Hariss Tomass

Sarkanais drakons

Tomass Hariss

SARKANAIS DRAKONS

SAĪSINĀTS TULKOJUMS

1. nodaļa.

Bills Greiams uzaicināja KrouFordu izietdārzā. Tur starp māju un jūru atradās galds, un viņš piedāvāja ciemiņam tēju ar ledu.

Džeks Kroufords aplūkoja skaisto, veco māju, uz kuras koka sienām bija izveidojušies sīki sāls kristāliņi.

-       Droši vien būtu bijis labāk, ja es būtu pacenties tevi satikt Maratonā, kad tu nāci no darba, - viņš iesāka. - Es nojaušu, ka šeit tu nevēlēsies par to runāt.

-       Godīgi sakot, es vispār nekur par šo lietu nevēlos runāt. Bet, ja nu tu esi atbraucis, tad labāk tūlīt. Tikai, Džek, nekādas fotogrāfijas! Ja tu kādas esi paņēmis līdzi, tad lai tās paliek tavā portfelī. Moilija un Vilijs kuru katru brīdi būs klāt.

- Cik daudz tu jau zini?

-       Tikai to, ko rakstīja "Miami Herald" un "Times", - Greiams atteica. - Divas ģimenes nogalinātas savā mājā. Pirmā slepkavība bija Birmingemā. Otra mēnesi vēlāk Atlantā. Apstākļi līdzīgi.

- Ne tikai līdzīgi, viss sakrīt.

- Cik cilvēku jūs turat aizdomās?

-        Līdz šāsdienas pēcpusdienai laikam sešdesmit astoņus, - Kroufords nopūtās.-Skaidrs, ka tas vairs nav nopietni. Prese nebija informēta par atsevišķām detaļām. Abās mājās sasisti spoguļi un tad izmantotas to lauskas. To nevarēja zināt neviens no aizdomās turamajiem.

-  Kādus datus jūs vēl neesat ziņojuši presei?

-      Viņš ir blonds, labrocis un neparasti stiprs, valkā 11. numura kurpes, prot apieties ar ieroci un nav atstājis nevienu pirkstu nospiedumu. Acīmredzot darbojies cimdiem rokās.

- To tu jau teici savā pēdējā TV intervijā.

-      Ar atslēgām gan viņam tik veikli nevedas, - Kroufords neļāva sevi pārtraukt. - Atlantā viņš iekļuvis mājā, izmantojot stikla griežamo un piesūcekni. Ak, jā, viņam ir AB grupas asinis, un rēzus ir pozitīvs.

- Vai viņu kāds ievainojis?

-      Nē, nedomāju vis: asins grupu mēs noteicām pēc spermas un siekalām, - Kroufords piemiedza acis, lai palūkotos uz mirdzošo jūru. - Bili, man tev kas jāpajautā. Tu taču lasīji avīzes. Otro gadījumu ļoti plaši atspoguļoja arī televīzija. Vai tev tiešām neradās vēlēšanās man piezvanīt?

-Nē.

-  Kāpēc nē?

-      Par pirmo noziegumu presē nebija tikpat kā nekādu detaļu. Tā varēja būtarī atriebība, nesaskaņas ģimenē vai kaut kas tamlīdzīgs.

-  Bet pēc otrā taču tev kļuva skaidrs, kas tas ir?

-Protams. Psihopāts. Es nezvanīju tev, jo negribēju. Es zināju, ka izmeklēšanu vadi tu. Jums ir lieliska laboratorija. Turklāt tu taču pazīsti gan Heimlihu Hārvardā, gan Blūmu Čikāgas universitātē…

-… gan tevi, tikai tev šie draņķa laivu motori šķiet svarīgāki.

-      Es nedomāju, ka tev varētu noderēt mana palīdzība. Es esmu no tā visa aizgājis prom. Tālu prom.

-Tiešām? Bet pēdējos divus psihopātus noķēri tu. Mēs nevarējām iztikt bez tavas palīdzības.

-      Es darīju tikai to, ko būtu darījis tu un tavi ļaudis - pilnīgi neko citu, kā tikai to.

-Jā, Bili, bet tev ir tava īpašā domāšanas metode.

-  Es tur nekā sevišķa nesaskatu.

- Tu šo to no saviem pieņēmumiem mēdzi noklusēt.

-  Bet jūs taču tos saņēmāt lietišķo pierādījumu veidā!

-Jā. Pēc taviem pieņēmumiem mēs atradām pierādījumus. Pat daudz. Bet tikai pēc taviem norādījumiem. Pirms tam mums nebija tikpat kā nekā.

-Jums pietiek spējīgu cilvēku, un jūs tiksiet galā paši. Es neticu, ka mana palīdzība varētu ko grozīt. Galu galā - es esmu te apmeties uz dzīvi, lai beidzot tiktu vaļā no tā visa.

-      Es zinu. Pēdējo reizi tevi ievainoja ļoti smagi. Taču pašlaik var teikt, ka tu izskaties lieliski.

-Jā, viss kārtībā. Visi mēs esam bijuši ievainoti - tu tāpat neesi ticis sveikā cauri.

-      Nu, manus ievainojumus nevar salīdzināt ar tavām ciešanām tai reizē.

- Ne jau tāpēc es pametu visu. Es vienkārši vairs negribu. Tomēr diez vai es varētu tev to izskaidrot.

-Ja tu nespēj uz to vairs skatīties, es tevi, Dievs mans liecinieks, pilnīgi saprotu.

-Ak, tas arī nav īstais iemesls. Tas, ka jāskatās uz līķiem, vienmēr ir gana slikti, bet ar mirušajiem šā vai tā, tomēr galā tikt var. Apmeklējumi slimnīcās, sarunas, - tas ir daudz sliktāk. Tur jāsakopo visi spēki, lai stāvētu tam pāri un nezaudētu saprātu. Es nedomāju, ka es to tagad spētu. Es gan varētu piespiest sevi skatīties, bet manas domas nedarbotos.

-Viņi visi ir pagalam, Bili, - Kroufords centās runāt ļoti iejūtīgi. Viņš analizēja Greiama runas veidu un ritmu, un, kā parasti, kad saruna sita augstu vilni, Greiams atdarināja sarunu biedra izteiksmes veidu. Agrāk Kroufords uzskatīja, ka tas ir vienīgi triks, lai panāktu ciešāku kontaktu ar otru cilvēku, bet vēlāk viņš pārliecinājās, ka Greiamam tas sanāca pret paša gribu-to pamanījis, viņš pat centās no tā tikt vaļā.

Kroufords izvilka no jakas kabatas divas fotogrāfijas un padeva Greiamam, necenzdamies tās īpaši slēpt.

- Visi pagalam, - viņš atkārtoja.

Kādu brīdi Greiamsskatījās Kroufordamacīs, tad tomēr pievērsās fotogrāfijām.

Tie bija ikdienišķi momentuzņēmumi. Vienā bija redzams kādas upes krasts, māte ar piknika grozu, un aiz viņas rindiņā gāja trīs mazi bērni un pīle. Un otra: dzimšanas dienas torte ar citu smaidošu ģimeni fonā.

Pēc kāda brīža viņš, ne vārda neteicis, atdeva uzņēmumus. Tad viņš paskatījās uz jūras krastu, kur zēns kaut ko pētīja smiltīs. Viņa māte turpat blakus bija iebridusi seklumā. Vienu roku iespraudusi sānos, ar otru viņa atglauda slapjos matus.

Nepievērsdams savam ciemiņam vairs nekādu vērību, Greiams skatījās uzsavu sievu Molliju un zēnu, kā bija skatījies uz fotogrāfijām.

Kroufords jutās apmierināts. Taču tikpat rūpīgi, cik bija izvēlējies tikšanās vietu un laiku, viņš tagad pūlējās neizrādīt savu apmierinātību par gūto rezultātu. Greiams jau bija uzķēries uz āķa. Tagad jāgaida.

Atlumpačoja trīs izcili neglīti suņi un gaidoši nolikās guļus netālu no galda.

- Ak Dievs, - Kroufords izdvesa.

-Tie, fā stāsta, esot suņi, - paskaidroja Greiams. - Cilvēki regulāri atved uz šejieni pusaugu suņus, kurus vairs negrib turēt, un pamet. Tos, kas izskatās tīri labi, es drīz varu atdot tālāk, bet tie, kas neizskatās ne pēc kā, tie paliek šeit un pamazām kļūst lielāki.

-  Badu viņi nemirst, tā rādās.

- Mollija pievelk bez saimnieka palikušus suņus kā magnēts.

- Tev te ir jauka dzīve, Bili. Ar Molliju un zēnu. Cik viņam gadu?

- Vienpadsmit.

- ļoti izskatīgs resgalis. Viņš būs garāks par tevi.

Greiams pamāja. - Viņa tēvs jau arī bija garāks. Man tiešām šeit ir labi. Es to sev visu laiku saku.

-       Vispār, es gribēju šurp atbraukt kopā ar Filisu. Florida. Mēs varētu1 sev noskatīt kādu jauku stūrīti, kur apmesties tad, kad es beidzot aiziešu pensijā. Viņa saka, ka visi viņas draugi dzīvojot Ārlingtonā.

-      Es jau sen gribēju viņai pateikties par grāmatām, ko viņa man atsūtīja uz slimnīcu, bet man visu laiku kaut kā nesanāca. Lūdzu, pasaki to viņai.

-Jā, noteikti.

Divi raibi putneļi atlaidās cerībā atrast šeit kādu drupatu. Kroufords tos vēroja, līdz viņi, nekā neatraduši, aizlidoja.

-      Bili, rādās, ka tas maniaks ir drusku mēnessērdzīgs. Džeikobsu ģimene Birmingemā tika noslepkavota 28. jūnijā, trešdienā, pilnmēness naktī. Līdsi Atlantā - aizvakar, 26. jūlija naktī. Tas ir, vienu dienu pirms pilnmēness. Veiksmes gadījumā mēs varam cerēt, ka ātrāk par trim nedēļām,viņš jaunas slepkavības nesāks.

-      Bili, es nekādi nespēju iztēloties, ka tu sēdi šeit pie jūras, gaidi nākamo "Miami Herald", kur atkal būs aprakstīti viņa briesmu darbi, un neko nemēģini darīt. Dievs ir mans liecinieks, es neesmu gudrāks par pāvestu un nevaru pateikt tev, ko darīt, tikai, Bili, es patiešām esmu pārliecināts, ka bez tavas palīdzības mēs nevaram iztikt. Lūdzu, aizbrauc uz Atlantu un Birmingemu, apskati visu un tad pievienojies mums Vašingtonā.

Greiams neatbildēja.

Kroufords nogaidīja, kamēr līdz krastam atvēlās pieci viļņi, tad piecēlās un paņēma savu jaku.

-  Mēs varētu vakarā vēl parunāties.

-  Paliec taču uz pusdienām.

Kroufords noraidoši papurināja galvu.

- Es atgriezīšos. Bet tagad man jāiet. Izmeklēšana rit pilnā sparā, un mans telefons noteikti jau ir sakarsis. Pasaki Mollijai paldies par ielūgumu.

Noskatījies Krouforda mašīnas saceltajos putekļos, Greiams atgriezās pie galda dārzā. Viņu pārņēma šausmas, ka tieši tādu viņš turpmāk atcerēsies savas laimīgās dzīves galu - divas tējas glāzes ar kūstošiem ledus gabaliņiem, papīra salvetes, ko rausta vējš, un Mollija ar Viliju lejā pie ūdens.

Saulriets Cukura salā Floridā bija mierīgs, Billa Greiama un Mollijas Fosteres Greiamas sejām tas piešķīra-tumši oranžu, bet mugurām - violetu nokrāsu.

-  Es satiku Kroufordu pilsētā, viņš prasīja, kā tev klājas, tāpēc tagad, kad ieraudzījām mašīnu pie mājas, mēs ar Viliju uzreiz nogājām pie jūras.

- Ko tu viņam teici?

-  Ka tev klājas labi, un lai viņš liek tevi mierā. Ko viņš gribēja?

-  Lai es apskatu lietišķos pierādījumus. Es esmu speciālists tiesu medicīnā, Mollij, tu taču pati redzēji manu diplomu.

- Tikai pusi. Tu ar to aizbāzi caurumu sienā zem tapetēm, - viņa apsēdās jāteniski uz izskalota baļķa. - Tu jau biji kļuvis tik gaišs un mierīgs, un optimistisks… Es biju tik laimīga.

- Mums taču bija labi abiem kopā, vai ne?

Viņas acu zibsnis viņam uzreiz parādīja, ka viņa balsī ir pietrūcis entuziasma par pateikto. Taču, pirms viņš paguva savu kļūmi izlabot, viņa ierunājās.

- Darbs pie Krouforda tev neko labu nav devis. Vai viņam cilvēku trūkst, ko komandēt? Kāpēc viņš neliek mūs mierā?

- Vai Kroufords neteica? Viņš koordinēja visu abās tajās reizēs, kad es pametu lektora darbu FIB akadēmijā, lai atkal nodarbotos ar izmeklēšanu. Man jāsaka, ka Džeks savu darbu prot. Bet man, pēc viņa domām, ir kaut kāda īpaša nojauta uz psihopātiem. Nu jā…

- Tā arī var teikt, - Mollija pieskārās viņa kailajam vederam, kur zem mezglā sasietā krekla vīdēja rēta pirksta platumā. Tā sākās no kreisā gurna un stiepās pāri vēderam līdz krūšu kurvja apakšai. Šo rētu bija atstājis Dr. Lektera nazis un tikai nejaušība paglāba Greiama dzīvību. Tas notika brīdī, kad Greiams atmaskoja šo slepkavojošo psihiatru. Pēc slimnīcas Greiams pameta Federālo

Izmeklēšanas biroju un apmetās Floridā, Cukura salā. Sākumā viņš dzīvoja vagoniņā pie laivu remonta darbnīcām, bet nu jau labu laiku viņš bija saimnieks Mollijas mājā.

Tagad nu viņi abi apkampušies sēdēja uz izskalotā koka stumbra, ar kājām zīmēdami apļus sausajās smiltīs.

- Zini, Mollij, Kroufordam ir tāda uzmācīga pārliecība, ka man ir kaut kāda īpaša spēja, kas man ļauj atklāt šos psihopātus. Viņš ir izgudrojis visādas teorijas par mani un pats tām tic.

-  Un tu pats?

Greiams vēroja trīs pelikānus, kas laidās līcim pāri.

- Inteliģentu psihopātu īpaši sadistu - noķert ir ļoti grūti dažādu iemeslu dēļ. Pirmkārt, nav nekādu izprotamu motīvu, kas ir ļoti svarīgs pieturas punkts. Tālāk: nav izmantojamas parastās izmeklēšanas metodes, un policija bezpalīdzīgi tvarsta kaut ko tukšumā. Tu nevari pat iedomāties, cik liela loma parasti ir policijas informatoriem noziedznieku vidē. Bet, ko lai iesāk, ja pat noziedznieks pats varbūt nezina, ka viņš to ir pastrādājis? Tā arī var gadīties. Vienīgā iespēja ir iedziļināties viņa domu un priekšstatu pasaulē. Un to es arī daru.

-Tu viņu atradīsi, - Mollija teica. - Un tāpēc es baidos par tevi. Ja tu uzņemsies šī maniaka medības, tad viņš tevi nogalinās.

- Viņš par mani neko neuzzinās, arī nedabūs mani redzēt. Es netaisos pats viņu apcietināt. Es esmu tiesu mediķis, un es apskatīšu noziegumu vietas.

Viņa skatījās, kā riet saule.

Greiamam patika, kā viņa mēdza pagriezt galvu, lai viņš redzētu viņas sejas skaistāko pusi. Viņš redzēja, kā pulsē dzīsliņa uz viņas kakla, un viņam pēkšņi šķita, ka uz viņa lūpām ir sāls garša no viņas ādas. Viņš saminstinājās, kad vaicāja:

-  Ko man tagad darīt?

- To, ko tu esi nolēmis darīt. Tev nebūs nekāda prieka par mūsu laimi šeit, ja slepkavības turpināsies. Pilnmēness un visa pārējā nejēdzība! Ja tu to zini, tad tavs jautājums bija liekulīgs.

-  Un ja es patiešām gribētu zināt tavas domas?

- Paliec pie manis. Pie manis un Vilija. Es izlietotu visus līdzekļus, lai tikai noturētu tevi, ja tikai tas kaut kā palīdzētu. Bet man jau ir jābūt tavai brašajai sieviņai, kura uz atvadām māj ar asarās samirkušu kabatas lakatiņu. Un, ja notiks nelaime, tad man jāmierina sevi ar domu, ka tu cīnījies par taisnību. Un tas mani piepildīs ar ellīgi lielu prieku un lepnumu.

-  Bet es taču nelīdišu pašā peklē.

-      Protams, ka tu to darīsi. Es taču tevi pazīstu. Es esmu liela egoiste, vai ne?

- Ne jau par to ir runa. ,

-Jā. Šeit ir tik brīnišķīgi skaisti. Bet cilvēki laimi bieži vien prot novērtēt tikai tad, kad tā jau garām.

Viņš pamāja.

-      Es negribu šo laimi zaudēt, bet negribu to arī paturēt ar varu,- viņa turpināja.

- Mēs to atgūsim.

Strauji satumsa, un tieši virs horizonta parādījās Jupiters.

Dilstošā, bet vēl ļoti apaļā mēness apspīdēti, viņi kopā atgriezās mājā. Līcī, makreļu medītas, lēkāja lidojošās zivis.

Pēc vakariņām Kroufords atgriezās. Viņš bija novilcis žaketi un uzrotījis krekla piedurknes, lai mazāk atšķirtos no apkārtējiem. Mollijai bija pretīgi skatīties uz viņa bālajām, gaļīgajām rokām. Viņa uztvēra Kroufordu tikai kā staigājošas smadzeņu rievas. Viņa tam pasniedza verandā zem ventilatora kafiju un centās pakavēt laiku, kamēr Bills un Vilijs baroja suņus. Viņa sēdēja un klusēja. Knišļi nepārtraukti sīca, bariem atsizdamies pret moskītu tīklu.

-Viņšlabi izskatās, Mollij,-Kroufordsipārtraucadrūmoklusēšanu. - Dabiski, to pašu var teikt arī par jums: jūs abi esat tik slaidi un iedeguši.

-Jūs viņu aizvedīsiet prom no manis, lai ko es arī teiktu, vai ne?

-Jā. Escitādi nevaru: man navizvēles. Bet es zvēru jums pie visa, kas man ir svēts, ka es darīšu, ko varēšu, lai atvieglotu viņam to visu. Viņš ir ļoti pārvērties. Tas ir lieliski, ka jūs abi apprecējāties.

-Viņš vēl joprojām turpina atspirgt. Viņam vairs tik bieži nerādās murgi. Vienu laiku viņš ņēmās ar suņiem kā apsēsts, bet tagad viņš par tiem vairs tikai rūpējas. Vismaz viņš vairs nerunā par tiem visu laiku. Jūs taču esat viņa draugs, Džek. Kāpēc jūs nevarējāt likt viņu mierā?

-Tāpēc, ka viņš diemžēl ir labākais savā nozarē. Tāpēc, ka viņš ir savādāks nekā citi, viņa domāšana atšķiras: katrā ziņā, šai jomā tā ir mistiski produktīva.

-Viņš domā, ka jūs gribat, lai viņš apskata lietišķos pierādījumus.

-Tieši toes arī no viņa vēlos. Neviens cits nespēs to labākpar viņu. Lieliska profesionālā izglītība plus iztēle, plus neiedomājama spēja

pieņemt cita cilvēka domāšanas veidu, vai kā lai to nosauc… Bet pats viņš tāpēc laikam jūtas diezgan draņķīgi.

- Un kā jūs justos viņa vietā? Džek, apsoliet man vismaz vienu: jūs nesūtīsiet viņu pašā peklē. Cīņu pirmajās rindās viņš vairs neizturēs.

- Viņam nenāksies cīnīties, to es varu jums apsolīt jau tagad.

Kad Greiams suņus bija pabarojis, Mollija gāja viņam palīgā salikt mantas.

2. nodaļa

Bills Greiams lēni pabrauca garām mājai, kurā bija dzīvojis Čārlzs Līdss ar ģimeni. Un tajā nomiris. Logi bija tumši. Virs ieejas dega tikai viena lampa. Divus kvartālus tālāk Greiams izkāpa no mašīnas un kājām atgriezās pie mājas. Rokā viņam bija biezi kartona vāki ar Atlantos slepkavību izmeklēšanas komisijas protokoliem.

Greiams bija uzstājis, ka ieradīsies viens, un pamatojis savu prasību arto, ka kāda cita cilvēka klātbūtne viņam traucēs iejusties notikumu vietas atmosfērā. To viņš teica Kroufordam. Taču viņam bija cits, personiskas dabas iemesls: viņš nebija pārliecināts, ka spēs līdz galam kontrolēt savu reakciju. Tāpēc viņš nevēlējās ņemt līdzi skatītājus.

Morgā viss bija noritējis gludi.

Līdsu nams bija paslēpies vecu koku paēnā un no ielas nebija redzams. Greiams ilgi stāvēja dārzā un vēroja māju no ārpuses. Viņam izdevās nomierināties.

Kad pa ielu gāja vai brauca tuvējo māju iedzīvotāji, tie, pazagšus dārzam uzmetuši skatienu, ātri novērsās un skatījās stīvi uz priekšu. Slepkavības vieta ir kā nodevēja seja - neviens negrib uz to skatīties. Tikai svešinieki un bērni uzdrošinājās atklāti blenzt uz šo namu.

Greiams nopriecājās, ka žalūzijas nebija nolaistas. Tas nozīmēja, ka radinieki te vēl nav bijuši. Viņi vienmēr nolaiž žalūzijas.

Greiams apgāja mājai apkārt, neieslēgdams savu kabatas lukturīti. Divreiz viņš apstājās un ieklausījās. Atlantas policija gan zināja, ka viņš ir iesaistīts izmeklēšanā, taču kaimiņi pēc uzbrukuma bija kļuvuši nervozi. Viņi parGreiamu neko nezināja, un viņiem bija bises…

Ieskatījies iekšā pa logu, kurš atradās mājas aizmugurē, viņš cauri visai mājai varēja redzēt ieejas apgaismojumu; blāvajā gaismā bija skaidri saskatāmi mēbeļu silueti. Gaisā bija jūtama tvanīga jasmīnu smarža. Gandrīz gar visu nama aizmugures sienu stiepās koka veranda. Verandas durvis bija aizzīmogotas ar Atlantas policijas zīmogu. Greiams to norāva un iegāja iekšā.

Stikla durvīs, kuras verandu savienoja ar virtuvi, bija izgriezts apaļš caurums. Policija to bija aizklājusi ar finiera plāksni. Kabatas lukturīša gaismā viņš atslēdza durvis ar atslēgu, ko viņam iedeva policijā. Vislabprātāk viņštagad būtu ieslēdzis mājā visas gaismas, pieāķējissavu spīdīgo dienesta nozīmīti un trokšņojis, kā amatpersonai klājas, lai attaisnotu savu uzturēšanos šai nāves klusumā. Taču viņš to nedarīja. Viņš iegāja tumšajā virtuvē un klusi apsēdās pie brokastu galda.

Virs iebūvētā virtuves pavarda dega divas zilas kontrollampiņas. Smaržoja pēc āboliem un mēbeļu politūras.

Termostats klusi noknikšķēja un iedūcās gaisa kondicionētājs. Trokšņi lika Greiamam satrūkties; viņš^fiziski sajuta, kā viņā ienāk bailes. Viņš bija pieradis pie bailēm. Šajā gadījumā viņam tās pat netraucēja. Viņam gan nepatika šī sajūta, bet ne jau tas bija būtiski.

Kad viņam bija bail, viņš redzēja labāk un dzirdēja labāk. Runāt viņš tad vairs tik skaidri nevarēja, un dažreiz bailes viņu padarīja nepieklājīgu. Taču šeit viņam ne ar vienu runāt nevajadzēja un tāpēc nebija, ko aizvainot.

Maniaks bija ienācis mājā pa šīm durvīm 11. lieluma kurpēm kājās. Sēdēdams tumsā pie brokastu galda, Greiams sāka just pēdas kā policijas suns, kam dod paostīt kreklu.

Gandrīz visu dienu Greiams bija pavadījis, lasīdams slepkavību izmeklēšanas komisijas ziņojumus. Viņš atcerējās, ka, policijai ierodoties, pavarda ventilācijas nišā bija degusi dienas gaismas lampa. Viņš to ieslēdza.

Uz sienas blakus pavardam bija divas izšūtas sedziņas. "Mīlestība iet caur vēderu" un "Mājas pavards ir zelta vērtē".

Greiams ielūkojās savā pulkstenī. 23.30. Pēc tiesu medicīnas ekspertu slēdziena, visu upuru nāve iestājusies starp divdesmit trijiem un vieniem naktī.

Vispirms slepkavam bija jāiekļūst mājā. Greiams centās iedomāties…

Maniaks atāķē verandas durvju vienkāršoslēdzeni. Stāv verandā tumsā un kaut ko meklē pa somu. Piesūcekni, iespējams zīmuļu asinātāja otru galu, kas parasti ir piestiprināts pie rakstāmgalda.

Nometies četrrāpus pie virtuves durvīm, jukušais pacel galvu, lai paskatītos caur stiklu. Viņš izbāž mēli un nolaiza piesūcekni, lai tas cieši piekļautos stiklam, ar auklu piestiprina stikla griežamo, lai varētu izgriezt apaju caurumu, un stikls sāk čirkstēt.

Viegls sitiens, un stiklā radies apajš caurums. Stiklu viņš bez trokšņa izņem ar piesūcekni, jo tas tiekādā gadījumā nedrīkst nokrist. Viņš neuztraucas par to, ka pēc siekalām varēs noteikt viņa asinsgrupu - AB.

Viņa roka cieši piegulošā cimdā taustās tumsā, līdz atrod durvju rokturi. Viņš bez skaņas atver durvis un ienāk virtuvē. Ventilācijas nišas lampas gaisma ļauj viņam redzēt savu paša ķermeni šai svešajā virtuvē. Mājā ir patīkami vēss.

Greiams apēda divus sauso brokastu biskvītus. Kad viņš paciņas atliekas bāza atpakaļ savā kabatā, viņu iztraucēja celofāna čaukstēšana. Šķērsodams dzīvojamo istabu, viņš, kā paradis, turēja kabatas lukturīti izstieptas rokas attālumā no sevis. Lai gan viņš bija rūpīgi izpētījis mājas plānu, tomēr, kāpnes meklēdams, viņš no sākuma iemaldījās nepareizās durvīs. Kāpnes nečīkstēja.

Un nu viņš stāvēja pie guļamistabas durvīm. Arī bez kabatas lukturīša viņš vārēja aptuveni nojaust apkārtējo priekšmetu kontūras. Spīdēja elektriskā pulksteņa cipari un pie vannas istabas durvīm dego oranža naktslampiņa. Visur vēl joprojām bija jūtama asiņu smaka.

Acis, kas bija pieradušas pie tumsas, šeit redzēja tīri labi. Maniaks bez pūlēm varēja atšķirt misteru Līdsu no viņa sievas, pieiet pie gultas, saķert vīrieti aiz matiem un pārgriezt viņam rīkli. Un tālāk? Atgriezās pie sienas, ieslēdza gaismu, parādījās misis Līdsai un ar šāvienu vēderā liedza viņai iespēju kustēties.

Greiams ieslēdza gaismu un ieraudzīja asinis uzsienām, matrača un grīdas. Pat gaiss šķita piesātināts ar tām. Un ar kliedzieniem. Troksnis šajā nāves klusumā ar tumšajām sakaltušo asiņu lāmām viņu satrieca.

Greiams nosēdās uz grīdas, līdz dunoņa viņa galvā norima. Mieru, tikai mieru.

Atlantos slepkavību komisijas ierēdņi, kuri mēģināja rekonstruēt notikumu gaitu, nebija varējuši izskaidrot daudzus asins traipus.

Visi upuri tika atrasti savās gultās. Taču asinis bija gandrīz visur.

No sākuma sprieda, ka Čārlzs Līdss nogalināts savas meitas istabā un tad nonests lejā guļamistabā. Precīzāki asins traipu pētījumi lika to apšaubīt.

Līdz šim policijai nebija skaidrs, ko slepkava šeit īsti ir darījis.

Taču Billam Greiamam, kurš bija rūpīgi izpētījis līķus morgā un izlasījis visus laboratoriju zipojumus, tas pamazām kļuva skaidrs.

Iebrucējs pārgrieza rīkli Čārlzam Līdsam viņa paša gultā un tad atgriezās pie sienas, lai ieslēgtu gaismu, - uz slēdža cimdota roka bija atstājusi Čārlza Līdsa matu eļļas traipu. Kad misis Līdsa gribēja piecelties, iebrucējs iešāva viņai lodi vēderā un devās uz bērnu istabām.

Ar pārgrieztu rīkli Līdss viņam sekoja, lai glābtu bērnus. Par to nepārprotami liecina kakla artērijas atstātās asins šļāces kāpnēs. Iebrucējs viņu pagrūda, un Līdss nomira reizē ar savu meitu viņas istabā.

Viens no abiem zēniem bija nošauts savā gultā. Arī otrs zēns tika atrasts savā gultā, taču viņam matos bija putekļu daļiņas no pagultes: tātad viņš bija tur paslēpies, tomēr tika izvilkts un nošauts.

Kad visi, varbūt vienīgi izņemot misis Līdsu, bija miruši, iebrucējs apstaigāja māju, lai sasistu visus spoguļus un izvēlētos piemērotas lauskas. Tad viņš atgriezās pie misis Līdsas.

Greiams bija paņēmis sekcijas protbkolus. Par misis Līdsu bija teikts, ka lode viņai trāpījusi pa labi no nabas un iestrēgusi mugurkaulā, taču nāve iestājusies no žņaugšanas.

Serotonīna un brīvā histamīna slānis ap šauto brūci liecinā ja, ka sieviete pēc ievainojuma nodzīvojusi vēl vismaz piecas minūtes. Tā kā histamīna bija vairāk nekā serotonīna, tad šis laiks nevarēja būt ilgāks par piecpadsmit minūtēm. Vairums ievainojumu droši vien, bet ne pilnīgi droši, bija radušies pēc nāves iestāšanās.

Ja pārējie ievainojumi bija radušies pēc viņas nāves, tad jājautā: ko trakais darīja tai laikā, līdz misis Līdsa nomira? Viņš visus apkāva, bet ar to viņš varēja tikt galā apmēram minūtes laikā. Tad viņš dauzīja spoguļus. Bet vēl?

Atlantos slepkavību izmeklēšanas komisija bija rūpīgi pārmeklējusi māju. Viss bija izmērīts un nofotografēts, .grīda pa kvadrātmetram apstrādāta ar putekļu sūcēju un putekļi apskatīti. Pat izlietnes noskrūvētas un izpētītas nogulsnes. Tomēr Greiams sāka vēlreiz visu pārbaudīt.

Pēc policijas fotogrāfijām un krīta kontūrām uz matrača Greiams varēja noteikt, kur tieši atrasti līķi. Zināmas pēdas - šautu brūču gadījumā nitrātu paliekas uz palagiem, norādīja, ka upuri ir atrasti apmēram tajās pašās vietās, kur tika nogalināti.

Tikai neviens nevarēja precīzi izskaidrot, kā radušās daudzās asiņainās pēdas - līķi acīmredzot vilkti šurp un turp pa māju. Viens no ierēdņiem izvirzīja teoriju, ka daži upuri rāpus centušies izbēgt no nāves, taču pēc Greiama domām nebija šaubu, ka tieši slepkava tos mirušus ir vazājis apkārt pa māju un pēc tam atlicis atpakaļ gultās, kurās tie bija nogalināti.

Ko iebrucējs darījis ar misis Līdsu, bija daudzmaz skaidrs. Taču kā bija ar pārējiem? Bērniem bija tikai šāvienu brūces galvā. Čārlzs Līdss bija noasiņojis, un asinis viņam bija iekļuvušas arī plaušās. Tas bija skaidrs, bet viņam vēl bija virves cilpas nospiedums ap krūtīm, kas, šķiet, radies pēc nāves. Tātad, ko slepkava bija darījis ar līķiem?

Greiams izņēma no vākiem policijas fotogrāfijas, katras asiņu peļķes un šļakatas analīzes datus un standarta salīdzinošo tabulu par dažādu asins strūklu atstātajām pēdām.

Darbs bija sarežģīts, betGreiama zināšanas tiesu medicīnā bija lieliskas. Viņš rūpīgi izsekoja un noskaidroja pilnīgi katra ievainojuma atstātās pēdas, katru asins lāsi, aprēķinot augstumu, no kura asinis šļākušās, un virzienu. Viņš cerēja tādā veidā noskaidrot katra līķa atrašanās vietu dažādos laika posmos.

Bija, piemēram, trīs asiņu sliedes, kas no sākuma veda uz istabas vidu, bet tad nogriezās uz guļamistabas stūri. Trīs lielākas asiņu lāmas uz tepiķa. Siena Čārlza Līdsa pusē aiz gultas galvgaļa bija stipri notriepta ar asinīm. Kaut kas tur bija vilkts šurp un turp. Greiama skice uz milimetru papīra drīz izskatījās kā bērnu spēle ar juku jukām numurētiem riņķīšiem, kas savā starpā numuru secībā jāsavieno ar līnijām. Viņš skatījās te uz biezi sašvīkāto papīru, te uz telpu, un tad atkal uz papīru, līdz sāka sāpēt galva.

Viņš aizgāja uz vannas istabu, kur, satecinājis ūdeni plaukstā, uzdzēra to galvas sāpju tabletei, un drusku atvēsināja seju, ko pēc tam noslaucīja krekla stērbelē. Ūdens izplūda uz grīdas. Viņš bija aizmirsis, ka zem izlietnes noņemta caurule. Tas, izņemot sasisto spoguli un visur izkaisīto pulveri, ar kura palīdzību tika meklēti pirkstu nospiedumi, bija vienīgais, kas šajā vannas istabā liecināja par notikušo. Zobu birstes, sejas krēms, skuveklis, - viss bija ikdienišķā kārtībā.

Vannas istaba izskatījās tā, it kā ģimene to vēl lietotu. Uz vienas caurules bija noliktas žāvēšanai misis Līdsas zeķubikses ar vienu nogrieztu zeķi. Acīmredzot bija noiris valdziņš, un misis Līdsa taisījās šīs zeķubikses valkāt kopā ar kādu citu tai pašā krāsā, kam arī notikusi līdzīga ķibele. Sī misis Līdsas taupība Greiamu aizkustināja, jo Mollija arī tā darīja.

Greiams izkāpa pa logu uz verandas jumta un notupies pieskārās ar pirkstiem raupjajiem jumta kārniņiem. Viņš uzmanīgi apsēdās un dziļi izelpoja, lai tiktu vaļā no asiņu smakas.

Atlantos uguņu atblāzma naksnīgajās debesīs atgādināja rūsu, aiz kuras bija grūti saskatīt zvaigznes. Floridas salās noteikti bija skaidrs laiks. Tur viņi ar Molliju un Viliju būtu skatījušies debesīs, un gaidītu Delta Akvarīdmeteorītus . Zvaigžņu lietus bija sasniedzis savu maksimumu un Vilijs to droši vien pašlaik vēroja.

Lūk, nokrita viena zvaigzne. Greiams centās nedomāt par Molliju. Tas būtu gan bezgaumīgi, gan traucējoši.

Attiecībā uz gaumi Greiamam bija problēmas. Viņam bieži radās situācijas, kurās nevarēja novilkt robežu starp gaumīgo un negaumīgo. Tas, ko viņš redzēja un juta, tas viss viņā uzkrājās kā sūklī un sajuka kopā ar viņa personīgajām domām un emocijām. Un dažas no jaunradītajām kombinācijām bija tādas, ar kurām nebija ērti staigāt pa šo pasauli. Bet viņš parasti necentās tās aizdzīt vai aizmukt no tām kādā citā, labākā iedomu pasaulē. Diemžēl viņa galvaskausa noslēgtajā telpā nebija neviena stūrīša, kur no skarbās pasaules noslēpt to, kas viņam bija mīļš. Viņš nespēja savaldīt savas domas, un asociācijas traucās ar gaismas ātrumu.

Greiams šo savu īpatnību uzskatīja par likteņa ironiju, bet tā viņam šad tad noderēja. Katrā ziņā, grozīt viņš tur nevarēja neko.

Greiams izslēdza mājā gaismas un caur virtuvi izgāja ārā. Kabatas baterijas gaisma tur atklāja divriteni un suņa grozu. Dārzā stāvēja suņa būda, un pie kāpnēm viņš bija redzējis barības bļodiņu.

Tomēr viss liecināja, ka uzbrukuma laikā ģimene bija mierīgi gulējusi.

