāt.

-     Viņa ir mirusi. Aizgāja pensijā, aizbrauca uz Floridu un tur arī nomira, tā stāstīja Fredrika. Es viņu nepazinu, mēs ar Skipu reizēm tikai aizgājām uz turieni pretī Fredrikai, kad viņa bija iegriezusies paņemt kādu drēbju saini. Varbūt parunājiet ar viņas tuviniekiem. Uzrakstīšu jums adresi.

Tas bija bezgala nogurdinoši, jo Stārlinga alka dzirdēt ziņas no Kalumetas. Četrdesmit minūtes bija apritējušas. Gūstekņu glābšanas komandai jau vajadzēja būt uz zemes. Viņa pavirzījās krēslā tā, lai nebūtu jāskatās pulkstenī, un turpināja taujāt.

-    Steisija, kur Fredrika pirka drēbes, kur viņa ir pirkusi savus lielos "Juno" treniņtērpus?

-     Gandrīz visu viņa šuva pati. Treniņtērpus viņa droši vien būs pirkusi Ričardsa veikalā; ziniet, kad visas sāka valkāt lielus treniņtērpa svīterus, kas sniedzas pāri zeķbiksēm. Tolaik tādus pārdeva daudz kur. Ričardsa veikalā viņai bija atlaides, jo viņa tur šuva.

-    Vai viņa mēdza iepirkties lielizmēra apģērbu veikalos?

-    Mēs jau gājām iekšā visos, lai paskatītos, jūs tak zināt, kā tas ir. Mēs iegājām u Personality Plus", un viņa meklēja idejas, lieliem izmēriem pielāgotus modeļus.

-      Vai tādā veikalā jums kādreiz pienāca kāds klāt un uzmācās, vai varbūt Fredrikai radās sajūta, ka viņu novēro?

Steisija mirkli raudzījās griestos un tad papurināja galvu.

-    Steisija, vai uz Ričardsa veikalu mēdza nākt transves- tīti vai kādi vīrieši, kas pirka liela izmēra kleitas? Vai kaut ko tādu jūs tikāt manījusi?

-    Nē. Vienreiz mēs ar Skipu dažus redzējām vienā Ko- Iumbusas bārā.

-    Vai Fredrika bija kopā ar jums?

-     Ne tuvu. Mēs, tā teikt, bijām nedēļas nogales izbraukumā.

-    Lūdzu, uzrakstiet to lielizmēra apģērbu veikalu nosaukumus, kurus jūs ar Fredriku apmeklējāt. Vai varēsiet atcerēties visus?

-   Tikai šeit vai Kolumbusā arī?

-    Kolumbusā arī. Un Ričardsa lielveikala adresi, es vēlos parunāt ar misis Bērdinu.

-    Labi. Vai tas ir labs amats - būt par FIB aģenti?

-    Manuprāt, jā.

-    Jūs daudz ceļojat un tamlīdzīgi? Es domāju - uz labākām vietām nekā šī.

-    Dažreiz jā.

-    Katru dienu labi jāizskatās, vai ne?

-    Nu jā. Jācenšas izskatīties lietišķai.

-    Kā var kļūt par FIB aģenti?

-    Vispirms jāmācās koledžā, Steisija.

-   Tad vajag kaudzi naudas.

-    Vajag gan. Bet dažreiz var iztikt ar studiju pabalstiem un pētījumu stipendijām. Vai gribat, lai atsūtu jums dažus informācijas bukletus?

-    Jā. Es tikai domāju - Fredrika tā priecājās par mani, kad dabūju šo darbu. Bija vai negudra aiz prieka - viņa nekad nebija pa īstam strādājusi birojā. Viņa domāja, ka es tagad taisīšu karjeru. Š i tais - aktu vāki, un pa skaļruņiem visu dienu auro Berijs Manilovs [14] - viņa domāja, ka tas ir kaut kas kolosāls. Ko nu viņa zināja, lielā muļķīte. - Steisijai Hubkai acīs sanesās asaras. Viņa iepleta acis un atlieca galvu, lai nevajadzētu krāsoties no jauna.

-    Kā būs ar manu sarakstu?

-    Es labāk rakstīšu pie sava galda, tur man ir dators, un vajadzēs arī telefonu grāmatiņu un tamlīdzīgi. - Steisija izgāja, atmetusi galvu, ceļu atrazdama pēc griestiem.

Stārlingu mocīja telefons. Tiklīdz Steisija Hubka bija laukā no kabineta, Stārlinga pieteica adresāta apmaksātu sarunu ar Vašingtonu, lai uzzinātu jaunumus.

55

Tajā brīdi virs Mičigana ezera dienvidu malas augstumu samazināja biznesa lidmašīna ar divdesmit četriem pasažieriem uz borta, ar civilām pazīšanās zīmēm un uzsāka garo nolaišanās loku virs Kalumetas Ilinoisā.

Gūstekņu glābšanas komandas divpadsmit dalībnieki juta, kā sažņaudzas kuņģis. Aiz nervu spriedzes viens otrs nožāvājās mākslotā vienaldzībā.

Komandieris Džoels Rendels, kas sēdēja pašā pasažieru salona priekšā, noņēma austiņas un pārskatīja savas piezīmes, pirms piecēlās, lai runātu. Viņš jutās pārliecināts, ka viņam ir vislabāk trenētā īpašā vienība pasaulē, un viņam, iespējams, bija taisnība. Uz vairākiem no šiem vīriem vēl nekad nebija šauts, tomēr, kā liecināja situāciju inscenējumi un testi, šie bija labākie no labākajiem.

Lidmašīnu vidusejās Rendels bija pavadījis daudz laika, un, lai gan lidmašīna patlaban svārstīdamās laidās lejup, viņš bez pūlēm saglabāja līdzsvaru.

-    Kungi, pēc nolaišanās mēs dosimies ceļā Narkotiku apkarošanas nodaļas aizsegā. Viņi ir sagādājuši puķu veikala furgonu un santehniķu autobusiņu. Tātad, Vernon, Edij, velciet mugurā bruņuvestes un civildrēbes! Ja iesim iekšā ar ap- dullināšanas granātām, neaizmirstiet, ka jums nav sejsargu!

Vernons pačukstēja Edijam:

-    Noteikti aizsedz sev vaidziņus!

-     Vai viņš teica - nerādīt vaidziņus? Vai viņš neteica - nemuldēt? - Edijs tāpat čukstus attrauca.

Vernonam un Edijam, kuri pirmie tuvosies durvīm, zem civildrēbēm bija jāuzvelk īpaša, plāna bruņuveste. Pārējie varēja izmantot parastās vestes, kas pasargāja no šāvieniem.

-    Bobij, noteikti iedod katram furgona šoferim pa savai rācijai, lai nekas nesaiet dēlī, kad runāsim ar Narkotiku nodaļu, - Rendels teica.

Narkotiku apkarošanas nodaļa savos reidos izmantoja ul- traaugstas frekvences rācijas, bet FIB lietoja augstu frekvenci. Šīs atšķirības dēļ jau bija gadījušies sarežģījumi.

Viņi bija gatavi gandrīz visām nejaušībām, visviens, dienā vai naktī: lai rāptos pāri mūriem, viņiem bija elementārie alpīnistu piederumi, lai noklausītos, viņiem bija tā dēvētās "vilka ausis" un "VanSleek Farfoon", lai redzētu tumsā, viņiem bija naktsredzes ierīces. Ieroči ar nakts tēmēkļiem savos lielajos futrāļos atgādināja orķestra instrumentus.

Bija paredzēta operācija ar ķirurģisku precizitāti, un par to liecināja ieroči - starp tiem nebija neviena nepiešauta.

Kad atvērās lidmašīnas aizspārņi, vīri iespraucās aizsargtērpos.

Rendels austiņās izdzirdēja ziņas no Kalumetas. Aizsedzis mikrofonu ar plaukstu, viņš vēlreiz uzrunāja komandu.

-    Zēni, palikušas tikai divas adreses. Mēs ņemam ticamāko, un Čikāgas īpašā vienība - otru.

Viņi nolaidās Lansingas municipālajā lidlaukā, kas atradās Čikāgas dienvidaustrumu malā, vistuvāk Kalumetai. Lidmašīnai tika nekavējoties dota nolaišanās atļauja. Bremzēm kūpot, pilots apturēja lidmašīnu līdzās divām automašīnām, kas ar ieslēgtu motoru stāvēja lidlauka galā, tālāk no lidostas.

Blakus puķu veikala furgonam tika pārmīti steidzīgi sveicieni. Narkotiku apkarošanas nodaļas komandieris sniedza Rendelam kaut ko līdzīgu augstam puķu pušķim. Tas bija divpadsmit mārciņu smags durvju taranēšanas veseris, kam gals ievīstīts krāsainā folijā kā puķupods un pie roktura pietītas puķu lapas.

-     Varbūt vēlēsieties nogādāt šo, - viņš sacīja. - Esiet sveicināti Čikāgā!

56

VĒLĀ pēcpusdienā misters GAMBS turpināja darbu

Ar bīstami mirdzošām asarām acīs viņš bija noskatījies savu videofilmu vēl un vēl, un vēlreiz. Mazajā ekrānā mamma uzkāpa līdz slidkalniņam un, žvīks, ieslīdēja baseinā, žvīks, ieslīdēja baseinā. Asaras tā aizmigloja Džeimam Gambam acis, it kā viņš pats būtu baseinā.

Viņam uz pakrūtes klunkšķēja termofors, kā bija klunk- šķējis mazā sunīša vēders, tur guļot.

Viņš vairs nespēja izturēt: tas, kas viņam bija pagrabā, turēja Prešesu gūstā, apdraudēja viņu. Prešesa cieta sāpes, to viņš zināja skaidri. Viņš nebija pārliecināts, ka izdosies to nogalināt, pirms tas nāvīgi neievaino Prešesu, tomēr viņam bija jāmēģina. Tūlīt pat.

Viņš izģērbās un uzvilka peldmēteli - ādas ievākšanu viņš allaž beidza kails un asiņains kā jaundzimušais.

No lielā zāļu skapja viņš izņēma ziedi, ar ko bija ārstējis Prešesu, kad tai ieskrāpēja kaķis. Viņš izņēma dažus mazus plāksterīšus un ausu tīrāmās nūjiņas, un "Elizabetes laiku apkakli", ko viņam bija iedevis veterinārs, lai Prešesa nekasītu kreveles ar zobiem. Pagrabā bija koka plāksnītes, ko izmantot par šinām viņas mazajai, salauztajai ķepiņai, un tūbiņa ar "Sting-Eez" ziedi, lai noņemtu sāpes, ja tas stulbais radījums saskrāpētu Prešesu, spirinoties pirms nāves.

Rūpīgi notēmēts šāviens galvā, un viņam būs jāupurē tikai mati. Prešesa bija vairāk vērta nekā mati. Mati būs upuris, ziedojums viņas drošībai.

Tagad klusu lejā pa kāpnēm, uz virtuvi. Laukā no rīta- kurpēm, lejā pa tumšajām pagraba kāpnēm, paliekot tuvu sienai, lai kāpnes neiečīkstētos.

Gaismu viņš neieslēdza. Kāpņu lejasgalā nogriezās pa labi, darbistabā, pēc taustes kustēdamies pazīstamajā tumsā, juzdams, kā zem pēdām mainās grīda.

Piedurkne pieskārās būrim, un viņš izdzirdēja tauriņmā- tītes kluso, dusmīgo čiepstienu. Tepat jau bija sienas skapis. Sameklējis infrasarkano staru lukturīti, viņš uzlika brilles. Tagad pasaule kvēloja zaļa. Mirkli viņš stāvēja tvertņu mierinošajā burbuļošanā, tvaika cauruļu siltajā šņākoņā. Tumsas pavēlnieks, tumsas karaliene.

Naktstauriņi, brīvi lidodami gaisā, atstāja viņa redzeslaukā zaļas, fiuorescentas švīkas, sejā iedvesmoja liega elpa, kad pūkainie spārni skāra tumsu.

Viņš pārbaudīja savu "Python". Tas bija pielādēts ar 38. kalibra speciālajām svina dumdumlodēm. Tās ietrieksies galvaskausā un eksplodēs, nogalinot acumirklī. Ja šāviena brīdī radījums stāvēs kājās, ja viņš iešaus galvas virspusē, tad atšķirībā no "Magnum" šāviņa lode neizies ārā caur apakšžokli un nesaplosīs krūtis.

Klusu, klusu viņš zagās ar saliektiem ceļgaliem, lakotie nagi cieši ķērās vecajos dēļos. Klusītēm pa pazemes cietuma telpas smilšu grīdu. Klusu, bet ne pārāk lēni. Viņš negribēja, lai viņa smaržai pietiek laika sasniegt sunīti akas dibenā.

Bedres augša zaļi kvēloja, akmeņi un kaļķi bija skaidri izšķirami, acs asi uztvēra koka vāka svēdras. Turēt lukturīti un pieliekties. Tur tie bija. Radījums gulēja uz sāniem kā gigantiska garnele. Varbūt iemidzis. Prešesa saritinājusies cieši tam blakus, noteikti aizmigusi, ak, lūdzu, tikai ne mirusi!

Galva nebija aizsegta. Būtu kārdinoši iešaut kaklā - saglābt matus. Pārāk riskanti.

Misters Gambs nolīka pār lūku, briļļu izvelbtās lēcas skatījās lejup. l< Python" ar smago stobru labi iegūla plaukstā, ar to varēja brīnišķīgi tēmēt. Tas jātur infrasarkanā stara gaismā. Viņš nomērķēja uz radījuma deniņiem, tieši tur, kur pie tiem valgi lipa mati.

Skaņas vai smaržas dēļ, to viņš nezināja, Prešesa pēkšņi pietrūkās kājās un ievaukšķējusies tumsā lēca gaisā; Ketrīna Beikere Mārtiņa apliecās ap kucīti un pārvilka abām pāri matraci. Zem matrača kustējās tikai izciļņi, un viņš nezināja, kurš izcilnis ir suns un kurš - Ketrīna. Raugoties lejup infrasarkanajā gaismā, bija traucēta dziļuma uztvere. Viņš nezināja, zem kura izciļņa ir Ketrīna.

Taču viņš bija redzējis kucīti lecam. Viņš saprata, ka Prešesas kājai nekas nekaiš, un uzreiz saprata vēl kaut ko: Ketrīna Beikere Mārtiņa nedarīs pāri sunim, tieši tāpat kā to nedarītu viņš. Ak, saldais atvieglojums! Šo kopīgo jutu deļ viņš varētu iešaut viņai tajās nolādētajās kājās un, kad viņa sagrābtu kājas, ietriekt lodi viņas sasodītajā galvā. Piesardzība nebija vajadzīga.

Viņš ieslēdza gaismu, nolādēto gaismu visā pagrabā, un no pieliekamā atnesa starmeti. Viņš bija savaldīgs un domāja saprātīgi - iedams caur darbistabu, viņš atcerējās ielaist izlietnēs mazliet ūdens, lai nekas neiestrēgtu cauruļu sifonos.

Kad viņš steidzās gar kāpnēm, gatavs sākt, rokā nesdams starmeti, iešķindējās durvju zvans.

Durvju zvans šņirkstēja un ķērca, viņam bija jāapstājas un jāpadomā, kas tur varētu būt. Zvanu viņš nebija dzirdējis gadiem ilgi, pat nezināja, vai tas darbojas. Piemontēts kāpnēs, lai būtu dzirdams gan augšstāvā, gan lejā, tagad tas tarkšķēja - noputējis, melns metāla pups. Kad viņš uz to paskatījās, tas iešķindējās atkal, šķindēja bez mitas, no tā lidoja putekļi. Kāds bija pie ārdurvīm un spieda veco pogu ar uzrakstu: NAMA PĀRVALDNIEKS.

Gan jau aizies.

Viņš pacēla starmeti.

Negāja prom.

Lejā, akā, radījums kaut ko teica, bet viņš nepievērsa tam uzmanību. Zvans tarkšķēja, šņirkstēja, atnācējs vairs neatlaida pogu.

Labāk uzkāpt augšstāvā un paglūnēt uz ārdurvīm. Gar- stobra "Python" neies peldmēteļa kabatā. Viņš nolika pistoli uz darbistabas letes.

Viņš bija pusceļā augšup pa kāpnēm, kad zvans apklusa. Turpat pusceļā viņš brīdi nogaidīja. Klusums. Viņš tomēr nolēma paskatīties. Kad viņš gāja caur virtuvi, skaļš klauvējiens pie sētaspuses durvīm lika viņam salēkties. Pieliekamajā blakus šīm durvīm atradās šautene. Viņš zināja, ka tā ir pielādēta.

Durvis uz pagraba kāpnēm bija aizvērtas, tāpēc neviens nevarēja dzirdēt radījumu lejā kliedzam, lai vai tas aurotu pilnā kaklā, par to viņš bija drošs.

Atkal klauvējieni. Nenoņēmis durvju ķēdi, viņš pavēra durvis šaurā spraugā.

-   Es zvanīju pie ārdurvīm, bet neviens nenāca, - Klarisa Stārlinga teica. - Es meklēju misis Lipmenas ģimeni, vai jūs varētu man palīdzēt?

-     Viņi te nedzīvo, - misters Gambs sacīja un aizvēra durvis. Viņš atkal devās uz kāpņu pusi, bet klauvēšana atsākās, šoreiz skaļāk.

Viņš atvēra durvis, nenoņēmis ķēdi.

Jaunā sieviete pacēla pie durvju spraugas apliecību. Tur bija rakstīts: "Federālais izmeklēšanas birojs."

-     Atvainojiet, bet man ar jums jārunā. Man ir jāatrod misis Lipmenas tuvinieki. Es zinu, ka viņa te dzīvoja. Man vajadzīga jūsu palīdzība, lūdzu!

-     Misis Lipmena ir mirusi pirms daudziem gadiem. Cik man zināms, viņai nebija nekādu tuvinieku.

-      Bet kāds advokāts vai grāmatvedis? Kāds, pie kura varētu būt viņas darījumu dokumenti? Vai jūs pazināt misis Lipmenu?

-Tikai pavirši. Kāpēc jums tas jāzina?

-      Es izmeklēju Fredrikas Bimelas nāves apstākļus. Kas jūs, lūdzu, būtu?

-    Džeks Gordons.

-    Vai jūs pazināt Fredriku Bimelu, kad viņa strādāja pie misis Lipmenas?

-     Nē. Vai tā bija tāda liela, resna sieviete? Varbūt esmu viņu redzējis, īsti nezinu. Negribēju būt nepieklājīgs - es patlaban gulēju… Misis Lipmenai bija advokāts, varbūt man kaut kur ir viņa vizītkarte, paskatīšos, varbūt atradīšu. Vai ienāksiet iekšā? Es salstu nost, un mans kaķis pēc mirkļa izjoņos laukā pa durvīm. Tas būs laukā pa durvīm kā zibens, pirms pagūšu to noķert.

Piegājis pie rakstāmpults virtuves tālajā stūrī, viņš uzbīdīja augšā pults virsmu un ieskatījās dažos nodalījumos. Stārlinga pārkāpa pār slieksni un izņēma no somas piezīmju bloknotu.

-     Tas šausmīgais notikums, - viņš sacīja, vandīdamies pa pulti. - Man uznāk šermuļi ikreiz, kad to atceros. Vai viņi drīz kādu noķers, kā jums šķiet?

-      Vēl ne, bet mēs strādājam. Mister Gordon, vai jūs sākāt te dzīvot pēc misis Lipmenas nāves?