Piespiedis kabatas lukturi ar zodu, Greiams ierakstīja piezīmju grāmatiņā: "Pajautāt Džekam par suni."

Tad viņš brauca atpakaļ uz viesnīcu. Vadot mašīnu, viņam nācās sevi stipri piepūlēt, lai gan ielās nebija tikpat kā nekādas kustības. Viņam sāpēja galva, un viņš aptiekā nopirka jaunu tablešu paciņu.

Viņam krita uz nerviem gan neona gaisma, gan pašpārliecinātais aptiekārs netīrajā virssvārcī.

Liftā Greiams iekāpa kopā ar diviem kāda kongresa delegātiem. Abiem pie žaketes atloka piestiprinātajās uzvārda tāfelītēs bija piezīmēts vēl nekautrīgs 'Hil' Viņi gāja, cieši pieķērušies turekļiem, un brauciena laikā skatījās uz lejup slīdošo halli.

-      Paskaties, tur, pie lodziņa, tā taču ir Vilma un tā otra, - garākais iesaucās, - viņas arī pašlaik atgriežas. Cilvēk, šitai gan es labprāt pakavētu šovakar laiku.

-      To vajadzētu jāt, līdz viņai asinis no deguna nāktu, - viņa paziņa atsaucās.

Bailes un iekāre - un dusmas par bailēm.

- Vai tu vispār zini, kāpēc sievietēm ir kājas?

-  Nē-a.

- Lai viņas neatstātu aiz sevis gļotainu sliedi kā gliemeži.

Lifta durvis atvērās. ^

-Vai tad tas jau ir mūsu stāvs? - ārā iedams, garākais paklupa.

- Aklais ved aklo, - otrs iesmējās.

Savā istabā Greiams nolika aktu vākus uz kumodes, taču pārdomāja un iebāza tos dziļi atvilktnē, lai tos vairs neredzētu. Viņam bija apriebušies miroņi ar plaši ieplestām acīm. Vislabprātāk viņš piezvanītu Mollijai, bet bija vēl par agru.

Rīt astoņos viņam bija jābūtapspriedē Atlantos policijas prezidijā. Viņam nebija nekā, ko teikt.

Viņš mēģinās aizmigt. Viņa galva bija kā lēts īres nams - visur troksnis, ķildas un šur tur pa kautiņam. Viņš jutās iztukšots un pirms iemigšanas iedzēra no zobu tīrāmās glāzes malku viskija. Tumsā viņam bija neomulīgi, un viņš ieslēdza gaismu vannas istabā. Apgūlies viņš iztēlojās, kā Mollija izģērbjas un sukā matus.

Viņa galvā skanēja rindas no sekcijas protokola, lai gan viņš tās netika lasījis skaļi:… zarnu saturs pēc nāves… uz labā apakšstilba pūdera pēdas… acu āboli pāršķelti ar spoguļa lauskām.

Greiams centās domās atgriezties Floridā, gribēja dzirdēt viļņu čalas. Viņš domāja par savu darba galdu un ūdens pulksteņa maketu, ko viņi meistaroja abi kopā ar Viliju. Viņš mēģināja atcerēties Mollijas mīļoto dziesmu. Līdz galam tas neizdevās, melodija bija grūta. Mollija viņam aiz mājas mācīja koka tupeļu deju. Viņa palēcās un pietupās… Beidzot Greiams iemiga.

Pēc stundas viņš pamodās, sviedriem noplūdis, un vannas istabas gaismā ieraudzīja galvas siluetu sev blakus uz spilvena. Tā bija ievainotā un sāpju plosītā misis Līdsa ar izdurtām acīm un asiņu tērcītēm gar deniņiem kā briļļu kājiņām. Viņš nebija spējīgs pagriezt galvu, lai paskatītos uz viņu. Viņa smadzenēs plosījās it kā ugunsgrēks, līdz viņš piespieda sevi aptaustīt sauso gultas veļu sev blakus.

Tas viņam sagādāja milzīgu atvieglojumu. Ar drebošām rokām viņš pārvilka sausu kreklu un izmirkušo aizmeta vannas istabas virzienā. Viņš nespēja apgulties gultas sausajā pusē, bet uzklāja dvieli virs sava piesvīdušā palaga. Viņš apsēdās, balstīdamies ar muguru pret gultas galvgali, un izdzēra apmēram vienu trešo daļu no glāzē ielietā viskija.

Viņš meklēja sev kaut ko, par ko varētu domāt. Beidzot viņam ienāca prātā aptieka, kur viņš šovakar nopirka zāles. Tas šodien bija vienīgais, kas nesaistījās ar nāvi.

Viņam ienāca prātā vecā bērnības laika aptieka. Jaunībā aptieka vienmēr saistās ar kaut ko aizliegtu. Katrreiz, kad viņš tur iegāja, viņu kārdināja iedoma, ka varētu nopirktdažus prezervatīvus, vienalga, vai viņam tos vajadzēja, vai ne. Vispār, plauktos bija šis tas, uz ko labāk neskatīties.

Aptiekā, kurā viņš šodien bija iegājis, pretapaugļošanās līdzekļi ar krāsainām fotogrāfijām uz vāka bija izlikti iestiklotā un ierāmētā kastē, kura kā mākslas darbs bija piekārta pie sienas blakus kasei.

Viņam labāk patika bērnības vecmodīgā aptieka. Greiamam tuvojās četrdesmit, un viņš sāka atcerēties šos laikus, kas bija kā enkurs dzīves bargajā okeānā.

Un tad viņš atcerējās Smotu. Vecais labais Smots toreiz aizvietoja aptiekāru. Viņš dzēra,tāpēcaizmirsa izvilkt markīzes, un vingrošanas čībām skatlogā salipa zoles. Smots bieži aizmirsa izslēgt kafijas automātu un daudz netrūka, ka būtu izcēlies ugunsgrēks. Smots, kurš bērniem ļāva pirkt saldējumu uz parāda.

Bet kronis visam bija tas, ka viņš pasūtīja pie vairumtirgotāja piecdesmit gumijas lelles, kamēr aptiekas īpašnieks bija aizbraucis atvaļinājumā. Atgriezies īpašnieks Smotu uz nedēļu patrieca no aptiekas, bet tad viņi sarīkoja lielo izpārdošanu. Lelles sakārtoja puslokā tā, ka noteikti bija jāskatās kādas lelles debesu zilajās acīs, ja skatlogam uzmeta acis.

Tā patiesi bija unikāla skatloga dekorācija. Arī Greiams bija blenzis uz lellēm. Protams, tās bija tikai lelles, bet Greiamam vienmēr bija licies, ka tās skatās tieši uz viņu. Daudzi cilvēki apstājās pie skatloga. Visas lelles ar augstprātīgas dāmas stīvo skatienu blenza tukšumā, bet tā tomēr bija dīvaina sajūta, kad viņas tā skatījās.

Greiams pamazām sāka atslābināties. Lelles, kas skatās. Viņš iedzēra vēl vienu malku, aizrijās un aplējās ar viskiju. Ieslēdzis naktslampiņu, viņš izvilka vākus no atvilktnes. Izzvejoja no tiem Līdsu bērnu sekciju protokolus un savu guļamistabas skici.

Jā, te tie bija. Brālis, māsa, lielais brālis. Atbilst, atbilst, atbilst.

Viņi nosēdināti pie sienas. Ar skatu uz gultu. Publika. Mirusi publika. Un Līdss. Viņš bija piesiets ar virvi pussēdus piegultas gala. It kā viņš sēdētu gultā.

Bet kādailzrādei viņi bija bijuši par lieciniekiem? Nekādai - viņi bija miruši, pirms tā sākās. Viņu acis bija attaisītas pēc viņu nāves. Viņi bija mirusī publika, gulta bija skatuve, bet misis Līdsa un trakais- galvenajās lomās. Tātad trakajam bija vajadzīgs ieskatīties viņiem sejās, kad tas pacēla acis no misis Līdsas.

Greiams jautāja sev, vai te nebūtu iederējusies svece. Tā radītu dzīvas izteiksmes ilūziju mirušo sejās. Nozieguma vietā svece netika atrasta. Iespējams, ka nākamreiz trakais par to padomās un paņems kādu līdzi…

Bija radies pirmais trau.slais pavediens starpGreiamu un trako un nu tas zīdās viņa smadzenēs kā ērce, izdedzinot un saplosot viņa apziņu. Greiams satvēra palaga stūri.

Kāpēc tu viņus aiznesi atpakaļ uz gultu? Kāpēc tu neatstāji visu, kā ir? Tur noteikti ir kaut kas slēpjams. Vai tu no tā kaunies? Vai tas slēpj sevi kādu atrisinājumu?

Vai tu viņiem atvēri acis?

Misis Līdsa ir ellīgi glīta, vai ne? Tu ieslēdzi gaismu, lai viņa redzētu, kā viņš mirst. Bet tas gan bija briesmīgi, ka nācās viņai pieskarties ar cimdotām rokām, vai ne?

Uz viņas kājas bija pūdera pēdas.

Vannas istabā nekāda pūdera nebija.

Izskatījās, ka neviens ar vēsu prātu nebija padomājis par šiem diviem faktiem.

Tu taču savus gumijas cimdus novilki, lai viņu netraucēti varētu apčamdīt. TU VIŅU AIZTIKI AR KAILĀM ROKĀM, TU, CŪKA! Pēc tam tu atkal uzvilki cimdus un viņu noslaucīji no galvas līdz papēžiem. Vai tu acis viņiem visiem atvēri pēc cimdu uzvilkšanas? Bet varbūt - pirms?

Džeks Kroufords pacēla klausuli pēc piektā pīkstiena. Viņš bija pieradis pie naksnīgiem zvaniem un uzreiz bija gatavs darbam.

-  Džek, te Bills.

- Jā, kas ir?

- Vai Praiss vēl joprojām strādā pirkstu nospiedumu nodaļā?

-       Jā. Bet viņš reti kad vairs brauc uz notikumu vietu. Viņš galvenokārt strādā pie atsevišķi atrastu pirkstu nospiedumu kataloga.

- Viņam jāatbrauc.

-  Kā? Tu taču pats piekriti, ka šejienieši ir kārtīgi strādājuši.

- Kārtīgi, bet Praiss ir izcils speciālists.

- Kas viņam būs jāmeklē? Ko viņam paņemt līdzi?

-      Būs jāapskata misis Līdsas roku un kāju pirkstu nagi. Tie ir gludi lakoti. Un vīrieša un bērnu acu gļotādas. Es esmu pārliecināts, ka viņš bija novilcis savus cimdus.

-       Tad Praisam jāpasteidzas, - atbildēja Kroufords. - Bēres ir paredzētas šodien.

3. nodaļa

-       Es esmu pārliecināts, ka viņš nespēja pārvarēt kārdinājumu pieskarties viņai ar kailu roku,-Greiams Kroufordam teica sveiciena vietā.

Kroufords pasniedza viņam kokakolu no automāta Atlantos policijas prezidija vestibilā. Bija bez desmit astoņi.

-       Viņš taustīja un valstīja viņu, - Kroufords piekrita. - Taču visi nospiedumi bija radušies no cimdotiem pirkstiem. Bet neuztraucies, viss ir kārtībā, Praiss ir jau ieradies. Vecais ķēms. Pašlaik viņš brauc uz morgu. Mēs gan bijām devuši atjauju apbedīšanai, bet, par laimi, apbedīšanas birojā neviens viņiem vēl nebija pieskāries. Tu izskaties pārguris. Vai tad tu neizgulējies?

-        Kādu stundu gulēju. Es esmu cieši pārliecināts, ka viņam vajadzēja pieskarties viņai ar kailām rokām.

-      Es, protams, ļoti ceru, ka tev ir taisnība, kaut gan laboratorijā zvēr, ka visi nospiedumi ir cimdu nospiedumi ar gludu virsmu, - Kroufords atteica. - Visas spoguļa lauskas ir turētas ar cimdotām rokām. Uz tā gabala, ko viņš bija iespraudis starp kaunuma lūpām, bija cimdota rādītājpirksta un cimdota īkšķa nospiedumi.

-Viņš lausku bija vēl speciāli nospodrinājis: droši vien, lai varētu tajā redzēt savu seju.

-       Lauska viņas mutē bija asiņaina. Tāpat arī acīs. Viņš ne reizi nebija novilcis cimdus.

-  Misis Līdsa bija skaista sieviete, - Greiams tiepās. - Tu taču redzēji fotogrāfijas ģimenes albumā. Vai tad tu nebūtu gribējis intīmā situācijā pieskarties viņas ādai?

- Intīmā? - Krouforda balsī bija dzirdams pretīgums. Viņam pēkšņi bija svarīgi saskaitīt sīknaudu savā makā.

- Pareizi. Tā bija intīma tikšanās. Viņi bija divi vien. Visi citi bija miruši. Viņš varēja rīkoties, kā viņam tīk, atvērt vai aizvērt viņiem acis.

- Kā viņam tik, - kā atbalss atsaucās Kroufords. - Policija, protams, kārtīgi pārbaudīja viņas ādu, lai atrastu pirkstu nospiedumus. To nebija.

-  Protokolā, starp citu, nekas nav teikts par pirkstu galiem un nagiem.

-  Tika izmeklētas ādas paliekas, kuras viņa bija sakasījusi sev zem nagiem, bet tā visa bija viņas pašas plaukstu āda. Viņa nebija varējusi viņam ieskrāpēt.

- Viņai bija skaistas kājas, - Greiams domīgi teica.

-  Ejam augšā, - Kroufords teica. - visi jau būs sanākuši.

Džimijam Praisam bija līdzi daudz smagu aparātu-divi apjomīgi koferi, vēl soma ar kameru un statīvs. Līdz ar to viņa ierašanās Lombarda apbedīšanas biroja svinīgajās telpās nevarēja palikt nepamanīta. Viņš bija vecs un vārgs, turklāt ilgais brauciens taksometrā no lidostas rīta sastrēgumstundā jau nu nekādi nevarēja uzlabot viņa parasti īgno un ķildīgo noskaņojumu.

Kāds svētdienīgi saposts nekaunīgs zaļknābis uzveda viņu rozīgi krēmīgos toņos iekārtotā kantorī. Rakstāmgalds bija pilnīgi tukšs, ja neskaita rotā jumu ar mākslinieciski filozofisku ievirzi - reljefs "Lūgsnā saliktas rokas".

Praiss jau bija sācis pētīt lūdzošo roku pirkstgalus, kad ienāca misters Lombards pats. Viņš uzmanīgi izpētīja Praisa dienesta apliecību.

-Jūsu Atlantos birojs vai nodaļa, vai kā to sauc, mani, protams, informēja par jūsu misiju, mister Prais, bet saprotiet mani pareizi - vakar man nācās izmest pa durvīm vienu ļoti nekaunīgu tipu, kurš izrādījās TATTLER fotogrāfs. Turklāt līķi tika izdoti tikai šorīt, bet apbedīšana paredzēta pulksten septiņpadsmitos. Mums ar katru brīdi paliek aizvien mazāk laika.

-  Es jūs ilgi neaizkavēšu, - Praiss pasteidzās viņu nomierināt. -

Man tikai vajadzētu kādu puslīdz saprātīgu asistentu, ja jums te tāds atrastos.Vai jūs līķiem jau esat pieskāries, mister Lombard?

-  Nē.

-Tad noskaidrojiet, kuri to ir darījuši. Man vajadzēs viņu pirkstu nospiedumus.

Rīta apspriedē galvenokārt bija runa par zobiem.

- Parādiet doktoram Prinsam savus zobiņus, zēni, lai viņš nedomā, ka jūs visi te esat aizmiguši, - Atlantas slepkavību izmeklēšanas komisijas vadītājs RJ.Springfīlds (Bedijs) teica. - Nesēdiet tā, it kā būtu krupi norijuši.

Pie dežūrteipas ziņojumu dēļa bija uzkabināts cilvēka zobu komplektsģipša žokļos. Kamēr ierēdņi ieņēma savas vietas, Greiams un Kroufords aizgāja uz pašu tālāko kaktu.

Viņiem blakus apsēdās sabiedrisko attiecību komisārs Džilberts Leviss un preses referents. Levisam pēc stundas bija jādodas uz preses konferenci.

Pirmais runāja Springfīlds.

-  Tātad, puiši, ķersimies vērsim pie ragiem. Kā jūs pēc rīta ziņojumiem jau redzējāt, nekur tālu mēs neesam tikuši. Mēs iztaujājām apkārtnes iedzīvotājus četru kvartālu rādiusā. Tika salīdzināti dati par lidmašīnu biļešu rezervēšanu! un mašīnu īrēšanu. Turpinās viesnīcu un ostu pārbaude. Jā, turpinās. Jārunā ar visiem pēc kārtas: ar katru istabeni, ar katru portjē, kā arīar katru kalpotāju. Slepkavam kaut kur vajadzēja nomazgāt asinis, un tur viņam bija jāatstāj kaut kādas pēdas. Ja kāds izraisa aizdomas, tad parūpējieties, lai tas tūlit dabūtu citu istabu un viņējo pārmeklējiet. Saistieties ar veļas mazgātavām, skaidrs? Turklāt pārmaiņas pēc šoreiz mums ir, ko parādīt, doktor Prins?

Dr.Dominiks Prinss, Fultonas grāfistes tieslietu medicīnas šefs, iznāca priekšā un paņēma rokā zobu komplektu.

- Mani kungi, šeit jūs redzat noziedznieka zobus. Šis nospiedums izgatavots atbilstīgi kodienu pēdām, kuras mēs atradām uz misis Līdsas ķermeņa, kā ari siera gabalā Līdsu ledusskapī. Noziedznieks bija nokodis kumosu no tā, tāpēc Smitsona institūts Vašingtonā varēja rekonstruēt sakodienu.

Prinss nodemonstrēja vispirms ģipša žokļus, pēc tam zobu palielināto attēlu uz ziņojumu dēļa.

-        Kā jūs redzat, noziedznieka malējie griezējzobi ir nedaudz šķībi. Šeit un šeit. Tie nav vienā rindā. Turklāt vienam no vidējiem griezējzobiem ir nolūzis stūris. Tam blakus viens zobs ir nedaudz nolietojies no ļoti cietu priekšmetu pārkošanas.

- Zāģzobainais kuces dēls, - kāds norūca.

-Dok, kā jūs varat zināt, ka slepkava ir nokodis no siera?-gribēja zināt kāds garš krimināīierēdnis no pirmajām rindām.

Prinss nevarēja ciest, ka viņu uzrunā ar "dok", bet šoreiz izlikās to nedzirdam.

-      Siekalu atliekas uz siera un kodienu brūcēm atbilst slepkavas asinsgrupai. Nevienam no upuriem nav ne šādas asinsgrupas, ne šādu zobu.

-      Lieliski, doktora kungs, - sarunā atkal iesaistījās Springfīlds. - Mēs pavairosim šī sakodiena attēlu, lai mūsu cilvēki to varētu visur parādīt.

-Vai jūs domājat, ka to varētu parādīt presei?-jautāja Simpkinss, preses referents. - Tāda kā aptauja: kas ir redzējis šos zobus?

-      Es nezinu, vai te būtu kas iebilstams, - Springfīlds atteica. - Kā jūs domājat,,ķomisāra kungs?

Leviss pamāja.

Taču Simpkinss ar to nebūt nelikās apmierināts.

-       Doktor Prins, prese droši vien gribēs zināt, kāpēc "pagāja veselas četras dienas, līdz tika veikta šī sakodiena rekonstrukcija. Un kāpēc Vašingtonā?

Speciālais aģents Kroufords aizrautīgi centās izpētīt savas pildspalvas slēdzi.

Prinss viegli nosarka, bet atbildēja mierigā balsī:

-      Uz cilvēka ādas kodiena pēdas pārveidojas, kad ķermenis tiek kustināts, mister Simpson.

-Simpkinss.

-      Nu, jā, Simpkins. Turk'lf pēc; kodieniem upura ādā sakodienu rekonstruēt nevar. Tāpēc šis siera gabals bija tik nozīmīgs. Siers ir relatīvi stingrs materiāls, taču arī no tā nav tik viegli iegūt nospiedumu. To vispirms vajadzēja ieeļļot, lai nospieduma masai nepiekļūtu mitrums. Turklāt kļūdīties nedrīkst - nekāds otrs mēģinājums nav iespējams. Smitsona institūtā regulāri izpilda tādus FIB pasūtījumus, bet mums nav nekādas pieredzes. Viņi ir ari labāk apgādāti, un viņiem ir speciālisti, kādu mums nav. Vai esatapmierinātsar atbildi?

-Vai es pareizi sapratu, ka laika novilcināšanā ir vainojama FIB laboratorija, nevis policija?

Prinss atpogāja apkakles podziņu.

- Pareizāk būtu teikt, ka FIB aģents Kroufords atklāja šo aizkosto siera gabalu tikai pirms divām dienām, bet jūsu ļaudis tam bija lāčojuši garām neskaitāmas reizes. Un es ļoti priecājos, ka varu jums teikt: jā, tie nav jūsu ļaudis, kas iekoduši Lidsu mājas sierā, bet gan slepkava.

Te nu piecēlās komisārs Leviss, un viņa pērkondimdošā balss atbalsojās dežūrtelpā:

- Neviens neapšauba jūsu kompetenci, doktor Prinsl Mums tikai tagad vēl trūkst ķīviņa ar FIB, Simpkins, kad mēs jau tā sēžam uz sēkļa. Tāpēc izbeidziet!

- Mums taču visiem ir viens mērķis, - piebalsoja Springfīlds. - Džek, vai jums ir vēl, ko piebilst?

Kroufords nostājās sapulces priekšā. Klausītāju sejas diez ko draudzīgas nebija. Vajadzēja kaut ko darīt lietas labā.

- Man vispirms ir šis tas cits sakāms. Pirms dažiem gadiem starp policiju un FIB bija diezgan saspīlētas attiecības. Abas puses sacentās, slēpa svarīgu informāciju un to izmantoja daudzi noziedznieki. Tagad stāvoklis ir mainījies, FIB praktizē pilnīgu atklātību un tas pats attiecas arī uz mani. Man ir pilnīgi vienalga, kam pienāksies lauri par noziedznieka notveršanu, ja tikai viņš tiks notverts. To pašu var teikt arī par izmeklētāju Greiamu. Tas, starp citu, ir tur tas kungs aizmugurē, ja ķods ir pārsteigts par viņa klātbūtni. Ja slepkavu, kuru mēs meklējam, rīt sabrauks kravas automašīna, un mēs nevienu nenoķersim, es tikpat būšu priecīgs, tāpēc ka slepkavības neturpināsies. Un es ļoti ceru, ka šai ziņā mēs esam vienisprātis.

Kroufords ieskatījās policistu sejās un cerēja, ka šī uzruna kaut nedaudz būs mīkstinājusi viņu sirdis. Viņš varēja tikai cerēt, ka tie nenoklusēs nekādus pieturas punktus.

-Vai izmeklētājs Greiams ar šāda veida noziegumiem ir saskāries jau agrāk? - gribēja zināt Leviss.

-Jā, ser.

-  Vai jums ir kaut kas piebilstams, mister Greiam? Ir kādi priekšlikumi?

Kroufords vaicājoši pavērās Greiamā.

- Varbūt panāciet te uz priekšu, - ieteica Springfīlds.

Greiams labprāt būtu parunājies ar Springfīldu zem četrām

acīm. Viņš negribēja nostāties visu priekšā. Bet viņš gāja.

Brūns un vēju appūsts viņš neizskatījās pēc tipiska FIB aģenta. Drīzāk pēc klaidoņa, kurš ieradies tiesā, lai dotu paskaidrojumus, un šim notikumam par godu tīri apģērbies.

Policisti sāka dīdīties savos krēslos.

Greiama zilās acis ieguva ledainu mirdzumu.

-Tikai ļoti īsi par pāris faktiem, - viņš iesāka. - Mums nav iemesla domāt, ka viņš būtu ārstēts kādā psihiatriskā iestādē vai būtu tiesāts par seksuālu noziegumu. Tieši otrādi, pastāv liela varbūtība, ka viņš vispār nekad nav bijis tiesāts. Ja tas tomēr būtu noticis, tad drīzāk par ielaušanos nekā par seksuālu noziegumu.

Būtu labi, ja varētu izpētīt visus gadījumus ar kostām brūcēm, varbūt saistībā ar citiem viegliem ievainojumiem - kautiņus un sliktu apiešanos ar bērniem. Šai ziņā vajadzētu griezties ātrajā palīdzībā, slimnīcās un pie jauniešu jautājumu speciālistiem. Katrs košanas gadījums, kas kādam aptaujātajam ir palicis atmiņā, būtu jāpapēta sīkāk: kas tika sakosts, kādā situācijā. Tas būtu viss.

Liela auguma policists pirmajā rindā pacēla roku un tai pašā mirklī uzdeva jautājumu.

- Līdz šim viņš ir kodis tikai sievietēm?

-Cik mums zināms, jā. Bet viņš kož ļoti stipri. No misis Līdsas viņš ir izkodis sešus kumosus, no misis Džeikobsas - astoņus. Tas tālu pārsniedz vidējos rādītājus.

- Kodi ir vidējie?

- Apmēram trīs kodumi katrā seksuālā slepkavībā. Bet viņš kož stiprāk.

-Sievietēm.

-Vairumā seksuālo noziegumu zobu atstāto pēdu vidū ir atrodams uzsūkts plankums, bet šis noziedznieks nesūc. To ir uzrādījis sekcijas protokolā gan doktors Prinss, gan arī es pats par to pārliecinājos morgā: šis maniaks nesūc. Tātad tā var būt gan sava veida cīņas un uzvaras izpausme, gan arī seksuāla īpatnība.

- Diezgan šķidri, - norūca policists.

-  Tomēr derētu pārbaudīt, - Greiams uzstāja. - Katru kodienu derētu pārbaudīt. Vairumā gadījumu cietušie un cietušās varētu būt noklusējušas īstos apstākļus. Gadās, ka sakostu bērnu vecāki liek potēt bērnu pret trakumsērgu, lai noslēptu ģimenes negodu, bet jūs jau tādas lietas zināt. Jebkurā gadījumā derētu painteresēties slimnīcās par potēšanos pret trakumsērgu. Tas ir viss.

Kad Greiams apsēdās savā vietā, viņa kāju muskuļi no noguruma viegli trīsēja.

-  To būtu vērts pārbaudīt, - paziņoja Springfīlds. - Mēs to izdarīsim. Vīri no Ielaušanās izmeklēšanas komisijas turpina aptaujāt kaimiņus. Mēs interesējamies par Līdsu suni: vai kāds to nav redzējis kopā ar svešu cilvēku. Puiši no Tikumu un narkotiku nodaļas apstaigā bārus. Markuss un Vitmens gatavojas iet uz bērēm. Vai visu piederīgo un draugu fotogrāfijas ir saņemtas? Labi? Un kā ar fotogrāfiem? Salīdziniet bēru viesu sarakstus ar datiem no mašinu īrēšanas biroja un par lidmašīnu biļetēm. Pārējie uzdevumi būs uz melnā dēļa. Tagad pie darba.

-  Vēl viena lieta, - piecēlās komisārs Leviss. Policisti atšļuka atpakaļ krēslos. - Es dzirdēju, ka jūs slepkavu sarunās saucat par Kodēju. Kaut kā jums viņu nosaukt vajag - tas ir skaidrs. Man ir vienalga, kādu vārdu jūs viņam dodat, bet es būtu jums ļoti pateicīgs, ja atklātībā, un jo īpaši preses klātbūtnē, jūs no tā izvairītos. Vēl mazāk tas pieļaujams iekšējā sarakstē. Viss.

Kroufords un Greiams sekoja Springfīldam līdzi uz viņa kabinetu. Slepkavību komisijas vadītājs viņus pacienāja ar kafiju, kamēr Kroufords runāja pa telefonu un izskatīja viņam atsūtītos dokumentus.

- Diemžēl es nevarēju parunāt ar jums vakar, kad jūs ieradāties,- Springfīlds uzrunāja Greiamu. - Muijns ellīgi trūkst laika. Jūsu priekšvārds ir Bills, vai ne? Vai mani puiši par jums labi parūpējās?

- Jā, es nevaru sūdzēties.

- Mēs līdz šim neesam tikuši ne pie kādas skaidrības, un arī tālāk nekas nespīd, - turpināja Springfīlds. - Viens pēdas nospiedums puķu dobē, no kura mēs izsecinājām viņa auguma garumu, bet tas arī viss. Ir aizdomas, ka viņš ir kaut ko nesis, jo gaita nav vienmērīga. Reiz mēs noķērām noziedznieku pēc viņa kājas nospieduma - viņš slimoja ar Parkinsona slimību. Prinss to paveica. Bet šoreiz ne uz ko tādu cerēt nevar. 1

-Jūsu cilvēki lieliski dara savu darbu, - Greiams teica.

- Jā, tā tas ir. Bet šis gadījums ir ārpus visiem rāmjiem. Vispār, paldies Dievam, ka tā. Starp citu, vai jūs vienmēr strādājat trijatā: es domāju jūs ar Džeku un doktoru Blūmu - vai arī tikai šādos neparastos gadījumos?

-Tikai šādos gadījumos.

- Traks iemesls, lai atkal satiktos, - Springfīlds nogrozīja galvu. - Un jūs noķērāt Lekteru.

-   Kopā ar Mērilendas policiju, - Greiams atbildēja. - Viņu apcietināja policija.

Lai gan Springfīldam patika tiešums, tomēr galīgi nejūtīgs viņš nebija. Viņš juta, ka Greiams negrib runāt. Viņš apgriezās savā grozāmajā krēslā un paņēma dokumentu mapi.

-Jūs gribējāt zināt par suni. Šeit ir protokols. Vakar piezvanīja veterinārārsts, kuram Līdss un viņa vecākais dēls bija aiznesuši ievainoto suni. Tas notika vienu dienu pirms viņu pašu noslepkavošanas. Sunim bija durta brūce vēderā. Suni operēja un pašlaik tas veseļojas. Veterinārs sākumā esot domājis, ka suns ir sašauts, bet lodi navatradis, tāpēc viņš secinājis, ka nabaga lopiņš sadurts ar ledus smalcināmo iesmu vai lauzni. Mēs iztaujājām kaimiņus, vai kāds nav ko pamanījis. Šodien mēs apzvanīsim citus veterinārārstus, lai uzzinātu, vai nav bijuši līdzīgi gadījumi.

- Vai sunim bija siksna ar Līdsu uzvārdu?

-  Nē.

-Vai Džeikobsi Birmingemā arī turēja suni?

-  Brītiņu pagaidiet, tad es varēšu to pateikt. - Viņš uzgrieza trīs ciparus. - Leitnants Fletsgādā par mūsu kontaktiem ar Birmingemu… Jā, Flet, vai Džeikobsu ģimene turēja suni? Mhm… mhm. Vienu mirkli. Suņa nebija. Tur gan atrasta kaķa kastīte un bļodiņa. Bet paša kaķa nav. Kaimiņi gaida, vai tas neatradīsies.

- Vai Birmingemas kolēģi nevarētu pārbaudīt gruntsgabalu un mājas tuvāko apkārtni? Ja kaķis bija ievainots, varbūt bērni to atrada jau mirušu un apglabāja. Jūs taču zināt, kādi ir kaķi: tie ielien kaut kur kaktiņā, lai nomirtu. Suni vēl var glābt, bet kaķi ne. Un uzziniet, vai kaķim bija kāda kaklasiksna ar vārdu.

-  Vēl uzziniet, vai viņiem nevajag metāna zondi, - Kroufords papildināja Greiama teikto. - Lai viņiem nebūtu jāpārrok viss dārzs.

Springfīlds deva rīkojumus. Tiklīdz viņš klausuli nolika, telefons iezvanījās atkal. Zvanīja Džekam Kroufordam. Zvanītājs bija Džimmijs Praiss no apbedīšanas biroja. Kroufords pacēla paralēlā telefona klausuli un pārslēdza skaņu uz savu aparātu.

- Džek, man ir puse no īkšķa nospieduma un drusku no plaukstas.

-  Džim, tu esi zelta gabaliņš.

- Es zinu. Kvalitāte diemžēl nav nekāda izcilā, man vēl vajadzēs pastrādāt. Atradām uz vecākā zēna acu ābola. Es ar kaut ko tādu vēl nebiju saskāries. Es arī būtu palaidis pirksta nospiedumu garām, ja nebūtu asins izplūduma gļotādā.

-Vai identifikācijai derēs?

-       Ir puse no īkšķa. Tu zini, kādas ir izredzes. Vienu plaukstas nospiedumu es atradu uz misis Līdsas kājas lielā pirksta. To gan varēs izmantot tikai tad, ja noziedznieks būs noķerts. Es izmantoju biroja darbiniekus par lieciniekiem. Biroja vadītājam turklāt ir notāra tiesības, un es visu nofotografēju in situ.

-      Vai ir izslēgta iespēja, ka tie varētu būt apbedīšanas biroja darbinieku pirkstu nospiedumi?

-       Viņi apgalvoja, ka nav līķiem pieskārušies, bet es tomēr apskatīju viņu nospiedumus. Viņi tiešām nebija pieskārušies. Pašlaik viņi lamājas un cītīgi mazgā savas ķepas. Vislabprātāk es tagad brauktu mājās, tur es šo materiālu varētu apstrādāt labāk. Kas zina, kāds viņiem te ir ūdens - varbūt ar krokodiļiem? Es vēl varu noķert Vašingtonas reisu, tas ir pēc stundas, un visus protokolus tev pēc pusdienas nosūtīt pa telegrāfu.

Kroufords īsi pārdomāja.

-       Labi, Džim, bet ņem kājas pār pleciem un kopijas nosūti kā Atlantos, tā arī Birmingemas policijas prezidijiem un FIB nodaļām.

- Tiks izdarīts. Bet vēl jānoskaidro viens sīkums.

Kroufords ar mocekļa skatienu palūkojās griestos:

- Tikai liec man mieru ar saviem stulbajiem sprediķiem!

- No kaut kā taču man ir jādzīvo.

-      Neuztraucies, Džimij, veco zēn, man šodien nekā nav žēl tavā labā.

Greiams skatījās laukā pa logu, kamēr Kroufords izstāstīja par Praisa atklājumu.

- Tas ir neaptverami, - Springfīlds izdvesa.

Greiama seja neko nepauda; tā bija kā uz mūžu notiesāta cietumnieka seja, Springfīlds pēkšņi nodomāja. Viņš Greiamu neizlaida no acīm, līdz tas bija izgājis no kabineta.

Sabiedrisko attiecību komisāra preses konference beidzās tieši tajā brīdī, kad Greiams un Kroufords iznāca noSpringfīlda kabineta. Avīžu reportieri brāzās uz telefona kabīnēm. Televīzijas operatori filmēja smaidīgus komentētājus, kuri vispirms gari un plaši kaut ko stāstīja un tad uzdeva dažus no jēdzīgākajiem preses konferencē dzirdētajiem jautājumiem, lai pastieptu mikrofonu neesošam sarunu partnerim, kura atbildi pēc tam piemontētu no preses konferences ieraksta.

'Kroufords un Greiams jau kāpa lejā pa kāpnēm, kad viņus pamanīja mazs vīrelis un veikli nofotografēja.

-      Bil Greiaml - viņš sauca. - Jūs taču vēl atceraties mani, - es esmu Fredijs Launds. Es rakstīju TATTLER par Lektera lietu. Un grāmatiņu arī pēc tam uzrakstīju.

-      Zinu, - Greiams atcirta un aizvilka Kroufordu sev līdzi lejā, bet vīrelis rikšoja nopakaļ.

-      Bili, kad jūs pieaicināja šai lietai? Vai jums jau ir kādi pieturas punkti?

-  Laund, ar jums es nerunāšu.

- Vai ar šo zelli un Lekteru ir kāda līdzība? Vai viņš arī…

-        Laundl - Greiama balsī varēja dzirdēt tik nepārprotamus draudus, ka Kroufords pasteidzās iespraukties starp viņu un uzmācīgo reportieri.

-      Jūs rakstāt draņķīgus melus, Laund, un, ja TATTLER nebūtu tik netīrs, ar to varētu slaucīt pakaļu. Es jums neieteiktu nākt man par tuvu.

Kroufords satvēra Greiama roku.

- Laund, vācieties! Prom! Bili, mēs taču ejam brokastīs. Nāc.

Viņi iegriezās tuvākajā ēstuvē.

-      Džek, piedod lūdzu, bet mani šis žurka ir nāvīgi nokaitinājis. Kad es biju slimnīcā, viņš…

-      Es zinu, - Kroufords atteica. - Vispār jau man nevajadzēja tevi atturēt.

Kroufords pārāk labi atcerējās fotogrāfiju TATLER. Fredijs to bija nofotografējis, kad Lektera smagi sakropļotais Greiams gulēja slimnīcā. Greiams bija aizmidzis, un Launds, ielavījies palātā, norāva viņam segu. Fotogrāfijā Greiamam virs dzimumorgāna bija uzlikts melns taisnstūris, bet tas, kas bija redzams, bija briesmīgi. Un paraksts ar lieliem burtiem apakšā: "Atliekas no bezbailīgā policista."