-     Jā. - Gambs noliecās pār pulti, pagriezis Stārlingai muguru. Viņš atvēra kādu atvilktni un rakņājās pa to.

-     Vai te bija palikuši kādi dokumenti? Darījumu dokumenti?

-    Nē, itin nekas. Vai FIB ir kāda ideja? Šejienes policija, kā šķiet, nezina nenieka. Vai viņiem ir apraksts vai pirkstu nospiedumi?

No ielocēm mistera Gamba peldmēteļa mugurpusē iz- rāpoja miroņgalvas naktstauriņš. Tas apstājās muguras vidū, apmēram tur, kur varētu būt viņa sirds, un sakārtoja spārnus.

Stārlinga iemeta bloknotu atpakaļ somā.

Misters Gambs. Paldies Dievam, man ir atpogāts mētelis. Jārunā tālāk un jātaisās prom no šejienes, jātiek pie telefona. Nē. Viņš zina, ka es esmu no FIB; tiklīdz izlaidīšu viņu no acīm, viņš nogalinās Ketrīnu. Iešaus viņai nierēs. Līdzko viņu atklās, viņš uzbruks. Viņa telefons. Neredzu. Te nav, jāpajautā par telefonu. Jādabū savienojums un tad jāmetas viņam virsū. Jānogulda ar seju lejup, jāgaida policija. Pareizi, rīkojies! Viņš pagriežas.

-    Te būs telefona numurs, - viņš teica. Rokā viņš turēja vizītkarti.

Ņemt? Nē.

-     Labi, paldies, mister Gordon. Vai jums ir telefons, pa kuru es varētu piezvanīt?

Kad viņš nolika vizītkarti uz galda, naktstauriņš pacēlās spārnos. No mugurpuses tas pārlidoja viņam pār galvu un nometās abiem pa vidu uz skapīša virs izlietnes.

Viņš palūkojās uz tauriņu. Kad Stārlinga uz to neskatījās, kad Stārlingas acis nenovērsās no viņa sejas, viņš saprata.

Viņu skatieni sastapās, un viņi pazina viens otru.

Misters Gambs viegli pielieca galvu sānis. Viņš pasmaidīja.

-    Man pieliekamajā ir bezvadu telefons, es to jums atnesīšu.

Nē! Rīkojies! Viņa sniedzās pēc ieroča vienā vienīgā plūstošā kustībā, kuru bija atkārtojusi četrus tūkstošus reižu, un tas bija tieši tur, kur tam vajadzēja būt, spēcīgs tvēriens ar abām rokām, visa viņas pasaule bija tēmēklis un skats uz viņa krūšu centru.

-    Stāt!

Viņš sarauca lūpas.

-Tagad. Lēnām. Paceliet rokas!

Izvest viņu ārā tā, lai starp mums paliek galds. Vest viņu uz ārdurvīm. Ar seju lejup ielas vidū, un pacelt žetonu.

-     Mister Gab… mister Gamb, jūs esat arestēts. Lēnām ejiet ārā man pa priekšu!

Bet viņš devās laukā no virtuves. Ja viņš būtu sniedzies pie kabatas, sniedzies sev aiz muguras, ja viņa būtu ieraudzījusi ieroci, tad drīkstētu šaut. Viņš tikai izgāja laukā no virtuves.

Stārlinga dzirdēja, kā viņš ātri noskrien pa kāpnēm pagrabā, viņa metās ap galdu un pie durvīm kāpņu šahtas augšgalā. Viņš bija prom, kāpņu šahta bija spilgti apgaismota un tukša. Lamatas. Nekļūsti par vieglu mērķi!

Tad no pagraba plāns kā papīra strēmelīte atskanēja kliedziens.

Viņai nepatika šīs kāpnes, nepatika šīs kāpnes, Klarisai Stārlingai bija jāpiedalās tādā spēlē, kur uz kārts jāliek viss.

Ketrīna Mārtiņa iekliedzās atkal, Gambs nogalinās viņu, un Stārlinga tomēr kāpa lejup, viena plauksta uz margām, labā roka izstiepta, ierocis zem tēmēšanas līnijas, grīda pacēlās augstāk par tēmēšanas līniju, labā roka grozījās līdz ar galvu, kad viņa centās nosegt abas atvērtās durvis kāpņu lejasgalā.

Pagrabā bija žilbinoša gaisma, viņa nevarēja ieiet pa vienām durvīm, nepagriežot muguru otrām; tad rīkojies ātri, pa kreisi, uz kliedziena pusi! Pazemes cietuma telpa ar smilšu grīdu, ātri nost no durvīm, acis platākas nekā jebkad. Vienīgā paslēptuve - aiz akas, viņa slīdēja sānis gar sienu, abas plaukstas ap ieroča spalu, rokas taisni izstieptas, viegls spiediens uz gaili, tālāk ap aku - un aiz tās neviena nav.

No akas kā tieva dūmu strūkliņa pacēlās kluss kliedziens. Tad rējieni - suns. Stārlinga tuvojās akai, skatiens uz durvīm, viņa piegāja pie malas un palūkojās iekšā. Ieraudzīja meiteni, atkal paskatījās augšup, atkal lejup un pateica to, ko bija mācīta teikt, lai mierinātu gūstekni:

-    FIB, jūs esat drošībā.

-     Drošībā, PIE VELNA, viņam ir pistole. Izcel mani! IZCEL MANI!

-     Ketrīna, viss būs labi. Apklustiet! Vai jūs zināt, kur viņš ir?

-   IZCEL MANI! ES NOSPĻAUJOS PAR TO, KUR VIŅŠ IR, IZCEL MANI!

-    Es jūs izcelšu. Klusu! Palīdziet man! Stāviet klusu, lai es varu dzirdēt. Mēģiniet apklusināt suni.

Stārlinga saspringusi stāvēja aiz akas, segdama durvis, sirds dauzījās, elpa nopūta putekļus no akmeņiem. Viņa nevarēja atstāt Ketrīnu Mārtiņu, lai meklētu palīdzību, ja nezināja, kur ir Gambs. Viņa pārgāja pie durvīm un nostājās aiz stenderes. Bija redzams kāpņu lejasgals un daļa darbistabas aiz tā.

Vai nu viņa sameklēs Gambu, vai pārliecināsies, ka viņš ir prom, vai ņems Ketrīnu sev līdzi, tās bija vienīgās iespējas.

Ašs skatiens pār plecu, pazemes cietuma telpā.

-    Ketrīna! Ketrīna! Vai te ir pieslienamās kāpnes?

-    Es nezinu, es pamodos šeit. Spaini viņš nolaida auklā.

Pie sienas sijas bija pieskrūvēta maza rokas vinča. Uz

vinčas spoles nebija auklas.

-    Ketrīna, man jāatrod kaut kas, ar ko jūs izcelt. Vai jūs varat paiet?

-    Jā. Neatstājiet mani!

-    Man uz brīdi jāiziet no istabas.

-   Tu, nolādētā maita, neatstāj mani te, mana māte izšķaidīs tavas sūda smadzenes…

-     Ketrīna, apklustiet! Jums jābūt klusai, lai es varu dzirdēt. Klusējiet, lai glābtu sevi, vai saprotat? - Tad skaļāk: - Pārējie policisti pēc mirkļa būs klāt, tagad klusējiet! Mēs jūs tur neatstāsim.

Vajadzēja taču būt virvei. Kur tā ir? Ej paskaties!

Stārlinga vienā lēcienā šķērsoja kāpņu laukumu un metās pie darbistabas durvīm, durvis ir pati sliktākā vieta, žigli iekšā, šurpu turpu gar tuvējo sienu, līdz ieraudzīta visa telpa; stikla tvertnēs peldēja pazīstami veidoli, bet viņa bija pārāk modra, lai izbītos. Aši caur istabu, gar tvertnēm, izlietnēm, garām būrim, kur lidinājās pāris lielu naktstauriņu. Viņa nelikās tos redzam.

Stārlinga tuvojās gaitenim aiz telpas, tas zvēroja gaismā. Viņai aiz muguras ierūcās ledusskapis, viņa apcirtās apkārt un pietupās šāvienam, viegli sakustējās "Magnum" sprūds, kliedējot spriegumu. Tālāk - gaitenī! Viņa nebija apmācīta spiegot. Galva un ierocis reizē, bet zemu. Gaitenis tukšs. Tā galā spoži apgaismota darbnīca. Ātri pa gaiteni, risks pie slēgtajām durvīm, tālāk uz darbnīcas durvīm. Istaba pilnīgi balta, gaišs ozolkoks. Nolādēts, nost no durvīm! Pārliecinies, ka ikviens manekens ir manekens, katrs atspulgs ir manekens. Vienīgās kustības spoguļos ir tavas kustības.

Lielais skapis stāvēja atvērts un tukšs. Durvis tālajā galā veda tumsā, lejup pagrabā. Nekur ne virves, ne kāpņu. Ne gaismas aiz darbnīcas. Viņa aizvēra durvis, kas veda uz pagraba tumšo daļu, pabīdīja zem roktura krēslu un piestūma tam klāt šujmašīnu. Ja viņa varētu būt droša, ka viņš nav šajā pagraba daļā, tad riskētu mirkli uzkāpt augšstāvā, lai atrastu telefonu.

Atpakaļ pa gaiteni, durvis, kurām viņa pagājusi garām. Nostājies tajā pusē, kur nav eņģu. Līdz galam vaļā vienā kustībā. Durvis pret sienu, aiz tām neviena nav. Veca van- nasistaba. Tajā - virve, āķi, cilpa. Izcelt Ketrīnu vai meklēt telefonu? Akas dibenā Ketrīnu nevar nejauši nošaut. Bet, ja nošaus Stārlingu, arī Ketrīna būs pagalam. Jāņem Ketrīna sev līdzi pie telefona.

Stārlinga negribēja palikt vannasistabā ilgi. Viņš varēja ienākt pa durvīm un uzbrukt. Paskatījusies uz abām pusēm, viņa ieliecās pa durvīm, lai paņemtu virvi. Telpā atradās liela vanna. Tā bija gandrīz pilna ar cietu, sarkani violetu ģipsi. Laukā no ģipša rēgojās plauksta un plaukstas locītava, plauksta samelnējusi un sačokurojusies, nagi nolakoti sārti. Uz locītavas bija mazs pulkstenītis. Stārlinga redzēja visu uzreiz - virvi, vannu, roku, pulksteni.

Sekunžu rādītāja sīciņie kukaiņa solīši bija pēdējais, ko viņa redzēja, pirms nodzisa gaisma.

Sirds viņai dauzījās tik stipri, ka sadrebināja krūtis un delmus. No tumsas reiba galva, vajadzēja kaut kam pieskarties, vannas malai. Vannasistaba. Tiec laukā no vannasistabas! Ja viņš atradīs durvis, tad var izšaudīt šo istabu no viena gala līdz otram, te nav aiz kā paslēpties. Žēlīgais Dievs, ej ārā! Ej ārā, zemu pielikusi, tiec laukā gaitenī! Visur gaisma nodzēsta? Visur. Viņš būs to izdarījis pie drošinātāju skapja, pavilcis sviru. Kur tas varētu būt? Kur varētu būt drošinātāju skapis? Pie kāpnēm. Parasti pie kāpnēm. Ja tā, tad viņš nāks no tās puses. Bet viņš ir starp mani un Ketrīnu.

Ketrīna Mārtiņa atkal vaimanāja.

Gaidīt te? Gaidīt mūžīgi? Varbūt viņš ir prom. Viņš nevar būt drošs, ka nenāk papildspēki. Var gan. Bet mani drīz sāks meklēt. Šovakar. Kāpnes ved kliedzienu virzienā. Izšķiries tūlīt!

Viņa sakustējās, klusi, plecs vieglītēm pieskārās klāt sienai, pieskārās pārāk viegli, lai saceltu troksni, viena roka izstiepta uz priekšu, ierocis vidukļa augstumā, tuvu viņai šaurajā gaitenī. Tagad laukā, darbistabā. Just, kā telpa paplašinās. Vaļēja telpa. Ieliekt ceļgalus vaļējā telpā, rokas uz priekšu, ierocis abās plaukstās. Tu skaidri zini, kur ir ierocis, tas ir tieši zem acu līmeņa. Stāt, klausies! Galva, ķermenis un rokas pagriežas vienlaicīgi gluži kā bruņutornis. Stāt, klausies!

Pilnīgā tumsā tvaika cauruļu šņākoņa, ūdens pilēšana.

Nāsīs biezi ietriecas āža smaka.

Ketrīna vaimanā.

Atspiedies pret sienu, misters Gambs stāvēja, uzlicis savas brilles. Nedraudēja briesmas, ka viņa varētu uztriekties virsū, - starp abiem bija piederumu galds. Misters Gambs slīdināja infrasarkano staru augšup lejup pa viņas augumu. Pārāk slaida, lai īpaši noderētu. Taču virtuvē viņš bija redzējis matus, tie bija krāšņi, un vajadzētu jau tikai minūti. Viņš varēja tos gluži vienkārši noraut. Uzlikt sev galvā. Viņš varēja noliekties pār aku ar šiem matiem galvā un pateikt radījumam: "Pārsteigums!"

Bija jautri noskatīties, kā viņa pūlas lavīties uz priekšu. Viens gurns tagad atbalstīts pret izlietnēm, viņa lien uz kliedzienu pusi, revolveris pacelts. Būtu jautri medīt viņu ilgi - vēl nekad viņš nebija medījis kādu, kura ir apbruņota. Viņš būtu to ārkārtīgi izbaudījis. Tam neatliek laika. Žēl.

Astoņu pēdu attālumā šāviens sejā būs labs un vienkāršs. Tagad.

Pacēlis savu "Python", viņš to uzvilka, šņik šņak, un figūra izplūda, ziedēja, ziedēja zaļa viņa acīs, un pistole viņa rokā izslējās augšup, un grīda spēcīgi ietriecās viņam mugurā, un viņa gaisma bija ieslēgta, un viņš redzēja griestus. Stārlinga - uz gridas, zibšņu apžilbināta, ausis zvana, šāvienu troksnis viņu padarījis kurlu. Viņa darbojās tumsā, kamēr neviens nedzird, - izmest čaulītes, noliekt stobru, pataustīt, vai visas ir laukā, iekšā ātrlādētāju, pataustīt, noliekt, pagriezt, nolaist, aizvērt magazīnu. Viņa bija izšāvusi četras reizes. Divus šāvienus un divus šāvienus. Viņš bija izšāvis vienreiz. Viņa atrada abas pilnās patronas, ko bija izlādējusi. Kur tās likt? Atrlādētāja kabatā. Viņa gulēja nekustīgi. Sakustēties, pirms viņš dzird?

Skaņu, kas rodas, uzvelkot pistoli, nevar sajaukt ne ar vienu citu. Viņa bija izšāvusi uz šo skaņu, neko neredzēdama aiz spilgtajiem uzliesmojumiem pie ieroču stobriem. Viņa cerēja, ka tagad Gambs šaus uz nepareizo pusi un viņai par mērķi kalpos uzliesmojums pie viņa ieroča stobra. Dzirde pamazām atgriezās, ausīs joprojām zvanīja, taču dzirdēt viņa varēja.

Kas tā par skaņu? Svilpiens? Kā tējkannai, bet pārtraukts. Kas tas ir? Kā elpa. Vai tā esmu es? Nē. Viņas elpa silta atsitās pret grīdu un ieplūda atpakaļ sejā. Uzmanīgi, neieelpo putekļus, nešķaudi! Tā ir elpa. Ievainojums krūtīs. Viņam ir trāpīts krūtīs. Viņai bija mācīts, kā tādu brūci pārsiet, jāuzsedz kaut kas virsū, lietusmētelis, plastmasas maisiņš, kaut kas tāds, kas nelaiž cauri gaisu, tad cieši jānosien. Jāatjauno spiediens plaušā. Tātad viņa bija trāpījusi Gambam krūtīs. Ko darīt? Gaidīt. Lai viņš sastingst un asiņo. Gaidīt.

Stārlingai Sūrstēja vaigs. Viņa tam nepieskārās, ja tas asiņoja, viņa negribēja, lai rokas kļūst slidenas.

No akas atkal atskanēja vaidi, Ketrīna runāja, raudāja. Stārlingai bija jāgaida. Viņa nevarēja atbildēt Ketrīnai. Viņa nevarēja neko teikt vai kustēties.

Pa griestiem rotaļājās mistera Gamba neredzamā gaisma. Viņš centās to pakustināt un nespēja, tāpat kā nespēja pakustināt galvu. Liels Malaizijas naktstauriņš, Luna, lidojot tuvu pie griestiem, uztvēra infrasarkano gaismu un laidās lejup, pariņ- ķoja, nometās uz lukturīša. Tā spārnu pulsējošās ēnas, uz griestiem milzīgas, bija redzamas vienīgi misteram Gambam.

Caur sēcošo skaņu tumsā Stārlinga izdzirdēja mistera Gamba drausmīgo, aizžņaugto balsi:

- Kāda… sajūta… ir… ja esi… tik skaists?

Un tad vēl viena skaņa. Gārdzoņa, šņākoņa, un svilpieni apklusa.

Stārlinga pazina arī šo skaņu. Vienreiz viņa to jau bija dzirdējusi - slimnīcā, kad nomira tēvs.

Aizsniegusi galda malu, viņa piecēlās kājās. Taustīdamās gāja uz Ketrīnas balss pusi, atrada kāpnes un tumsā nokāpa pa tām.

Šķita, ka paiet ilgs laiks. Virtuves atvilktnē bija svece. Ar to viņa atrada drošinātāju skapi blakus kāpnēm un salēcās, kad visur iedegās gaisma. Lai tiktu pie drošinātāju skapja un izslēgtu gaismu, Gambs acīmredzot bija atstājis pagrabu pa citu ceļu un atkal nokāpis lejā viņai aiz muguras.

Stārlingai bija jāpārliecinās, ka viņš ir miris. Viņa pagaidīja, līdz acis pilnīgi pierada pie gaismas, tad atgriezās darbistabā un kļuva sevišķi piesardzīga. Viņa redzēja, ka no gald- apakšas rēgojas kailas kājas. Viņa nenolaida acis no rokas līdzās pistolei, pirms nebija aizspērusi ieroci prom. Acis viņam bija vaļā. Viņš bija miris, lode bija trāpījusi krūšu labajā pusē, zem līķa - biezas asinis. Viņš bija uzģērbis dažus tērpus no skapja, un viņa nespēja ilgi skatīties.

Stārlinga piegāja pie izlietnes, nolika savu "Magnum" uz trauku žāvējamās plātnes un lēja uz plaukstu locītavām aukstu ūdeni, ar mitro roku noslaucīja seju. Asiņu nebija. Pret lampu režģiem sitās naktstauriņi. Viņai bija jāapiet apkārt līķim, lai paņemtu "Python" koltu.

Pie akas viņa teica:

-    Ketrīna, viņš ir miris. Viņš nevar nodarīt jums pāri. Es uziešu augšstāvā un piezvanīšu…

-    Nē! IZCEL MANI! IZCEL MANI! IZCEL MANI!

-     Paklausieties! Viņš ir miris. Šis ir viņa ierocis. Vai atceraties to? Es piezvanīšu policijai un ugunsdzēsējiem. Baidos pati celt jūs ārā, jūs varat nokrist. Tiklīdz piezvanīšu viņiem, es nākšu lejā un gaidīšu kopā ar jums. Labi? Labi. Mēģiniet apklusināt to suni. Labi? Labi.