Kafejnīca bija tīra un patīkama. Greiama rokas trīcēja, un viņš nolēja kafiju uz galda.

Viņš pamanīja, ka Krouforda cigaretes dūmi traucē kādu pārīti pie blakus galdiņa. Abi bija ieslīguši drūmās pārdomās un ēda klusēdami.

Pie galda netālu no durvīm klusi, bet aizrautīgi strīdējās divas sievietes, laikam māte un meita. Viņas sarunā jās čukstus, toties nikni. Un naids bija izķēmojis viņu piemīlīgās sejiņas. Greiams juta izplatāmies telpā viņu naidīgumu.

Kroufords žēlojās, ka viņam nākamajā rītā jābūt Vašingtonā par liecinieku tiesā. Bija bažas, ka tiesas process ilgs vairākas dienas. Aizdedzinādams jaunucigareti, viņš atļāvās uzmest pētigu skatienu Greiama rokām un sejai.

- Atlantā un Birmingemā viņi varēs salīdzināt īkšķa nospiedumu ar seksuālo noziedznieku kartotēku, - Kroufords turpināja. -To pašu darīsim arī mēs. Nebūs jau pirmā reize, kad Praiss identificē noziedznieku pēc viena vienīga pirksta nospieduma. Viņš to ieliks datorā. Mums ir zināmi panākumi šai jomā - kopš tu no mums aizgāji.

Automatizētā pirkstu nospiedumu salīdzināšanas metode ļāva pārbaudīt pirkstu nospiedumu sakritību visneiedomājamākās krimināllietās, kur nekas neliecināja par citu apstākļu sakritību.

- Ja mēs to zelli noķersim, tad ar zobu pēdām un pusi no īkšķa mums pilnīgi pietiks, lai pierādītu viņa identitāti, -turpināja Kroufords.- Tātad tagad mēs varam atgriezties pie jautājuma: kas viņš varētu būt. Mums ir diezgan plašs darbības lauks. Pieņemsim, ka viņš jau būtu noķerts, un tu ej viņam klāt un viņu apskati. Kas tevi viņa ārienē nepārsteigtu?

- Džek, man nav ne mazākās nojausmas. Lai velns par stenderi paliek, ja es būtu sev radījis kādu viedokli par šo tipu. Mēs zaudēsim ellīgi daudz laika, ja dzīsimies pakaļ pašu radītiem priekšstatiem. Vai tu jau runāji ar Blūmu?

-Jā, es viņam zvanīju vakar vakarā. Blūms nedomā, ka viņam būtu kādas pašnāvnieciskas tendences un Heimlihs arī tam pievienojas. Blūms te bija ieradies uz dažām stundām, lai apskatītu notikuma vietu. Šonedēļ viņš gatavojas iet slimnīcā uz izmeklēšanu. Viņš lika tevi sveicināt. Starp citu, vai tev ir viņa Čikāgas telefona numurs?

-Jā.

Greiamam patika Dr.Elans Blūms, mazs apaļīgs vīrs ar skumjām acīm, lielisks tiesu psihiatrs, varbūt pat pats labākais savā nozarē. Greiams ļoti augstu vērtēja to, ka Dr.Blūms nekad netika izrādījis profesionālu interesi par viņa - Greiama - personību. Psihiatru vidū šāda atturība nebūt nebija ne cieņā, ne arī pašsaprotama.

-  Blūms domā, ka nebūtu brīnums, ja mēs no tā Kodēja drīz saņemtu kādu vēstījumu. Katrā ziņā nav izslēgts, ka viņš mums atsūta vēstuli, - Kroufords stāstīja tālāk.

-  Tu domā: ar asinīm uz kādas guļamistabas sienas?

-        Blūms domā, ka viņam ir kāds fizisks defekts, vai vismaz iedoma par savucitiem nepieņemamu ārieni. Tačuviņš man ieteica neuztvert viņa vārdus pārāk burtiski. "Džek, es negribu jums radīt kādu rēgu, kuru jūs pēc tam medīsiet. Tas būtu neauglīgi un aizkavētu īstos meklējumus." Viņš piezīmēja, ka pie tādas atziņas esot nonācis ilgas un rūgtas pieredzes rezultātā.

- Viņam ir pilnīga taisnība, - Greiams pamāja.

-      Bet kaut ko tu par to tipu droši vien tomēr vari pateikt, citādi mums tagad nebūtu viņa pirksta nospieduma, - Kroufords kļuva uzmācīgs.

-      Tas taču bija tikai sakarā ar asins traipiem uz sienas. Džek, lūdzu nemēģini man atkal piesiet kaut kādas ārkārtējas spējas un, Dieva dēļ, neceri no manis sagaidīt brīnumus, labi?

-      Mēs taču to neģēli noķersim, tu taču nešaubies, ka mēs viņu dabūsim rokā?

-Jā, par to man šaubu nav. Šā vai tā, bet rokā mēs viņu dabūsim.

- Un kādā virzienā tu saskati šo iespēju?

-      Mēs varam uzdurties kādām pēdām, kuras līdzšinējā izmeklēšana ir palaidusi garām.

-Vai arī?

-      Vai arī viņš turpinās, līdz kādā naktī sacels troksni, un ģimenes tēvs vēl pagūs pagrābt savu šaujamo.

-  Un trešā iespēja nepastāv?

-      Vai tu domā, ka es, iedams pa ielu, ieraudzīšu kādu tipu un pateikšu tev: tas ir viņš? Nē, es neesmu nekāds šķīvīšu dancinātājs. Šis maniaks slepkavos tik ilgi, līdz mums vai nu ienāks prātā kāda spoža hipotēze, vai arī sasodīti paveiksies. Katrā ziņā, pats viņš neapstāsies.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka viņam tas sagādā pārlieku lielu baudu.

-       Redzi, tu tomēr jau vari kaut ko par viņu pateikt, - Kroufords triumfēja.

Greiams vairs neko neteica, kamēr viņi nebija izgājuši no kafejnīcas.

-      Vispirms sagaidīsim jaunu pilnmēnesi, - viņš tad ierunājās, - un pēc tam tu man pateiksi vēlreiz, cik daudz es par viņu zinu.

Greiams atgriezās viesnicā, lai divarpus stundas pagulētu. Pusdienlaikā viņš piecēlās, nomazgājās un palūdza, lai viņam atnes kannu kafi jas un vienu sviestmaizi. Bija pienācis laiks pievērsties Birmingemas protokoliem par Džeikobsu ģimeni. Ar ziepēm nomazgājis savas lasāmbrilles, viņš apsēdās pie loga un atšķīra aktu vākus. Pirmajās minūtēs viņš vēl satrūkās no katra soļa aiz durvīm, no lifta durvju aizciršanās, bet tad pienāca brīdis, kad visā pasaulē viņam eksistēja vairs tikai šie papīri.

Ieradāsofjciants ar paplāti un pieklauvēja piedurvīm, pagaidīja, tad pieklauvēja vēlreiz un gaidīja atkal. Tā kā istabā vēl joprojām bija kluss, tad viņš atstāja paplāti pie durvīm un pats parakstīja rēķinu.

4. nodaļa

Elektrības skaitītāju kontrolieris Heids Leviss novietoja savu pikapu liela koka ēnā un sameklēja skārdeni ar pusdienām. Šis process viņam nesagādāja vairs nekādu prieku, kopš sviestmaizes nācās smērēt pašam un nebija ceribu atrast kārbā kādu mīļu pārsteigumu vai vēstulīti.

Viņš jau sviestmaizi bija gandrīz notiesājis, kad tieši aiz muguras negaidot atskanēja spalga balss.

-Es laikam šomēnes būšu nodedzinājis tūkstoš dolāru, bet varbūt divus tūkstošus? Nekautrējieties, sakiet vien.

Leviss pagrieza galvu un ieraudzīja mašīnas logā H.G.Pārsona sarkano seju. Pārsons bija ģērbies Bermudu šortos; viņam rokā bija slota.

-  Es diemžēl nesapratu, par ko jūs runājāt.

- Jūs tūlīt apgalvosiet, ka es šai mēnesī esmu nosvilinājis tūkstoš dolāru. Vai tagad sapratāt?

- Es nezinu, cik daudz strāvas jūs esat patērējis, jo vēl neesmu apskatījis jūsu skaitītāju, mister Pārson. Kad būšu to izdarījis, tad nolasītos skaitļus ierakstīšu šeit, - Leviss norādīja uz patērētāju sarakstu, kas viņam bija piestiprināts uz armatūras dēļa.

Pārsons jau labu laiku uzskatīja, ka elektrības kompānijas rēķini ir par lieliem. Nesen viņš tur bija sūdzējies.

- Es precīzi uzskaitu strāvas patēriņu un pierakstu grāmatā. Ja nekas cits nelīdzēs, es iesūdzēšu kompāniju tiesā.

-Ja jūs vēlaties, varat nākt man līdzi, un mēs abi kopā nolasīsim skaitītāja stāvokli. Labāk nokārtosim to tūlīt…

- Es pats protu nolasīt skaitītāja rādījumus. Var jau būt, ka jūs arī to prastu, ja tas nebūtu tik grūti.

-  Bet tagad nu gan lēnāk pār tiltu, Pārson, - Leviss izkāpa no mašīnas. - Pietiek. Pagājušajā gadā jūs piestiprinājāt magnētu pie skaitītāja. Jūsu sieva teica, ka esat slimnīcā, tāpēc es magnētu tikai noņēmu un nevienam neko neteicu. Bet, kad jūs ziemā skaitītājā ielējāt sīrupu, tad gan es vairs neklusēju. Cik es zinu, jūs pēc tam soda naudu samaksājāt bez ierunām. Starp citu, jūsu skaitītājs griežas kā traks kopš tā laika, kad jūs pats ievilkāt jaunās līnijas. Es jums jau simttūkstoš reižu esmu teicis, ka jums mājās ir kāds slēgums, kas rij strāvu bez jēgas. Vai jūs paaicinājāt kādu elektriķi, lai jums to vietu salabo? Nē. Jūs labāk zvanāt uz kompāniju un sūdzaties par mani. Man šī būšana sāk apnikt, nudien. - Leviss pamazām uzbudinājās.

-  Es to tā neatstāšu, - Pārsons nebūt nepadevās. Taču viņš jau sāka kāpties atpakaļ uz sava dārza vārtiņiem.

- Nu jau ir sākuši skatīties jums uz pirkstiem, mister Levis. Es nesen redzēju, ka kāds skaitītāju pārbaudīja jau pirms jums. - Šo dzeloni viņš atļāvās laist darbā tikai tad, kad atradās drošībā savā dārzā aiz dzīvžoga. - Nemaz nepaies ilgs laiks, kad jums būs jāmeklē cits darbsl

Levisa mašīnas motors izgrūda dūmu mutuli, un tā atpakaļgaitā aizbrauca prom. Levisam nu bija jāmeklē cita vieta, lai pabeigtu savas pusdienas. Žēl, viņš gadiem ilgi bija pieradis apstāties šīs kuplās lapotnes ēnā.

Koks auga tieši aiz Čārlza Līdsa mājas.

5. nodala.

Vēlā pēcpusdienā Greiams vēlreiz, pabrauca garām Līdsu mājai, atgriezās un ienāca pa fasādes durvīm. Viņš centās neskatīties uz slepkavas radītajiem postījumiem. Līdz šim viņš bija nodarbojies tikai ar aktu vākiem, uzlauztām atslēgām un mirušo miesām - drausmīgās traģēdijas rekvizītiem. Nu viņš labi zināja, kā Līdsi miruši. Tagad viņš gribēja iepazīt to, kā viņi bija dzīvojuši.

Viņšvēlējās tuvāk iepazīt viņus, betvispirms priekšmetus, mantas. Garāžā stāvēja dārga motorlaiva - daudz lietota un labi kopta, kā arī pikaps. Stūrī bija maiss ar golfa spēles piederumiem un apvidus motocikls. Daudzie darba rīki plauktos gar garāžas sienu tikpat kā nebija lietoti. Tātad pieaugušo rotaļlietas.

Greiams izmēģināja golfa piederumus. Viņa sitiens iznāca drusku neveikls. Kad viņš nolika maisu atpakaļ, nosmaržoja āda. Šīs bija Čārlza Līdsa mantas.

Greiams izstaigāja namu pa viņa mantu pēdām . Medību piederumi kabinetā. Grāmatu plauktā futbola mēnešraksta sējums, tīri un kārtīgi sarindoti Amerikas klasiķu darbi. Uz galda atšķirta grāmata: C.S.Foresters "Visi uz klāja!"

Sienas skapi laba bise, "Nikon" fotokamera , šaurfilmu kamera "Bolex" un projektors.

Greiams, kura rotaļlietas bija nesalīdzināmi lētākas - parasti zvejas rīki, lietots folksvāgens un vecs divkasešu magnetofons, izjuta kaut kādu skaudīgu nelabvēlību, turklāt pats nespēja īsti formulēt savas jūtas.

Kas bija Līdss? Veiksmfgs padomnieks nodokļu jautājumos, izbijis futbolists, dzīslots, muskuļots vīrs, kurš labprāt daudz smējās un pat ar pārgrieztu rīkli bija mēģinājis aizsargāt savu ģimeni.

Greiams, kā izpildot pienākumu, centās vispirms iepazīt vīru kā pieklājas, lai iegūtu tiesības lūgt atļauju stādīties priekšā sievai.

Greiams juta, ka tā ir bijusi viņa, kura pievilinājusi monstru - kā sienāzis čirpstinādams pievilina makšķernieku, kurš to ieliek kārbā zivīm par ēsmu.

Nu viņš drīkstēja doties pa misis Līdsas pēdām.

Viņai augšstāvā bija neliela istaba, kur pārģērbties. Greiams mēģināja tur iekļūt tā, lai nebūtu jāieskatās guļamistabā. Telpa bija ieturēta siltos, dzeltenos toņos un šķita neskarta, izņemot, protams, sasisto spoguli virs kosmētikas galdiņa. Drēbju skapja priekšā gulēja L.L.BEAN mokasīni, it kā viņa tos tikko būtu novilkusi. Viņas rītakleita likās pavirši uzmesta uz pakaramā, un drēbju skapis radīja mērenas nekārtības iespaidu. Varēja redzēt, ka tas ir tādas sievietes skapis, kurai jāuztur kārtība daudzos skapjos.

Misis Līdsas dienasgrāmata atradās plūmju krāsas zila samta kārbiņā uz spoguļgaldiņa. Atslēgu, lietišķos pierādījumus meklēdami, darbinieki ar līmlentes strēmeli bija piestiprinājuši kārbiņas vākam. Greiams apsēdās uz balta izvirpota soliņa un uz labu laimi atšķīra dienasgrāmatu.

Otrdiena, 23. decembris, mājās pie mammas. Bērni vēl guļ. Kad mamma izdomāja iestiklot verandu, es šausminājos, ka tas pilnīgi pārvērtīs māju, bet tagad siltumā priecājos par skaisto skatu uz sniegoto ieleju. Cik tādus Ziemassvētkus ar mazbērniem mamma vēl piedzīvos? Jācer, ka daudzus.

Vakar mums bija grūts brauciens no Atlantos - stipri sniga. Mēs tikai joti lēni tikām uz priekšu. Turklāt es biju briesmīgi nogurusi, gatavodamās ceļam. Pie Cipelhilas Cārlijs apturēja. Viņš izkāpa, nolauza zaru ar lāstekām un iejauca man vienu martīni. Viņš brida ar savām garajām kājām pa sniega kupenām un, kad es viņu tādu redzēju - viņa matos un uzacīs vizēja sniega pārslas - es pēkšņi atkal sapratu, ka mīlu viņu. Tā bija sajūta, kas vispirms izraisīja it kā vieglas sāpes un tad kā siltums izplūda pa visu augumu.

Jācer, ka tā sporta jaka viņam piestāvēs. Kaut tikai viņš man nebūtu nopircis to bezgaumīgo gredzenu. Es varētu Madlēnai spert pa viņas pretīgo trekno pakaju, lai viņa beidzot liktu Čārliju ar šo gredzenu mierā. Četri tik lieli dimanti, turklāt netīra ledus krāsā - es nemūžam negribētu to valkāt. Lāstekas ir tik tīras! Saule apspīdēja mašīnas durvis, glāzi un lāsteku, kuras gals rēgojās laukā no glāzes. Lūzuma vietā tas mirguļoja te zaļš, te sarkans. Man šķita, ka šos krāsainos atspulgus uz savas ādas es sajutu ar tausti.

Viņš man pajautāja, ko es gribētu uz Ziemassvētkiem, un es apliku rokas viņam ap kaklu un pievilku viņa ausi cieši, cieši klāt un iečukstēju pavisam klusi: "Tavu lielo daiktu, mīļais, tik dziļi, cik tik lien…"

Pleķītis viņam uz pakauša kļuva šausmīgi sarkans - viņam vienmēr ir bail, ka bērni kaut ko izdzirdēs. Vīrieši vienkārši neuzticas klusam čukstam..

Uz lappuses kriminālierēdnis bija nobirdinājis cigāra pelnus.

Ārā pamazām satumsa, bet Greiams lasīja tālāk - par meitas mandeļu operāciju līdz nejaukajai dienai jūnijā, kad misis Līdsa bija atklājusi mazo samezglojumu vienā krūtī. ŽēlīgaisDievs, bērni vēl ir tik mazi.

Trīs dienas vēlāk atklājās, ka tā ir labdabīga cista, kuru bez bažām var izoperēt.

Šodien pēcpusdienā Dr.Džeinovs palaida mani mājās. No slimnīcas mēs aizbraucām taisnā ceļā uz pīļu dīķi. Mēs tik sen tur nebijām bijuši. Mums tik daudz kam bija pietrūcis laika! Cārlijam bija līdzi spainītis ar ledu un tajā - divas šampanieša pudeles. Mēs izdzērām tās un barojām pīles, līdz norietēja saule. Vienu brīdi viņš bija pagriezis man muguru, un es domāju, ka viņš birdināja kādu asaru.

Kad mēs atgriezāmies, Sūzana man teica, ka viņa jau sabijusies, ka mēs pārbrauksim ar vēl vienu mazu brālīti mājās. Mājās!

Greiams dzirdēja, ka guļamistabā atskan telefona zvans. Klikšķis, tad automātiskā atbildētāja balss: "Hallo, runā Valērija Līdsa. Diemžēl es pašlaik nevaru pienākt pie telefona, bet nosauciet pēc signāla savu vārdu un telefona numuru, un es vēlāk piezvanīšu jums. Liels paldies."

Greiams bija gandrīz pārliecināts, ka pēc signāla izdzirdēs Krouforda balsi, bet atskanēja tikai īsi pīkstieni. Zvanītājs bija nolicis klausuli.

Viņš bija dzirdējis viņas balsi, nu viņš gribēja viņu arī redzēt. Viņš devās atpakaļ kabinetā.

Bikšu kabatā viņam bija astoņu milimetru šaurfilma, kuru bija uzņēmis Čārlzs Lidss. Trīs nedēļas pirms nāves viņš to bija aiznesis uz biroju, lai nodotu attīstīšanā, bet redzēt viņam to vairs nebija lemts. Policija bija atradusi kvīti viņa kabatā un izņēmusi attīstīto filmiņu kopā ar labu kaudzīti vienlaicīgi attīstītu momentuzņēmumu. Neko interesantu tajos atrast nebija izdevies.

Greiams gribēja ieraudzīt Līdsus tādus, kādi tie bijuši dzīvi. Policijā viņam bija piedāvājuši projektoru, taču Greiams labāk vēlējās noskatīties to mājā. Nelabprāt viņi bija tam piekrituši.

Greiams uzstādīja ekrānu un izņēma projektoru no skapja, tad iesēdās Līdsa ērtajā ādas krēslā. Zem pirkstiem viņš sajuta kaut kādu lipīgu masu - kāds no bērniem te bija ēdis šokolādi. Kad Greiams paostīja pirkstus, vēl bija jūtama saldena smarža.

Tā bija jauka ģimenes filma bez skaņas, nepārprotami interesantāka nekā vairums tai līdzīgo. Filma sākās ar gulošu suni: tas bija pelēki balts bobis. Kameras troksnis bija licis sunim uztrūkties no miega, bet tad tas atkal ierīkojās ērtāk un gulēja tālāk. No jauna kadrs ar suni centrā, kurš, kaut ko sajutis, piecēlās, sāka riet. Kamera sekoja sunim līdzi uz virtuvi, kurtas nepacietīgi gaidīja pie durvīm, astes strupuli uzbudinājumā vicinādams.

Greiams iekoda apakšlūpā un arī gaidīja. Uz ekrāna atvērās durvis, un misis Līdsa nāca iekšā pa durvīm ar iepirkumu tūtu rokās.Viņa pārsteigta smējās un ar brīvo roku kārtoja nedaudz izspūrušos matus. Viņas lūpas kustējās, kad viņa izgāja no kadra, un parādījās bērni ar mazākām iepirkumu tūtām. Meitenei bija seši gadi, zēniem - astoņi un desmit.

Mazākais zēns, kurš acīmredzot pie šādas filmēšanas bija pieradis, parādīja ar plaukstām ēzeļa ausis un pakustināja tās. Kamera atradās diezgan augstu. Pēc sekcijas datiem, misters Līdss bija bijis 1 m 92 cm garš.

Greiams nosprieda, ka šī filmas daļa filmēta pavasara sākumā. Bērniem mugurā bija siltas sporta jakas, un misis Līdsa bija vēl diezgan bāla. Morgā viņa bija gulējusi brūni nosauļojusies ar šaurām baltām strēmelēm, kuras bija atstājis bikini.

Pēc tam sekoja īss kadrs ar galda tenisu pagrabā, un tad Sūzano savā istabā ar sasprindzinājumā izbāztu mēles galiņu saiņoja dāvanu. Ar savu apaļīgo bērna rociņu viņa atglauda matus ar tieši tādu pašu kustību, kā to, virtuvē ienākot, bija darījusi māte.

Nākamajā kadrā Sūzana tupēja putaināj/annā kā varde, un viņai galvā bija pārāk liela vannas cepure. Šoreiz bija Filmēts no daudz mazāka augstuma un kaut kas nebija kārtībā ar asumu. Acīmredzot filmējis kāds no brāļiem. Aina beidzās arto, ka Sūzana bez skaņas iespiedzās un apsedza savas sešgadīgās krūtis, turklāt mice viņai nošļuka uz acīm.

Lai neatpaliktu no saviem dēliem, arī misters Līdss bija devies uz dušu, kur tobrīd mazgājās viņa sieva. Aina beidzās arto, ka misis Līdsa ar lielu mazgājamo sūkli ietriepa objektīvā ziepju putas.

Tad ekrānā parādījās televizors ar ziņu reportieri, bet pēc pagrieziena uz to pašu krēslu, kurā pašlaik sēdēja Greiams, kļuva redzams, ka krēslā saldi guļ misters Līdss. Ar to filma beidzās.

Greiams skatījās uz spoži balto ekrānu. Līdsi viņam patika. Viņš nožēloja, ka bija vajadzējis skatīties uz viņiem morgā. Vēl viņš domāja, ka maniakam viņi arī bija likušies simpātiski. Taču viņam laikam patika, ka viņi ir tur, kur tagad ir.

Greiams jutās pārsātinājies un truls. Viesnīcas baseinā viņš tik ilgi peldēja šurp un turp, līdz kājas likās kā ar svinu pielijušas un prāts vairs nespēja koncentrēties ne uz ko citu, kā tikai - vienu martīni un Mollijas skūpsta garšu.

Viņš iejauca kokteili plastmasas glāzē un uzgrieza Mollijas numuru.

-  Hallo, mana saldā!

-  Hei, veco zēn! Kur tu esi?

- Kādā idiotiskā viesnīcā Atlantā.

-  Un baudi brīvību bez manis?

- Zini, nē. Man tevis trūkst.

- Man tevis ari.

- Mana gulta bez tevis ir tik briesmīgi tukša.

- Mana arī.

-  Kas jauns?

-      Ak, man bija nesaskaņas ar misis Holperu. Viņa gribēja atdot kleitu, ko pati bija aplējusi ar viskiju. Traips viņai uz dibena bija šausmīgs.

-  Un ko tu teici?- Ka es viņai kleitu pārdevu bez traipiem.

-  Un ko viņa teica?

-       Ka viņai līdz šim, kaut ko atdodot atpakaļ, nekad nav bijušas grūtības un tieši tāpēc viņa te iepērkoties.

-  Un ko tu viņai atbildēji?

-       Ak, es teicu, ka uztraukšos, jo Bills te pa telefonu runā tikai aplamības.

-Aktā.

-Vilijām iet labi. Viņš atradis pāris bruņurupuču olu, ko suņi bija izrakuši. Labāk pastāsti par sevi.

-       Es rokos cauri policijas ziņojumu kaudzēm un murgoju par maniaka zobu protēzi.

-  Un stipri ilgojies pēc manis, vismaz es loloju tādas ilūzijas. -Jā.

-  Vai es varu tev kaut kā palīdzēt?

-Mollij, man pagaidām nav galīgi nekāda pieturas punkta. Man nav informācijas. Proti, tās ir bezgala daudz, bet es vēl nezinu, ko ar to iesākt.

-      Vai tev vēl jāpaliek Atlantā? Saproti mani pareizi - es negribu tevi steidzināt. Es tikai gribu zināt.

-       To es nevaru uzreiz pateikt. Dažas dienas vēl katrā ziņā vajadzēs. Man tevis ļoti trūkst.

-  Vai tu nevēlētos drusku parunāt par gultu?

-       Diez vai vajadzētu - man pēc tam būs vēl grūtāk. Labāk lai paliek.

-  Kas lai paliek?

-  Runāšana par gultu.

-  Nu labi. Bet tev nav iebildumu, ja es par to domāšu?

-  Nekādā gadījumā.

- Mums ir jauns suns.

-  Lūdzu, nevajag.

-  Izskatās kā baseta un pekinieša krustojums.

- Lieliski.

-  Ar milzu pautiem.

- Ko tu neteiksi.

- Tie gandrīz vai vazājas pa zemi. Skriedams viņš tos ievelk.

-  Nu, to viņam vajadzēs man parādīt.

-Jā, tā viņš dara. Kā tu vari zināt, vai tas tā ir vai nav?

-  Es taču zinu.

-Tu arī proti savējos ievilkt?

-  Nu, ja ļoti vajag - tad varu.

-Jā?

-      Ja tu ļoti gribi zināt, tad pateikšu: jā, vienreiz man izdevās ievilkt.

- Un kad tas bija?

- Manā jaunībā. Man nācās lēkt pāri dzeloņstiepļu žogam.

-  Kā tad tā?

- Zini, man rokā bija melone, kuru es pats nebiju izaudzējis.

- Tev bija jāmūk? No kā?

-      No melones īpašnieka. Suņi viņu bija pamodinājuši, un viņš savā burvīgajā apakšveļā izskrēja dārzā un nodārdināja ar bisi. Par laimi, viņš paklupa pret kāršu pupām un es ieguvu kādu minūti.

- Vai viņš uz tevi šāva?

-      Es tā toreiz domāju. Bet var jau būt, ka tas troksnis nāca no manas pēcpuses, kad es muku. Par šo jautājumu es tā arī nekad neesmu ticis skaidrībā.

- Un tu tiki žogam pāri?

-Viegli.

-      Tātad tavas kriminālās noslieces parādījās jau tajā maigajā vecumā?

- Man nav kriminālu noslieču.

-      Protams, nav. Vispār, es taisos krāsot virtuvi. Kādu krāsu tu ieteiktu? Kādu krāsu tu gribi? Bili, kur tu paliki?

- Jā, ē, dzeltenu.

-       Nē, man dzeltens nepiestāv. Tad es brokastu laikā vienmēr izskatīšos zaļa.

- Tad zilu.

- Tā ir auksta krāsa.

-       Nu tad, zīdaiņa kaku krāsā. Tā ir ļoti skaista krāsa… Nē, klausies, es drīz atgriezīšos, tad mēs kopā aiziesim uz krāsu bodi un izvēlēsimies. Jaunas otas arī, ja?

-Jā, otas vajadzēs. Bet par ko mēs te vispār runājam? Bili, es tevi mīlu un man tevis trūkst, bet tev bija jābrauc uz Atlantu. Es taču zinu, cik grūti tas tev nācās. Es būšu šeit un gaidīšu tevi, līdztu atgriezīsies. Bet, ja tev mani vajadzēs, tad es braukšu pie tevis. Es vienmēr būšu ar tevi un tev. Tas ir viss, ko es gribēju teikt.

- Mollij, tu esi eņģelisl Bet tagad tev jāiet gulēt.

-  Labi.

- Saldus sapņusl

Salicis rokas aiz muguras, Greiams soļoja pa istabu un atcerējās visdažādākās vakariņas, ko bija ēdis kopā ar Molliju. Krabju salāti, sāļš vējš no jūras un vīns.

Bet viņš nevarēja tikt vaļā no nepatikas, ko bija radījusi Mollijas piezīme nevietā. Cik dumji.

Greiams nesaprata, no kurienes Mollijai ir radusies tik liela interese par viņa personu.

Viņš piezvanīja Slepkavību izmeklēšanas komisijai un atstāja ziņu Springfīldam, ka nākamajā rītā viņš gribētu iesaistīties standartaptaujās. Nekā cita viņam šobrīd neesot, ko darīt.

Iemigšanu viņam atviegloja džins.

6. nodaļa.

Uz Bedija Springfīlda galda krājās visu to telefona zvanu pieraksti, kas attiecās uz Līdsu lietu. Ceturtdienas rītā, ieradies savā kabinetā, Slepkavību izmeklēšanas komisijas vadītājs atrada uz galda veselas 63 šādas lapiņas. Virsējai bija pievilkta klāt sarkana izsaukuma zīme.

Tā vēstīja, ka Birmingemas policija aiz Džeikobsu garāžas atradusi apbedītu kaķi. Dzīvnieka līķis bija ielikts ar galdautu izklātā kartona kurpju kastē, un starp tā ķepām atradās zieds. Uz kārbas vāka ar bērna roku bija uzrakstīts kaķa vārds. Kaklasiksnas kaķim nebija. Kārba bija apsieta ar veļas auklas gabalu.

Birmingemas tiesu mediķi ziņoja, ka kaķis nožņaugts. Arī pēc noskūšanas nevienu durtu brūci viņi dzīvniekam nebija atraduši.

Springfīlds bija paņēmis rokā brilles un ar to kājiņu ritmiski sita pret saviem zobiem.

Kaķa kapa kopiņa esot bijusi skaidri samanāma, un vīri viegli atrakuši irdeno zemi - iztikuši bez metāna zondes. Greiamam bija bijusi taisnība.

Slepkavību izmeklēšanas komisijas vadītājs aplaizīja īkšķi un pāršķirstīja citas lapiņas. Vairumā gadījumu tajās bija runa par aizdomīgiem braucamajiem, kas pēdējo nedēļu laikā redzēti notikuma vietas tuvumā. Taču par visām mašīnām bez izņēmuma neko vairāk par to krāsu un marku satrauktie ziņotāji pavēstīt nespēja. Četrām Atlantos ģimenēm anonīmi bija piedraudēts: "Es izrēķināšos ar jums kā ar Līdsiem."

Heida Levisa ziņojums atradās kaudzītes vidū.

Springfīlds piezvanīja nakts dežurantam.

- Kas ir ar tā kontroliera liecību par Pārsonu? Lapiņa nr.48.

-  Mēs jau vakar vakarā sazvanījām elektrības kompāniju, lai uzzinātu, vai viņi nav kādu sūtījuši remonta darbos mūs interesējošā laikā, - nakts dežurants ziņoja. - Viņi solija, ka atbildēs šorīt.

-  Tad piezvaniet viņiem vēlreiz, - Springfīlds pavēlēja, - un sazvaniet pilsētas valdē celtniecības pārraugus, kā arī ūdensvada remonta daļu: vai kāds navtur ko darījis tajās dienās? Ziņojiet man uz mašīnu.

Tad viņš piezvanīja Billam Greiamam.

-   Bili, pēc desmit minūtēm es būšu pie jūsu viesnīcas. Mēs dodamies nelielā izbraukumā.

Septiņos četrdesmit piecās Springfīlds apturēja mašīnu uz maza celiņa, kurš atradās starp Līdsu un Pārsona māju dārziem. Abi vīri vispirms devās izpētīt pikapa riepu nospiedumus zem koka kuplās lapotnes. Pat tik agri no rīta saule jau nepatīkami karsēja.

-  Jūsu vietā es pasteigtos nopirkt kādu platmali, - Springfīlds ieteica Greiamam. Viņam pašam uz pakauša bija viegla salmu platmale.

Līdsu dārza drāšu žogs bija noaudzis ar vīteņaugiem. Viņi apstājās pie staba ar elektrības skaitītāju.

-Ja viņš gāja pa to pašu ceļu, pa kuru mēs, tad varēja netraucēti apskatīt visu mājas aizmuguri, - Springfīlds piezīmēja.

Jau pa šīm piecām dienām Līdsu dārzs bija sācis iegūt pamestības izskatu. Mauriņš bija nevienmērīgi paaudzies, un dažās vietās spraucās ārā nezāles. Brīvajā laukumā aiz mājas mētājās daži nobiruši koka zari. Greiams labprāt būtu pieliecies, lai paceltu tos. Toties pati māja izskatījās tā, it kā tās iemītnieki tikai nebūtu vēl pamodušies. Apkārtējo koku ēnas, kā jau no rīta, bija nesamērīgi garas. Dienasgaismā Greiamam nepieņemams šķita tas, ko viņš bija iztēlojies par maniaku naktī. Viņš noskatījās, kā vējā sakustējās bērnu šūpoles.

- Tur tas zellis izskatās tā, it kā viņš būtu Pārsons, - negaidot ieminējās Springfīlds.

Viņš norādīja uz vīru, kurš jau tik agri no rīta ravēja puķu dobi. Springfīlds un Greiams pagāja garām divām citām mājām, līdz sasniedza H.G.Pārsona rezidences sētas vārtiņus, un apstājās pie atkritumu urnām, kuru vāki ar ķēdi bija piestiprināti pie žoga.

Springfīlds ar mērlenti izmērīja Pārsona skaitītāja augstumu.

Viņam bija līdzi biezi aktu vāki ar ziņām par visiem Līdsu kaimiņiem. Par Pārsonu bija teikts, ka viņš, pēc priekšnieka lūguma, ir priekšlaicīgi atlaists pensijā no darba pastā. Pēc sarunas ar priekšnieku noskaidrots, ka Pārsons esot kļuvis no dienas dienā izklaidīgāks.

Springfīlda mapē bija arī visdažādākās tenkas. Kaimiņi stāstija, ka Pārsona sieva te tikpat kā vairs nedzīvojot, bet gandrīz visu laiku pavadot pie māsas Mekonā. Un dēls pat nezvanot viņam pa telefonu.

-  Mister Pārson, - Springfīlds viņam uzsauca, - mister Pārson!

Pārsons nolika kapli pie mājas sienas un pienāca pie žoga.

Kājās viņam bija sandales un baltas zeķes. Zeķu pirkstgali no zemes un zāles bija nosmērējušies brūni un zaļi. Viņa seja kvēloja kā sarkans lukturis.

"Arterioskleroze", nodomāja Greiams.

-Jā?

-       Es ceru, ka jūs varēsiet mums atlicināt kādu brītiņu laika, - Springfīlds runāja izmeklēti pieklājīgi. - Varbūt jūs varētu mums palīdzēt kādā jautājumā.

- Vai jūs esat no elektrības kompānijas?

-       Nē, es esmu Badijs Springfīlds no Slepkavību izmeklēšanas komisijas.

-      Ak tā, tad tas ir sakarā ar slepkavību. Es taču jūsu kolēģiem jau teicu, ka mēs abi ar sievu bijām Mekonā.

-      Es zinu, mister Pārson. Mēs gribējām aprunāties par skaitītāju. Vai…

-Ja šis… kontrolieris teicis, ka es esmu darījis kaut ko nelikumīgu, tad…

-      Nē, nē, mister Pārson, neko tādu. Sakiet, vai jūs apmēram pirms nedēļas neesat redzējis kādu svešinieku apskatām jūsu skaitītāju?

-  Nē.

-       Jūs esat pārliecināts? Cik man zināms, jūs Heidam Levisam teicāt, ka kāds cits ir pārbaudījis skaitītāju pirms viņa.

-      Tas gan. Sen bija laiks kompānijai kaut ko darīt šai sakarībā. Es jau biju sagatavojis rakstisku sūdzību.

-      Protams, ser. Tad gan tā lieta beidzot tiks nokārtota. Bet kas tas bija pārcilvēku, kurš nolasīja jūsu skaitītāja rādījumu?