Vietējās televīzijas filmēšanas grupas ieradās tūdaļ pēc ugunsdzēsējiem un pirms Belvederas policijas. Ugunsdzēsēju komandieris, spilgto starmešu saniknots, izdzina televīzijas reportierus atpakaļ, augšā pa kāpnēm un laukā no pagraba, un turpināja montēt cauruļu rāmi, lai izceltu laukā Ketrīnu Mārtiņu, neuzticēdamies mistera Gamba āķim griestu sijā. Viens ugunsdzēsējs nolaidās akā un iesēdināja Ketrīnu glābšanas krēslā. Ketrīna tika izcelta no akas ar suni rokās, suni viņa paturēja arī ātrās palīdzības mašīnā.

Slimnīcai bija stingri noteikumi attiecībā uz suņiem, un to negribēja laist iekšā. Ugunsdzēsējs, kuram bija likts pa ceļam aizvest pūdeli uz dzīvnieku patversmi, paņēma to līdzi uz mājām.

57

Vašingtonas Nacionālajā lidostā bija apmēram piecdesmit cilvēku, kas gaidīja nakts lidmašīnu no Kolumbusas, Ohaio. Vairums no viņiem bija atnākuši pretī radiniekiem un izskatījās gaužām miegaini un saīguši, žaketēm no apakšas laukā rēgojās kreklu stērbeles.

Stāvot pūlī, Ardēlijai Mapai bija iespēja pavērot Stārlingu, kas nāca no lidmašīnas. Stārlinga bija bāla, ar tumšiem lokiem zem acīm. Vaigā ieēdušies daži melni šaujampulvera graudiņi. Stārlinga ieraudzīja Mapu, un viņas apkampās.

-     Sveika, meitenīti - Mapa teica. - Vai tev ir mantas glabāšanā?

Stārlinga papurināja galvu.

-    Ārā gaida Džefs. Brauksim mājās!

Ārā bija arī Džeks Krofords, savu automobili atstājis aiz Džefa autobusiņa vieglo mašīnu rindā. Pie viņa visu nakti bija palikuši Bellas tuvinieki.

-    Es… - viņš iesāka. - Jūs pati zināt, ko esat paveikusi. Izcils darbs, mazā. - Viņš pieskārās Stārlingas vaigam. - Kas tas?

-     Sadedzis šaujampulveris. Ārsts teica, ka pēc pāris dienām izzudīšot pats - tas ir labāk, nekā knibināt to laukā.

Krofords pievilka viņu sev klāt un turēja ļoti cieši vienu mirkli, tikai mirkli, tad pastūma nost un noskūpstīja uz pieres.

-      Jūs pati zināt, ko esat paveikusi, - viņš atkārtoja. - Brauciet mājās! Ejiet gulēt! Izgulieties! Parunāšu ar jums rit.

Jaunais novērošanas autobuss bija ērts, pielāgots ilgai vērošanai. Stārlinga un Mapa sēdēja lielajos atzveltņos pašā galā.

Tā kā mašīnā nebija Džeka Kroforda, Džefs brauca mazliet pārgalvīgāk. Viņi labā ātrumā tuvojās Kventiko.

Stārlinga sēdēja, aizvērusi acis. Pēc pāris jūdzēm Mapa piebikstīja viņai pie ceļgala. Mapa bija atkorķējusi divas ko- kakolas pudelītes. Pasniegusi Stārlingai vienu, viņa izvilka no somiņas pusi pintes "Jack Daniel's" viskija.

Abas nodzēra pa krietnam malkam kokakolas un ielēja pudelēs viskija devu. Tad iebāza īkšķi pudeles kakliņā, sakratīja pudeli un iešāva putas mutē.

-    Āāāā… - Stārlinga izdvesa.

-    Jūs man tur - nepielaistiet! - Džefs brīdināja.

-      Neraizējies, Džef, - Mapa attrauca. Un klusu teica Stārlingai: - Tev būtu vajadzējis redzēt, kā mans draugs Džefs gaidīja mani pie dzērienu veikala. Izskatījās, ka viņš tūlīt uzsprāgs. - Redzēdama, ka viskijs mazliet iedarbojas un ka Stārlinga nedaudz dziļāk atzvilst krēslā, Mapa noprasīja: - Kā nu iet, Stārlinga?

-   Ardēlija, lai velns mani parauj, ja es to zinu.

-    Tev taču nav tur jāatgriežas, vai ne?

-    Varbūt uz vienu dienu nākamnedēļ, bet ceru, ka ne. No Kolumbusas atbrauca ģenerālprokurors, lai aprunātos ar Belvederas policistiem. Man bija jādod liecības līdz pilnīgam spēku izsīkumam.

-    Te tev būs pāris labu ziņu, - Mapa sacīja. - Senatore Mārtiņa visu vakaru zvanīja no Betesdas; vai zini, ka Ketrīnu aizveda uz Betesdu? Nu, viņai nekas nekaiš. Fiziski viņš nav Ketrīnai neko nodarījis. Par emocionālām traumām viņi vēl nezina, Ketrīna ir jānovēro. Par skolu nebēdā. Zvanīja gan Krofords, gan Braiems. Tevi neaicinās uz pārrunām ar valdi. Krendlers ir paņēmis atpakaļ savu iesniegumu. Sirds tiem ļautiņiem ir kā ieeļļots mehānisms, Stārlinga, - uz pauzēm nav ko gaidīt. Meklēšanas un aresta eksāmens tev nav jāliek rīt astoņos, bet būs jākārto pirmdien, un tūliņ pēc tam notiks fiziskās sagatavotības ieskaite. Pa nedēļas nogali sarausim.

Savu puspinti viņas iztukšoja Kventiko ziemeļos un pierādījumus iemeta atkritumu spainī ceļmalas stāvvietā.

-        Trīs reizes zvanīja tas Pilčers, doktors Pilčers no Smit- sona muzeja. Lika man apsolīt, ka pateikšu tev par viņa zvaniem.

-    Viņš nav doktors.

-    Tu domā, ka varētu ar viņu kaut ko iesākt?

-    Varbūt. Vēl nezinu.

-     Izklausās, ka viņš ir tīri asprātīgs. Esmu nolēmusi, ka vīriešos pats labākais ir asprātība, tas ir - ja neņem vērā naudu un vieglu vadāmību.

-    Jā, arī manieres, no tām nu nevar atteikties.

-     Tiesa. Es katrā laikā ņemu pretī jebkuru maitasgabalu, ja tik tam ir kāda druska manieru.

Gluži kā spoks Stārlinga aizgāja no dušas uz gultu.

Mapa brīdi atstāja iedegtu lasīšanas lampiņu, līdz Stār- lingas elpa kļuva vienmērīga. Miegā Stārlinga raustījās, vaigā trīcēja muskulītis, un reiz plati atvērās acis.

Mapa pamodās mazliet pirms ausmas ar sajūtu, ka istaba ir tukša. Viņa ieslēdza naktslampiņu. Stārlingas gultā nebija. Nebija ari abu viņu veļas maisu, tāpēc Mapa zināja, kur meklēt.

Stārlingu viņa atrada siltajā mazgātavā, iesnaudušos veļas mašīnas klusajā dūkoņā, balinātāja un ziepju, un auduma mīkstinātāja smaržā. Stārlingas studiju pamatā bija psiholoģija - Mapai tās bija tieslietas -, tomēr tieši Mapa zināja, ka veļas mašīnas ritms ir kā lielas sirds puksti un ūdens šalkas ir tas, ko dzird nedzimušais bērns, - mūsu pēdējās atmiņas par mieru.

58

Džeks Krofords pamodās agri uz dīvāna savā darbistabā un izdzirdēja, kā mājā krāc radi. Brīvajā mirklī, pirms viņa pleciem uzgula dienas smagums, viņš atcerējās nevis Bellas nāvi, bet gan viņas pēdējos vārdus, acis viņai bija skaidras un rāmas. "Kas notiek dārzā?"

Viņš paņēma Bellas graudu liekšķerīti un tāpat peldmē- telī izgāja ārā pabarot putnus, kā bija apsolījis. Atstājis zīmīti guļošajiem radiniekiem, viņš pirms ausmas izlavījās no mājas. Krofords vienmēr bija diezgan pieņemami sapra- ties ar Bellas radiem, un troksnis mājā nāca par labu, tomēr viņš priecājās, ka brauc atpakaļ uz Kventiko.

Savā kabinetā viņš izlasīja pa nakti pienākušos teleksus un patlaban skatījās rīta ziņas, kad pie durvju stikla degunu piespieda Stārlinga. Viņš nometa no krēsla dažus protokolus, lai viņai būtu, kur apsēsties, un abi kopā skatījās ziņas, nebilzdami ne vārda. Nu tas sākās.

Džeima Gamba vecās mājas ārpuse Belvederā, ar tukšu veikala telpu priekšā, logus sedz smagi slēģi. Stārlinga gandrīz nespēja to pazīt.

Šausmu kambaris - tā to nosauca ziņu diktors.

Spilgti, saraustīti kadri - aka, pagrabs, televīzijas kameras priekšā paceltas fotokameras, dusmīgi ugunsdzēsēji māj, lai fotogrāfi atkāpjas. Televīzijas starmešu satrauktie naktstauriņi ielido gaismā, uz grīdas guļ tauriņš, kas nokritis uz muguras, spārni nodreb pēdējās trīsās.

Ketrīna Mārtiņa atsakās no nestuvēm un iet uz ātrās palīdzības mašīnu, ap pleciem policista mētelis, starp mēteļa atlokiem purniņu laukā bāž suns.

Sānskats uz Stārlingu, kas žiglā solī dodas uz mašīnu, galva noliekta, rokas mēteļa kabatās.

Sižets bija samontēts tā, lai izvairītos no briesmīgākajām ainām. Pagraba tālākajos nostūros kameras spēja parādīt vienīgi zemos, ar kaļķi apkaisītos sliekšņus, aiz kuriem atradās telpas ar Gamba dzīvajām gleznām. Tajā pagraba daļā līdz šim bija saskaitīti seši līķi.

Krofords divas reizes dzirdēja, ka Stārlinga spēji izpūš gaisu pa degunu. Ziņas pārtrauca reklāmas pauze.

-    Labrīt, Stārlinga!

-    Sveiki, - viņa sacīja, it kā diena jau būtu gabalā.

-   Naktī ģenerālprokurors no Kolumbusas ir atsūtījis man pa faksu jūsu liecības. Jums vajadzēs parakstīt dažas kopijas, ko nosūtīt viņam… Tātad no Fredrikas Bimelas mājas jūs devāties pie Steisijas Hubkas un tad pie tās Bērdinas uz veikalu, kur šuva Bimela, uz "Ričardsa modēm", un misis Bērdina iedeva jums misis Lipmenas veco adresi, kas aizveda uz to māju.

Stārlinga pamāja.

-      Steisija Hubka pāris reižu tur bija aizbraukusi pretī Fredrikai, bet mašīnu vadīja Steisijas draugs, un viņa īsti neatcerējās vietu. Misis Bērdinai bija adrese.

-    Vai misis Bērdina nepieminēja nevienu vīrieti, kas dzīvojis pie misis Lipmenas?

-Nē.

Ziņās rādīja sižetu no Betesdas Flotes slimnīcas. Senatores Rutas Mārtinas seja limuzīna logā.

-     Vakarvakarā Ketrīna bija pie pilnas apziņas, jā. Viņa guļ, patlaban viņai ir iedoti nomierinoši līdzekļi. Mēs jūtamies pateicīgi, ka viss beidzies tā. Nē, kā jau teicu iepriekš, viņa cieš no šoka, taču ir pie pilnas apziņas. Tikai nobrāzumi un salauzts pirksts. Un viņa ir arī zaudējusi daudz šķidruma. Paldies! - Senatore iebikstīja šoferim mugurā. - Paldies! Nē, vakarvakarā viņa pieminēja man suni, es nezinu, ko viņa ar to darīs, mums jau ir divi suņi.

Sižets beidzās ar tukšvārdīgu izteikumu no kāda stresa speciālista mutes; viņš grasījās vēlāk runāt ar Ketrīnu Mārtiņu, lai novērtētu, cik smaga ir emocionālā trauma.

Krofords izslēdza televizoru.

-    Kā jūtaties jūs, Stārlinga?

-    Diezgan apdullusi… jūs arī?

Krofords pamāja un steigšus turpināja:

-    Senatore Mārtiņa naktī ir zvanījusi. Viņa grib pie jums atbraukt. Un Ketrīna arī, līdzko spēs doties ceļā.

-    Es vienmēr esmu mājās.

-     Arī Krendlers, viņš grib atbraukt šurp. Viņš paņēma atpakaļ savu iesniegumu.

-    Ja tā padomā, es ne vienmēr esmu mājās.

-     Te būs bezmaksas padoms. Izmantojiet senatori Mārtiņu. Ļaujiet, lai viņa pasaka, cik pateicīga jūtas, lai pasniedz jums savas parādzīmes. Dariet to drīz! Pateicībai ir īss mūžs. Spriežot pēc tā, kā jūs uzvedaties, viņa jums tuvākajā laikā būs vajadzīga.

-   To pašu saka Ardēlija.

-     Jūsu istabas biedrene Mapa? Kopmītnes komandants man teica, ka Mapa esot apņēmusies kopā ar jums zubrīties pirmdienas pēceksāmeniem. Viņa nupat esot par pusotru punktu apsteigusi savu niknāko sāncensi Stringfelovu, tā viņš man teica.

-    Sacīkstē par to, kurš teiks atvadu runu izlaidumā?

-    Bet Stringfelovs ir sīksts - viņš apgalvo, ka Mapa viņu neapturēšot.

-   Tad lai viņš labāk ņem savas pusdienas līdzi uz skolu.

Juceklī uz Kroforda galda atradās papīra vistiņa, ko bija

salocījis doktors Lekters. Krofords pakustināja tās asti augšup lejup. Vistiņa knābāja.

-    Lekters ir izpelnījies platīnu - viņa vārds visur ir visin- tensīvāk meklējamo saraksta augšgalā, - Krofords teica. - Tomēr ļoti iespējams, ka viņš vēl kādu laiciņu paliks brīvībā. Ārpus nodarbībām jums jābūt piesardzīgai.

Stārlinga pamāja.

-    Patlaban viņš ir aizņemts, - Krofords sacīja, - bet, kad vairs nebūs aizņemts, sāks izklaidēties. Mums jābūt skaidrībā par vienu: jūs viņš nobeigtu tāpat, kā nobeigtu jebkuru citu.

-    Nedomāju, ka viņš varētu uzbrukt man no slēpņa - tas ir rupji, un tad viņam nebūtu izdevības uzdot jautājumus. Skaidrs, ka viņš to izdarītu, tiklīdz es sāktu viņu garlaikot.

-    Es tikai saku - esiet piesardzīga! Kad atstājat posteni, marķējiet savu kartīti - un bez identifikācijas nekad neno- sauciet pa telefonu savu atrašanās vietu. Ja neiebilstat, es gribētu pievienot jūsu telefonam numura meklēšanas signālu. Saruna būs privāta, līdz jūs nospiedīsiet pogu.

-    Es negaidu, ka viņš dzīs man pēdas, mister Kroford.

-    Bet jūs dzirdējāt, ko es teicu.

-   Jā. Dzirdēju.

-     Paņemiet un izskatiet šos liecību protokolus. Papildiniet tos, ja vēlaties. Kad būsiet beigusi, mēs šeit apstiprināsim jūsu parakstus. Stārlinga, es lepojos ar jums. Arī Braiems, un direktors tāpat. - Tas skanēja kokaini, ne tā, kā Krofords būtu gribējis to pateikt.

Viņš piegāja pie kabineta durvīm. Stārlinga gāja prom no viņa pa tukšo gaiteni. Krofordam izdevās uzsaukt viņai no sava bēdu kalna:

-    Stārlinga, jūsu tēvs jūs redz!

59

Džeims Gambs palika ziņu sižetos vēl vairākas nedēļas pēc tam, kad bija iegremdēts savā pēdējā bedrē.

Reportieri pa gabaliņam vien salika kopā viņa dzīvesstāstu, sākdami ar Sakramento policijas protokoliem.

Viņa māte, būdama ar viņu pirmajā grūtniecības mēnesī, bija palikusi bez godalgotas vietas "Mis Sakramento" 1948. gada skaistumkonkursā. "Džeims" viņa dzimšanas apliecībā acīmredzot bija ierēdņa kļūda, ko neviens nevīžoja izlabot.

Kad neīstenojās mātes aktrises karjera, viņa sāka stipri dzert; Gambam bija divi gadi, kad Losandželosas apgabala varas iestādes atdeva viņu audžuģimenē.

Vismaz divi zinātniski žurnāli skaidroja, ka šī nelaimīgā bērnība esot par iemeslu tam, ka viņš savā pagrabā slepkavojis sievietes, lai novilktu viņām ādu. Nevienā no abiem rakstiem neparādījās vārdi traks un (auns.

Filma ar skaistumkonkursu, ko Džeims Gambs skatījās, būdams pieaudzis, bija reāls kinomateriāls par viņa māti, turpretī sieviete filmā ar peldbaseinu nebija viņa māte; to atklāja mērījumi.

Gamba vecvecāki izņēma viņu no nelabvēlīgās audžu- ģimenes, kad viņam bija desmit gadu, un divus gadus vēlāk viņš vecvecākus noslepkavoja.

Tūlaras psihiatriskajā slimnīcā pavadītajos gados Gambs pēc darba rehabilitācijas programmas izmācījās par drēbnieku. Šajā amatā viņš apliecināja nenoliedzamas spējas.

Liecības par Gamba darbavietām bija saraustītas un nepilnīgas. Reportieri atrada vismaz divus restorānus, kur viņš bija nelegāli strādājis, un periodiski viņš dabūja darbu arī apģērbu šūšanas nozarē. Nebija pierādīts, ka tajā laikā viņš būtu slepkavojis, taču Bendžamins Raspeils apgalvoja, ka esot.

Strādādams antikvariātā, kur tika darināti tauriņu raksti, viņš iepazinās ar Raspeilu un kādu laiku ļāva mūziķim sevi uzturēt. Tieši tolaik Gambu pārņēma mānija uz tauriņiem un to pārvērtībām attīstības gaitā.

Kad Raspeils viņu pameta, Gambs nogalināja Raspeila nākamo mīļāko, Klausu, nogrieza viņam galvu un daļēji nodīrāja viņu.

Vēlāk viņš iegriezās pie Raspeila Austrumkrastā. Raspeils, kuru allaž sajūsmināja sliktie zēni, iepazīstināja viņu ar doktoru Lekteru.

Tas tika pierādīts nākamajā nedēļā pēc Gamba nāves, kad FIB Raspeila tuvākajiem radiniekiem atsavināja skaņu ierakstus no Raspeila terapijas seansiem ar doktoru Lekteru.

Pirms vairākiem gadiem, kad doktors Lekters bija pasludināts par ārprātīgu, terapijas seansu ieraksti bija atdoti upuru tuviniekiem iznīcināšanai. Bet Raspeila ķildīgie radinieki saglabāja ierakstus, cerēdami, ka varēs tos izmantot, apstrīdot Raspeila mantojumu. Viņi bija zaudējuši interesi, klausoties agrīnos ierakstus, kas sastāvēja vienīgi no garlaicīgām Raspeila atmiņām par skolas gadiem. Ieraudzījuši televīzijas ziņās izsmeļošās reportāžas par Džeimu Gambu, Raspeila radinieki noklausījās pārējo. Kad viņi piezvanīja advokātam Everetam Jovam un piedraudēja izmantot ierakstus jaunā uzbrukumā Raspeila testamentam, Jovs piezvanīja Klarisai Stārlingai.