-       Tas nebija svešinieks. Tas bija no kompānijas "Georgian Power".

-  Kā jūs to uzzinājāt?

-Viņš izskatījās pēc skaitītāju kontroliera.

- Vai jūs viņa seju arī redzējāt?

-Vairs neatceros. Es skatījos laukā pa virtuves logu un ieraudzīju viņu. Es gribēju ar viņu parunāt, bet, kamēr es uzmetu sev mugurā rītasvārkus, viņš jau bija prom.

- Vai viņam bija pikaps?

-       Es neatceros, ka būtu pamanījis kādu mašīnu. Ko tas viss nozīmē? Kāpēc jums tas viss vajadzīgs?

-      Mēs pārbaudām katru, kas šeit ir redzēts pirms nedēļas. Tas ir ļoti svarīgi. Varbūt jūs varat atcerēties vēl kaut ko?

-      Tātad tas tomēr attiecas uz slepkavību. Jūs taču vēl nevienu neesat saņēmuši ciet?

-  Neesam.

-      Es vakar vakarā vēroju ielu un piecpadsmit minūšu laikā neredzēju nevienu vienīgu patruļas mašīnu. Vienkārši šausmīgi, kas notika ar tiem Līdsiem. Mana sieva bija pilnīgi satriekta. Mani tikai interesē, kas tagad nopirks māju; es jau redzēju, ka pāris nēģeri blenza uz to māju. Bija jau man reizēm ar Līdsu runājams kāds nopietnāks vārds to bērnu dēļ, bet citādi viss bija gluži pieņemami. Protams, nevienu manu padomu par mauriņa cirpšanu viņš neņēma vērā… Lauksaimniecības departaments ir izdevis vienu otru lielisku brošūru par nezāļu apkarošanu zālājā. Es viņam pat iemetu dažas pasta kastītē. Ziniet, viņu zālājs ir pilns ar nezāļu saknēml

-      Vai jūs nepateiktu, cikos jūs pa logu ieraudzījāt cilvēku pie sava skaitītāja? -Springfīlds mēģināja atgriezties pie iepriekšējā temata.

-  Ļaujiet man padomāt…

-Varbūtjūsatceraties, kurādienas pusē tas bija? No rīta? Pusdienā? Pēc. pusdienas?

-      Es pats zinu, kā sauc rītu un kā - vakaru. Laikam tā bija pēcpusdiena. Es vairs neatceros.

Springfīlds paberzēja pieri.

-      Piedodiet, mister Pārson, bet varbūt jūs mums atļautu ieiet jūsu virtuvē, lai mēs redzētu, no kurienes tieši jūs noskatījāt to vīru.

- Tikai tad, ja jūs man parādīsiet savu dienesta apliecību. Abi.

Mājā valdīja klusums, spodras virsmas un sastāvējies gaiss.

Kārtība. Novecojoša pāra nevienam nevajadzīgā kārtība.

Greiamam labāk būtu paticis palikt ārā. Viņš būtu varējis saderēt, ka atvilktnēs glabājas nospodrinātas sudraba dakšiņas ar brokastu olas paliekām starp zariem. "Labāk paņem to veco knauzeri pie krāgas."

No virtuves loga virs izlietnes bija redzams gandrīz viss dārzs.

-Tā. Vai nu jūs beidzot būsiet apmierināti, - Pārsons burkšķēja.- Kā jūs redzat, mani kungi, no šejienes tiešām var kaut ko saskatīt! Es netiku runājis ar šo vīru un arī neatceros, kāds viņš izskatījās. Ja tas ir viss - tad man te vēl ir darba pilnas rokas.

Tagad sarunā iesaistījās Greiams.

-      Jūs pirmīt teicāt, ka jums vajadzēja sameklēt rītasvārkus, lai parunātos ar kontrolieri, un, kad jūs izgājāt no mājas, viņš jau bija prom. Tātad jūs stāvējāt virtuvē neapģērbies?

-Jā.

- Pēc pusdienas? Vai varbūt jūs todien slikti jutāties, mister Pārson?

-      Tā ir mana darīšana, ko es daru savā paša mājā. Ja es gribu, tad varu skraidīt apkārt pliks kā ķengurs. Kāpēc jūs labāk neejat ārā meklēt slepkavu? Varbūt tā pēc, ka te ir vēsi, jauki, mušas arī nekož?

-Cik man zināms, jūs jau esat pensijā. Tad tiešām ir vienalga, vai jūs staigā jatapģērbts vai pliks. Tātad jūs bieži vispār neapģērbjaties līdz pēcpusdienai - vai es pareizi jūs saprotu, mister Pārson?

Uz Pārsona deniņiem parādījās sarkanas dzīsliņas.

-       Es esmu pensionārs, bet tas nenozīmē, ka es varu visu dienu slinkot un neapģērbties. Man vienkārši kļuva par karstu, un tāpēc es iegāju dušā. Es smagi biju strādājis: izkaisījis veselu komposta kaudzi, un jau pēcpusdienā biju padarījis savu dienas normu, ko par jums noteikti nevarēs teikt vēl arī vakarā.

- Ko jūs kaisījāt?

- Kompostu.

- Aha. Un kurā dienā jūs to darījāt?

-Piektdien. Viņi to atveda no rīta - veselu kravas mašīnu. Es smagi strādāju pāri pusdienlaikam, līdz izkaisīju visu. Varat piezvanīt uz dārzniecību un uzzināt, cik daudz tur bija.

-Tātad jums palika karsti, un jūs iegājāt mājā, lai nomazgātos. Bet ko jūs darījāt virtuvē?

-  Es ielēju sev glāzi tējas ar ledu.

-Tātad jūs ienācāt, lai paņemtu ledu no saldētavas. Taču ledusskapis atrodas diezgan tālu no loga.

Pamatīgi apjucis, Pārsons bezpalīdzīgi skatījās te uz logu, te uz ledusskapi. Viņa acis bija blāvas kā zivij uz tirgus letes karstas dienas vakarā. Taču tad tajās atvizēja triumfs. Viņš nostājās blakus izlietnei pie virtuves skapīša.

-      Es šeit nostājos, lai paņemtu dažus cepumus, un tad es viņu ie- raudziju. Tā tas bija. Un nu gan pietiks okšķerēt!

-      Es esmu pārliecināts, ka tas bijis Heids Leviss, ko viņš tur redzējis,- Greiams pagriezās pret Springfīldu.

-  Es arī tā domāju, - tas viņam piebalsoja.

-Tas nebija Heids Leviss, - Pārsons iebrēcās. - Nekādā gadījumā tas nebija viņš.

-      Kā tad jūs to varat zināt? - Springfīlds viņam jautāja. - Tas droši vien bija Leviss, bet jūs tikai iedomājāties…

-      Leviss ir saulē iededzis, viņam ir taukaini, atpakaļ atsukāti mati un smieklīga vaigubārda,- Pārsona balss bija kļuvusi spiedzīga un viņš runāja tik ātri, ka nebija viegli viņu saprast. - Es būtu pazinis Levisu, ja tas būtu viņš. Bet tas zellis bija daudz bālāks, turklāt blonds. Viņš bija noliecis galvu, lai varētu apskatīt skaitītāju, un es zem cepures redzēju kārtīgi apgrieztus, gaišus matus.

Springfīlds stāvēja nekustēdamies, un viņa balsī bija dzirdama neliela skepse, kad viņš jautāja:

-  Un seju jūs neatceraties? ,

-  Nē, bet šķiet, ka viņam bija ūsas.

- Tādas kā Levisam?

-  Levisam vispār nav ūsu.

-      Ak tā, - Springfīlds pacēla galvu. - Vai skaitītā js bija viņa sejas augstumā, vai varbūt viņam bija jāskatās uz augšu?

-  Es teiktu, ka drīzāk acu augstumā.

- Vai jūs varētu to vīru pazīt, ja satiktu uz ielas?

-  Nē.

- Cik vecs viņš varēja būt?

-  Ne pārāk vecs. Nezinu.

- Vai jūs viņa tuvumā nejauši neredzējāt Lidsu suni?

-  Nē.

-Ziniet, mister Pārson, es laikam būšu kļūdījies, -Springfīlds teica.- Jūs mums ļoti palīdzējāt. Vai jums nebūtu iebildumu, ja mēs atsūtītu mūsu zīmētāju? Jūs kādu stundiņu pastrādātu kopā ar viņu, un mēs tomēr kaut kādu portretu dabūtu. Tātad: tas noteikti nebija Leviss?

-  Es tikai negribētu, lai mans vārds nokļūtu avīzēs.

-  Dabiski, ka nē.

Pārsons pavadīja viņus līdz durvīm.

-Jūsu dārzs ir brīnišķīgi sakopts, mister Pārson, - Springfīlds atzinīgi teica. - Ja jūs pieteiktos konkursā, jūs noteikti dabūtu balvu.

Pārsons neatbildēja, tikai viņa seja kļuva vēl sarkanāka, un acis- miklas. Viņš stāvēja savos pārāk platajos, baltajos šortos un sandalēs un skatījās uz Springfildu un Greiamu. Tiklidz viņi bija prom, viņš paņēma kapli un sāka strādāt tā, ka zeme šķīda un puķes lidoja pa gaisu. Komposta pikas krita uz līdzenā, samtainā zālāja.

Mašīnā Springfīlds saziņā jās ar centrāli. Neviens no aptaujātajiem dienestiem dienu pirms slepkavības savu cilvēku uz šo rajonu sūtījis nebija. Springfīlds paziņoja Pārsona doto kontroliera aprakstu un deva norādījumus policijas zīmētājam:

-Sakiet viņam, lai vispirms uzzīmē elektrības stabu un skaitītāju. Liecinieks ir tāds pastīvs.

-Mūsu zīmētājs nelabprāt brauc uz mājām, - Springfīlds skaidroja Greiamam. - Viņš labāk strādā tur, kur var pamielot savas acis ar kādas sekretāres glītajām kājām, kamēr liecinieks deg nepacietībā ātrāk izveidot ticamu portretu un skatās viņam pār plecu. Diemžēl iecirknis nav tā vieta, uz kuru būtu vērts vest Pārsonu, ja vien negrib iedzīt viņam pamatīgas bailes. Tiklīdz portrets būs gatavs, mēs ar to apstaigāsim kaimiņus. Jaušu, ka šīs ir pirmās īstās pēdas. Tomēr neskaidras. Kā jūs domājat?

- Mums gan vajadzēja tam vecajam nabaga velnam visas ziņas gandrīz vai vilkšus izvilkt, bet tagad mēs vismaz varam sākt darboties. Ja šis viltus kontrolieris tiešām izrādīsies tas, kuru mēs meklējam, tad mēs būsim tikuši labu gabalu uz priekšu, - Greiams teica.

-Jā gan. Tas nozīmē, ka tas zellis nav meties iekšā pirmajā mājā, kas pagadījusies, bet darbojies pēc noteikta plāna. Viņš ir nakšņojis pilsētā. Viņš jau vairākas dienas iepriekš ir izvēlējies savus upurus. Viņam ir izteikts rituāls: izlūkošana, mājdzīvnieks un uzbrukums gulošai ģimenei. Ļoti skaidra shēma, es teiktu, - Springfīlds brīdi paklusēja. - Šis gadījums laikam tiešām ir jūsu kompetencē. -Jā.

-  Es zinu, ka jūs jau vairākkārt esat saskāries ar šāda veida noziegumiem. Pirmīt jūs ļoti izvairīgi reaģējāt uz maniem vārdiem par Lekteru, taču baidos, ka pie šī temata mums tomēr nāksies atgriezties.

- Ja jūs tā vēlaties.

- Viņš nogalināja pavisam deviņus cilvēkus?

- Deviņus, par kuriem mums ir ziņas. Vēl divi ir izdzīvojuši.

-  Kā viņiem tagad klājas?

-      Viens guļ slimnīcā Baltimorā, piesaistīts pie mākslīgās plaušas, otrs - psihiatriskā klīnikā Denverā.

- Kas Lekteru uz to pamudināja? Kas ir šādas mānijas pamatā?

Greiams vēroja garāmgājējus pa mašīnas logu. Viņa balss

skanēja mehāniski, it kā viņš diktētu vēstuli:

-       Viņš to darīja, jo tas viņam sagādāja prieku, respektīvi, tas viņam vēl joprojām sagādā prieku. Doktors Lekters nav jucis tādā nozimē, kā to parasti iedomājas. Viņš tās šausmu lietas darīja tāpēc, lai gūtu baudu, bet viņš ir gudrs un lieliski prot radīt pilnīgi normāla cilvēka iespaidu.

- Kā psihiatri to sauc - kas viņam galvā nav kārtībā?

-      Viņi saka, ka Lekters esot sociopāts, jo viņi nezina, kā citādi to nosaukt. Viņš, protams, atbilst zināmam izturēšanās modelim, piemēram, viņam raksturīgs pilnīgs vainas apziņas vai nožēlas trūkums, un uz viņu attiecas pirmais un galvenais šādas novirzes simptoms: bērnībā viņš ir sadistiski mocījis dzīvniekus.

Springfīlds nomurmināja kaut ko nesaprotamu.

-      Bet citādi viņam nekādu simptomu nebija, ar likumu nekādos konfliktos viņš nebija nonācis, viņam bija normāls dzīves veids. Viņš nebija sīkumains ierāvējs un ķildnieks kā vairums sociopātu. Viņš novari nejūtīgs. Ārsti vienkārši nezina, kādai grupai viņu pieskaitīt. Viņa encefalogrammā ir dažas īpatnējas līknes, kuras vēl neviens nav izskaidrojis.

- Bet kā jūs viņu nosauktu?

Greiams vilcinājās.

-Jūs taču pats savai zināšanai esat viņu kaut kā klasificējis?

-      Viņš ir monstrs. Man šis cilvēks šķiet tāds pats kā tie nabaga nelaimīgie radījumi, kas piedzimst ar ūdensgalvu-. Tos pabaro un pārtin, bet nepieslēdz nekādiem aparātiem, kas tiem traucētu nomirt. Lekters ir monstrs, lai gan ārēji viņš izskatās pilnīgi normāls, un viņa briesmīgo noslieci neviens pat nav nojautis.

-Man irdaži draugi Baltimoras Slepkavību izmeklēšanas komisijā un es viņiem jautāju par jūsu metodēm, par to, kā jūs atradāt Lekteru. Viņi teica, ka nezinot. Kā jūs to izdarījāt? Kas bija pirmā zīme, kas lika jums pievērsties viņam?

-      Tas bija vienkārši gadījums, - Greiams iesāka. - Sestais upuris bija nogalināts pats savā garāžā, kur viņš glabāja ari medību piederumus. Viņš bija piesiets pie darba rīku plaukta un

_ neiedomājami briesmīgi sakropļots. Slepkava bija izmantojis pat loku un bultas. Man ši aina kaut ko miglaini atgādināja, bet es nevarēju atcerēties, ko.

- Vai tam sekoja citi upuri?

-Jā. Lekters bija jau kārtīgi ieskrējies. Nākamie trīs upuri sekoja deviņu dienu laikā. Bet šim sestajam upurim bez jaunajiem sakropļojumiem bija divas vecas bultu atstātas rētas, kuras viņš esot dabūjis kādreiz medībās, kurās šauts ar loku. Šīs ziņas mēs ieguvām, apstaigājotvietējās slimnīcas. Atradām ķirurgu, kurš bija viņu ārstējis. Tad noskaidrojās, ka pirmo palīdzību viņam toreiz sniedzis kāds doktors Lekters, kuram bijusi dežūra uzņemšanas nodaļā. Viņa uzvārds bija minēts slimības vēsturē. Lai gan notikums bija sens, es tomēr nolēmu ar doktoru Lekteru aprunāties, jo varbūt viņš varēja atcerēties kādas neparastas detaļas. Tā kā mēs toreiz pārbaudījām visnenozīmīgākos sīkumus, tad es devos pie viņa uz pieņemšanu. Viņš vairs nebija ķirurgs, bet gan psihiatrs. Viņa kabinetā bija ko redzēt - kā antikvariātā. Viņš paskaidroja, ka ievainoto atvedis viņa medību biedrs, bet tas arī esot viss-nekādus sīkumus par to seno bultas ievainojumu viņš vairs neatceroties.

Taču man radās kaut kādas nepatīkamas asociācijas. Es toreiz domāju: vai nu viņš kaut ko noklusē, vai arī viņa kabinetā atrodas kaut kas tāds, kam sakars ar izmeklēšanu. Abi ar Kroufordu nolēmām doktoru Lekteru papētīt nedaudz tuvāk. Noskaidrojām, ka sodīts viņš nav. Es labprāt būtu netraucēti apskatījis viņa pieņemamo istabu, bet mums nebija nekāda iegansta kratīšanai. Tāpēc es atkal pieteicos vizītē.

Tā bija svētdiena, un viņš vienīgais strādāja tukšajā namā. Viņa uzgaidāmajā telpā bija tikai daži pacienti. Viņš mani tūlīt pieņēma, un mēs kādu brīdi runājāmies. Viņš piekrita man palīdzēt, un tad es pēkšņi ieraudzīju plauktā virs viņa galvas vienu ārkārtīgi vecu medicīnas grāmatu. Man kļuva skaidrs, ka es meklēju tieši viņu. Kad es pēc tam uzmetu viņam skatienu, tad laikam nodevu sevi - nezinu. Bet es zināju. Un viņš zināja, ka es zinu. Toreiz es pats nesapratu, kā biju nonācis pie šādas pārliecības. Tāpēc es rīkojos nedroši. Es gribēju tikt projām un apdomāties. Es izdomāju kaut kādus baltiem diegiem šūtus aizbildinājumus un izgāju no kabineta. Gaitenī bija telefona automāts. Es caur centrāli izsaucu pastiprinājumu, bet tad viņš zeķēs izzagās pa kalpotāju durvīm gaitenī un pienāca man pavisam tuvu.

Es nedzirdēju, kā viņš nāca, bet pēkšņi saklausīju viņa elpu. Un tad… nu jā, tālāko jau jūs droši vien zināt.

- Bet kā jūs to tā pēkšņi zinājāt?

-To es sapratu tikai slimnīcā - laikam kādu nedēļu pēc notikuma. Atslēga tam visam bija "Ievainojumu vīrs" - ilustrācija, kas senāk medicīnas grāmatās bija visai populāra, un tā bija ievietota arī tai vecajā grāmatā, kas atradās plauktā virs Lektera galvas. Ilustrācijā bija apvienoti visi ievainojumi, kādus vargūt karā. Es šo attēlu biju redzējis kādā patologu seminārā. Sestā upura sakropļojumi un poza pārsteidzoši sakrita ar šo seno ilustrāciju.

- Un tas bija viss?

-  Jā, tā bija tīrā sagadīšanās, ka es šo attēlu biju redzējis jau agrāk.

- To tiešām var nosaukt par trāpījumu desmitniekā.

- Ja jūs man neticat, tad kāda velna pēc izprašņājat?

- Piedodiet, ko jūs tikko ieicāt?

- Ir jau labi, es tā negribēju. Es tikai izstāstīju visu, kā bija.

-  Labi, - Springfīlds atsaucās. - Būs jau labi. Un liels paldies, ka jūs man to izstāstījāt. Es labprāt papildinātu savas zināšanas šajā jomā.

Pārsona stāsts par aizdomīgo vīru, kā arī informācija par kaķi un suni, bija iespējamais pieturas punkts, kas varēja palīdzēt restaurēt nozieguma sagatavošanas gaitu. Varēja pieņemt, ka slepkava vispirms pārģērbies izlūko apkārtni, tad novāc no ceļa mājdzīvnieku un, visbeidzot, naktī uzbrūk ģimenei. Līdz ar to policijai radās jautājums: vai šos atklājumus darīt zināmus sabiedrībai vai labāk ne.

Ja pazīmes, kuras varētu brīdināt par nākamo varasdarbu, būtu zināmas plašai publikai, tad tas varbūt izglābtu cilvēku dzīvības. Taču nebija nekādu šaubu, ka arī slepkava lasa avīzes, un spēj mainīt savu rīcības gaitu, lai gan ne pēc būtības. Policija nonāca pie vien balsīga lēmuma: presei neziņot, bet lūgt visus veterinārārstus un dzīvnieku patversmes ASV dienvidaustrumos ziņot par katru mājdzīvnieku sakropļošanas gadījumu. Sabiedrība gan tādējādi netika brīdināta, taču policijai nereti nācās risināt šādus morālas dabas jautājumus, un atbildība nekad nebija viegla. Tāpēc papildus tika pieprasīta konsultācija ar Dr.Elanu Blūmu Čikāgā. Viņš piekrita, ka slepkava mainīs savu taktiku, ja izlasīs tās aprakstu laikrakstā, taču slepkavot nepārstās. Vismaz Dr. Blūms šaubījās, vai slepkava riskēs uzbrukt mājdzīvniekiem dienā. Vēl psihiatrs brīdināja policiju, ka nav nekāda pamata iežūžot sevi ar pārliecību, ka jaunas slepkavības nav gaidāmas agrāk par nākamo pilnmēnesi, t.i., pēc 25 dienām.

31. jūlija rītā, trīs stundas pēc tam, kad Pārsons bija devis viltus kontroliera aprakstu, telefonisku pārrunu rezultātā Birmingemas un Atlantos policija, kā arī Kroufords Vašingtonā pieņēma kopīgu lēmumu, ka apkārtraksts ir jāsūta tūlīt, bet pēc Pārsona stāsta gatavotais zīmējums pēc tam, kad policija ar to rokās trīs dienas būs apstaigājusi un aptaujājusi abu notikumu vietu kaimiņus, tomēr jādod presei.

Trīs dienas Greiams un Atlantos Slepkavību izmeklēšanas komisijas vīri deldēja pazoles, apstaigādami Līdsu kaimiņus ar zīmējumu, kas bija kā fantoma attēls, jo pašas sejas faktiski nebija. Visi cerēja, ka beidzot atradīsies kāds, kurš tomēr pēc šī attēla kaut ko atcerēsies un varēs iedvest zīmējumam kādus konkrētākus vaibstus.

Zīmējuma kopija bija jau stipri cietusi Greiama sasvīdušajās rokās. Bieži bija patgrūti panākt, lai mājas iemītnieki vispār atvērtu durvis. Naktīs viņš ilgi gulēja nomodā, ar pūderi cenzdamies ierobežot savu sviedru plūdus, un domāja. Viņš centās sasniegt to emocionālo stāvokli, kas ir ideju priekšvēstnesis. Veltīgi.

Pa šo laiku Atlantā tika reģistrēti četri viegli ievainojumi un viens nāves gadījums, jo mājinieki bija atklājuši uguni uz pavēlāk aizkavējušos savas ģimenes locekli. Ziņojumi policijai par aizdomīgiem cilvēkiem un citi tamlīdzīgi sabiedrības "signāli" pildīja papīrgrozus policijas iecirkņos, un bailes izplatījās kā gripa.

Trešās dienas vakarā Kroufords pārradās no Vašingtonas. Viņš pārsteidza Greiamu brīdī, kad tas beidzot bija ticis tik tālu, ka varēja atbrīvoties no sasvīdušajām zeķēm.

-  Kā ir? Tu esot interesanti pavadījis laiku.

- Paņem pats rīt to bildi bez sejas un pastaigājies drusku, - Greiams burkšķēja.

- Diemžēl visu atdodam presei jau šovakar. Vai tu augu dienu pavadīji uz kājām?

-  Es taču nevarēju braukāt cauri viņu dārziem!

- Godīgi sakot, es no tā zīmējuma neko īpašu necerēju.

- Vai tu vari man pateikt, ar ko gan citu man vajadzēja nodarboties?

- Ar visu, kas bija tavos spēkos - ne vairāk un ne mazāk, - Kroufords pagriezās, lai ietu prom. - Brīžiem smags darbs man ir labākais apreibināšanās līdzeklis, kopš esmu atmetis dzeršanu. Un ar tevi ir līdzīgi, kā redzu.

Greiams dusmojās, lai gan saprata, ka Kroufordam, protams, ir taisnība.

Greiamam bija tendence atlikt nepatīkamus pienākumus-trūkums, kuru viņš labi apziņā jās. Agrākskolas laikā viņš tika cauri, pateicoties savai ātrajai uztverei. Bet šī nebija skola.

Vajadzēja taču darīt kaut ko pavisam citu, un visas šīs dienas viņš bija to apzinājies. Varbūt to varēja atlikt uz pēdējo brīdi pirms pilnmēness, bet to varēja darīt arī tagad, kad no tā vēl bija kāds labums.

Viņš gan bija cerējis saņemt papildu konsultāciju no kādas autoritātes. Pēc brīnišķīgajiem, ne ar ko neaptumšotajiem gadiem Cukura salā, viņam bija grūti atgūt šādam darbam vajadzīgo formu. Visādi "par" un "pret" cīnījās viņa galvā, un, šīs jezgas nomocīts, Greiams neapzināti ar rokām satvēra toreiz savainoto vēderu un izsaucās:

- Man jāsatiek Lektersl

7. nodaļa.

Čespīkas garīgj slimo noziedznieku dziedinātavas galvenais ārsts Dr.Frederiks Ciltons apgāja apkārt savam rakstāmgaldam, lai sirsnīgi paspiestu Greiamam roku.

-  Doktors Blūms man vakar zvanīja un teica par jums, mister Greiam. Bet varbūt - doktor Greiam?

- Nē, es neesmu doktors.

-Man bija liels prieks atkal reiz sarunāties ar doktoru Blūmu. Mēs jau sen esam pazīstami. Ak, sēdieties taču.

-  Mēs esam jums ļoti pateicīgi par jūsu gatavību sadarboties, doktor Cilton.

-Jūs zināt, es brīžiem jūtos drīzāk kā Lektera privātsekretārs, nevis kā viņa ārsts un uzraugs, - Čiltons stāstīja. - Jau viņa pasta apjoms vien ir kaut kas šausmīgs. Diemžēl es nekādi netieku vaļā no iespaida, ka dažu zinātnieku un psiholoģijas pētnieku vidū tas skaitās varen šiki - apmainīties vēstulēm ar Lekteru. Es ne vienā vien institūtā esmu redzējis šīs vēstules ierāmētas piesienas. Un bija laiks, kad vai katrs psiholoģijas doktorants prasījās audiencē pie Lektera. Bet ar jums un ar doktoru Blūmu es, protams, sadarbošos ar prieku.

- Man vajag pēc iespējasātrāk netraucēti satikties ar doktoru Lekteru,-teica Greiams. -Var arī gadīties, ka man būs jāierodas vēlreiz vai jārunā ar viņu pa telefonu.

Ciltons pamāja.

- Pirmām kārtām Lekters no savas kameras iziet nekādā gadījumā nedrīkst. Tā ir vienīgā vieta, kur viņš drīkst brīvi kustēties. Viņa kamerā vienas sienas vietā ir dubultas restes, kas to šķir no koridora. Ja vēlaties, es varu likt tur novietot krēslu un norobežot to visu ar pāris aizslietņiem.

Tad man jālūdz jūs nekādā gadījumā nedot Lekteram rokās neko, izņemot papīru, taču tajā nedrīkst būt metāla skavas. Nedrīkst dot bloknotus ar spirāli, pildspalvas vai zīmuļus. Viņam ir savi flomāsteri.

-  Var gadīties, ka man jādod viņam kādi materiāli, kas viņu stimulētu, - Greiams paskaidroja.

-  Jūs viņam varat rādīt visu, ko vien gribat, ja tas ir uz mīksta papīra. Dokumentus viņam jāpasniedz pa spraugu, pa kuru padod ēdienu, bet neko nedodiet caur restēm un neņemiet pretī neko, ko viņš jums piedāvā caur restēm. Pa to pašu spraugu viņam viss arī jāatdod atpakaļ. Tas ir obligāts noteikums. Doktors Blūms un misters Kroufords galvoja, ka jūs mūsu prasības ievērošot.

-  Par to jūs varat būt drošs, - Greiams pamāja un piecēlās.

-Es zinu, ka jūs steidzaties ātrākķerties pie lietas, bet gribētu jums

vēl kaut ko teikt. Tas jūs noteikti interesēs. Var jau būt, ka tas ir pārspīlēti, ka es tikļoti cenšos brīdināttieši jūs, ka Lekters ir bīstams, bet viņš izturas tik atbruņojoši! Viņa pirmais šeit pavadītais gads pagāja bez problēmām, viņa uzvedība bija priekšzīmīga. Ar šķietamu centību viņš piedalījās visos terapijas pasākumos. Sakarā ar to - tas bija vēl mana priekšgājēja laikos - attiecībā uz viņu tika ievērojami mīkstināti drošības noteikumi.

1976. gada 8. jūlija pēcpusdienā viņš sāka sūdzēties par sāpēm krūtīs. Ārsta kabinetā viņam noņēma roku dzelžus, lai būtu vieglāk uzņemt elektrokardiogrammu. Viens no uzraugiem izgāja uzsmēķēt, otrs uz brīdi novērsās. Par laimi, medmāsa bija spēcīga un veikla. Pateicoties tam, vismaz vienu no viņas acīm izdevās glābt.

Tagad paskatieties uz šo, - Ciltons izņēma no atvilktnes elektrokardiogrammu un, izklājis to uz galda, ar pirkstu parādīja uz lēkājošajām švīkām. - Šeit viņš mierīgi guļ uz solac Šeit viņš satver medmāsas galvu un mēģina viņu pievilkt sev klāt. Šeit viņu pievārē uzraugs. Vispār viņš necentās pretoties sargiem, lai gan tie viņam izmežģīja plecu. Redzat, kas ir pats dīvainākais! Viņa pulss nepārsniedza 85,_pattad ne, kad viņš izrāva māsai mēli.

Greiama sejā Ciltonam neko neizdevās saskatīt. Ārsts atlaidās savā atzveltnes krēslā un atbalstīja zodu rokā. Viņa rokas bija koptas un sausas.

-  Kad Lekteru atveda, mēs priecājāmies, ka nu varēsim izpētīt sociopātiju tās augstākajā izpausmē,-Ciltons pēc brīža turpināja.- Diemžēl šīs retās sugas eksemplārus parasti neizdodas dabūt rokā dzīvus. Lekters ir neparasti gudrs, ļoti labi spēj uztvert apkārtējās norises; viņš ir psihiatrs ar ilggadīgu ārsta praksi un-masu slepkava. Likās, ka viņš ir gatavs sadarboties, un mēs cerējām iegūt plašu informāciju par šāda veida novirzēm. Kā lai neatceras leģendu par sv.Mārtiņu, kuram caur atvērumu vēderā varēja pētīt cilvēka gremošanas procesu. Un no šī fenomena mēs cerējām iegūt vēl vairāk informācijas ! Bet kur nu… Es nedomāju, ka mēs pa šo laiku kaut soli būtu spēruši tuvāk viņa būtībai. Vai jūs jel kad ilgāku laiku esat sarunājies ar Lekteru?

-  Nē, es viņu tikai redzēju, kad… faktiski es tikai tiesas laikā iepazinu viņu. Pēc tam doktors Blūms man atsūtīja viņa rakstus dažādos speciālajos žurnālos.

- Nu, viņš turpretī ļoti interesējas par jums, - Ciltons stāstīja. - Tam laiku viņš nežēlo.

- Vai jūs viņu ārstējat?

-Jā. Mēs noorganizējām kopumā divpadsmit konsīlijus. Viņam nav iespējams piekļūt. Cerēt, ka kaut ko varētu noskaidrot ar testu palīdzību, ir smieklīgi. Eduards Fabrē un pat doktors Blūms ir aplauzuši savus zobus pret viņu. Man ir jūsu liecība. Arī jums viņš bija mīkla. Protams, nav iespējams noskaidrot, cik daudz viņš slēpj speciāli. Varbūt viņš pats nemaz nezina vairāk, nekā saka. Kopš atvešanas uz šejieni, viņš ir publicējis dažus spožus rakstus vairākos vadošajos psiholoģijas žurnālos, bet tajos ir apskatīti tikai tādi temati, kas nemaz neattiecas uz viņu pašu. Es domāju, ka viņš baidās no tā, ka pēc tam, kad viņa patoloģiskais noslēpums tiks atklāts, par viņu pašu neviens vairs neinteresēsies, un tad viņam savas dzives atlikusī daļa būs jāpavada kādā trešās kategorijas trako namā.

Ciltons apklusa. Viņam bija liela pieredze pacientu novērošanā ar puspievērtām acīm terapijas seansos. Viņš nolēma neuzkrītoši pavērot šādā veidā arī Greiamu.

-Kopumā mēs klīnikā esam nonākuši pievienota secinājuma, ka vienīgais cilvēks, kas līdz šim ir kaut mazliet spējis ieskatīties tajā substancē, ko sauc par Hanibalu Lekteru, esat jūs, mister Greiam. Vai jūs varētu man kaut ko par viņu pastāstīt?

-Nē.

- Daži no mūsu ārstu kolektīva vispirms labprāt uzzinātu, lūk, ko: kad jūs nodarbojāties ar Lektera izdarīto slepkavību izmeklēšanu, vai jūs toreiz spējāt kaut kādā veidā rekonstruēt viņa fantāzijas? Un vai tas jums palīdzēja viņu atrast?

Greiams neatbildēja.

-  Mums tikpat kā nav nekādu pētījumu šai psihisko traucējumu nozarē. Cik es zinu, tad par to ir viens vienīgs raksts Anormālās psiholoģijas žurnālā. Vai jūs nebūtu ar mieru parunāt ar dažiem mūsu ārstiem - nē, 'iē, protams, ne jau šobrīd - doktors Blūms man piekodināja šai ziņā ievērot pilnīgu atturību. Viņš kategoriski ieteica man likt jūs mierā, bet varbūt jūsu nākamajā apciemojuma reizē.

Dr.Ciltons, protams, jau ne reizi vien bija saskāries ar atklātu naidīgumu, un arī tagad viņam bija iespēja to vērot visā krāšņumā.

Greiams piecēlās.

- Liels paldies, doktor, varbūt tagad es varu satikt doktoru Lekteru.

Paaugstinātās drošības zonas tērauda durvis aizvērās aiz Greiama. Viņš dzirdēja, kā noklikšķ atslēgu mēlītes. Greiams zināja, ka Lekters gandrīz visu priekšpusdienu guļ. Viņš ieskatījās koridorā. No savas pašreizējās atrašanās vietas viņš Lektera kameru redzēt nevarēja, bet bija redzams, kurā vietā cauri režģiem spīd gaisma. Lai noslāpētu savu soļu skaņu, viņš gāja cieši aiz kopēja stumtajiem ratiņiem ar svaigu gultas veļu. Tā nebija joka lieta - tuvoties Lektoram nemanīti.

Pusceļā Greiams apstājās. Kameras priekšējo sienu aizstāja režģis. Aiz tā ar roku nesasniedzamā attālumā atradās biezs neilona tīkls no griestiem līdz grīdai. Caur tīklu varēja neskaidri redzēt galdu un gultu, kas neapšaubāmi bija cieši pieskrūvēta pie grīdas. Galds bija apkrauts ar rokasgrāmatām un vēstulēm. Viņš piegāja pie restēm un uzlika roku uz stieņiem, bet tad atrāvās.

Dr.Hanibals Lekters aizmidzis zvilnēja uz savas lāviņas; viņa galva balstījās uz spilvena, kas bija piespiests piesienas. Uz viņa krūtīm bija atvērts Aleksandra Dimā sējums Le Grand Dictionairede Cuisine.

Greiams nebija tā stāvējis pie režģa un skatījies uzgulošo Lekteru vēl ne piecas sekundes, kad tas atvēra acis un teica:

-Tas ir tas pats apšaubāmās kvalitātes odekolons, ko jūs vienmēr lietojāt pirms tiesas.

- Man to dāvina katros Ziemassvētkos.

Dr.Lekteram bija sarkanbrūnas acis, un gaisma tajās atspīdēja kā mazi, sarkani punktiņi. Greiams juta, ka viņam uz pakauša visi mati sacēlušies stāvus. Viņš uzlika roku uz skausta.

-      Ak jā, Ziemassvētki, - Lekters domīgi novilka. - Es ceru, ka jūs saņēmāt manu apsveikuma kartīti.

-Jā, paldies.

No Vašingtonas FIB laboratorijas Greiamam bija ticis pārsūtīts Dr.Lektera Ziemassvētku apsveikums. Lai to sadedzinātu, viņš izgāja ārā no mājas, un tad nomazgāja rokas, pirms uzdrīkstējās pieskarties Mollijai.

Lekters piecēlās un piegāja pie sava galda. Viņš bija slaids, smalki veidots vīrietis. Ļoti kopts.

-      Kāpēc jūs neapsēžaties, Bili? Ja nekļūdos, tad gaiteņa galā ir skapis, kurā jābūt pāris saliekamajiem krēsliem. Vismaz pēc skaņas šķiet, ka tie nāk no turienes.

- Sargs man kādu atnesīs.