Ierakstīts bija arī pēdējais seanss, kura laikā Lekters nogalināja Raspeilu. Vēl svarīgāk bija tas, ka ieraksti atklāja, cik daudz Raspeils stāstījis Lekteram par Džeimu Gambu.

Raspeils izstāstīja doktoram Lekteram, ka Gambs ir apmāts ar naktstauriņiem, ka senāk viņš dīrājis cilvēkus, ka nogalinājis Klausu, ka strādā "Mistera Haida" ādas apģērbu firmā Kalumetā, tomēr Belvederā, Ohaio štatā, ņem naudu no vecas dāmas, kura reiz šuvusi apģērbu oderes firmā "Misters Haids". Raspeils pareģoja, ka vienā jaukā dienā Gambs pievākšot visu, kas pieder vecajai dāmai.

-     Kad Lekters izlasīja, ka pirmais upuris bijis no Belve- deras un ka viņai nodīrāta āda, viņš uzreiz saprata, kas to izdarījis, - Krofords sacīja Stārlingai, kad viņi kopīgi klausījās ierakstus. - Viņš būtu atdevis jums Gambu un izskatījies kā ģēnijs, ja neiejauktos Čiltons.

-     Viņš deva man mājienu, ierakstīdams lietas materiālos, ka atrašanas vietas ir pārāk nejaušas, - Stārlinga teica.

-    Un Memfisā viņš man jautāja, vai es šujot. Ko viņš gribēja panākt?

-       Viņš gribēja izklaidēties, - Krofords atbildēja.

-    Viņš ir izklaidējies ļoti, ļoti ilgi.

Nekad netika atrasts ieraksts ar Džeima Gamba balsi, un tas, ar ko viņš bija nodarbojies gados pēc Raspeila nāves, tika restaurēts pa gabaliņam vien, izmantojot lietišķo saraksti, benzīna kvītis, pārrunas ar salonu īpašniekiem.

Kad nomira misis Lipmena, kas bija devusies ceļojumā uz Floridu kopā ar Gambu, viņš mantoja visu - veco namu ar tā dzīvojamām istabām, tukšajām veikala telpām un milzīgo pagrabu un lielu naudas summu. Viņš aizgāja no darba firmā "Misters Haids", tomēr kādu laiku saglabāja dzīvokli Kalumetā un izmantoja firmas adresi, lai saņemtu pasta sūtījumus uz Džona Grānta vārda. Viņš paturēja savus iecienītos klientus un turpināja apceļot tirdzniecības salonus visā valstī, tāpat kā bija darījis firmas labā, noņemot mērus apģērbiem, kurus šuva Bclvederā. Savus ceļojumus viņš izmantoja, lai meklētu upurus un izmestu līķus, kad tie bija izlietoti, - brūnais autobusiņš stundām ilgi ripoja pa starpštatu šoseju, un gatavi ādas apģērbi tajā šūpojās uz drēbju statņa virs gumijotā līķu maisa, kas gulēja uz grīdas.

Viņam piederēja brīnišķīgā pagraba brīvība. Telpa, kur strādāt un spēlēties. Sākumā tās bija tikai spēles - jaunu sieviešu medīšana melnajā labirintā, uzjautrinošu dzīvo gleznu radīšana nomaļajās telpās, pēc tam tās hermētiski aizslēdzot, durvis atverot tikai tādēļ, lai pakaisītu iekšā mazliet kaļķu.

Fredrika Bimela bija sākusi palīdzēt misis Lipmenai vecās dāmas mūža pēdējā gadā. Reiz, ņemot no misis Lipmenas labojamos apģērbus, viņa iepazinās ar Džeimu Gambu. Fredrika Bimela nebija pirmā meitene, kuru viņš noslepkavoja, taču viņa bija pirmā, kuru viņš noslepkavoja ādas dēļ.

Starp Gamba mantām tika atrastas Fredrikas Bimelas vēstules.

Stārlinga tikpat kā nespēja lasīt šīs vēstules, jo tajās bija tik daudz cerību, tik neaprakstāmas alkas, kā arī Gamba lietotie mīļvārdiņi, kurus varēja nojaust viņas atbildēs: "Visu- dārgais Slepenais Draugs, kas mīti manās krūtīs, es Tevi mīlu!… Nekad nebiju domājusi, ka to sacīšu, un jaukāk par visu ir saņemt šos vārdus pretī."

Kad viņš bija nometis masku? Vai viņa bija atradusi pagrabu? Kāda izskatījās Fredrikas seja, kad viņš pārvērtās, cik ilgi viņš atstāja Fredriku pie dzīvības?

Pats ļaunākais - Fredrika un Gambs palika draugi līdz pēdējam; viņa bija uzrakstījusi Gambam zīmīti no bedres.

Bulvāru preses reportieri nomainīja Gamba iesauku pret "Misteru Haidu" un, noskaitušies par to, ka paši nav izdomājuši šo vārdu, sāka visu stāstu no sākuma.

Drošībā, Kventiko sirdī, Stārlingai nevajadzēja nodarboties ar presi, toties dzeltenā prese nodarbojās ar viņu.

"National Tattler" publicēja no doktora Frederika Čilto- na nopirkto ierakstu atreferējumu - Stārlingas sarunu ar doktoru Hanibalu Lekteru. "Tattler" gari izstiepa viņu sarunas savā sērijā "Drakulas līgava" un ļāva noprast, ka Stārlinga apmaiņā pret informāciju sniegusi Lekteram vaļsirdīgas seksuālas atzīšanās, un tūdaļ pēc tam Stārlinga saņēma piedāvājumu no izdevuma "Samta Sarunas: Telefonseksa Žurnāls".

Žurnāls "People" publicēja īsu, labvēlīgu rakstu par Stārlingu, izmantojot fotogrāfijas no Virdžīnijas universitātes un Bozmenas Luterāņu nama gadagrāmatām. Labākajā fotogrāfijā bija redzama ķēve Hanna pēdējos dzīves gados, velkot divričus, kas pilni ar bērniem.

Stārlinga izgrieza Hannas fotogrāfiju un ielika to savā kabatas portfelī. Tas bija vienīgais, ko viņa saglabāja.

Viņa lēnām dziedēja brūces.

60

Ardēlija Mapa bija lieliska privātskolotāja - eksāmena jautājumu lekcijās viņa pamanīja ašāk, nekā leopards pamana klibu laupījumu, - toties nebija necik laba skrējēja. Stārlingai viņa paskaidroja - tas esot tāpēc, ka viņai jānes tik smaga faktu nasta.

Skriešanas takā viņa bija atpalikusi no Stārlingas un panāca viņu tikai pie vecās DC-6, ko FIB izmanto, lai inscenētu lidmašīnu nolaupīšanu. Bija svētdienas rīts. Divas dienas viņas bija nosēdējušas pie grāmatām, un palsajā saulē bija tik labi.

-     Tad ko Pilčers teica pa telefonu? - Mapa jautāja, atspiedusies pret lidmašīnas riteni.

-    Viņiem ar māsu piederot māja pie Česapīka līča.

-    Jā, un?

-     Māsa patlaban esot tur ar saviem bērniem un suņiem, un varbūt arī ar vīru.

-Un?

-    Viņi dzīvo vienā mājas galā - tā ir liela, veca krastmalas būda, ko viņi mantojuši no vecāsmātes.

-    Runā par galveno!

-    Pilčam pieder otrs mājas gals. Viņš grib, lai nākamajā nedēļas nogalē mēs braucam turp. Daudz istabu, viņš saka. "Tik daudz istabu, cik vien vajadzīgs," - man liekas, tā viņš izteicās. Viņa māsa piezvanīšot un ielūgšot mani.

-    Bez jokiem? Nezināju, ka mūslaikos kāds vēl tā dara.

-    Viņš ir izstrādājis tādu skaistu scenāriju: nekādu raižu, tu silti saģērbies un ej staigāt gar jūru, atgriezies mājā, un tur deg kamīns un suņi lec tev virsū ar lielām, smilšainām ķepām.

-    Idilliski, hmm, lielas, smilšainas ķepas; turpini!

-    Tas ir tā kā par daudz, ja ņem vērā, ka mēs pat neesam gājuši uz satikšanos. Viņš apgalvo, ka tad, kad kļūstot pa īstam auksti, pats labākais esot gulēt ar diviem trim lieliem suņiem. Viņš saka, tajā mājā esot pietiekami daudz suņu, lai katram iznāktu pa pārim.

-     Pilčers gatavo tevi vecajam suņu trikam, un tu uzreiz uzķēries, ko?

-    Viņš apgalvo, ka esot labs pavārs. Māsa saka to pašu.

-Ak, viņa jau ir piezvanījusi! -Jā.

-    Kāda vina šķita?

» >

-    Tīri nekas. Izklausījās, ka viņa ir mājas tālajā galā.

-    Ko tu viņai pateici?

-    Es teicu: "Jā, liels paldies," - tā es pateicu.

-    Labi, - Mapa sacīja. - Ļoti labi. Pamielojies ar krabjiem. Sagrāb Pilčeru un nobučo, iztrakojies!

61

PA Marka viesnīcas gaiteņa biezo paklāju viesmīlis ripināja ratiņus.

Pie 91. numura durvīm viņš apstājās un klusu ar cimdotu roku pieklauvēja. Pacēla galvu un pieklauvēja vēlreiz, lai būtu sadzirdams caur mūziku, kas skanēja iekšā - Bahs, "Divdaļīgās un trīsdaļīgās invencijas", pie klavierēm Glens Gulds.

- Ienāciet!

Kungs ar apsaitēto degunu, tērpies rītasvārkos, sēdēja pie galda un rakstīja.

-    Nolieciet to pie logiem! Vai drīkstu aplūkot vīnu?

Viesmīlis to atnesa. Kungs pacēla pudeli pie galda

lampas gaismas, pielika pudeles kakliņu sev pie vaiga.

-    Atveriet, bet nelieciet ledū, - viņš sacīja un rēķina apakšējā malā pierakstīja dāsnu dzeramnaudu. - Patlaban es nevēlos to nogaršot.