Lekters palika stāvam, kamēr Greiams nebija krēslu dabūjis un apsēdies gaitenī.

-  Un kā klājas brašajam Stjuartam? - viņš taujāja.

- Cik zinu - labi.

Policijas virsnieks Stjuarts bija izstājies no dienesta pēc tam, kad bija redzējis Lektera pagrabu. Tagad viņam piederēja motelis. Bet to Greiams Lekteram neteica. Diez vai Stjuarts priecātos par Lektera apsveikumiem.

-      Žēl, ka viņš toreiz tā arī netika galā ar savām emocionālajām problēmām. Tik daudzsološs jauns policijas darbinieks…

Greiams neatbildēja.

-Vai jums nav nekādu problēmu, Bili?

-  Nē.

-  Protams, nē.

Greiamam šķita, ka Lektera skatiens ir izurbies cauri viņa pierei un vandās pa viņa smadzenēm. Viņa vēlēšanās Greiamu izpētīt bija tikpat traucējoša kā zilā muša, kas sajutusi gaļas smaržu.

-      Man ir prieks jūs atkal redzēt. Cik tad sen tas bija - jau trīs gadi pagājuši. Visiem maniem apmeklētājiem ir tikai profesionāla interese par manu personu. Otršķirīgi psihiatri klīnicisti un bezcerīgi psiholoģijas karjeristi no utainām provinces universitātēm. Papīru smērētāji, kuri savus nožēlojamos rakstus drukā ne mazāk nožēlojamos žurnālīšos.

-      Doktors Blūms man atsūtīja jūsu rakstu par maniakālu izturēšanos Klīniskas psiholoģijas žurnālā.

-Un?

-  Ļoti interesanti, pat man kā diletantam.

-       Diletantam… Jūs - diletants. Interesants apzīmējums, - Lekters šķita iegrimstam pārdomās. - Es te visu laiku saskaros ar ellīgi mācītiem zēniem, ekspertiem, kuri strādā pie valdības finansētiem projektiem. Un nu nākat jūs un sakāt, ka esat diletants. Galu galā tas bijāt jūs, kurš mani noķēra, vai ne? Vai jūs vispār zināt, kā jūs to izdarījāt?

-      Jūs noteikti izlasījāt protokolus. Tajos viss ir rakstīts melns uz balta.

-  Nebūt ne. Vai jūs pats maz zināt, kā jūs to dabūjāt gatavu?

- Tas viss ir tur rakstīts. Turklāt tas vairs nav aktuāli.

-  Protams, protams. Man tas vairs nav aktuāli. r

-  Es vēlos lūgt jūsu palīdzību, doktor Lekter.

-  Man jau tā likās.

-  Runa ir par slepkavībām Atlantā un Birmingemā.

-Jā.

- Jūs droši vien par to esat lasījis.

-Jā, es lasīju par to avīzēs. Es diemžēl nevarēju izgriezt rakstus. Jūs laikam zināt, ka man nedod šķēres, - Lekters smiedamies parādīja savus mazos, līdzenos, baltos zobus.-Jūs droši vien gribat uzminēt, pēc kādām pazīmēm viņš sev izvēlas upurus?

-      Es cerēju, ka jūs man palīdzēsiet ar kādām idejām, un es būtu ļoti pateicīgs, ja jūs man tās pateiktu.

-  Kāpēc gan lai es to darītu?

Ar šādu jautājumu Greiams bija rēķinājies. Nevarēja taču Lekteram ieskaidrot, ka ir jāpalīdz izbeigt masu slepkavības.

-  Eksistē lietas, kuras jūs nekā citādi nevarat dabūt. Piemēram, mikrofilmas no bibliotēku specfondiem, - Greiams atbildēja. - Es varu aizlikt kādu labu vārdu par jums.

-      Ciltonam? Jūs droši vien viņu redzējāt, pirms nācāt šurp. Šausmīgs, vai ne? Vienmēr izturas kā jauna meitene savā pirmajā ballē. Vai viņš lūrēja uz jums caur piemiegtiem plakstiņiem? Ar to viņš ir slavens! Protams, ka lūrēja. Jūs varbūt neticēsiet, bet viņš pārbaudīja mani ar tematiskās apercepcijas testu. Un sēdēja kā tāds Cešīras kaķis, un gaidīja, kad es ķeršos pie kartītes Mfl3. Smieklīgi. Piedodiet, es gandrīz aizmirsu, ka jūs taču nepiederat pie iesvaidīto kastas. Runa ir par kartīti, kurā attēlota gulta ar sievieti un priekšplānā - vīrietis. Man it kā būtu vajadzējis izvairīties no situācijas seksuāla izskaidrojuma. Es tikai pasmējos.

- Es jums došu iespēju piekļūt AMA mikrofilmu bibliotēkai.

-  Es neticu, ka jūs man dosiet tieši tās, kuras es gribu.

-  Pamēģiniet.

- Man vispār pietiek, ko lasīt.

-Jūs dabūsiet šīs lietas protokolus. Un ir jao vēl kāds iemesls.

-  Un tas būtu?

-      Vai tad jums negribas sevi salīdzināt ar to otru, kurš slepkavo pašlaik?

-      Rangu tabula, tātad; un jūs pašā augšā, jo esat taču mani te ietupinājis.

-      Nepavisam. Es labi zinu, ka neesmu viltīgāks, un nepavisam ne augšā.

-  Un kā tad jūs tomēr nācāt man uz pēdām, Bili?

-Jums zināmā mērā trūkst kaut kā ļoti būtiska.

-  Kādā jomā?

-       Tas ir saistīts ar jūsu apsēstību. īsi sakot: jūsu saprāts nav normāls.

-Jūs esat stipri iededzis, Bili.

Greiams neatbildēja.

-Jūsu rokas ir raupjas. Tās vairs neizskatās pēc policista rokām. Šo odekolonu jums varēja uzdāvināt tikai bērns. Ja nemaldos, uz pudelītes ir attēlots kuģis. - Lekters savu galvu turēja ļoti taisni. Viņš to nolieca, tikai uzdodot jautājumus, it kā gatavotos ieurbties pretimsēdētājā.

Pēc neliela klusuma brīža Lekters turpināja.

-       Jāšaubās, vai jūs kaut ko panāksiet, apelējot pie manas intelektuālās godkāres.

-       Es negatavojos jūs pierunāt. Man bija skaidrs jau no paša sākuma, ka jūs vai nu to darīsiet, vai ne. Turklāt doktors Blūms strādā pie šīs lietas, viņš ir labākais…

-Vai jums protokoli ir līdzi? -Jā.

- Vai ar fotogrāfijām?

-Jā.

- Atstājiet man'tās uz kādu brīdi, es padomāšu.

-  Nē.

- Vai jūs daudz sapņojat, Bili?

- Sveiki, doktor Lekter.

-Jūs taču man vēl nepiedraudējāt, ka atņemsiet grāmatas!

Ne vārda neteicis, Greiams gāja prom.

-      Dodiet man tos protokolus. Es jums pateikšu savas domas par tiem.

Greiamam ar spēku nācās izstumt biezos aktu vākus cauri spraugai. Lekters tos kāri ievilka kamerā.

-Sākumā jūs atradīsiet kopsavilkumu. Labāk vispirms izlasiet fo,- Greiams skaidroja.

-Vai jums nebūtu nekas pretī, ja es ar šo visu iepazītos vienatnē? Atnāciet atkal pēc stundas.

Greiams gaidīja, sēdēdams uz izļurkāta plastmasas dīvāna nemīlīgā uzgaidāmajā telpā. Šad un tad ienāca kāds uzraugs, lai paņemtu sev kafiju. Viņš nesarunājās ne ar vienu no viņiem. Viņš tikai aplūkoja dažādus sīkus priekšmetus, kas atradās šajā telpā, un bija priecīgs, ka tie nesāk griezties. Divreiz viņam bija jāiet uz tualeti - viņš jutās slikti un bija kā apdullis.

Uzraugs viņu atkal aizveda uz paaugstinātās drošības zonu. Lekters sēdēja pie sava galda. Viņa acis vēl bija dziļdomīgi miglainas. Greiamam bija skaidrs, ka lielāko daļu laika Lekters bija veltījis fotogrāfijām.

-Tas zellis gan ir ārkārtīgi kautrīgs. Es labprāt ar viņu iepazītos… Vai jūs esat padomājis par tādu iespēju, ka viņa izskats varētu būt atbaidošs, vai vismaz viņš iedomājas, ka ir tāds?

- Spoguļu dēļ?

-Jā.

-      Kā jūs zināt, viņš visās mājās ir sasitis spoguļus, taču ne jau to dažu lausku dēļ viņš to darījis.

-Spoguļu lauskas viņš izmantoja netikai kā griezējinstrumentu. Galvenokārt tās bija vajadzīgs tādēļ, ka šais lauskās viņš skatījās uz sevi. Viņš gribēja redzēt sevi viņas acīs. Misis Džeikobsas acīs un … kā tur sauca to otro sievieti.

- Misis Līdsa.

- Tieši tā.

-Tas ir interesanti, - Greiams domīgi pamāja.

- Neņemiet jaunā, arī jūs noteikti par to jau tikāt domājis.

-  Pareizi, es jau tiku par to domājis.

-Jūsatnācāt tikai tāpēc, lai redzētu mani, lai atcerētos visu bijušo. Vai tad nebija vienkāršāk parakņāties pašam savā zemapziņā?

-  Es vēlējos dzirdēt jūsu viedokli.

-  Man pagaidām tāds vēl nav radies.

-Ja gadījumā rastos, tad es labprāt ar to iepazītos.

- Vai es drīkstu paturēt protokolus?

- To es vēl nevaru pateikt, - atteica Greiams.

-       Kāpēc šeit nav plašāka vides apraksta? Ir tikai māju frontālie attēli, stāvu plānojums un atsevišķas telpas - tās, kurās ir slepkavots, bet par māju apkārtni nav minēts tikpat kā nekas. Kādi izskatījās dārzi?

-Diezgan plaši, iežogoti, vietām arī ar dzīvžogiem. Kāpēc jūs to jautājat?

' - Manu dārgo Bili, ja šis piligrims patiešām ir tik cieši saistīts ar mēness fāzēm, tad iespējams, ka viņš gribētu arī iznākt ārā no mājas, lai parādītos mēnesim. Pirms nomazgāšanās-saprotat? Vai esat kādreiz redzējis asinis mēness gaismā? Tās ir pilnīgi melnas, bet saglabā savu raksturīgo vizmojumu. Un, ja tu vēl esi arī kails, tad vēlams, lai dārzs nebūtu pārāk atklāts, vai ne?

- Vai jūs domājat, ka upuru izvēlē arī dārzam ir sava loma?

-      Katrā ziņā. Un, protams, ka upuri būs vēl. Bili, atstājiet man šos materiālus. Es tos izstudēšu rūpīgāk. Un es jūs labprāt gaidīšu atkal, kad jums būs jauni materiāli. Starpcitu, jūs varat man piezvanīt. Viņi ienes telefona aparātu kamerā tajos retajos gadījumos, kad man ir vēlēšanās piezvanīt savam advokātam. Viņi to pieslēdz caur slimnīcas komutatoru un, protams, visu noklausās. Varbūt jūs man iedosiet pats savu numuru?

-  Nē.

-Vai jums vispār ir nojausma, kā jums izdevās mani notvert?

-       Sveiki, doktor Lekter. Jūs mani sazvanīsiet jebkurā laikā pa numuriem, kuri ir norādīti lietas beigās, - Greiams gāja prom.

-Vai jūs saprotat, kā jūs mani notvērāt?

Lekters vairs nevarēja Greiamu redzēt, jo viņš ātri devās uz tērauda durvju pusi.

- Iemesls, kāpēc jūs_ varējāt mani notvert, ir pavisam vienkāršs: mēs esam ļoti līdzīgi.-Šie vārdi bija pēdējais, ko Greiams dzirdēja, tērauda durvīm aizveroties.

Viņš jutās pilnīgi iztukšots, ja neskaita vēlmi, lai emociju vakuums ap viņu pēc iespējas ilgāk saglabātos.

Kad viņš, noliecis galvu un nebilzdams ne vārda, gāja prom, asiņu duna viņa galvā atgādināja milzu putna spārnu vēzienu skaņu.

Viņš necerēti ātri veica attālumu, kas viņu šķīra no ārdurvīm. Slimnīca bija gluži parasta, un Lekteru no ārpasaules šķīra tikai piecas durvis.

Viņam bija uzmācīga sajūta, ka Lekters viņam seko. Pie ārdurvīm viņš apstājās un atskatījās, it kā gribētu pārliecināties, ka ir viens.

Pretī galvenajai ieejai novietotā mašīnā sēdēja Fredijs Launds ar fotografēšanai sagatavotu aparātu, kam bija teleobjektīvs. Greiamam iznākot, Launds notvēra skatu meklētājā viņu visā augumā, tā ka fonā labi bija redzams akmenī kaltais uzraksts "Ceispīkas slimnīca garīgi slimiem noziedzniekiem", un spieda slēdzi, cik jaudāja.

NATIONAL TATTLER atvērumā no fotogrāfijām bija paņemta tikai Greiama seja kopā ar plāksnē redzamajiem pēdējiem vārdiem.

8. nodaļa

Pēc tam, kad Greiams bija aizgājis, Dr.Hanibals Lekters daudzas stundas nozvilnēja nepakustēdamies savā pustumšajā kamerā uz lāviņas.

Vispirms viņš kādu laiku nodarbojās ar savām taustes sajūtām: ar kopā sakļautām rokām viņš bez braucīšanas centās uztvert spilvena pārklāja virsmu un ar vaigu ādu pārbaudīja savu plaukstu maigumu.

Tad viņš pārgāja pie ožas sajūtām. Dažas bija reālas, citas ne. Tikko hlorēta ateja; sperma. Koridora galā uzraugi dalīja stipri piparotu ēdienu; piesvīdis haki audums. "Greiams tātad negribēja dot man savu mājas telefona numuru". Tikko nogrieztu krizantēmu rūgtenais aromāts. Lekters piecēlās sēdus. Greiams būtu varējis papūlēties izturēties mazliet labāk. Viņa domas saistīja sasildīta misiņa smarža no elektriskā rokas pulksteņa.

Lekters vairākkārt samirkšķināja acis; viņa uzacis savilkās arvien augstāk. Viņš noregulēja maksimālo apgaismojumu un uzrakstīja Ciltonam zīmīti, kurā lūdza telefona aparātu, lai sazinātos ar advokātu.

Pēc likuma, Lekteram bija tiesības netraucēti sazināties ar advokātu, bet viņš šīs tiesības līdz šim tikpat kā netika izmantojis. Tā kā Ciltons nekādā gadījumā nebija ar mieru jaut viņam iziet no kameras, tad telefona aparāts bija jāienes kamerā.

Bija vajadzīgi divi uzraugi, lai paveiktu šo operāciju. Viņi atnesa arī garu pagarinātāja auklu ar rezerves kontaktu. Vienam rokā bija atslēgas, otram - gāzes pistole.

-      Nostājieties pie aizmugurējās sienas, doktors Lekter, ar seju pret sienu. Ja jūs pagriezīsieties, pirms durvis tiks atkal aizslēgtas, vai mēģināsiet pieiet pie restēm, tad saņemsiet gāzes lādiņu sejā. Sapratāt?

-  Pilnīgi, - Lekters atteica. - Pateicos, ka atnesāt man telefonu.

Lai uzgrieztu numuru, viņam bija jāizbāž pirksti caur neilona

tīklu. Uzziņu dienests viņam pateica Psihiatrijas institūta un Dr.Blūma darba kabineta numuru Čikāgas universitātē. Viņš piezvanīja uz Psihiatrijas institūta vietējo centrāli.

- Vai es varētu runāt ar doktoru Elanu Blūmu?

-       Es neesmu pārliecināta, vai viņš šodien ir darbā, bet es jūs savienošu.

-      Vienu mirklīti, lūdzu, vispār es zināju viņa sekretāres vārdu, bet man būs šausmīgs kauns viņai pateikt, ka esmu to aizmirsis.

-  Linda Kinga. Gaidiet, lūdzu.

-  Liels paldies.

Telefons noskanēja astoņas reizes, pirms kāds paņēma klausuli.

- Lindas Kingas birojs.

-  Hallo, Linda, vai tā esat jūs?

• Linda sestdienās nestrādā.

To Lekters bija cerējis.

-Varbūt jūs tomēr varētu man palīdzēt. Mani sauc Bobs Grīrs, es pārstāvu izdevniecību "Blaine and Edvards". Doktors Blūms man lūdza nosūtīt Greiamam vienu grāmatas "Psihiatrija un tiesības" eksemplāru. Lindai bija jāatsūta man viņa adrese un telefons, bet tas vēl joprojām nav izdarīts.

-  Es te esmu tikai praktikante. Linda būs pirmdien no rīta…

-Man te ir vesela kaudze, kura jādabū nost no kakla jau šodien.

Izsūtāmais gaida. Es jau varētu zvanīt doktoram Blūmam uz māju, bet Linda ir tik jauka meitene, ka man negribētos sagādāt viņai brāzienu, jo Lindai šis rīkojums tika dots jau labu laiku atpakaļ. Tai adresei kaut kur netālu vajadzētu būt.

-  Neredzu.

- Pameklējiet adrešu grāmatiņu, jūs taču zināt, kāda tā izskatās.

- Jā, es atradu.

-      Nu redzat, tagad atšķiriet vajadzīgo burtiņu, un es jūs vairs ilgi nemocīšu.

-  Kāds bija uzvārds?

- Greiams. Bills Greiams.

-Vienu mirkli. Ahā, viņa numurs ir 305 IL 5-7002.

-  Grāmata man jāsūta viņam uz māju.

-  Mājas adrese te nav rakstīta.

- Bet kas tur ir rakstīts?

-        Federal Bureau of Investigation, Tenth and Pennsylvania, Washington, D.C. Ak, jā, un pasta kaste 3680, Maratona, Florida.

- Brīnišķīgi, jūs esat eņģelis.

-  Lūdzu, priecājos palīdzēt.

Lekters uzreiz jutās daudz labāk. Nu viņš varēs šad un tad pārsteigt Greiamu ar patīkamu sarunu pa telefonu vai, ja tas zellis negribēs izturēties ar cieņu, tad viņš tam varēs kā piemiņu no veciem laikiem piesūtīt pārsienamos un operāciju materiālus, izmantojot kādu slimnīcu aprūpes komiteju palīdzību.

9. nodaļa

Filmu attīstīšanas laboratorijā Geitvejā, Sentluisā, kas atradās septiņsimt jūdzes tālāk uz dienvidrietumiem, firmasēdnīcā iegriezās Frānsiss Dolarhaids, lai apēstu kādu hamburgeru. Siltie ēdieni vitrīnā viņa apetīti nerosināja. Viņš nostājās pie kases un iestrēba no savas papīra glāzes kafiju.

Kafejnīcā ienāca arī sarkanmataina jauna sieviete laboratorijas virssvārcī un sāka pētīt ēdienkarti. Viņa vairākkārt pašķielēja uz Dolarhaida muguru un domīgi savilka lūpas.

Beidzot viņa pienāca viņam klāt un uzrunāja Dolarhaidu.

- Mister Di?

Dolarhaids atskatījās. Ārpus tumšās kameras viņš visur nēsāja sarkanas brilles. Sieviete nenovērsa skatienu no briļļu savienotā jstieplites virs Dolarhaida deguna.

-      Vai jūs uz brīdi neapsēstos man blakus? Es gribētu ar jums parunāties.

-Jā, Ailīn, ko jūs man gribējāt teikt?

-      Ka man ir ļoti žēl. Bobs bija galīgi pillā un runāja beidzamās aplamības. Viņš taču patiesībā tā nedomāja. Lūdzu, pasēdēsim kādu brīdi kopā. Tikai mazu brītiņu. Jūs taču parādīsiet man šo laipnību?

-M-mm,-Dolarhaids centās izvairīties no vārda "labprāt', jo"b" un "p" viņam saplūda kopā, un izruna kļuva neskaidra.

Viņi apsēdās pie kāda galdiņa. Sieviete nervozi burzīja salveti.

-Mēs visi tajās viesībās tik jauki izklaidējāmies un tā priecājāmies, ka arī jūs atnācāt, - viņa iesāka. - Tiešām, mēs bijām priecīgi… un drusku pārsteigti arī. Un jūs jau zināt, kāds ir Bobs: viņš vienmēr kaut ko atdarina, kaut kādas balsis-viņam vajadzētu uzstāties pa radio. Viņš atdarināja visādus akcentus, stāstīja jokus… nu, kā parasti. Viņš, starp citu, prot runāt pat kā īsts melnādainais. Un, kad viņš atdarināja jūsu runas veidu - tas taču nekādi nebija vērsts pret jums personīgi. Viņš bija galīgi piedzēries un neko nesaprata.

-      Visi smējās un tad… vairs nesmējās, - Dolarhaids izvairījās no vārda "jūs".

-Tikai tai brīdī Bobs saprata, ko ir izdarījis.

- Tas viņu netraucēja turpināt.

-       Es zinu. - Viņa mēģināja pacelt acis no salvetes uz viņa sarkanajām brillēm tā, lai skatiens neaizkavētos nekur citur. - Es jau viņam par to izteicu pārmetumus. Bet viņš man atbildēja, ka esot centies tādā veidā izlīdzināt to iespaidu, kas radies, jums ienākot. Viņš teica, ka darījis visu, lai šis joks jums būtu patīkams… Jūs taču redzējāt, kā viņš nosarka.

- Viņš mani aicināja ar viņu… duetā.

-      Viņš taču satvēra jūs aiz rokas. Mister Dī, viņš taču gribēja, lai jūs to visu uztverat no jocīgās puses.

- Es to arī darīju, Ailīn.

- Bobs to visu šausmīgi nožēlo.

-      Nu, tā jau nevajag. Pasakiet viņam, ka tur nav nekā, ko nožēlot. Un viņa stāvoklis firmā no tā nemaz necietīs. Ak, Dievs, ja man būtu Boba talants, es katru dienu taisītu kumēdiņus. - Dolarhaids runāja lēni, lai atrastu tos vārdus, ar kuru izrunu viņam veicās vislabāk. -

Gan jau tas pamazām aizmirsīsies un nododiet viņam manus… laba vēlējumus. - Dolarhaids izvairījās no vārda "sirsnīgus".

- Pateicos, mister Dī, jums tiešām jāzina, ka Bobs, neraugoties uz viņa mūžīgo ākstīšanos, ir ļoti jūtīgs cilvēks.

-  Es jau tā domāju. Un arī maigs, laikam, - Dolarhaida balss skanēja apslāpēti. Sēžot viņš parasti turēja rādītājpirksta galu piespiestu pie deguna.

-  Kā, lūdzu?

- Es domāju, Ailīn, ka jūs esat saderīgs pāris.

-  Ak, es arī tā domāju. Parasti jau viņš nedzer, tikai reizēm nedējas nogalē. Viņš tad pamazām atbrīvojas no sasprindzinājuma, bet viņa sieva ar savu mūžīgo zvanīšanu… Viņš taisa grimases, kad ar viņu runā, bet es taču redzu, ka tas viņu skar ļoti dziļi. Sieviete jau tādas lietas ātri pamana.

Viņa viegli pieskārās Dolarhaida rokai un, neraugoties uz viņa sarkanajām brillēm, varēja redzēt, ka šis pieskāriens viņu ir satraucis.

- Neuztveriet, lūdzu, visu tik smagi, mister Dī. Un ticiet man, es tiešām esmu priecīga, ka mēs to visu vienreiz izrunājām.

- Es arī, Ailīn.

Dolarhaids noskatījās viņai nopakaļ un ievēroja nelielu zilumu viņas pacelē. Viņam šķita, ka Ailīna sevišķi ļaunu prātu prЈt viņu netur. Tā, starp citu, bija taisnība. Vispārfirmā neviens neko sevišķu par Dolarhaidu nedomāja.

Galvenajā tumšajā kamerā bija vēss un oda pēc ķimikālijām. Frānsiss Dolarhaids pārbaudīja attīstīšanas procesu galvenajā tankā. Simtiem šaurfilmas metru no visas Amerikas stundām plūda cauršo tanku. Šķīduma piesātinājums un temperatūra jūtami ietekmēja attīstīšanas kvalitāti, tāpēc laiku pa laikam filmas vajadzēja apskatīt. Viņam bija arī daudzi citi pienākumi, bet šis bija svarīgākais. Tumšajā kamerā valdīja klusums. Dolarhaids ne ar vienu nesarunājās.

Pēc darba viņš bieži vien aizkavējās, lai attīstītu dažas filmas sev.

Pulksten divdesmit divos Dolarhaids atgriezās savā lielajā mājā, kuru bija mantojis no vecvecākiem. Tā stāvēja liela augļu dārza vidū, grantēta ceļa galā Misūri krastā uz ziemeļiem noSentčārlzas. Par dārza izskatu tā īpašnieks nerūpējās. Starp zaļojošiem kokiem bija ne mazums nokaltušu stumbru. Tacļad, jūlija beigās, gaiss bija piesātināts ar puvušu ābolu smaku. Šeit visu dienu zumēja bites.

Tuvākais kaimiņš dzīvoja apmēram kilometru tālāk.

Katru reizi, kad Dolarhaids pārradās mājās, viņš to vispirms! izstaigāja un visur iededza gaismu; pirms dažiem gadiem kāds bija neveiksmīgi mēģinājis ielauzties mājā. Tagad nejaušam gājējam nerastos iespaids, ka šai mājā dzīvo tikai viens cilvēks. Skapjos vēl karājās viņa vecvecāku apģērbi un uz vecāsmātes trimo stāvēja c viņas matu sukas ar tajās palikušajiem matiem. Glāzē uz naktsgaldiņa bija palikuši viņas liekie zobi. Ūdens gan šai glāzē sen bija kļuvis brūns. Viņa vecāmāte bija mirusi pirms desmit gadiem.

Apbedīšanas biroja darbinieks toreiz teica: "Mister Dolarhaid, jūs esat aizmirsis atnest savas vecāsmātes zobus!" Uz to viņš bija tikai atteicis: "Taisiet vien vāku ciet."

Kad Dolarhaids bija pārliecinājies, ka namā atrodas viens pats, viņš uzgāja augšā, lai kārtīgi nomazgātos dušā un izmazgātu matus.

Tad viņš uzvilka savu kimono no sintētiska auduma, kas izskatījās kā zīds, un apgūlās savā bērnu dienu šaurajā gultā. Viņš ieslēdza vecāsmātes vecmodīgo matu žāvējamo un, laiku kavēdams, pāršķirstīja kādu no jaunākajiem modes žurnāliem. Brutalitāte un augstprātīgs naids, kas strāvoja no daudziem attēliem, viņu uzjautrināja.

Aplūkodams modes žurnālu, viņš sajuta arvien pieaugošu uzbudinājumu un pagrieza lampas skārda abažūru tā, ka gaisma krita uz attēlu gultas galā. Tas bija Viljama Bleika akvarelis "Lielais Sarkanais Drakons un sieviete, kuras tērps ir no saules."

Viņš bija kā apstulbis, kad pirmo reizi ieraudzīja šo reprodukciju. Nekad agrāk viņš nebija redzējis neko, kas tik ļoti līdzinātos viņa iedomu tēlam. Viņam šķita, ka Bleiks ir caur ausīm slepeni ielauzies viņa smadzenēs un uzgleznojis tur redzēto. Vairākas nedēļas Dolarhaidu nomocīja doma, ka vēl kāds varētu uzzināt par viņa domu tēliem vai to starojums varētu izlauzties caur galvaskausu un tumšajā kamerā izgaismot fotofilmas. Tāpēc viņš ausīs iesprauda vates kušķus. Baidīdamies, ka vate var aizdegties, viņš to bija nomainījis ar metāla skaidām. Taču ausis sāka asiņot un tad viņš pagatavoja ausu aizbāžamos no azbesta, kuru izplucināja no gludekļa paliktņa.

No sākuma viņš juta sevī ienākam Sarkano Drakonu, bet tad ne tikai to. Pamazām sākās erekcija…

Viņš bija domājis rīkoties bez steigas, bet tagad vairs nespēja gaidīt.

Viņš aizrāva ciet smagos piekškarus pirmā stāva dzīvojamās istabas logiem un uzstādīja projektoru un ekrānu. Viņa vectēvs pretēji vecāsmātes iebildumiem dzīvojamajā istabā bija uzstādījis ērtu, milzīgu klubkrēslu ar maināmiem stāvokļiem. (Viņa, protams, nekavējoties bija tā atzveltni izrotājusi ar tamborētām mežģīnem.) Taču Dolarhaids par to nedusmojās. Krēsls viņam patika. Viņš uzlika dvieli uz roku balstiem.

Tad viņš izslēdza lampas. Kad viņš tā sēdēja tumšajā telpā, tad viņš patiesībā varēja atrasties visur kur. Pie griestiem viņš bija pielicis gaismas ērģelītes, kas lēni kustējās un meta dažādas krāsas gaismas plankumiņus Uz sienām, grīdas un viņa ādas. Viņš tikpat labi varētu atrasties arī uz kosmosa kuģa komandtiltiņa un ceļot nepārskatāmajā tukšumā. Viņš aizvēra acis un iedomājās zem sevis pilsētu ugunis. Vai virs sevis. Nebija vairs ne "virs", ne "zem". Gaisam sasilstot, gaismas ērģelītes sāka griezties arvien ātrāk, un punkti slīdēja pār mēbelēm arvien trakākā tempā kā dzirksteļu spiets. Viņš varēja būt komēta, kas lido caur Andromedas miglāju.

Tikai vienā vietā gaismas punktiņu nebija. Ekrāna virzienu viņš bija aizklājis ar kartona gabalu.

Citā reizē viņš būtu vēl uzsmēķējis, lai gaismas iedarbību pastiprinātu, bet šoreiz tas nebija vajadzīgs.

Viņš nospieda projektora slēdzi. Ekrāns vispirms iegaismojās, tad palika pelēki svītrains, līdz parādījās dārzs, suns skrēja pa taciņu, un sieviete ar trim bērniem nesa iepirkumu somas. Misis Līdsa smējās un ar roku atglauda matus.

Tad slikti izgaismotā Dolarhaida istaba augšstāvā. Viņš kails stāv reprodukcijas "Lielais Sarkanais Drakons un sieviete, kuras tērps ir no saules" priekšā. Viņam ir "cīņas brilles" uz acīm - piegulošas, ar gumijas lentu nostiprinātas sporta brilles, un erekcija, ko viņš vēl pastiprina ar roku.

Attēls kļūst arvien neskaidrāks, jo viņš, dejas solī kustēdamies, tuvojas kamerai, līdz uz ekrāna ir redzama tikai viņa seja. Nu viņš var noregulēt asumu un pēkšņi pa visu ekrānu var skaidri redzēt viņa muti ar kroplo augšlūpu, starp zobiem izbāzto mēli. Augšējā stūrī vēl redzama viena acs, bet tad mute ar labi redzamajiem asajiem zobiem tuvojas, līdz iestājas tumsa, kad zobi saslēdzas ap objektīvu.

Var redzēt, ka nākamos kadrus nav izdevies uzņemt tā, kā gribētos.

Spožā prožektora gaismā kaut kas cilājas un šūpojas. Kad tiek iestādīts asums, izrādās, ka tā ir gulta, kurā Čārlzs Līdss ar pārgrieztu rīkli lokās agonijā. Pietrūkstas misis Līdsa, ar rokām aizsargādamās pret gaismu, un pagriežas, lai dotos palīgā vīram. Viņa cenšas atbrīvoties no palaga un piecelties. Kamera stipri palecas, tā ka ekrānā tikpat kā nekas no gultas vairs nav redzams, bet pēc tam misis Līdsa guļ gultā uz muguras, un zem viņas strauji izplešas tumšs asins traips. Līdss vēl joprojām lokās. Ekrāns uz brīdi satumst pavisam un atkal var just līmējuma vietu.

Kamera vairs nekustas, tā novietota uz statīva. Visi jau miruši. Visi savās vietās. Divi bērni sēž uz grīdas piegultas, viens stūrī un skatās tieši kamerā. Misters un misis Līdsi guļ savā gultā zem palaga. Mistera Līdsa galva un ķermeņa augšdaļa balstās uz spilvena, aukla ap viņa krūtīm nav redzama. Galva pagriezta.

Ar Baāla priesteru cienīgu dejojošu grāciju uz skatuves uznāca Dolarhaids. Asinīm noškiests un kails-izņemot cimdus un brilles-viņš dejoja un žestikulēja kameras priekšā. Piedejojis pie gultas, viņš norauj palagu un paklanās ar matadora cienīgu žestu.

Skatīdamies šo filmu Dolarhaids bija pārklājies sviedriem, viņa biezā mēle ik pa brīdim aplaizīja rētaino virslūpu un viņš stenēja, ar roku palīdzēdams sev saglabāt erekciju.

Viņam par milzu nožēlu no kulminācijas uz ekrāna nekas nebija iznācis. Visu eleganci viņš bija zaudējis, un nesavaldīgi pagriezis kamerai pakaļu, viņš remdēja savas alkas uzekrāna, tad skraideļoja, nekādas dramatiskas pauzes neievērodams, kā sasvilis pa Līdsu guļamistabu un uzvedās lopiski.

Un tomēr tas bija lieliski. Tas bija lieliski - skatīties šo filmu. Taču nekas nebija tik galvu reibinoši kolosāli kā pati akcija.

Vājie punkti pēc Dolarhaida domām bija divi. Pirmais: nepieciešamība pārtraukt filmēšanu, lai nogalinātu, un otrais: viņa aktieriskās dotības uz beigām strauji gāja mazumā. Izskatījās, it kā viņš pēkšņi būtu aizmirsis visu savu labo audzināšanu. Sarkanais Drakons tā nemūžam nebūtu uzvedies.

Nu jā, viņam vēl bija daudz jādara, lai iemiesošanās Sarkanajā Drakonā izdotos pilnībā. Gan jau ar laiku viņam izdosies arī pašos augstākajos līksmības momentos saglabāt kaut kādu estētisku distanci.

Nekādā gadījumā viņš nedrīkstēja padoties. Tas bija viņa dzīves uzdevums. Tas bija Darbs, kas viņu pārdzīvos.

Pirmām kārtām nedrīkstēja zaudēt laiku. Bija laiks izvēlēties nākamos līdzdalībniekus. Viņš jau bija nokopējis vairākas ceturtā jūlija svinību filmas. Vasaras beigās tiks iesūtīts milzums atvaļinājumu filmu. So birumu spēja pārsniegt tikai laiks pēc Pateicības dienas.

Katru dienu neskaitāmas ģimenes iesūtīja viņam savas filmas.

10. nodaļa.

No Vašingtonas uz Birmingemu Greiams lidoja pustukšā lidmašīnā. Viņa vieta bija pie loga, un neviens nesēdēja viņam blakus.

Viņš atraidīja nepievilcīgo sviestmaizi, ko viņam piedāvāja stjuarte, un nolika uz atlokāma galdiņa Džeikobsu lietas sējumus. Uz atsevišķas lapas viņš uzskaitīja Līdsu un Džeikobsu ģimeņu līdzīgās pazīmes.

Abiem pāriem bija jau pāri par trīsdesmit gadu, abiem bija trīs bērni-pa diviem zērfiem un vienai meitenei. Edvardam Džeikobsam gan vēl bija vecākais dēls no pirmās laulības, kurš netika nogalināts, jo dzīvoja atsevišķi koledžā, kur studēja.

Abās ģime/iēs abi vecāki bija ieguvuši izglītību koledžā, un abas ģimenesdzīvoja divstāvu mājā mierīgos dzīvoja mājos rajonos. Misis Džeikobsa un misis Līdsa bija ļoti pievilcīgas sievietes. Ģimenes abonēja apmēram vienādus žurnālus, un kredītkartes tām bija līdzīgās firmās.

Vairāk Greiams neko līdzīgu tajās nesaskatīja. Čārlzs Līdss bija nodokļu padomnieks, bet Edvards Džeikobss - inženieris metalurgs. Atlantos ģimene piederēja pie prezbiterāņu baznīcas, bet Birmingemas ģimene bija katoļi. Līdsi lielāko savas dzīves daļu bija nodzīvojuši Atlantā, bet Džeikobsu ģimene Birmingemā bija neseni ienācēji no Detroitas.

Vārdi "nejauša izvēle" Greiamu nepārliecināja vairāk kā vaļā atstāta ūdenskrāna šalkoņa. "Upuru izvēle ir nejauša, nekāda redzama motīva nav," - šādas frāzes bija lasāmas visu avīžu ziņojumos par šīm krimināllietām, un policisti to pašu nevarīgās dusmās izgrūda caur zobiem.

Nejauša, protams, šī izvēle nebija. Greiams zināja, ka masu vai sēriju slepkavas savus upurus izvēlas pēc tikai viņiem vien zināmiem kritērijiem.

Maniaku kaut kas šajās ģimenēs bija saistījis, tāpēc viņš tās bija iznīcinājis. Varbūt viņš tās bija ļoti labi pazinis-tā vismaz Greiams cerēja - bet varbūt, ka viņš ar tām nebija personīgi pazīstams. Par vienu gan Greiams nešaubījās: slepkava noteikti bija abas ģimenes redzējis pirms tam, kad nolēma tās slepkavot. Viņš tāpēc bija tās izvēlējies starp daudzām citām, ka tās viņa acīs bija bijušas pievilcīgas, turklāt bija skaidrs, ka pievilcības lauvas tiesa pienācās sievietēm. Bet kas bija pārējais KAUT KAS, kas saistīja maniaku?

Abu noziegumu norisē arī bija zināmas atšķirības.

Piemēram, Edvards Džeikobss tika nošauts, kad ar kabatas lukturīti rokās kāpa lejup pa kāpnēm. Acīmredzot viņu bija pamodinājis troksnis mājā.

Misis Džeikobsa un viņas bērni tika nogalināti ar šāvienu galvā, bet misis Līdsa saņēma lodi vēderā. Abas reizes slepkava ir šāvis ar automātisku 9 mm ieroci. Šautajās brūcēs tika atrastas tērauda skaidiņas, kas liecināja par paštaisītu trokšņa slāpētāju. Uz patronām nekādu pirkstu nospiedumu nebija.

Ar nazi bija noslepkavots tikai Čārlzs Līdss. Dr. Prinss uzskatīja, ka naža asmens ir bijis izcili plāns un ass.

Grūtāk slepkavam gāja ar iekļūšanu namā. Džeikobsu mājā viņš ar troksni bija izcēlis durvis, kas ved uz dārzu, pie Līdsiem toties ielauzies klusi ar stikla griezēja palīdzību.

Birmingemas fotogrāfijās nebija redzams tik daudz asiņu, kā Līdsu namā, bet arī te asins traipi, kuri atradās uz guļamistabas sienām apmēram metra augstumā, liecināja, ka slepkavam vajadzīga publika. Birmingemas policija bija pārbaudījusi visus līķus, nagu virsmas ieskaitot, attiecībā uz pirkstu nospiedumiem, bet velti. Līķi šai karstajā gadalaikā jau sen bija apbedīti, tāpēc nebija cerību iegūt vēl kādu pirksta nospiedumu tādā pašā veidā kā uz Līdsu zēna acs.

Abās notikuma vietās policija bija atradusi gaišus matus, vienas un tās pašas siekalas, tāpat sperma sakrita.

Greiams nolika sev priekšā divu smaidošu ģimeņu moment- uzņēmumus un pētigi lūkojās uz tiem. Lidmašīnas motoru zumēšana tikai pastiprināja klusumu.

Kas maniaku bija saistījis tieši šajās ģimenēs? Greiams bija pārliecināts, ka kaut kur ir kāds kopīgs faktors un ka viņš drīz to atradīs.

Citādi viņam nāksies apmeklēt vēl veselu rindu līdzīgu namu ar

Kodēja atstātajām drausmīgajām pēdām.

Greiams bija noskaidrojis visas vajadzīgās adreses jau Atlantā un lidostā tikai pa telefonu sazinājās ar vietējo policiju. Lidostā noīrētajā mašīnā viņam pa visām spraugām tecēja virsū gaisa dzesinātājā uzkrājies ūdens.

Vispirms viņš apmeklēja Gihena mākleru biroju Denisona avēnijā.

Gihens bija gara auguma vīrs ar pliku galvvidu. Viņš smaidīdams steidzās Greiamam pretī pa tirkīzzaļo grīdceliņu, lai sasveicinātos, bet smaids izdzisa, kolīdz Greiams pateica, kas viņš ir, un palūdza Džeikobsu nama atslēgu.

-Vai arī šodien tur policisti formas tērpos čumēs un mudžēs? - viņš jautāja, dramatiski uzlicis roku uz pieres.

- To es nezinu.

- Man atliek vienīgi cerība. Šai pēcpusdienā ir pieteikušies divi iespējami pircēji, kuri vēlas apskatīt māju. Tā ir skaista māja. Kad cilvēki to ierauga, viņi aizmirst visu pārējo. Pagājušo ceturtdien es uz turieni aizvedu vienu pensionāru pāri, viņi bija noteikti nolēmuši pārcelties uz saulainajiem dienvidiem. Mēs jau bijām tikuši diezgan tālu, tas nozīmē, ka mēs jau apspriedām maksāšanas noteikumus, un viņi bija gatavi trešo daļu no summas samaksāt uzreiz skaidrā naudā, kad pēkšņi piebrauca mašīna ar policistiem. Abi vecie ļaudis viņiem uzdeva dažus jautājumus un jums vajadzēja dzirdēt atbildes! Kungi no policijas viņiem visu attēloja tik dabiski un nepiespiesti, parādīja, kur kurš līķis gulējis… Es tos idiotus biju gatavs nožņaugt. Un, protams, pēc tam es vairs dzirdēju tikai: "Liels paldies, Gihena kungs, par jūsu pūlēm, uz redzēšanos!" Es kā muļķis vēl viņiem skaidroju, ka no tā visa nekādas pēdas nav palikušas, bet viņi vienkārši neklausījās. Un tad viņi aizgāja, nedaudz grīļīgi… un neatskatīdamies.

- Vai jūs nerādījāt šo māju vientuļiem vīriešiem?

-  Neviens pie manis nav griezies. Mēs māju jau piedāvājām vairākās aģentūrās, bet es neticu, ka kāds neprecēts cilvēks to gribētu. Šākt remontu mums atļāva nesen, tāpēc mēs to pabeidzām tikai pagājušo otrdien. Sienas nācās krāsot divas, bet vietām pat trīs reizes. Fasādi mēs neesam pabeiguši vēl šodien. Taču tagad māju jau droši var rādīt.

- Kā jūs vispār varat pārdot māju, ja nav nokārtots jautājums par mantiniekiem?

-  Ar pirkšanas līgumu, protams, nāksies pagaidīt, bet līdz tam mēs varam visu sagatavot. Nākamie īpašnieki var ievākties mājā pēc savstarpējas vienošanās. Katrā gadījumā kaut kas man ir jādara. Finanses nevar iesaldēt, un katra diena, kad māja stāv tukša, maksā man labu naudiņu.

-  Kurš ir mistera Džeikobsa atstātā īpašuma pārvaldnieks?

-  Bairons Metkāfs no Metkāfa un Bārnsa. Kā jūs domājat, cik daudz laika jums vajadzēs?

- To es tagad nevaru pateikt. Līdz bušu galā.

-Jūs varat man atslēgu atsūtīt pa pastu, kad vien vēlaties. Tad jums nebūs speciāli jānāk šurp.

Piebraucot pie Džeikobsu nama, Greiamam bija sajūta, ka viņš velti cenšas sameklēt sen pagaisušas pēdas. Māja atradās nesen uzbūvētā rajonā piepilsētas robežas. Viņam nācās to meklēt kartē, jo uzreiz neizdevās atrast nobraucamo ceļu no šosejas.

Bija pagājis vairāk nekā mēnesis kopš tā laika, kad tika noslepkavota Džeikobsu ģimene. Ko viņš toreiz darīja? Viņam bija jāiebūvē divi dīzeļmotori kādā divdesmit metru garā kuterī un Āraidžs, kurš strādāja ar celtni, signalizēja, ka vajag tos nolaist vēl par vienu centimetru dziļāk. Pēcpusdienā atnāca Mollija, un viņi trijatā iekārtojās zem pusgatavā kutera vadītāja kabīnes jumta; viņi noēda vienu milzu krabi, ko Mollija bija atnesusi, un dzēra ledusaukstu alu no bundžām. Āraidžs skaidroja, kā vislabāk notīrīt langustus, un zīmēja viņu astes putekļos uz klāja. Saules stari, atspoguļojoties ņirbuļojošajos vilnīšos, krita uz gaisā lidojošo kaiju vēderiem.

Tagad Greiamam uz krekla šļakstēja ūdens no īrētās mašīnas gaisa dzesinātā ja, un viņš atradās Birmingemā, kur nav ne krabju, ne kaiju. Mašīna slīdēja gar pļavās sastādītiem kokiem, starp kuriem ganījās zirgi un kazas. Gar ielas kreiso pusi bija izpletusies Stounbridža - vecs un dārgs dzīvojamais kvartāls, kur reti varēja atrast tiešām skaistu māju, bet kur netrūka greznu jaunbagātnieku villu.

Plakātu par to, ka namu pārd, viņš ieraudzīja jau simt metru iepriekš, jo vienīgi Džeikobsu nams atradās ielas labajā pusē. Ietve no piebraucamā ceļa malā augošo pekanriekstkoku sulas bija lipīga. Kāds galdnieks mainīja logiem rāmjus. Kad Greiams sāka staigāt ap māju, vīrs viņu sveicināja.

Vienu ar akmens plāksnēm izliktu terasi apēnoja milzīgs osis. Naktī lapotne aizsedza mājas ārējo apgaismojumu,un maniaks tieši šeit bija ielauzies mājā. Durvis jau bija nomainītas-stikla durvju alumīnija rāmjiem vēl bija izgatavotājas firmas uzlīmes. Turklāt jaunajām durvīm bija vēl arī dekoratīvas tērauda restes. Arī pagraba durvis bija nomainītas; tās bija notērauda, un tām bija pielikta laba atslēga. Uz terases bija sakrautas vairākas kastes ar baseina inventāru.

Greiams iegāja iekšā. Kailas grīdas un sastāvējies gaiss. Viņa soļi dobji atbalsojās tukšajās istabās.

Jaunie spoguļi vannas istabās nekad nebija atspoguļojuši ne Džeikobsu ģimenes, ne slepkavas seju. Uz katra vēl bija redzams bālganas līmes traipiņš, kur bija atradusies cenas zīme. Kādā guļamistabas stūrī uzgrīdas gulēja salocīta sega. Greiams nosēdēja uz tās tik ilgi, ka saules stari, kas pa logu krita uz grīdas, pavirzījās par viena dēļa tiesu.

Viss bija pazudis. Te vairs nebija nekā.

Ja viņš uz šejieni būtu atnācis uzreiz pēc Džeikobsu ģimenes nogalināšanas, varbūt Līdsi tagad būtu vēl dzīvi? Greiams pārdomāja, cik smaga ir šāda atbildība.

Šīs domas tirdīja Greiamu arī tad, kad viņš pameta namu un atkal stāvēja zem klajas debess.

Greiams, rokas kabatās sabāzis, salīcis stāvēja pekanriekstkoka ēnā un skatījās uz piebraucamo ceļu, kas savienoja Džeikobsu mājas pagalmu ar ielu.

Kā slepkava bija tuvojies mājai? Katrā ziņā atbraucis ar mašīnu. Kur viņš to bija novietojis? Tikai ne uz šī piebraucamā ceļa, kur to naktī ievērotu jebkurš, - tā domāja Greiams, bet policija uzskatīja, ka viņš mašīnu atstājis tieši te.

Viņš aizgāja līdz ielai, kuras abās pusēs, cik vien tālu viņa skats sniedza, bija grāvji. Tiesa, tie bija izžuvuši un sekli, tā ka slepkava būtu varējis noslēpt mašīnu arī kaut kur apkārtējos krūmos, kas bija biezi saauguši ielas labajā pusē.

Tieši Džeikobsu mājai pretīatradās vienīgais ceļa atzarojums uz Stounbridžu. Uz norādījuma plāksnītes bija rakstīts, ka šim kvartālam pašam irsavs patruļdienests. Sveša mašīna te noteikti tiktu pamanīta, tāpat svešs vīrietis, kurš pa to būtu gājis kājām nakts vidū. Tātad Stounbridžā viņš mašīnu atstāt nevarēja.

Greiams iegāja atpakaļ mājā un pārsteigts konstatēja, ka tele fons nav atslēgts. Viņš piezvanīja meteoroloģiskajam dienestam un noskaidroja, ka dienā pirms slepkavības ir bijuši nokrišņi līdz 75 mm. Tas nozīmēja, ka ar mašīnu grāvjiem nevarēja tikt pāri. Tātad ielas malā krūmos mašīna palikt nevarēja.

Kad Greiams gar balti krāsoto žogu devās dārza dzijumā, viņu gar žoga otru pusi pavadīja zirgs, kurš tur ganījās. Greiams iedeva dzīvniekam cepumu un tas palika stāvam, kamēr Greiams apgāja darbarīku šķūni un pa otru pusi nāca atpakaļ.

Viņš palika stāvam pie bedrītes, kur Džeikobsu bērni aiz šķūņa bija apbedījuši kaķi. Kad viņš par to Atlantā runāja ar Springfīldu, viņš bija iedomājies, ka tas būs nokrāsots baltā krāsā, bet izrādījās, ka tas ir tumši zaļš.

Bērni kaķi bija ietinuši galdautā un iezārkojuši kurpju kastē ar ziediņu ķepās.

Mājdzīvnieku apbedīšana bērniem vienmēr ir ļoti nopietna procedūra. Vecāki parasti atrod sev nodarbošanos mājas dziļumā, kaunēdamies tajā piedalīties. Bērni, skatīdamies cits uz citu, atklāj jaunus pārdzīvojumus savās sāpēs par zaudējumu. Viens noliec galvu, citi seko viņa paraugam, bet tad ar interesi vēro darbības ar lāpstu. Tad seko diskusija, vai kaķis nokļūs debesīs pie Jēzus Kristus. Vēl labu laiku pēc tam viņi ir neparasti klusi.

Pēkšņi, skatoties uz bedri, Greiamam kļuva skaidrs, ka pēc tam, kad slepkava bija nogalinājis kaķi, viņš vēroja, kā bērni to atrod un apglabā. Šo izrādi viņš noteikti negribēja palaist garām.

Skaidrs, ka viņš nebrauca divreiz, lai vispirms nogalinātu kaķi un tad - visu ģimeni. Viņš atbrauca, nožņaudza kaķi, noskatījās, kā bērni to apglabā, un sagaidīja nakti.

Nekādi nebija iespējams noskaidrot, kur bērni bija kaķi atraduši. Policija nebija atradusi nevienu, kas būtu runājis ar Džeikobsu ģimeni pēc divpadsmitiem dienā, tātad desmit stundas pirms slepkavibas.

Kā slepkava līdz šejienei bija atkļuvis un kur viņš nogaidīja?

Tūlīt aiz žoga sākās biezi krūmi, kas aizņēma apmēram 30 metrus plato joslu līdz meža malai. Greiams izvilka saņurcīto pilsētas plānu no bikšu kabatas un izgludināja pret žogu. Plānā bija iezīmēta šaura meža strēmele, kuras otru malu veidoja ceļš, kas puskilometru uz dienvidiem gāja paralēli šai ielai.

Greiams izbrauca no mājas un, skatīdamies uz kilometru skaitītāju, aizbrauca līdz šim ceļam. Nobraucis pa to apmēram tikpat daudz kā pa ielu, viņš pārsteigts savā priekšā ieraudzīja sociāli atbalstāmo iedzīvotāju daudzdzīvokļu mājas. Tās bija tik jaunas, ka nebija iezīmētas pilsētas plānā. Viņš novietoja mašīnu kādā stāvvietā. Citas mašīnas šai stāvvietā bija vecas un nekoptas. Divas bija iebukņītas.

Melni puikas lēkāja pie kāda vientuļa basketbola groza bez tīkla. Greiams palika kādu brīdi pie mašīnas, lai pavērotu viņu spēli.

Viņš labprāt novilktu savu žaketi, bet 44. kalibra šaujamais un kamera pie jostas piesaistītu viņam uzmanību. Kad cilvēki blenza uz viņa pistoli, viņam vienmēr bija nelāgi ap dūšu.

Komanda, kas bija ģērbusies kreklos, sastāvēja no astoņiem spēlētājiem, bet līdz jostas vietai plikie bija veseli vienpadsmit. Tiesneša nebija.

Viens mazulis no plikajiem, ko citi bija atgrūduši, dusmīgi aizstāja mājās, bet nedaudz vēlāk, ar kēksu stiprinādamies, atgriezās un atkal iejuka mudžeklī.

Bumbu sitienu un uzbudinātās klaigāšanas radītās skaņas ievērojami uzlaboja Greiamam noskaņojumu.

Grozs, basketbols. Greiamam pavisam negaidot radās apjauta, ka gan Līdsu, gan Džeikobsu ģimenei bija piederējis milzum daudz lietu. Laivas, sporta un tūrisma inventārs, kameras, medību ieroči un makšķeres. Tātad vēl vienā punktā abas ģimenes bija līdzīgas. Taču, domājot par Līdsiem un Džeikobsiem, kādi tie bija bijuši dzīvi, viņš pēkšņi atcerējās, kādi tie izskatījās pēc nāves, tāpēc viņš vairs nespēja noskatīties bērnu spēlē. Viņš dziļi ievilka elpu, pārgāja pāri ceļam un iegāja mežā.

Pamežs, kas sākumā likās ļoti biezs, kļuva daudz retāks, tikko sākās priedes. Mežā valdīja patīkams vēsums un klusums. Starp kokiem atskanēja dažu sīļu komentārs par Greiama klātbūtni.

Vispirms viņam nācās iet lejup, līdz viņš sasniedza izžuvuša strauta gultni. Tam blakus auga dažas cipreses. Sausajā, sarkanajā mālā bija redzamas tikai peļu un mazgātājlācīšu pēdas. Šur un tur gadījās arī pa kādam cilvēka pēdu nospiedumam, bet galvenokārt tās bija atstājušas bērnu kājas. Tā kā to kontūras bija izplūdušas, tad bija skaidrs, ka tas noticis jau kopš vairākām lietusgāzēm.

Aiz strauta gultnes atkal bija jāiet nedaudz kalnup. Augsne bija smilšaini mālaina un visapkārt zem priedēm auga papardes. Drīz mežs beidzās.

Pēc pāris metriem viņš caur krūmiem ieraudzīja Džeikobsu nama augšējo stāvu.

Tad viņam nācās pacīnīties, lai izlauztos caur biežņu, kas bija viņa augumā. Beidzot viņš apstājās pie žoga un skatījās dārzā.

Slepkava varēja mašīnu atstātsociāli atbalstāmo kvartāla stāvvietā un tad atnākt šurp caur mežiņu. Viņš varēja ievilināt kaķi šajos krūmos, lai šeit nožņaugtu, un tad saliecies, ar beigtā dzīvnieka ļengano ķermeni rokā, pielavīties pie žoga, aizkura spēlējās bērni. Greiams spēja iedomāties, kā kaķis bez skaņas, bez griešanās gaisā, lai nokristu uz ķepām, lido pāri žogam.

To noziedznieks neapšaubāmi bija izdarījis dienā. Naktī bērni kaķi nebūtu atraduši un apbedījuši.

Viņš kaut kur gaidīja, lai redzētu, kā bērni beigto kaķi atrod. Vai viņš visu karsto laiku notupēja te, šajos krūmos? Pie žoga bērni vai kāds cits no mājas iemītniekiem viņu ieraudzītu. Jo tālāk krūmājā viņš būtu atkāpies, jo mazāk viņš varētu redzēt. Maniaks noteikti bija devies atkal atpakaļ meža vēsumā, un tāpat darīja arī Greiams.

Birmingemas policija, protams, bija rūpīgi pārmeklējusi plašo teritoriju, kura atradās aiz mājas. Greiams redzēja pēdas, kuras kriminālmeklēšanas ierēdņi bija atstājuši, vandoties pa sūnām un vecām lapām. Bet toreiz nebija zināms par kaķi. Policisti meklēja lietišķospierādījumus- pazaudētus priekšmetus, pēdu nospiedumus un tamlīdzīgi. Bet viņi netika meklējuši novērošanas posteni.

Viņš iespraucās mežā tieši aiz mājas un tad pagājās pa ēnas zonas robežu. Gandrīz uzreiz viņš nokļuva uz neliela paugura, no kura bija labi redzams viss Džeikobsu dārzs.

Tad viņš apmēram stundu staigāja pa šo pauguru, līdz pamanīja mazu gaismas atspīdumu zālē. Pēc tam viņam vēl labu brīdi nācās pārmeklēt šo vietu, lai atrastu metālisko priekšmetu: tas bija limonādes kārbas izraujamais gredzens, kas bija iekritis gobas pērnajās lapās. Šī goba šeit starp priedēm bija vienīgais lapu koks.

Viņš bija ieraudzījis riņķīti no apmēramdivu metru attāluma, taču nemetās to uzreiz meklēt un pacelt, bet ar acīm centimetru pa centimetram izpētīja visu gobas apkārtni. Tad viņš ar vienu lēcienu nokļuva pie koka stumbra un sāka attīrīt zemi no lapām, lai būtu drošs, ka neiznīcinās iespējamos pēdu nospiedumus. Taču viņš meklēja veltīgi - nobirušo lapu paklājam nekādas pēdas nebija varējušas izspiesties cauri.

Blakus limonādes atveramajam gredzenam viņš atrada arī ābola serdi, kuru kukaiņi bija apskrubinājuši pavisam pliku. Putni bija izknābājuši ābola sēkliņas. Nākamās desmit minūtes viņš veltīgi meklēja, tad apsēdās ar muguru pret stumbru, lai izstieptu sāpošās kājas.

Viņa acu priekšā dejoja knišļu bars. Pa lapas apakšu rāpās resns kāpurs.

Tieši viņam virs galvas uz zara bija redzama sakaltusi sarkanu dubļu piciņa, kas varēja būt noberzusies kurpju zolei no papēža piestiprinājuma vietas.

Greiams uzkāra savu žaketi uz nokaltuša zara gala un, neizlaizdams no acīm sakaltušo piciņu, uzmanīgi uzrāpās kokā gar stumbra pretējo pusi. Desmit metru augstumā viņš labi redzēja Džeikobsu namu, kas bija apmēram 150 metru attālumā no šejienes. No augstuma māja izskatījās nedaudz savādāka, jo nu vairāk bija redzams tumšais jumts. No šejienes dārzs un šaurā zemes strēmele aiz šķūņa bija redzama kā uz delnas. Ar labu tālskati noteikti varēja saskatīt arī dārzā esošo sejas izteiksmi.

Tālumā Greiams dzirdēja klusinātu automašīnu troksni; kaut kur rēja suns. Un tad, nervus bendēdamas, sāka čirpstēt dažas cikādes, nomācot visus citus trokšņus.

Tieši virs Greiama atradās kāds spēcīgs zars, kurš platā leņķī auga Džeikobsu nama virzienā. Viņš uzrāpās vēl drusku augstāk, līdz zars bija viņa acu augstumā.

Starp zaru un stumbru tieši blakus viņa vaigam bija iespīlēta tukša limonādes pudele.

- Lieliski, - Greiams čukstēja, pieglauzdamies koka stumbram. - Augstais Dievs, jā. Tas ir labi, manu pudelīt.

Protams, to šeit varēja pamest arī kāds bērns.

Greiams rāpās augšup tik ilgi, kamēr tas sāka kļūt bīstami un tad paskatījās uz lielo zaru no augšas.

Vienā vietā miza uz zara virsmas bija ar nazi nodrāzta līdz zaļajai korķa kārtiņai, un tieši pretī Greiamam vīdēja laukumiņš apmēram spēļu kārts lielumā. Taisnstūra vidū varēja redzēt baltā, svaigas koksnes krāsā iegravētu zīmi.

Zīme.

Darbs bija izpildīts ārkārtīgi rūpīgi, acīmredzot, ar ļoti asu un plānu nazi. Tas nekādā gadījumā nebija bērna roku darinājums.

Greiams rūpīgi nofotografēja zīmi no dažādiem skatu punktiem. No zara ļoti labi varēja redzēt māju, turklāt šo novērošanas punktu vēl bija uzlabojusi cilvēka roka. Virs Greiama galvas atradās kāda nokniebta zara stumbenis. Acīmredzot zars bija aizsedzis skatu. Koksne bija stipri saspiesta un griezuma gals viegli saplacināts.

Ar acīm Greiams meklēja nokniebto zaru. Ja tas būtu bijis zemē, tad Greiams jau sen būtu to pamanījis. Jā, tur tas, aiz červeļainām lapām aizvēries, karājās zaļajā lapotnē.

Laboratorijā būs nepieciešamas abas daļas, lai aprēķinātu instrumenta griezējvirsmu leņķi. Tas nozīmēja, ka viņam vēlreiz būs jānāk uz šejieni, paņemot līdzi zāģi. Viņš vairākkārt nofotografēja apkaltušo zaru. Šai laikā viņš klusītēm murmināja.

Tātad pēc tam, kad tu nobeidzi kaķi un iemeti to dārzā, tu, draudziņ, uzrāpies šeit augšā. Tu vēroji bērnus un kavēji sev laiku, sapņodams un nodarbodamies arkokgrebumiem. Iestājoties tumsai, tu redzēji viņu siluetus gaiši apgaismotajos logos, līdz tika nolaistas žalūzijas un gaismas viena pēc otras izdzisa. Tad tu norāpies lejā un ielauzies mājā. Tā taču bija, vai ne? Ar kabatas lukturīti zobos un pilnam mēnesim spīdot tas noteikti nebija grūti.

Turpretī Greiamam gan nebija viegli. Ar kāda žagara galu aizķēris limonādes pudeli, viņš izcēla to no zaru stakles un tad piesardzīgi rāpās lejā, turēdams šo žagaru zobos.

Atgriezies stāvvietā daudzdzīvokļu namu kvartālā, Greiams ieraudzīja nepieklājīgu uzrakstu, kuru kāds ar pirkstu bija uzvilcis putekļos uz viņa mašīnas spārna. Uzraksta augstums liecināja, ka pat ļoti jauni šī kvartāla iedzīvotāji rakstītprasmi bija jau apguvuši.

Viņš jautāja sev, vai slepkavas mašīnai arī kāds pirkstelis nebija kaut ko ierakstījis putekļos.

Vispirms Greiams nosēdēja dažas minūtes mašīnā un skatījās augšup uz logu rindām. Namū blokā bija vismaz simt dzīvokļu. Varbūt kāds vēl atcerējās svešo balto, kurš vēlu vakarā atgriezās pie savas mašīnas? Bija vērts pamēģināt, lai gan kopš tā laika bija pagājis vairāk nekā mēnesis. Bet, lai izjautātu katru iedzīvotāju iespējami īsākā laikā, bija nepieciešams Birmingemas policijas atbalsts.

Viņš cīnījās pret vēlmi nosūtīt pudeli pa taisno Džimijam Praisam uz Vašingtonu. Taču bez Birmingemas policijas iztiktnevarēs, tāpēc labāk bija vispirms to nodot vietējiem speciālistiem. Arī šejienieši varēja to nopūderēt, lai atrastu pirkstu nospiedumus. Diemžēl laiks un skābi saturošās sviedru daļiņas varēja tos izdzēst. Taču Praiss varēs izpētīt pudeli arī vēlāk, ja vien to neviens nebūs aizticis ar kailām rokām. Bija labāk lietišķo pierādījumu vispirms iesniegt policijā. Toties griezumam mizā FIB Dokumentu nodaļa metīsies virsū kā izsalkušu suņu bars. Par laimi, fotogrāfijas varēja pavairot tādā skaitā, lai to pietiktu visiem.

No Džeikobsu nama viņš piezvanīja policijai. Slepkavību izmeklēšanas komisijas ierēdņi atdrāzās tieši tajā brīdī, kad mākleris Gihens veda namā iekšā potenciālos pircējus.

11. nodaļa.

Kad ēdnīcā ienāca Dolarhaids, Ailīna tikko bija atšķīrusi NATIONAL TATTLER un patlaban lasīja satraucošu rakstu "Netīrumi maizē!". Tā iespaidā Ailīna apēda tikai sendviča tunča pildījumu.

Dolarhaida acis, kuras bija paslēptas aiz sarkanām brillēm, pārskrēja pirmās lappuses virsrakstiem. Blakus virsrakstam "Netīrumi maizē!" bijavēlciti, kairinošāki:"Elvisa mīlasligzdiņasfotogrāfijas speciāli TATTLER!!", "Radušās cerības vēža upuriem!" un pats galvenais: "Hanibals no kanibālu cilts palīdz policijai izmeklēt Kodēja briesmu darbus".

Viņš stāvēja pie loga, domās iegrimis, un maisīja kafiju, līdz izdzirdēja, ka Ailīna pieceļas. Viņa iemeta savus papīra traukus atkritumu urnā un gribēja tur mest arī avīzi, kad Dolarhaids viegli piesita viņai pie pleca.

- Ailīn, vai es drīkstētu palūgt jūsu avīzi?

- Bet protams, mister Dī. Es to pērku tikai horoskopa dēļ.

Dolarhaids izlasīja avīzi savā kabinetā aiz slēgtām durvīm.

Fredijs Launds bija uzrakstījis veselus divus rakstus otrajā un trešajā lappusē. Viens no tiem bija ļoti krāsaina un elpu aizraujoša, tomēr stipri neveikla Līdsu un Džeikobsu ģimeņu slepkavības gaitas rekonstrukcija. Fredijsgandrīz visu bija izsūcis no pirksta, jo policija diemžēl bija bijusi stipri atturīga.

Par pirmo rakstu Dolarhaids nicīgi saviebās.

Otrs viņu interesēja daudz vairāk, kaut gan tas bija negaidīti īss, salīdzinot ar milzīgo virsrakstu piFmajā lappusē.

GARiGI SLIMS NOZIEDZNIEKS SNIEDZ KONSULTĀCIJU

PAR PAŠLAIK DARBOJOŠOS MASU SLEPKAVU POLICISTAM, KURU PATS REIZ CENTIES NOGALINĀT.

MŪSU REDAKCIJAS PĀRSTĀVIS FREDIJS LAUNDS

Čespīka, M.D. FIB skalpu mednieki vēl joprojām nav tikuši uz pēdām Kodējam-Birmingemas un Atlantos slaktiņu psihopātiskajam vaininiekam. Šī iemesla dēļ vienam no viņiem ir nācies doties pēc padoma pie mūsu laiku briesmīgākā masu slepkavas, kurš pašlaik ir ieslodzīts garīgi slimo dziednīcā.

Dr.Hanibalu Lekteru, par kura briesmīgajām zvērībām mūsu lasītāji šajās lappusēs tika .informēti pirms trim gadiem, šonedēļ Cespīkas garīgi slimo dziedinātavas paaugstinātās uzraudzības zonā apciemoja FIB superaģents Viljams (Bills) Greiams.

Greiams gandrīz zaudēja dzīvību, kad Lekters viņu ievainoja apcietināšanas laikā.

Tagad Greiams ir atgriezies aktīvajā dienestā, kuru bija pāragri pametis, un vada Kodēja noziegumu izmeklēšanu.

Parkogan runāja divi nāvīgi ienaidnieki? Ko Greiams gribēja no Lektera?

"Tāds ar tādu saprotas," tā kāds augsts FIB ierēdnis komentēja Greiama rīcību šo rindiņu autoram. Ar to viņš laikam gribēja teikt, ka Hanibals no kanibālu cilts ir ne tikai bēdīgi slavenais masu slepkava, bet arī izcils un visnotaļ atzīts psihiatrs.

VAI VARBŪT VIŅŠ RUNĀJA PAR GREIAMA UZTURĒŠANOS LĪDZiGĀ IESTĀDĒ?

Kā no drošiem avotiem zināms, Greiams, kādreizējais tiesu medicīnas docents FIB akadēmijā Kventiko, arī ir apmēram četras nedēļas vismaz vienu reizi ārstējies nervu dziednīcā…

Attiecīgās FIB instances vienmēr ir liegušās nosaukt iemeslus, kāpēc šādu nopietnu izmeklēšanu ir uzticēts vadīt cilvēkam, kuram bijis jāārstējas tādā iestādē.

Par Greiama psihisko problēmu raksturu nekādu skaidrību iegūt neizdevās, bet kāds šīs dziednīcas agrākais kalpotājs, vārdā Evanss, runāja par "smagām depresijām".

Gārmons Evanss strādāja par uzraugu Betzedas Nevila hospitālī 1975. gadā, kad Greiams tur tika ievietots psihiatriskajā nodaļā, tieši pēc tam, kad bija nošāvis Garetu DžeikobuHobsu-"žņaudzēju no Minesotas", kurš astoņus mēnešus bija iedvesis šausmas visai Mineapolisai.

Pēc Evansa vārdiem, slimnīcā Greiams sākumā bijis stipri ierāvies sevī, turklāt diezgan ilgi atteicies pieņemt jebkādu ēdienu.

Greiams faktiski nekad nav bijis FIB aģents. Tie, kuri par šādām lietām ir informēti, domā, ka tas saistīts ar stingro FIB darbinieku izvēli: jebkādas psihiskās labilitātes pazimes apgrūtina karjeru šajā organizācijā.

No FIB avotiem ir zināms tikai tas, ka sākotnēji viņš ir strādājis laboratorijā, kur parādījis izcilas spējas, tad ārējā dienestā kļuvis par tādu kā atsevišķu lietu speciālizmeklētāju, līdz galu galā sācis lasīt lekcijas FIB akadēmijā.

TATTLER ir arī izpētījis, ka agrāk Greiams kalpojis policijā Ņūorleānas Slepkavību komisijas sastāvā, taču no turienes aizgājis, lai iestātos Džordža Vašingtona universitātes tiesu medicīnas fakultātē.

Kāds viņa Ņūorleānas laika bijušais kolēģis izteicās: "Nu, varētu teikt, viņš ļoti priekšlaicīgi aizgāja pensijā, bet FIB ļaudīm laikam ir ērti grūtā brīdī saukt viņu palīgā. Tas irtikpatērti, kā turēt mājā odzi aizsardzībai. Drusku riskanti, un to arī reti kad dara, bet tā lieliski iznicina mokasīnčūskas".

Dr.Lekters ir notiesāts uz mūžu. Ja viņu kādreiz atzītu par garīgi veselu vai izveseļojušos, tad no jauna tiesātu par deviņu cilvēku noslepkavošanu.

Lektera advokāts mums pastāstīja, ka masu slepkava kavē sev laiku, publicēdams dažādos zinātniskos žurnālos spožus rakstus par psihiatrijas problēmām un rosīgi apmainīdamies vēstulēm ar izciliem šīs nozares spīdekļiem.

Dolarhaids beidza lasīt un pievērsās fotogrāfijām. Šim rakstam bija pievienotas tikai divas. Vienā no tām Dr. Lekters bija redzams ar roku dzelžiem pieslēgts pie policijas mašīnas durvju roktura. Otrajā bija redzams Greiams, iznākam no Cespīkas hospitāļa. Turklāt raksta beigās vēl bija pievienots mazs Fredija Launda uzņēmums.

Dolarhaids ilgi skatījās uz fotogrāfijām. Viņš ar pirkstu galiem pāris reižu pārvilka pāri apdrukātajam papīram, lai sajustu tā raupjo virsmu. Tipogrāfijas krāsa izsmērējās, un viņa pirkstgali kļuva melni. Viņš samitrināja papīru ar mēli un notīrīja nosmērēto vietu ar dzēšamo gumiju. Tad viņš izgrieza rakstu un iebāza to bikšu kabatā.

Mājupceļā Dolarhaidsnopirka deguna pilienus un viegli izjūkošu tualetes papīru. Kā dabai vismazāk kaitīgu, to īpaši iesaka lietot laivās un kempingos.

Dolarhaids, neraugoties uz savām alerģiskajām iesnām, jutās lieliski. Tāpat kā daudziem, kas pārcietuši deguna operāciju, viņam deguna ejās nebija matiņu, tāpēc laiku pa laikam viņu piemeklēja alerģiskais siena drudzis. Un bieži arī augšējo elpvadu iekaisumi.

Kad viņam kādas avārijas dēļ uz Misūri tilta nācās desmit minūtes pavadīt sastrēgumā, viņš bija ļoti pacietīgs. Viņa melnā pikapa kabīnē, kas bija izklāta ar tepiķiem, bija patīkami vēsi. Kasešu magnetofons klusi atskaņoja Hendeļa Ūdensmūziku.

Viņa pirksti mūzikas taktī kustējās uz stūres un laiku pa laikam viegli pieskārās degunam.

Cieši blakus viņa mašīnai bija apstājies kabriolets, kurā nervozēja un garlaikojās divas sievietes. Viņām mugurā bija krietni virs vidukļa mezglā sasieta blūze un šorti. No sava pikapa augstumiem Dolarhaids skatījās lejup uz kabrioletu. Sieviete uz sēdekļa blakus braucējai bija atgāzusi galvu atpakaļ un uzlikusi kājas uz vadītāja paneļa. Šai pozā uz viņas plikā vēdera bija izveidojušās divas krunkas. Viņas kreisā gurna iekšpusē Dolarhaids ieraudzīja zilumu. Tad sieviete sajuta viņa skatienu, nosēdās taisni un sakrustoja kājas. Viņas sejā parādījās ar komplimentiem pārsātinātas vienaldzības izteiksme.