Viņš negribēja, lai viesmīlis sniedz vīnu nogaršošanai, - viņam bija iebildumi pret to, kā ož viesmīļa pulksteņa siksniņa.

Doktors Lekters bija lieliskā noskaņojumā. Nedēļa bija aizritējusi labi. Arī izskats uzlabojās, un, tiklīdz izdzisīs daži sīki zilumi, viņš varēs noņemt apsējus un pozēt pases fotogrāfijām.

īsto darbu viņš veica pats - izdarīja mazas silikona injekcijas degunā. Silikona želeju varēja saņemt bez receptes, toties šļirces zemādas injekcijām un novokaīnu gan ne. Tādu šķērsli viņš apgāja, nočiepjot recepti no letes drūzmainā aptiekā netālu no slimnīcas. Ar mašīnraksta korekcijas šķīdumu viņš izdzēsa likumīgā ārsta ķeburus un pēc tam pagatavoja tukšās receptes veidlapas fotokopiju. Pirmā recepte, ko viņš izrakstīja, bija nozagtās kopija, un viņš aiznesa to atpakaļ uz aptieku, tā ka nekā netrūka.

Truluma efekts viņa smalkajos vaibstos nebija patīkams, un viņš zināja, ka silikons var izkustēties, ja viņš nepiesargāsies, tomēr ar šiem rezultātiem pietiks, līdz viņš nonāks Rio.

Kad doktoru Lekteru sāka pilnīgi aizraut viņa vaļasprieki - jau ilgi pirms pirmā aresta viņš bija veicis priekšdarbus laikiem, kuros vajadzētu bēguļot. Brīvdienu namiņa sienā Saskvehanas upes krastā atradās nauda un citas identitātes dokumenti, ieskaitot pasi un kosmētiskos līdzekļus, kas bija izmantoti, pozējot pases fotogrāfijām. Tagad pasei jau būs beidzies derīguma termiņš, taču to ļoti ātri varēja atjaunot.

Caur muitas kontroli viņam vislabāk patika doties ar lielu tūrisma ceļojuma nozīmīti pie krūtīm, tāpēc viņš jau bija pieteicies uz šaušalīgu ceļojumu ar nosaukumu "Dienvidamerikas krāšņums", kas aizvedīs viņu uz Rio.

Viņš sev atgādināja, ka par viesnīcas rēķinu jāizraksta čeks uz nelaiķa Loida Vaimena vārda, tādējādi aizsteidzoties vēl par piecām dienām priekšā, kamēr čeks maisās pa bankām, nevis ļaut, lai datorā paliek ziņas par "American Ex- press" kartes izmantošanu.

Šajā vakarā viņš kārtoja savu korespondenci, ko vajadzēs nosūtīt caur pāradresēšanas biroju Londonā.

Vispirms viņš nosūtīja Bārnijam dāsnu dzeramnaudu un pateicības vēstulīti par viņa daudzajiem laipnajiem pakalpojumiem psihiatriskajā slimnīcā.

Pēc tam viņš uzrakstīja dažas rindiņas doktoram Frederikam Čiltonam, kas atradās federālajā aizsardzībā, un apsolīja tuvākajā nākotnē doktoru Čiltonu apmeklēt. Pēc šā apmeklējuma, viņš rakstīja, slimnīca rīkotos prātīgi, ja liktu ietetovēt barošanas noteikumus Čiltonam uz pieres, lai aiztaupītu rakstu darbus.

Visbeidzot viņš ielēja sev glāzīti izcilā "Bātard-Mon- trachet" un uzrunāja Klarisu Stārlingu:

Nu, Klarisa, vai jēri ir mitējušies blēt?

Jūs zināt, ka esat man parādā informāciju, un to es vēlētos saņemt.

Noderēs sludinājums "Times" un "International He- rald-Tribune" nacionālajos izdevumos katra mēneša pirmajā datumā. Labāk publicējiet to arī "China Mail".

Nejutīšos pārsteigts, ja atbilde būs "jā" un "nē". Jēri pagaidām klusēs. Bet, Klarisa, Jūs tiesājat pati sevi ar tādu pašu žēlsirdību, kāda piemīt Trīvas cietuma svariem; šī svētītā klusēšana Jums būs jānopelna atkal un atkal no jauna. Jo uz priekšu Jūs dzen nelaime, tas, ka Jūs redzat nelaimi, un nelaimes nebeigsies nemūžam.

Neesmu iecerējis Jūs apmeklēt, Klarisa, jo pasaule ir interesantāka, ja tajā esat Jūs. Pacentieties atbildēt man ar tādu pašu laipnību.

Doktors Lekters pieskārās ar pildspalvu pie lūpām. Viņš paskatījās ārā, naksnīgajās debesīs, un pasmaidīja.

Man ir logi.

Orions šobrīd ir virs apvāršņa, un turpat blakus Jupiters, tik spožs, kāds tas vairs nebūs līdz pat 2000. gadam. (Man nav nolūka nosaukt Jums laiku un pateikt, cik augstu ir zvaigznājs.) Tomēr es ceru, ka to redzat arī Jūs. Dažas zvaigznes mums abiem ir kopīgas.

Klarisa.

Hanibals Lekters

Tālu uz austrumiem, Česapīka līča krastā, Orions skaidrajā naktī paceļas augstu pār lielu, vecu māju un pār istabu, kur kamīnā pa nakti saglabātas ogles, to blāzma maigi pulsē vējā, kas klīst virs skursteņiem. Lielā gultā ir daudzas vatētas segas, uz segām un zem tām - vairāki lieli suņi. Vēl citi izciļņi zem segām var būt vai var arī nebūt Noubls Pilčers, to šajā apgaismojumā nav iespējams noteikt. Taču seja uz spilvena, kamīna blāzmā rožaina, katrā ziņā pieder Klarisai Stārlingai, un viņa dziļi un saldi guļ, jēriem klusējot.

Tomass Hanss

JĒRU KLUSĒŠANA

Redaktore Gaida Šiliņa Korektore Silvija Silīte Operatores Ilona Babāne, Ilona Smimova Maketētāji Helēna Daņilova, Kristiāns Šics Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

Apgāds "Kontinents", LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LV-1050 Rīgā. Puškina ielā 12. Pašūt. N9 669

T. Hariss

Ha 546 Jēru klusēšana: Romāns / No angļu vai. tulk. Silvija Brice. -R„ Kontinents, 1999.-477 lpp. - (Pasaules bestsellers).

Aizdomu un šausmu pasaulē Tomass Hariss ir un paliek nepārspējams. Amerikāņi viņu dēvē par izcilāko mūsdienu trilleru rakstnieku. "Jēru klusēšana" pelnīti atzīta par pēdējo desmit gadu labāko trilleri.

Notikušas vairākas sērijveida slepkavības, bet noziedznieks vēl ir brīvībā. Toties visstingrākajā apsardzībā atrodas bīstams psihopāts. Lai notvertu vienu slepkavu, FIB ir nepieciešams otrs.

ISBN 9984-621-82-0

[1] Dučo di Buoninsenja (Duccio di Buoninsegna, ap 1255-1319) - itālieSu gleznotājs. (Tulk. piez.)

[2] Assume - pieņemt; ass - ēzelis, u (you) - jūs, me - es. (Tulk. no angļu vai.)

[3] mazās dorolijas vārdi pasakā "burvis no oza zemes"; kopā ar savu sunīti Toto viņa dodas brīnumainā ceļojumā no Kanzasas uz Oza pilsētu. (Tulk. piez.)

[4] skumjš. (tulk. no fr. vai.)

[5] burt.: cits cita vietā; šeit: dots pret dotu. (tulk. no lai. vai.)

[6] nāves apcere (grieķu val.)\ ari - ASV dzejnieka Viljama K. Braienta (1794-1878) dzejolis (Tulk. piez.)

[6] Džons Miltons (John Millon, 1608-1674) - slavens angļu dzejnieks, "Zaudētās paradīzes" autors. (Tulk. piez.)

[7] Objet d'art - mākslas priekšmets. (Tulk. no fr. vai)

[8] noteikumi likumdošanā, kas paredz, ka apsūdzētā aizstāvībai var izmantot viņa nepieskaitāmības faktu, ja ir pierādāms, ka nozieguma izdarīšanas brīdī viņš nav zinājis, ko dara, vai nav zinājis, ka izdara noziegumu (pēc tiesas prāvas pret Meknotenu 1843. gadā). (Tulk. piez.)

[9] Stounhendža (Stonehenge) - vieta Anglijā, kur atrodas aizvēsturiski kulta akmeņu krāvumi, populārs tūrisma objekts. (Tulk. piez.)

[10] smokey the bear - lācītis, ASV Meža dienesta simbols, kas cenšas novērst meža ugunsgrēkus. Tiek attēlots zilos džinsos, ar platmali galvā un saukli: 'Tikai tu vari novērst meža ugunsgrēku!" (Tulk. piez.)

[11] danny kaye (1913-1987) - amerikāņu dziedātājs un komēdiju aktieris. (Tulkpiez.)

[12] rūsas josla (Kust Bell) - ASV ziemeļu apvidus, kas ekonomiski cietis no tā, ka samazinājušies tērauda rūpniecības un automobiļu ražošanas apjomi. (Tulk. piez.)

[13] hide - (dzīvnieka) āda. (Tulk. no angļu vai.) Misters Haids (Mr. Hyde) apzīmē ari ļaunumu cilvēka dabā (pēc R. L. Stīvensona stāsta "Dīvainais notikums ar doktoru Džekilu un misteru Haidu", kur galvenajam varonim ir divas personības - labā jeb doktors Džekils un ļaunā jeb misters Haids). (Tulk. piez)

[14] barr) manilow (1946) - amerikāņu popdziedātājs, kuru īpaši iecienījušas sievietes. (Tulk. piez.)

Content

Hariss Tomass Jēru klusēšana