Tad viņa kaut ko pateica sievietei, kura sēdēja pie stūres, un abas skatījās vairs tikai taisni uz priekšu. Dolarhaids saprata, ka tās bija runājušas par viņu. Viņš bija NEIEDOMĀJAMI priecīgs, ka viņam no tā nebija ne silts, ne auksts. Bija palicis vairs ļoti maz kā tāda, kas varētu viņā radīt dusmas. Viņam kļuva skaidrs, ka viņi arvien vairāk un vairāk it kā ietinas apskaidrotas cieņas pilnā mierā, kas viņam tik ļoti piestāvēja. —

Mūzika bija ļoti skaista.

Sastrēgums pamazām sāka likvidēties. Dolarhaids varēja braukt, bet blakus rindai vēl bija jāgaida. Viņš priecājās, ka drīztiks mājās. Mūzikas ritmā bungodams pa stūri, viņš nolaida logu.

Viņš pamatīgi atkrēpojās un uzspļāva sievietei, kura tai brīdī atradās tieši zem viņa, zaļganu siekalu kunkuli uz plikā vēdera zem nabas. Viņam prombraucot Hendeļa Udensmūzikas pavadījumā skanēja spiedzīgas sieviešu lamas.

Mājās Dolarhaids devās pie savas milzīgās kantora grāmatas, kurai bija vismaz simt gadu. Tā bija iesieta melnos ādas vākos ar misiņa apkalumiem, un bija tik smaga, ka viņš to glabāja uz masīva rakstāmmašīnas galdiņa atsevišķā aizslēdzamā kambari koridora galā. Viņš bija ieraudzījis šo grāmatu kādā vecas tipogrāfijas ūtrupē Sentluisā un uzreiz sapratis, ka viņam to noteikti vajag.

Tikko nomazgājies un uzvilcis savukimono, viņš atslēdza kambari un izripināja galdiņu ar grāmatu. Pēc tam, kad bija to novietojis tieši zem Sarkanā Drakona attēla, viņš apsēdās atzveltnes krēslā un atvēra grāmatu. Degunā viņam iecirtās ļoti veca papīra smaka.

Pirmajā lappusē viņš pats bija mākslinieciskā rokrakstā ierakstījis rindas no Viljama Bleika Slepenās atklāsmes:

"Un tad nāca lielais Sarkanais Drakons…"

Pirmais priekšmets grāmatā bija vienīgais, kurš nebija ielīmēts. Tā bija fotogrāfija no Dolarhaida bērnības: viņš kopā ar vecomāti stāv uz kāda liela nama kāpnēm. Viņš stingri turas pie vecāsmātes svārku stērbeles. Un viņa stāv fotogrāfa priekšā ļoti taisni, rokas uz krūtīm sakrustojusi.

Dolarhaids šķīra tālāk, itkā fotogrāfija starp lapām būtu nokļuvusi tikai pārpratuma pēc.

Grāmata saturēja neskaitāmus izgriezumus no laikrakstiem, no kuriem senākie ziņoja par pavecu sieviešu pazušanu Toledo un Sentluisā. Brīvās vietas starp ielīmētajām avīžu lapām Dolarhaids bija aizpildījis mākslinieciskā rokrakstā ar paša Bleika cienīgām vārsmām.

Pie lappušu malām bija piestiprināti no cilvēku galvas ādas izkosti gabali. Tie atgādināja komētas ar garām astēm, kuras veidoja gari dažādu krāsu mati. Tas Dolarhaidam lika domāt par Dieva kolekciju albūmu, kur sakārtotas Visuma komētas.

Šeit netrūka arī avīžu rakstu par Džeikobsu ģimeni, turklāt aprakstus papildināja diapozitīvi un filmu kasetes celofāna paciņās lapu malās.

Tāpat bija dokumentēts viss, kas attiecās uz Līdsiem.

Apzīmējums "Kodējs" presē parādījās tikai pēc Atlantos. Šo vārdu Dolarhaids visos rakstos bija rūpīgi izsvītrojis.

Līdzīgi viņš apstrādāja arī TATTLER izgriezumu, ar vairākiem dusmīgiem spalvas vilcieniem aizsmērējot šo necienīgo vārdu.

Viņš uzšķīra jaunu, tukšu lappusi un pielāgoja tai savu jauno guvumu. Vai ielīmēt arī Greiama fotogrāfiju? Vārdi "garīgi slimie noziedznieki", kuri bija izcirsti akmenī pie Greiama galvas, Dolarhaidu traucēja. Viņam riebās skats uz jebkura veida cietumu. Greiama seja viņam neko neizteica. Viņ špagaidām nolika fotogrāfiju malā.

Bet Lekters… Šī nebija no labākajām doktora fotogrāfijām. Dolarhaida krājumā bija labākas. Viņš atnesa kārbiņu no skapja. Lūk, šī fotogrāfija bija tapusi prāvas laikā un lieliski parādīja Lektera acu izteiksmi. īomērviņš nebija īsti apmierināts arī ar šo fotogrāfiju. Pēc Dolarhaida domām, Lektera personai vislabāk atbilda drūmais renesanses firstu portretu stils. Jo tikai Lekteram vienīgajam bija pietiekami daudz pieredzes, pašcieņas un spējas iejusties, lai viņš varētu aptvert Dolarhaida ģenialitāti.

Dolarhaids juta, ka ari Lekters ir izpratis apkārtējo ļaužu neīstumu, jo tiem bija jāmirst, lai palīdzētu kādam citam izpaust sevi un īstenot savu ideju. Viņš noteikti saprata, ka tā jau nebija miesa un asinis, bet gan gaisma un gaiss, krāsa un ātra čaboņa, kas izbeidzās, tiklīdz viņš tos pakļāva savai pārveidei. Kā pārdurti gaisa baloni. Un ka viņu vērtība bija tieši viņu spējā būt pārveidojamiem, nevis viņu nožēlojamajā dzīvē, kuru tie tik ļoti mēģināja saglabāt.

Dolarhaids pacieta kliedzienus, tāpat kā tēlnieks, kurš apstrādā akmeni, pacieš putekļus.

Lekters spētu saprast, ka asinis un elpa nav nekas cits kā tikai elementi, kuri tiek pakļauti pārvērtībai, lai atbrīvotu to pārcilvēcisko starojumu. Tāpat kā jebkurš gaismas devējs elements sadegot dod gaismu.

Vai, cik labprāt viņš satiktos ar Lekteru, runātu, un viņi abi priecātos par kopīgām vīzijām, viņš labprāt ļautos, lai Lekters viņu apliecina, tāpat kā Jānis Kristītājs apliecināja to, kas tikai vēl nāks un kam viņš nebija cienīgs pat kurpju auklas aizsiet. Pēc tam viņš mestos Lekteram virsū kā Bleika Atklāsmes sērijā Drakons metās uz 666, un viņš nofilmētu Lektera nāvi, kā, pateicoties Drakona spēkam, Lekters pārtop, apliecinot jaunu posmu Viņa TAPŠANAS gaitā.

Dolarhaids uzvilka pāri plānu gumijas cimdu un devās pie rakstāmgalda. Viņš izritināja gabalu nupat nopirktā tualetes papīra un iemeta to atkritumu grozā. Tad viņš norāva vēl vienu pagaru strēmeli un ar kreiso roku sāka zīmēt skaistus drukātus burtus - vēstuli Lekteram.

Tas, kā cilvēks runā, vēl neko neliecina par to, kā šis cilvēks raksta. Dolarhaids savu reālo un iedomāto izrunas defektu dēļ runāja ļoti lēni un jutās sasajstīts. Viņa runas atšķirība no tā, kā viņš rakstīja, bija pārsteidzoša. Šīs īpatnības dēļ viņš uzskatīja, ka savas izjūtas viņš spēj adekvāti izlikt tikai uz papīra.

Viņam bija vajadzīga atbilde no Lektera. Personiska reakcija no visuapbrīnotā Dr.Lektera, pirms viņš tam uzticēs izšķirošo noslēpumu.

Kā to panākt? Viņš izvilka no lādītes paciņu avīžu izgriezumu par Lekteru un rūpīgi visu izstudēja.

Beidzot viņam ienāca prātā pavisam vienkārša iespēja, un viņš turpināja rakstīt vēstuli.

Kad viņš beigās vēstuli pārlasīja, tad paša vārdi viņam šķita pārāk bāli un kautrīgi. Viņš bija parakstījies ar vārdiem "Jūsu kaismīgs pielūdzējs".

Šo parakstu viņš vairākas minūtes pārdomāja.

Tomēr "kaismīgs pielūdzējs" bija pilnīgi atbilstošs apzīmējums. Viņa zods valdonīgi saslējās mazliet uz augšu.

Viņš ielika savu cimdoto roku mutē, izņēma liekos zobus un nolika tos uz galda.

Augšējā plate bija nedaudz neparasta. Zobi nebija uzkrītoši: tie bija pareizi veidoti un balti. Taču aukslēju plate no rozā akrila bija neregulāra, lai varētu pielāgoties viņa īsto aukslēju spraugām un nelīdzenumiem. Pie šīs plates bija piestiprināta mīksta protēze ar obturatoru galā, kas ļāva viņam runāt gandrīz skaidri.

Viņš paņēma nelielo trauciņu, kurā stāvēja viņa otrā zobu protēze. Aukslēju plate bija tāda pati, tikai tai nebija pievienota mīkstā protēze. Uz šķībajiem, asajiem zobiem bija tumši nosēdumi, kas_drusku nelabi dvakoja.

Šie zobi bija identiski tiem, kuri gulēja glāzē uz naktsgaldiņa vecāsmātes guļamistabā.

Dolarhaida nāsis nedaudz papletās, saožot šo zobu dvaku. Viņš pavēra savu bezzobaino muti un pirms ielikšanas samitrināja protēzi ar mēli.

Viņš salocīja vēstuli tieši pa paraksta līniju un kārtīgi iekodās papīrā. Kad viņš vēstuli atlocīja, paraksts bija ietverts kodiena ovālā kā vinjetē - tas bija viņa zīmogs ar asins pēdām.

12. nodaļa

Advokāts Bairons Metkāfs piecos pēc pusdienas noņēma savu kaklasaiti, iejauca kokteili un ērti saslēja kājas uz rakstāmgalda.

- Vai jūs tiešām negribat neko iedzert?

-       Paldies, varbūt citreiz, - Greiams, kuram manšetes žņaudza apakšdelmus, bija priecīgs par mākslīgā klimata vēsumu.

- Es tikpat kā nepazinu Džeikobsu ģimeni, - Metkāfs skaidroja. - Viņi Birmingemā nodzīvoja tikai trīs mēnešus. Mana sieva un es, mēs bijām pāris reižu ielūgti pie viņiem uz kādu glāzīti. Eds Džeikobss ieradās pie manis, lai apstiprinātu jaunu testamentu. Tas notika gandrīz tūlīt pēc tam, kad viņš atbrauca uz šejieni; tikai tāpēc es ar viņu iepazinos.

-Jūs taču esat viņa atstātās mantas pārvaldnieks.

-Jā. Viņa mantu pārvaldītu viņa sieva, ja tā būtu palikusi dzīva, bet tā kā tas nenotika, tad es pildu šo pienākumu kā sarakstā nākamais. Viņam ir brālis Filadelfijā, bet cik es saprotu, tad viņi nav bijuši sevišķi tuvi.

-Jūs agrāk bijāt prokurors.

-  Jā, no 1968. līdz 1972. gadam. Toreiz mani gandrīz paaugstināja par virsprokuroru, bet tagad es jau varu teikt, ka vairs nenožēloju, ka mani toreiz nepaaugstināja.

- Ko jūs vispār domājat par šo lietu, mister Metkāf?

- Mana pirmā doma, starp citu, bija par Džozefu Jablonski - jūs zināt šo arodbiedrību līderi?

Greiams pamāja.

-  Sākumā es domāju, ka tas ir parasts noziegums ar parastu motīvu. Šai gadījumā - kāri pēc varas, tikai maskētu kā maniaka plosīšanās. Džerijs Estridžs no prokuratūras un es rūpīgi pārbaudīju arī visus Eda Džeikobsa mantiniekus. Bet tas neko nedeva. Nebija neviena, kam no viņa nāves būtu kāds ieguvums. Viņš gan ļoti labi pelnīja, turklāt, pateicoties patentiem, viņam bija ari solīdi blakus ienākumi, bet viņš gandrīz visu naudu tūlīt izdeva. īpašumu būtu mantojusi viņa sieva. Bērni un to pēcnācēji būtu mantojuši nedaudz zemes Kalifornijā. Dēlam no pirmās laulības viņš bija rezervējis nelielu summu, ar ko viņam ir nodrošināti vēl trīs studiju gadi koledžā, kaut gan es šaubos, ka tas šim zēnam palīdzēs kaut vai par vienu soli tuvoties diplomam.

- Nils Džeikobss.

-Jā. Puika Edam sagādāja lielas galvassāpes. Viņš bija dzīvojis pie savas mātes Kalifornijā. Bija jau sēdējis cietumā par zādzību. Es pieņemu, ka viņa māte ir bijusi pamatīga draiskule. Ieslodzījumā Eds zēnu apmeklēja un vēlāk paņēma pie sevis, lai dotu izglītību. Viņš mēģināja to pieradināt pie dzīves ģimenē, bet resgalis tikai bojāja dzīvi citiem bērniem un līdz ar to visai ģimenei. Kādu laiku misis Džeikobsa to pacieta, bet tad zēnu nodeva internātā.

- Kur viņš bija?

-Jūs domājat - kur viņš bijā 28. jūnija vakarā? - Metkāfa acis nedaudz aizmiglojās, kad viņš raudzījās Greiamā. - To jautāja arī policija un arī es, protams. Viņš bija kinoteātrī un pēc tam kopā ar biedriem atgriezās internātā. Viņa alibi ir apstiprinājuši ļoti daudzi cilvēki. Turklāt viņam ir nulles asinsgrupa. Mister Greiam, man pēc pusstundas ir jābrauc pakaļ sievai. Ja jūs gribat, mēs varam rīt parunāties atkal. Tikai pasakiet, kā es varu jums palīdzēt.

-  Es labprāt apskatītu Džeikobsu ģimenes personīgās mantas. Dienasgrāmatas, fotoalbumus un tā tālāk.

-  Nekā prātīga tur nav - viņi gandrīz visu zaudēja ugunsgrēkā Detroitā, pirms pārcēlās uzšejieni. Tai lietā nebija nekā aizdomīga: Eds bija strādājis garāžā ar metināmo aparātu, un kāda dzirkstele aizdedzinājusi lakas kārbas. Vienā mirklī mājas vairs nebija. Dažas privātas vēstules glabājas seifā kopā ar dārglietām un citām vērtslietām. Par dienasgrāmatām es neko neesmu dzirdējis. Viss pārējais atrodas noliktavā. Varbūt Nilam ir kādas fotogrāfijas, bet es stipri šaubos par to. Vai zināt ko, man rītpusdesmitos jābūt tiesā, bet pirmsjam es varu jūs aizvest uz banku, lai jūs apskatītu tās mantas, un pēc tam es jūs atkal atvedīšu atpakaļ.

- Labi, - Greiams pamāja.-Man tomēr ir vēl viens lūgums. Vai jūs nevarētu man sagādāt kopijas no pilnīgi visiem dokumentiem, kam sakars ar mantojumu? Hipotēkas, testamenta apstrīdēšana, sarakste par šādiem tematiem.

-To man pieprasīja arī Atlantos prokuratūra. Viņi laikam gribēja atrast kaut kādus saskares punktus ar Līdsu mantojumu.

-Tomēr es būtu priecīgs, ja jūs to nokopētu vēlreiz man, -Greiams uzstāja.

-Protams, ja jūs vēlaties. Betvai jūs patiešām domājat, ka šai lietā kaut kādu lomu ir spēlējusi nauda?

- Nē. Es vienīgi ceru, ka kaut kur uzpeldēs kāds vārds, kurš kaut jel kādu lomu būs spēlējis kā Atlantā, tā arī šeit.

-Tas gan.

Koledžas internāts sastāvēja no četrām nelielām ēkām, kas bija izvietotas ap atkritumiem piebārstītu, nomīņātu zemes gabalu. Kad Greiams ieradās, tur gāja vaļā lielā sacensība starp divām stereoiekārtām - kura kuru pārbļaus.

Uz diviem balkoniem, kas atradās viens otram pretī, bija noliktas

auravu kastes un gāja vajā "Kiss" pret "1812 Overture". Kāds ar ūdeni pildīts balons nolidofa no augšas un saplīsa Greiamam tieši pie kājām.

Viņš noliecās, lai tiktu garām veļas auklai, pārkāpa pāri divritenim un iegāja Nila Džeikobsa grupas atpūtas telpā. Durvis uz Nila guļamistabu bija pievērtas, un pa šo šauro spraugu dārdēja mūzika. Greiams pieklauvēja.

Atbildes nebija.

Viņš pagrūda durvis. Liels puisis ar raibu seju zvilnēja vienā no šaurajām gultām un sūca gandrīz metru garu indiāņu miera pīpi. Uz otras gulēja meitene skrandainās biksēs.

Puiša galva pacēlās, un viņš neapmierināti paskatījās uz Greiamu.

-  Es meklēju Nilu Džeikobsu.

Puisis izskatījās apdullis. Greiams izslēdza stereoiekārtu.

-  Es meklēju Nilu Džeikobsu.

-      To es tikai savas astmas dēļ, man vajag inhalēt šo draņķi. Vai tad jūs nevarējāt pieklauvēt?

- Kur ir Nils Džeikobss?

- Kā lai es to zinu? Ko jums no viņa vajag?

Greiams novicināja savu apliecību.

-  Un tagad piepūlē drusku savu atmiņu.

-  Nu, mēsli, tikai tā mums vēl trūka, - meitene ievaidējās.

-      Tas taču ir kaut kas stulbs, narkotikas meklē, - tad viņš atkal pievērsās Greiamam. - Klausieties, mīļais cilvēk, tā lieta taču nav neko vērta. Varbūt mēs varētu iziet ārā un to visu mierīgi pārrunāt?

-  Labi, parunāsim par to, kur meklēt Nilu Džeikobsu.

-       Es paskatīšos, varbūt viņš ir kaut kur tepat tuvumā, - izdvesa meitene.

Greiams gaidīja, kamēr viņa staigāja pa istabām un taujāja par Nilu. Pēc viņas izstaigāšanās pa istabām no visām malām skanēja cītīga tualešu skalošanās.

Maz kas šai istabā liecināja par Nilu Džeikobsu - uz vienas kumodes mētājās Džeikobsu ģimenes fotogrāfija. Tas arī bija viss. Greiams noņēma no fotogrāfijas glāzi ar kūstošu ledu un ar piedurkni noslaucīja tās atstāto mitro riņķīti.

Meitene atgriezās.

- Aizejiet uz "hateful Snake", - viņa ieteica.

Bārs "Hateful Snake" bija iebūvēts kādreizējā veikala telpās.

Skatlogi bija aizkrāsoti ar zaļu krāsu. Braucamrīki, kas stāvēja pie bāra, bija neiedomājami dažādi: vareni motocikli bez piekabes, pikapi, kāds lillā kabriolets, veci dodži un ševrolets ar stipri iedauzītu pakaļējo daļu, kā arī četras pieklājīgas mašīnas. ,

No gaisa kondicionētāja virs durvīm pilēja ūdens uz asfalta.

Greiams noslaucīja appilušo pieri un iegāja iekšā.

Iestādījums bija kā piebāzts, oda pēc dezinfekcijas līdzekļiem un šķidra alus. Aiz bāra letes stāvēja spēcīga sieviete uzsvārcī; Greiama pasūtīto kokakolu viņa tam sniedza pāri vairākām galvām. Viņa šeit bija vienīgā sieviete.

Nils Džeikobss, tumsnējs un tievs kā zīmulis, stāvēja pie mūzikas kastes. Viņš gan meta naudu spraugā, taču mūziku izvēlējās cits puisis.

Džeikobss izskatījās pēc blēņdara skolas puikas, ko gan nevarēja teikt par viņa līdzgaitnieku.

Džeikobsa drauģelī īpatnēji apvienojās muskuļots, dzīslains augums un bērnišķīga seja. Viņam mugurā bija T-krekls un džīnas, kas virs izspīlētajām kabatām bija nodilušas gandrīz baltas. Viņa rokas bija vieni vienīgi muskuļu kalni ar nesamērīgi lielām delnām. Profesionāli izpildīts tetovējums uz kreisās rokas apakšdelma norādīja uz viņa kriminālajām nosliecēm, betuzotras rokas daudz paviršākā cietuma manierē bija uztetovēts vārds "Rendijs". Viņa īsā cietuma frizūra bija jau nedaudz atauguši un ne pēc kā neizskatījās. Kad viņš pastiepa pirkstu, lai nospiestu mūzikas kastes pogu, Greiams uz viņa delma ieraudzīja mazu, izskūtu laukumiņu.

Greiama vēderā kaut kas netīkami iekņudējās.

Viņš cauri drūzmai sekoja Nilam Džeikobsam un "Rendijam" līdz viņu galdiņam, pie kura abi apsēdās. Greiams palika stāvam pusmetra attālumā.

- Nil, mani sauc Bills Greiams. Es vēlos ar tevi nedaudz parunāt.

Rendijs viņu uzlūkoja ar platu, bet viltotu smaidu. Viens no viņa

priekšzobiem bija pelēks.

- Vai es jūs pazīstu?

- Nē. Nil, es gribu runāt ar jums.

Nils jautājoši savilka uzacis. Greiams domās sev vaicāja, ko gan cietums ar viņu ir izdarījis.

-      Mums te savā starpā ir kas svarīgs pārrunājams, - Rendijs atkal iejaucās. - Pazūdi kokos!

Greiams domīgi vēroja muskuļotās rokas, mazo plākstera gabaliņu locītavas bedrītē, mazo izskūto laukumiņu, kurā Rendijs bija izmēģinājis sava naža asmeni. Tā bija bīstama ieroča pazīme.

Man no šī Rendija ir bail. Vai nu jāparāda tam zellim zobi, vai jāvācas prom ar labu.

-Vai nedzirdēji? - Rendijs nošņācās. - Izgaistil

Greiams atpogāja jaku un nolika uz galda dienesta apliecību.

-Vispirms, Rendij, sēdiet rāmi un nekustieties, ja negribat dabūt sev vēl vienu nabu.

-      Lūdzu piedošanu, ser, - ieslodzījumos parastā viltus pieklājība varas vīru priekšā.

-        Rendij, es būtu ļoti pateicīgs, ja jūs man izdarītu vienu pakalpojumu. Paņemiet no savas kreisās aizmugurējās kabatas - bet tikai ar diviem pirkstiem - nazi, kura asmenis ir divpadsmit centimetru garš un mazu trinamo akmeni. Un pavisam lēnām nolieciet to šeit uz galda… Paldies.

Greiams iebāza nazi jakas kabatā un jutās netīrs.

-Tagad otra kabata. Tajā ir jūsu naudas maciņš. Izvelcietarīto. Jūs šodien nodevāt asinis, vai ne?

-  Nu, un?

-      Izņemiet kontroles talonu, kas jums jāuzrāda nākamajā asins nodošanas reizē. Nolieciet to uz galda.

Rendijam arī bija nulles grupa, tātad no aizdomās turamo saraksta viņu droši varēja izsvītrot.

-  Kad jūs iznācāt no ieslodzījuma?

-  Pirms trim nedēļām.

-  Kā sauc jūsu pārbaudes laika policijas palīgu?

-  Man nav uzlikts pārbaudes laiks.

-       Tam nu gan es neticu, - Greiams gribēja Rendiju kārtīgi piežmiegt. Par tāda naža glabāšanu, kura asmens pārsniedza atļautos izmērus, viņam draudēja sods. Turklāt pārbaudes laikā viņš nedrīkstēja atrasties vietā, kur var dzert alkoholu. Greiams apzinājās, ka atriebjas Rendijam par bailēm, ko tam bija izdevies viņam iedvest.

- Rendij!

-Jā? '

-Vācies.

-      Es nezinu, ko es jums tādu varētu pastāstīt. Savu ģimeni es tikpat kā nepazinu, - Nils Džeikobss sēdēja Greiama noīrētajā mašīnā.

Viņi brauca atpakaļ uz skolu. - Viņš pameta māti, kad man bija trīs gadi, un pēc tam es viņu vairs neredzēju. Māte to negribēja.

-  Bet šajā pavasarī taču viņš atnāca jūs apciemot?

-Jā.

- Cietumā?

- Ā, tad par to jūs arī jau zināt.

-Es to teicu, lai nerastos nekādi pārpratumi. Un kas toreiz notika?

-      Nu jā, viņš sēdēja apmeklētāju istabā un ļoti centās nepaskatīties ne pa labi, ne pa kreisi. Vairums cilvēku tur izturas tā, it kā būtu atnākuši uz zooloģisko dārzu. Māte man daudz par viņu stāstīja, bet tik briesmīgi slikts viņš man tomēr nelikās. Viņš nebija nekas cits kā ellīgi garlaicīgs tips šikā sporta jakā.

-  Ko viņš teica?

-      Nu jā, es biju gaidījis vienu kārtīgu sprediķi vai žēlošanos par savu sūro likteni, kas viņu piespiedis mani pamest. Tā parasti žēlojas ciemiņi apmeklētāju istabā. Bet viņš man tikai apjautājās, vai es varu sevi iedomāties atkal kādā skolā. Viņš domāja, ka varētu man palīdzēt, ja es atkal sadomātu mācīties. Viņš to uztvēra kā tādu izmēģinājumu. "Bet drusku papūlēties nāksies arī tev pašam. Vismaz pamēģini. Es tad parūpēšos par skolas naudu." Tā viņš nopļāpāja kādu brīdi.

- Pēc cik ilga laika tevi toreiz atbrīvoja?

-  Pēc divām nedēļām.

-       Nil, vai jūs cietumā runājāt ar citiem ieslodzītajiem par savu ģimeni? Ar savu kameras biedru vai varbūt ar vēl kādu citu?

Nils Džeikobss uzmeta Greiamam īsu skatienu.

-      Aktā, es sapratu jūs. Nē. Vismaz par tēvu noteikti ne. Es nebiju par viņu domājis jau gadiem un redzējis arī ne. Kāpēc lai es par viņu runātu?

-       Un šeit? Vai jūs kādreiz esat vedis kādu savu draugu līdzi uz vecāku mājām?

-      Kas tās par vecāku mājām? Viņš gan bija mans tēvs, bet ne jau viņa bija mana māte.

- Vai jūs tikāt kādu uz turieni vedis? Kādu skolas biedru vai…

- Vai aizdomīgas personas, inspektor Greiam?

- Pilnīgi pareizi.

-  Nē.

- Ne reizi?

-  Nekad.

-Vai jūsu tēvs nekad netika runājis par kādiem draudiem vai kaut ko tamlīdzīgu. Vai viņš jūsu pazīšanās laikā bija par kaut ko satraukts, nomākts?

-       Pēdējo reizi, kad mēs sarunājāmies, viņš neko priecīgs vis nebija, bet es domāju, ka tas bija tikai manu skolas lietu dēļ. Es biju stipri daudz nobastojis beidzamā laikā. Viņš jau agrāk bija man uzdāvinājis veselus divus modinātājus. Bet nekādu citādu rūpju gan viņam laikam nebija.

-Vai jums ir kādas viņa personīgās mantas-fotogrāfijas, vēstules, vai kas cits?

-  Nē.

-      Jums uz kumodes stāv ģimenes fotogrāfija. Blakus tai miera pīpei.

-Tā nav mana. Es tādu draņķi mutē neņemtu ne par kādu naudu.

-Man vajadzīga fotogrāfija. Es atsūtīšu jums kopiju. Kas vēl jums ir?

Džeikobss ar knipi izsita vienu cigareti no paciņas un rakņājās pa kabatām, meklējot sērkociņus.

-      Nekā man nav. Es nezinu, kāpēc viņi man iedeva šo fotogrāfiju. Tēvs smaida tai misis Džeikobsai, un vēl trīs mazie pimpjil Varat to ņemt. Uz mani viņš nekad nav tā skatījies.

Greiams gribēja daudz vairāk uzzināt par Džeikobsu ģimeni. Diemžēl viņu paziņas Birmingemā par viņiem tikpat kā neko nezināja.

Bairons Metkāfs parādīja viņam seifa saturu. Greiams izlasīja plāno vēstuļu paciņu - tās gandrīz visas bija par biznesu, tad apskatīja rotas un galda sudrabu.

Trīs nospiedoši smagas dienas viņš pavadīja mantu noliktavā, kur atradās visas lietas, kas bija piederējušas ģimenei. Vakaros Metkāfs nāca Greiamam palīgā. Viņi atvēra katru kasti un pārbaudīja saturu. Izmantojot policijas fotogrāfijas, Greiams centās noskaidrot, kur katra lieta ir atradusies.

Vairums mēbeļu bija nesen pirktas par Detroitas ugunsgrēkā sadegušo mantu apdrošināšanas naudu. Džeikobsu ģimene vēl nebija paguvusi īsti apdzīvot savu īpašumu.

Kāds priekšmets - naktsgaldiņš, kas vēl bija apbārstīts ar pirkstu nospiedumu meklējamo pulveri, piesaistīja sevGreiama uzmanību. Uz tā virsmas viņš atrada zaļu sveces tauku pilienu.

Jau otro reizi Greiams sev jautāja, vai slepkavam nevarēja būt zināma vājība pret sveču gaismu.

Birmingemas lietišķo pierādījumu meklēšanas dienests bija strādājis ļoti rūpīgi. Uz zaru staklē atstātās limonādes kārbas viņi bija atklājuši degungala nospiedumu tāpat kā vēlāk Džimijs Praiss.

Pa to laiku FIB Ballistikas nodaļa bija sagatavojusi atskaiti par nokniebto zaru. Instruments ir bijis diezgan dīvains šādam nolūkam: divas biezas, nedaudz saplacinātas griezējvirsmas. Tās drīzāk varēja būt metālgriezējas stangas.

Dokumentu nodaļa bija izpētījusi mizā iegriezto zīmi, bet tad nodevusi to konsultācijai Austrumāzijas studiju institūtā Lenglijā.

Greiams apsēdās uz kādas platas mantu kastes, lai izstudētu apjomīgo ziņojumu. Pēc institūta datiem, šī zīme bija ķīniešu hieroglifs, kam bija daudzas nozīmes, no kurām viena bija: tu esi trāpījis naglai uz galvas. Frāze, ko izmantojot galvenokārt azartspēlēs. Kopumā hieroglifam bija visnotaļ pozitīvas nozīmes, un tas parasti pavadīja visa laba vēlējumus. Sinologi turklāt norādīja, ka arī madžongas spēlē uz viena kauliņa ir šī zīme. Tā apzīmē Sarkano Drakonu.

13. nodaļa.

Kroufords pa telefonu no FIB galvenās mītnes Vašingtonā runāja ar Greiamu, kurš atradās Birmingemas lidostā. Tad ienāca viņa sekretāre un ar enerģisku rokas mājienu lūdza, lai pievēršas viņai.

-      Doktors Ciltons noCespīkas dziednīcas zvana pa līniju nr.2706. Viņš saka, ka tas esot šausmīgi steidzami.

Kroufords pamāja.

-       Bili, nenoliec klausuli. - Viņš nospieda pārslēdzēja taustiņu. - Kroufords.

-  Runā Frederiks Ciltons. Mister Krouford, es zvanu no…

-Jā, doktora kungs.

-      Man ir viena tāda vēsts - vai varbūt pareizāk būs, ja teikšu, ka d,ivas daļas no kāda vēstījuma, ko uzrakstījis tas cilvēks, kas Atlantā un Birmingemā…

-  Kā tas nokļuva pie jums?

-       No Hanibala Lektera kameras. Vēstījums ir uzrakstīts uz ļoti mīksta tualetes papīra. Turklāt uz tā ir skaidras kodiena pēdas.

- Vai jūs varat to nolasīt, nepieskaroties papīram?

Ar visiem spēkiem cenzdamies saglabāt mieru, Ciltons sāka lasīt:

"Mans augsti cienītais Dr.Lekter, es gribu dalīties ar Jums savā priekā par interesi, ko Jūs esat izrādījis par manu darbību. Un, kad es dzirdēju par neskaitāmajiem korifejiem, kuri uztur ar Jums rakstiskus sakarus pa pastu, tad mana pirmā doma bija: kā gan es varētu uzdrošināties? Bet, protams, es uzdrošinos. Es neticu, ka Jūs varētu mani nodot, pat ja zinātu kaut ko konkrētu par mani. No šī viedokļa ir pilnīgi vienalga, kā sauc manu miesīgo čaulu.

Svarīga ir tikai mana TAPŠANAS gaita. Man ir skaidrs, ka tikai Jūs vienīgais visā pasaulē spējat to saprast. Man ir ļoti daudz kā tāda, ko es labprāt jums parādītu. Varbūt kādu dienu, ja apstākļi ļaus… Es ceru, ka mēs varētu kādreiz…."

- Mister Krouford, tālāk papīrs ir noplēsts. Otrs fragments ir šāds:

"Es jau GADIEM ilgi piederu pie Jūsu kvēlo apbrīnotāju pulka, un man ir pilnīgs avīžu izgriezumu komplekts par Jūsu darbību, lai gan šos smērējumus bija grūti lasīt nekaunīgās kritikas dēļ. Ne mazāk no šīs kritikas nākas ciest arī man. Kungiem no preses patīk mētāties ar paviršām iesaukām, kas zaimo godu. Kodējs. Cik vulgāri un neatbilstīgil Es neapšaubāmi uzskatītu šādu uzrunu par nelabojamu apvainojumu, ja līdzīga nepieklājība presē nebūtu atrodama arī par Jūsu izcilo personu.

Speciālais izmeklētājs Greiams mani ir ieinteresējis. Viņš gluži parastu okšķeri tomēr neatgādina, vai Jūs man piekrītat? Necik labi gan viņš neizskatās, bet viņa enerģija un mērķtiecība nav noliedzama. Jums vajadzētu viņam ieteikt, lai labāk turas tālāk no izmeklēšanas.

Piedodiet, ka izmantoju tik neparastu vēstuļpapīru. Es to izvēlējos tāpēc, ka tas ļoti ātri izšķīst, ja Jums nāktos to norīt."

- Šeit ir ļoti sasvīfrots, mister Krouford. Es nolasīšu pašas beigas:

"Ja man būs tas gods saņemt nojums atbildi, tad nākamreiz es Jums aizsūtīšu kaut ko vēl gluži mitru. Līdz tam palieku Jūsu kaismīgs pielūdzējs."

Kad Ciltons bija beidzis lasīt, iestājās īss klusuma brīdis.

- Vai jūs vēl klausāties?

- Jā. Vai Lekters zina, ka jūs atradāt šo vēstuli?

-      Vēl ne. Viņu šorīt pārvietoja uz citu kameru, lai viņējo iztīrītu. Kopējs nav lietojis klozeta tīrīšanai lupatu, bet sācis ritināt un plēst tualetes papīra rulli. Tad viņš uzdūries šai vēstulei, kas bija tur ieritināta, un tūlīt atnesa to man. Mūsu personālam ir norādīts visus paslēptos priekšmetus nekavējoties parādīt man.

- Kur Lekters ir pašlaik?

- Tāpat kā līdz šim - blakus kamerā.

- Vai viņš redz, kas notiek viņa kamerā?

-  Ļaujiet man drusku padomāt - nē, redzēt viņš to nevar.

-       Pagaidiet, lūdzu, kādu brīdi pie klausules, doktora kungs. - Kroufords pārslēdza savienojumu atkal uz Greiama līniju. - Bili, Lektera kamerā atrasta paslēpta, iespējams, Kodēja vēstule. Izklausās pēc tādas kā fanu būšanas. Viņš grib iegūt Lektera atzinīgu atsauksmi par sevi, turklāt interesējas par tevi. Uzdevis viņam dažus jautājumus.

-  Kā Lekteram būtu jāatbild?

-To es pašlaik nevaru pateikt. Daži gabali ir izrauti. Izskatās, ka abi gatavojas sarakstīties, kamēr Lekters nejutis kaut ko aizdomīgu. Es labprāt dabūtu to vēstuli šurp uz laboratoriju, turklāt kārtīgi jāizpēta Lektera kamera, bet tā lai viņš neko nenojaustu. Ja tas notiktu, viņš droši vien to zelli brīdinātu, ka sarakste jāpārtrauc. Mums ir svarīga gan šī sarakste, gari arī vēstule pati.

Kroufords īsi izstāstīja Greiamam lietas apstākļus.

-       Un līdz Cespīkai ir 80 jūdzes. Tātad es nevaru gaidīt, kamēr atlidosi tu. Kā tu domā?

-       Desmit cilvēki vienā mēnesī - par to domājot mēs nedrīkstam zaudēt laiku. Es tev teikšu vienu: taisies, ka tiec pēc iespējas ātrāk uz Cespīku.

-  Labi, - Kroufords teica.

-  Es būšu pēc divām stundām.

Kroufords selektorā izsauca sekretāri.

-      Sēra, pieprasiet helikopteru. Man vajag pašu labāko no tiem, kas pašlaik gatavojas pacelties. Un vienalga, kam tas pieder - mums, policijai vai jūras kājniekiem. Pēc piecām minūtēm es būšu uz jumta. Piezvaniet Dokumentu nodaļai, lai uzsūta augšā vienus vākus trauslam dokumentam. Paziņojiet Herbertam, lai savāc kratīšanas komandu un ved to augšā uz jumta. Piecu minūšu laikā.

Viņš atkal pārslēdza sarunu uz Ciltona līniju.

- Doktor Čilton, mums rūpīgi jāpārmeklē Lektera kamera, bet viņš parto neko nedrīkst zināt. Cik ilgi Lekters jau ir pavadījis ārpus savas parastās kameras?

-  Apmēram pusstundu.

-Vai tas ir neparasti ilgi?

- Nē, pagaidām vēl ne. Bet parasti ar pusstundu tīrīšanai pietiek. Tāpēc viņš kuru katru brīdi var sākt brīnīties.

-Labi, tad noorganizēsim tā: saimniecības vadītājs vai kāds cits, kurš jums par tādām lietām atbild, lai aizgriež ūdensvada krānu Lektera zonā un tad lai viņš ar norūpējušos seju un saviem piederumiem dažas reizes steidzīgi nostaigā gar Lektera pagaidu kameru. Viņam jābūt ellīgi īgnam un steidzīgam, tādam, ka viņš Lekteru par lieki uzdotu jautājumu tikai pasūtītu pie velna. Jūs saprotat, ko es gribu? Sakiet tam vīram, ka viņam pēcāk visu paskaidros. Turklāt noorganizējiet atkritumu izvešanu, ja tā vēl nav bijusi. Un nepieskarieties vēstulei, labi? Mēs jau dodamies ceļā.

Tad viņš uzgrieza Zinātniskās analīzes nodaļas numuru.

-  Braien, es tūlīt lidoju pakaļ vienai vēstulei, ko iespējams, ir rakstījis Kodējs. Steidzamības pakāpe nr.l. Mums tā pēc stundas jānoliek atpakaļ tai vietā, kur mēs to paņēmām. Vēstulei būs jāiet caur Matu un šķiedru nodaļu, Pirkstu nospiedumu un Dokumentu nodaļu, un tad tā nonāks pie jums. Lūdzu, noorganizējiet visu … Jā, to es nokārtošu pats personīgi. Es pats jums to atvedīšu.

Gaiss liftā bija silts - maksimāli pieļaujamie 28 grādi - kad Kroufords ar helikoptera saceltā vēja izplūkātiem matiem tajā braOca lejā no jumta ar vēstuli dokumentu vākos. Kad viņš to ienesa Matu un šķiedru nodaļā, viņam jau atkal bija jānoslauka sviedri no pieres.

Tā bija maza, mierīga un darbīga nodaļa. Galvenajā telpā bija grēdās sakrautas lietišķo pierādījumu kārbas, ko analīzei bija iesūtījušas policijas nodaļas no visiem štatiem - neiedomājams daudzums leikoplasta strēmeļu, ar ko bijušas aizlīmētas mutes un sasietas rokas, saplēsti un notraipīti apģērba gabali, kā arī gultas veļa.

Pa pārbaužu telpas lodziņu Kroufords pamanīja Beverliju Kacu, kurai priekšā bija drēbju pakaramais ar bērna kombinezonu. Viņa sukāja to virs lielas balta papīra lapas. Telpā bija spožs mākslīgais apgaismojums un nekāda caurvēja. Tad viņa ar metāla lāpstiņu rūpīgi noskrčpēja katru kombinezona virsmu: viens vēziens gareniski, viens šķērsām un tā joprojām. Uz papīra nobira drusku zemes un smilšu. Un vienlaicīgi ar smiltīm, tikai daudz lēnāk, krita kāds garš, nedaudz vijīgs mats. Beverlija nolieca galvu un rūpīgi nopētīja toar savām gaišajām neaizmirstuļu krāsas acīm.

Kroufords varēja redzēt, kā viņai kustas lūpas. Viņš zināja, ko viņa saka.

-  Nu tu man esi rokā.

Viņa vienmēr tā teica.

Kad Kroufords pieklauvēja pie stikla, viņa tūlīt iznāca ārā un novilka baltos cimdus.

-Vai pirkstu nospiedumi jau izpētīti?

-  Nē.

- Es jau sagatavoju visu otrā pārbaudes telpā. - Kamēr Kroufords saiņoja vēstuli ārā no dokumentu vākiem, viņa uzvilka svaigus baltos cimdus.

Vēstules abas daļas bija rūpīgi ievietotas caurspīdīgos plastikāta turētājos. Ieraudzījusi kodiena pēdas, Beverlija uzmeta īsu skatu Kroufordam, bet netērēja laiku jautājumiem.

Kroufords pamāja: nospiedums uzvēstules saskanēja ar sakodiena rekonstrukciju, ko viņš bija paņēmis salīdzināšanai uz Cespīku.

Kroufords skatījās pa logu, kā viņa uzkāra vēstuli uz stangas virs baltā papīra. Vispirms viņa to apskatīja ar spēcīgu palielināmo stiklu, tad maigi apvēdinā ja. Tad viņa pāris reizes piesita ar metāla lāpstiņu stangai, uz kuras vēstule karājās, un pētīja ar palielināmo stiklu balto papīru zem tās.

Kroufords paskatījās pulkstenī.

Beverlija pārlika vēstuli uz citas stangas ar otru pusi uz augšu. Ar pinceti noņēma no vēstules kaut ko gandrīz nesaskatāmu. Pēc tam, kad viņa ar spēcīgu palielinājumu bija nofotografējusi plēstās vietas, viņa vēstuli ieguldīja atpakaļ plastikāta turētājos un kopā ar balto cimdu pāri ielika atpakaļ dokumentu mapē. Baltie cimdi - zīme, ka priekšmetam nedrīkst pieskarties ar kailām rokām - pavadīs vēstuli līdz Pirkstu nospiedumu nodaļai.

- Tas bija viss, - viņa teica. - Viens mats, laikam nebūs pat divi milimetri. Pāris zili graudiņi. Jāapskatās tuvāk, varbūt no tā kaut ko var izlobīt. Vai jums ir kaut kas vēl?

-  Mats no Lektera ķemmes. Putekļi no viņa elektriskā bārdas skujamā aparāta. Un šis ir apkopēja mats. Bet man ir jāsteidzas tālāk.

- Gan jau vēl tiksimies, - Beverlija pasmaidīja. - Jūsu mats man būtu paticis labāk.

Paskatījies uz poraino tualetes papīru, Džimijs Praiss sarāvās pavisam maziņš. Viņš satraukti lūkojās tehniķiem pār plecu. Tie strādāja pie hēlija kadmija lāzera, ar kura palīdzību viņi cerēja atrast pirkstu nospiedumus - tiem būtu jāsāk fluorescēt. Uz papīra maigi spīdēja kaut kādi traipi, sviedru daļiņas. Pirkstu nospiedumu nebija.

Kroufords gribēja kaut ko pajautāt Praisam, taču nolēma labāk klusēt, kamēr viņa brillēs vizēja zilganā lāzera gaisma.

- Mēs zinām, ka vismaz trīs cilvēki ir aiztikuši vēstuli ar kailām rokām, vai ne? - Praiss jautāja.

-Jā. Apkopējs, Lekters un Ciltons.

- Apkopējs strādādams varbūt bija noberzis no saviem pirkstu galiem visas taukvielas, bet abi pārējie - nē, tas papīrs ir vienkārši šausmīgs.-Praiss pacēla papīru pret gaismu. Pincete viņa vecīgajā rokā nedrebēja.

- Džek, es jau varētu šo vēstuli ķīmiski apstrādāt, bet es nevaru galyot, ka tik īsā laikā joda traipi pagaisis.

-  Un kā būtu ar ninhidrīnu? Ja vēl drusku pasildītu? - parastā situācijā Kroufords ne ar kādiem jautājumiem Praisam neuzmāktos, taču šai brīdī viņš gribēja ķerties pie katra salmiņa. Tagad viņš gaidīja kādu dusmīgu rūcienu no Praisa puses, taču vecītis bija drīzāk nelaimīgs un nospiests par savu bezspēcību.

- Mēs nevarēsim šo papīru izmazgāt. Tas izjuks. Man žēl, ka es tev nevarēju dabūt nevienu pašu pirksta galiņu. Tas vienkārši nav iespējams.

- Sūdīgi, - Kroufordam paspruka.

Kad Praiss pagriezās, Kroufords uzlika roku uz viņa kaulainā pleca:

-  Nekas, Džimij, ja jau kāds uz tā nolādētā slaucekļa būtu, tu būtu to atradis.

Praiss neko neatbildēja. Viņš pagrāba roku nospiedumus no kādas citas lietas. Atkritumu urnā kūpēja sausais ledus. Kroufords iemeta baltos cimdus tieši garaiņos.

Ar vilšanās sajūtu pakrūtē Kroufords steidzās uz Dokumentu nodaļu, kur Loids Būmens viņu jau gaidīja. Būmens bija raušus izrauts no kādas tiesas zāles un negaidītās pārslēgšanās dēļ izskatījās it kā būtu tikko pamodies.

- Apsveicu, jums ir jauna frizūra, - Būmens teica, rūpīgi, bet ātri i/līdzinādams vēstuli un novietodams to savā darba vietā. - Cik daudz man ir laika?

- Ne vairāk par divdesmit minūtēm.

Spožajā gaismā vēstules fragmenti uzdarba galda likās mirdzam. Pa nelīdzeno caurumu vēstules augšējā daļā bija redzama galda tumši zaļā virsma.

•Galvenais, kas mani interesē, ir veids, kā Lekteram ir jādod sava atbilde, - Kroufords paskaidroja, kad Būmens vēstuli bija izlasījis.

-  Šie norādījumi noteikti ir palikuši izplēstajā daļā, - Būmens runādams koncentrēti darbojās ap saviem filtriem, lampām un kopēšanas kamerām. - Šeit, augšējā daļā, viņš raksta: "Es ceru, ka mēs varētu kādreiz…" Un tad izplēsts caurums. Lekters vispirms ir novilcis svītru ar flomāsteru, nolocījis pa to un noplēsis.

- Viņam kamerā nav ne šķēru, ne arī kaut kā tamlīdzīga.

Būmens nofotografēja zobu pēdas un vēstules mugurpusi dažādos

apgaismojuma leņķos. Viņa ēna krita te uz vienas sienas, te uz otras, kad viņš grozīja savu prožektoru.

-  Tā, un tagad mēs tevi tā drusku saspiedīsim. - Būmens ielika vēstuli starp divām stikla plāksnēm, lai iztaisnotu cauruma robainās apmales. Cauruma malas bija nosmērējas ar flomāstera sarkano tinti. Būmens kaut ko murmināja pie sevis. Kroufords tikai trešajā reizē saprata, ko viņš saka. - Būtu taču smieklīgi, ja mēs šito nesalasītu.

Būmens uz savas videokameras lika dažādus filtrus un iestādīja asumu. Tad viņš aptumšoja istabu, līdz bija redzams vairs tikai vienas spuldzes kvēldiegs un ekrāna zaļganais vizmojums. Vārdi "Es ceru, ka mēs varētu kādreiz" un robainais caurums uz ekrāna izskatījās nedabīgi liels. No sarkanās tušas pēkšņi vairs nebija nekādu pēdu, bet tās vietā varēja redzēt burtu fragmentus.

-  Krāsainajās tušās ir anilīna krāsvielas, ko var neitralizēt ar infrasarkano apgaismojumu, - Būmens skaidroja. - Šeit un šeit izskatās pēc burta "t" virspuses. Un šis varētu būt "m" vai "n", bet tur rādās "r", - Būmens nofotografēja ekrānu un atkal iededza gaismu.

-  Džek, Lekteram ir tikai divas iespējas sazināties ar šo zelli: telefons vai sludinājums avīzē. Vai Lekters var tikt pie telefona?

-  Jā, bet tas neiet tik ātri, turklāt saruna notiek caur vietējo komutatoru.

-Tātad vienīgā drošā iespēja ir sludinājums.

-      Mēs zinām, ka šis apburošais vīrs lasa TATTLER. Raksts par to, ka Greiams apmeklējis Lekteru, bija nodrukāts tieši tur. Es nezinu nevienu citu avīzi, kas par to būtu rakstījusi.

-Trīs burti "t" un viens "r" - atbilst! Varbūt rubrikā "Dažādi". Es katrā ziņā tur ieskatītos.

Kroufords vispirms painteresējās FIB bibliotēkā un tad piezvanīja uz Čikāgas FIB nodaļu.

Visu pabeidzis, Būmens atdeva Kroufordam dokumentu mapi.

-TATTLER iznāk šovakar, - Kroufords teica. -To drukā pirmdienās un ceturtdienās Čikāgā. Mēs tūlīt ķeramies pie sludinājumu novilkumiem.

-      Varbūt es vēl dažus sīkumus no šitā visa dabūšu laukā, bet brīnumus negaidiet.

-      Ziņojiet par visu uz Čikāgu, ja esat atradis kaut ko derīgu, - Kroufords jau stāvēja durvīs. - Un ziņojiet man, kad būšu atpakaļ no dziednīcas.

14. nodaļa.

Vašingtonas metro kontroles automāts izspļāva atpakaļ Greiama uzrādīto biļeti. Uzmetis somu plecā, viņš iznāca karstajā pēcpusdienas saulē.

Virmojošajā gaisā virs Desmitās ielas Edgara Hūvera debesskrāpis izskatījās kā milzīgs betona krātiņš. FIB šeit iemājoja īsi pēc tam, kad Greiams pameta dienestu. Viņš nekad netika šeit strādājis.

Kroufords viņu sagaidīja lejā pie ieejas, lai nokārtotu caurlaidi iekļūšanai namā. Greiams izskatījās noguris un likās, ka viņš nevar vien sagaidīt formalitāšu beigas. Kroufords vaicāja sev, kā pats justos, ja zinātu, ka par viņu interesējas kāds maniaks.

Greiams saņēma magnētiski kodētu plāksnīti ar savu vārdu, līdzīgu tai, ko Kroufords nēsāja piespraustu pie savas vestes. Viņš to iebāza posteņa automāta spraugā un nonāca vienā no nama bezgalīgajiem koridoriem. Viņa plecu somu nesa Kroufords.

-      Es pavisam aizmirsu pateikt Sērai, lai viņa aizsūta tev pakaļ mašīnu.

-      Iespējams, ka šādi es biju te pat ātrāk. Vai jums izdevās Kodēja vēstuli nepamanītu iemānīt atpakaļ Lektera kamerā?

Kroufords pamāja.

-       Paguvām līdz ar nagiem. Mēs simulējām ūdensvada plīsumu koridora galā. Kad Lekters atgriezās kamerā, tad viens no mūsējiem, 98 kurš bija pārģērbies par strādnieku, cītīgi strādāja, vākdams nost pavisam īstas plūdu sekas. Tas vīrs domā, ka Lekters nenojauta neko aizdomīgu.

-  Es lidmašīnā visu laiku domāju, ka Lekters pats varēja to sagudrot, lai izmuļķotu mūs.

- Es arī pieļāvu tādu iespēju, kamēr nebiju vēstuli redzējis. Papīrs ir mīksts, un kodiena pēdas saskatāmas ļoti skaidri - tās saskan. Turklāt vēstule rakstīta ar pildspalvu, bet Lektera kamerā ir tikai flomāsteri. Vēstules autors lasījis TATTLER, bet Lekteram šīs avīzes nav. Renkins un Vilingems pārmeklēja kameru. Viņi strādāja ļoti rūpīgi, bet neatklāja neko aizdomīgu. Viņi visu nofotografēja, pirms sāka savu darbošanos, lai pēc tam varētu atkal salikt tā, kā bijis. Arī apkopējs padarīja savu darbu kā parasti.

-  Un ko domā tu?

-  Mēs ne soli neesam pavirzījušies uz priekšu vēstules autora identifikācijā,-Kroufordsatbildēja.-Atlikusi vienīgi iespēja izmantot abu kontaktus savā labā, taču velns viņu zina, kā to izdarīt. Starp citu, kuru katru brīdi ir jābūtpilnīgiem ziņojumiem no laboratorijām.

-  Vai tu liki izsekot visus Lektera pasta un telefona sakarus ar ārpasauli?

- Visi viņa zvani tiek automātiski uzskaitīti. Vienīgi ceturtdien viņš pieprasījis telefonu, lai piezvanītu savam advokātam, un šo sarunu noklausīties viņi nebija varējuši. Kaut kāda problēma ar jaunajām līnijām.

-  Ko saka advokāts?

- Neko. Lekters viņam nav zvanījis. Karā gadījumā turpmāk tā nenotiks. Turklāt visas viņa vēstules mēs kontrolēsim. Šai ziņā mums problēmu nav.

Kroufords ar plecu piespiedās pie durvīm un iebāza spraugā savas uzvārda plāksnītes malu.

-Mans jaunais kabinets. Nāc taču iekšā. Interjeristam laikam pēc kara kuģa iekārtošanas palikusi pāri pelēkā krāsa, tāpēc te tā izskatās. Šeit ir tā vēstule. Kopija, kas ne par matu neatšķiras no orģināla.

Greiams to izlasīja divas reizes. Viņam kļuva nelāgi ap dūšu, skatoties uz ķeburainajiem burtiem, kuri veidoja viņa vārdu.

- Mūsu bibliotēka apstiprināja, ka TATTLER ir vienīgā avīze, kurā rakstīts par tevi un Lekteru.-Kroufords stāstīja un ielēja glāzē zelteri .- Vai tu arī nevēlies? Tas ir labs. Šis raksts TATTLER bija pagājušo pirmdien. Otrdien to jau varēja nopirkt visā valstī, varbūt vieni Aļaskā vai Meinā ne, jo tur tas parādījās tikai trešdien. Mūsu drau to avīzi nav dabūjis agrāk kā otrdien, un vēstuli Lekters navsaņēm agrāk kā trešdien. Renkins un Vilingems vēl joprojām pārbaud dziednīcas atkritumus: meklē aploksni. Diez kas nav: viņi tur papiru nešķirojot nost no visa pārējā.

Tātad Lekters to vēstuli saņēmis agrākais trešdien. Viņš izplēsi vienu vietu, kur norādīts, kā viņam atbildēt, un otrā vietā izsvītroji gabalu tā, ka neko nevar salasīt. Es tikai nesaprotu, kāpēc viņš na izrāvis arī to. ; i

-Tā vieta atrodas pa vidu komplimentiem. - Greiams atteica. - To iznīcināt viņš nebija spējīgs. Tieši tāpēc viņš vispār saglabāja vēstuli. - Viņš domīgi berzēja deniņus.

- Būmens domā, ka Lekters Kodējam atbildēs ar sludinājumu, kurš būs ievietots TATTLER. Viņš domā, ka "kaismīgais pielūdzējs" savā vēstulē ir minējis TATTLER. Kā tu domā, vai Lekters vispār atbildēs?

- Dabiski. Vēstuļu rakstīšana taču ir viņa mīļākā nodarbošanās. Viņam ir tik kaislīgi vēstuļu draugi visās malās!

-Ja Lekters kādam no šiem draugiem uzdod ievietot sludinājumu TATTLER, tad avīzē tas var tikt nodrukāts ne agrāk kā šovakar, pat tad, ja šis draugs sludinājumu pasūta tai pašā dienā ar ātro pastu. Vispār, Cesters no mūsu Čikāgas nodaļas jau_pašlaik tipogrāfijā lasa sludinājumu novilkumus. TATTLER drukā Čikāgā.

- Kaut nu redakcijā kāds par to nenojaustu!

-Tipogrāfijā visi ir pārliecināti, ka Česters ir mākleris, kurš pirmais grib tikt pie dzīvokļu sludinājumiem. Priekšstrādnieks viņam pārdod slejas un, protams, parūpēsies, lai priekšniecība par to neuzzina. Bet tagad pieņemsim, ka mēs atrodam paņēmienu, kā Lekteram atbildēt, un mums izdodas iemānīt savu vēstījumu tā vietā. Ko mēs gribam viņam pavēstīt? Kā mēs varam šo iespēju izmantot?

-   Vispār jau vajadzētu viņu apmānīt ar kādu no "viltus pastkastītēm", - Greiams teica. - Pievilināt ar kādu "svarīgu lietišķo pierādījumu", par kuru Lekters uzzinājis no manis, vai kaut kādu kļūdu, no kuras Lekters viņu grib brīdināt, jo mēs tikai gaidām, lai viņš to atkārto.

-Viņam būtu jābūt reti stulbam, lai iekristu uz to.

- Protams. Bet vai tu zini, ar ko vinu visdrošāk varētu pievilināt?

-  Nē.

-  Neapšaubāmi, ka ar Lekteru pašu.

- Un kā tu to iedomājies?

Greiams kādu brīdi klusēja. ' - Tas ir tikpat grūti kā noskūt tīģerim ūsas. Vispirms^ Lekters būtu jāpārvieto uz kādu no FIB nervu klīnikām, jo Ciltons Čespīkā tādu atbildību nemūžam neuzņemtos. Un tad mums nāktos inscenēt Lektera bēgšanu no turienes.

- Žēlīgais Dievs!

-Tad iznāks TATTLER speciālmetiens, kas būs veltīts šai bēgšanai un tūlīt pēc tam nākamajā numurā - mūsu sludinājums, kurā Kodējs tiks uzaicināts uz tikšanos.

- Kāda velna pēc kādam būtu vēlēšanās satikties ar Lekteru? Kaut vai Kodējam! Es nesaprotu!

- Lai nogalinātu viņu, Džek! - Greiams piecēlās. Krouforda birojā nebija logu, pa kuriem sarunas laikā varētu skatīties ārā uz ielu. Tāpēc Greiams nostājās zem plakāta, kurā bija redzami desmit visvairāk meklējamie noziedznieki - tas Kroufordam bija vienīgais sienas rotājums. - Šādā veidā Kodējs varētu uzņemt sevī Lekteru, absorbēt, un tādējādi kļūt kaut kas vairāk nekā viņš ir.

- Tu gan esi sasodīti pārliecināts par to.

- Varbūt es runāju ļoti pārliecināti, lai gan jāatzīstas, ka tik drošs es tomēr neesmu. Redzi, vēstulē viņš raksta tādus vārdus: "Man ir ļoti daudz kas tāds, ko es jums labprāt parādītu. Varbūt kādu dienu, ja apstākļi to atļaus… Es ceru, ka mēs varētu kādreiz…." Iespējams, ka viņš to piedāvā pilnīgi nopietni. Tomēr es nedomāju, ka viņš sapņo par tukšu papļāpāšanu.

-  Ko gan tādu viņš gribētu Lekteram parādīt? Upuriem taču nekā īpaši netrūkst, varbūt izņemot nelielus ādas gabaliņus ar matiem, ko viņš tur… kā to teica doktors Blūms?

-   Iemiesoja sevī, - Greiams viņam palīdzēja. - Paskaidroju: visticamāk viņš tos ir apēdis. Kas zina, ko viņš ir gribējis parādīt Lekteram? AtceriesTremontu, viņa kostīmus. Viņš jau ar siksnām bija piesaistīts pie nestuvēm, taču, mājot ar zodu, viņš vēl joprojām mēģināja vērst policistu uzmanību uz savu kostīmu. Bet es, protams, nemaz neesmu pārliecināts par to, ka ar Lektera palīdzību varētu pievilināt Kodēju. Es tikai gribēju teikt, ka tāda iespēja ir pilnīgi pieļaujama.

-  Iedomājies, ka mēs paziņojam atklātībā, ka Lekters ir izmucis - par to ne domāt negribas. Prese mūs dzīvus saplosīs gabalos. Iespējams, ka tā ir mūsu pēdējā cerība, bet tieši tāpēc mums ir jānogaida, līdz visi striķi trūkst.

- Var jau mēģināt viņu pievilinātar kādu "viltus pastkastīti". Viņš ir pietiekami ziņkārīgs, lai mēģinātu novērot, vai tikai Lekters nav izlicis viņam slazdus. Tātad mums jāizvēlas tāda pastkastīte, kuru var novērot tikai no dažām vietām un šīs vietas, savukārt, dienu un nakti jānovēro mums pašiem. - Greiama vārdi pat viņam pašam nelikās pārliecinoši.

-  Secret Service reiz tika iekārtojusi vienu tādu vietu, kuru pati nekad tā arī neizmantoja. Viņi noteikti varētu mums to atdot. Bet, ja mēs sludinājumu neievietosim tūlīt, tad mums būs jāgaida līdz nākamajai nedēļai. Šodienas numurs iznāk tieši piecos pēc pusdienas. Mūsu cilvēkiem Čikāgā tātad ir vairs tikai viena stunda un piecpadsmit minūtes, lai sludinājumu atrastu, ja, protams, tas tur vispār ir.

- Bet kā ar vēstuli, kurai taču noteikti jābūt TATTLER redakcijā? Es domāju, ka nekā citādi viņš sludinājuma tekstu tur nogādāt nevarēja. Vai tādā ceļā to nebūtu iespējams noskaidrot vieglāk un ātrāk?

- Šo ceļu mūsējie jau ir izmēģinājuši, - Kroufords atbildēja. - Pasts paliek sludinājumu redakcijas vadītāja kabinetā. Viņi pārdod sūtītāju adreses firmām, kuras taisa biznesu no cilvēku vientulības un piedāvā tiem visādas muļķības, sākotar kursiem "pret sarkšanu" un beidzotar "brīnumskaistām sievietēm no Āzijas". Mēs, protams, varētu apelēt pie redaktora pilsoniskās apziņas un palūgt iesūtītos sludinājumu pieteikumus, nepiekarot uzreiz šo lietu pie lielā zvana, taču es vēl negribētu riskēt ar to, ka kāds no TATTLER par to uzož, un visas mūsu pūles izkūp vējā. Mums būtu vajadzīgs tikai kratīšanas orderis, un mēs ātri vien visu pastu varētu izskatīt, bet šo variantu es pagaidām vēl negribētu izmantot.

- Ja mūsējie Čikāgā neko neatradīs, mēs tomēr varētu riskēt un ielikt savu sludinājumu, - Greiams piedāvāja. - Ja arī mēs būtu kļūdījušies attiecībā uz TATTLER, tad tik un tā neko nezaudētu.

- Un, ja mēs neesam kļūdījušies attiecībā uz TATTLER un iesūtām vēstuli, kura nepārprotami neatbilst viņa dotajiem norādījumiem, tad viņam būs pilnīgi skaidrs, ka tā lieta smird jau pa gabalu. Es nemaz nepavaicāju, kā tev Birmingemā gāja. Vai ir kaut kas?

-  Lietu viņi ir beiguši. Māja ir izremontēta un to jau piedāvā pircējiem. Iekārta un ģimenes īpašums atrodas noliktavā. Es tās mantas kārtīgi apskatīju. Cilvēki, ar kuriem es sarunājos, pazinuši ģimeni tikai dažus mēnešus. Vienīgais, ko viņi visi pieminēja, bija abu Džeikobsu savstarpējā pieķeršanās. Viņi esot rociņās sadevušies vien staigājuši. Un tagad no viņiem ir palikušas tikai piecas kastes noliktavā. Es tā gribētu, lai…

- Atstāj savas nepiepildītās ilgas uz vēlāku laiku. Tev jāizmeklē ši konkrētā lieta tāda, kāda tā ir.

- Un kas ir ar ķīniešu simbolu, kuru viņš bija iegriezis mizā?

-  Tu domā to: "trāpīt naglai uz galvas"? Diemžēl es tiešām nezinu, ko ar to iesākt. - Kroufords bezpalīdzīgi papurināja galvu.- Tāpatar nozīmi "Sarkanais Drakons". Beverlija Kaca pati nedaudz spēlē madžongu, bet viņa neko nevarēja izdomāt. Turklāt nekādus tālejošus secinājumus no tā mēs izdarīt nevaram, jo, pateicoties viņa matiem, mēs zinām, ka ķīnietis viņš nav.

- Viņš ir nogriezis zaru ar metāla grieznēm. Es nesaprotu… - iezvanījās Krouforda telefons. Viņš pacēla klausuli.

-  Bili, laboratorija ir pabeigusi vēstules apstrādi. Aiziesim pie Kelera. Viņa kabinets ir plašāks un nav tik briesmīgi pelēks.

Gaitenī viņiem pievienojās Loids Būmens, kurš, neraugoties uz karstumu, bija sauss kā izžuvis pergaments. Rokās viņš šūpoja vēl mitrās fotogrāfijas, lai tās ātrāk žūtu, un padusē viņam bija iespiesta mape ar pārskatu.

- Džek, piecpadsmit pāri četriem man ir jābūt atpakaļ tiesā, - viņi gāja kopā pa gaiteni, - runa ir par viltotāju Niltonu Eskjū un viņa sirdspuķīti Nenu. Tie, acu nepamirkšķinādami, tev uzzīmēs simtdolāru zīmi. Ar saviem ceļojumu čekiem, kurus ražoja ar krāsu kopētāju, viņi man divus gadus bojāja dzīvi. Es neparko negribētu pieļaut, ka viņi tiek sveikā cauri. Ja jūs domājat, ka mēs līdz tam laikam nepagūsim, tad man jāvienojas ar prokuroru, ka es liecināšu vēlāk.

-Esi bez rūpēm,-Greiams viņu nomierināja.-Tu mierīgi paspēsi. Ā, re kur jūs esat!

Uz dīvāniņa Kelera kabinetā mīlīgi smaidīja Beverlija Kaca, un viņai blakus drūmi bozās Džimijs Praiss.

Zinātnisko analīžu nodaļas vadītājs Braiens Kelers izskatījās uzkrītoši jauns šādam postenim, taču viņa mati jau bija stipri atkāpušies no pieres, un viņš nēsāja brilles ar ļoti bieziem stikliem. Plauktā aiz Kelera rakstāmgalda Greiams redzēja visus svarīgākos darbus, kuri bija veltīti tiesu medicīnai.

-  Bili, cik atceros, mēs reiz esam tikušies universitātē, - Kelers padeva roku Greiamam. - Pārējos jau jūs noteikti pazīstat.

Kroufords apsēdās uz rakstāmgalda stūra.

-          Vai kāds var palepoties ar mazu sensāciju? … Nu, labi, nebija jau nekāda iemesla tādu gaidīt. Vai jūs neesat pamanījuši kaut ko tādu, kas liecinātu, ka vēstuli NAV rakstījis mūsu draugs?

- Nē, - atsaucās Būmens. - Es vēl pirms pāris minūtēm zvanīju uz Čikāgu, lai viņiem pateiktu, ka atradu aizsmērētajā vietā atliekas no trim cipariem - "666". Es jums izskaidrošu sīkāk tad, kad jums būs laiks. Pašlaik mums uz galda ir vairāk nekā 200 sludinājumu no Čikāgas. - Viņš padeva Greiamam paciņu faksa izdruku. - Es tos visus izlasīju. Parastā vientuļu cilvēku produkcija: precību sludinājumi, aicinājumi atgriezties mājās un tamlīdzīgi. Es tiešām nezinu, kā mēs atšķirsim Lektera sludinājumu, ja tas te vispār ir.

Kroufords papurināja galvu.

- Es arī nezinu. Bet varbūt vispirms izrunāsimies par fiziskajām pēdām uz vēstules. Džimijs Praiss darīja visu, kas bija viņa spēkos, bet diemžēl nevienu nospiedumu neieguva. Un kā gāja jums, Beverlij?

-  Viens bārdas rugājs. Sakrīt ar Lektera rugājiem no bārdas skuvekļa. Un, protams, nesakrīt ar paraugiem no Atlantos un Birmingemas. Bet tie daži zilie graudiņi un pāris traipi ir Braiena ziņā. - Viņa uz mirkli pacēla acis un uzlūkoja Braienu Keleru.

-  Graudiņi ir no visparastākā mazgājamā līdzekļa, - Kelers stāstīja. - Acīmredzottie nobiruši no kopēja rokām. Vēl man izdevās atrast ārkārtīgi niecīgas sakaltušu asiņu pēdas, taču tik maz, ka nekādus secinājumus par asinsgrupu izdarīt es nevarēju.

-  Vēl atliek perforācija tualetes papīra abos galos, - atkal ierunājās Beverlija Kaca. - Ja rullis tiks atrasts pie kāda aizdomās turamā, un viņš nebūs tālāk lietojis šo papīru, tad mēs varēsim pierādīt, ka viņš ir vēstules rakstītājs. Tāpēc vajadzētu sagatavot instrukciju policistiem, kuri dodas apcietināt iespējamo maniaku- kā lietišķo pierādījumu meklēt arī tualetes papīru.

Kroufords pamāja:

- Būmen?

- Serons no mana biroja noskaidroja visu par šo papīru. Runa ir par īpaši viegli šķīstošu papīra tipu, ko lieto galvenokārt jahtās un dzīvojamajos vagoniņos. Struktūras pārbaudē noskaidrojās, ka to ražojusi Vedekera firma Mineapolisā, un to pārdod visā Amerikā.

Nu Būmens ķērās pie savām fotogrāfijām. Viņa balss, atšķirībā no trauslā auguma, bija zema un spēcīga.

- Tagad mazliet parunāsim par rokrakstu. Viņš ir labrocis, kurš šoreiz rakstījis lielos drukātos burtus ar kreiso roku. Jūs paši redzat, ka vietām pildspalvas vilciens ir nedrošs, un burtu lielums nav vienāds. Proporcijas rada zināmas aizdomas, ka rakstītājs sirgstar astigmātismu.

Tinte abās vēstules daļās ir viena un tā pati - parastā zilā lodīšu pildspalvu tinte, ja to aplūko parastā gaismā, taču, ieslēdzot noteiktus filtrus, kļūst redzams, ka ir dažas atšķirības. Rakstītājs ir izmantojis divas dažādas lodīšu pildspalvas, turklāt tās mainītas kaut kur vēstules izplēstajā daļā. Toties irskaidri redzams, kur pirmā ir sākusi kļūt bālāka. Acīmredzot pirmā pildspalva sen nav tikusi lietota - redzat šeit šo izsmērējumu pie pirmajiem burtiem? Pildspalva ilgstoši ir stāvējusi vertikāli kādā turētājā vai glāzē, kas liek domāt par to, ka vēstule rakstīta uz rakstāmgalda. Turklāt virsma, uz kuras vēstule rakstīta, ir bijusi diezgan mīksta - tā varētu būt vēstuļu mape. Es varu pievienot Beverlijas ieteikumam arī savējo - ja ir runa par iespējamu arestu, tad policijai jāmeklē arī mīksts pamats, uz kura tikusi rakstīta šī vēstule.

Būmens šķirstīja fotogrāfijas, kurās bija redzama vēstules otrā puse. Spēcīgajā palielinājumā papīrs šķita neparasti grumbuļains. To izvagoja asi izēnoti burtu iespiedumi.

-   Rakstot otro daļu, viņš papīru ir salocījis. Šajā spēcīgajā palielinājumā šo to var samanīt. Piemēram "666 un". Iespējams, ka tur rakstītājam izbeidzās tinte pirmajā pildspalvā un viņam nācās piespiest vai arī pārrakstīt jau uzrakstīto no jauna. Es šos iespiedumus atklāju tikai ļoti kontrastainā uzņēmumā. Līdz šim gan kombinācija "666" nav atrasta nevienā sludinājumā.

Teikumu uzbūve ir gramatiski pareiza, stils - paskops. Pēc locījumu vietām var spriest, ka vēstule ir bijusi ievietota standarta formāta aploksnē. Abi tumšākie traipi radušies no tipogrāfijas krāsas - acīmredzot vēstule bija ielikta starp kādām apdrukāta papīra lapām, lai neradītu aizdomas. Bettas tad arī ir viss,-Būmens noslēdza savu pārskatu. - Ja jums nav jautājumu, tad es labprāt ietu, jūs taču zināt, uz tiesu. Tiklīdz es to nokārtošu, tā uzreiz būšu atkal jūsu rīcībā.

-  Samazgājiet šiem abiem galvu tā kārtīgi, - Kroufords viņam novēlēja.

Greiams skatīja cauri TATTLER sludinājumus. ("Pievilcīga būtne ar superfigūru, 52 gadus jauna, meklē kristīgu lauvu un nesmēķētāju starp 40 un 70. Mākslīgs dzimumloceklis nav šķērslis. Lūdzu tikai nopietni domātas atbildes.")

Pilnīgi iegrimis no sludinājumiem kliedzošajās vientulības un nepiepildītu ilgu balsīs, Greiams sākumā nemaz nepamanīja, ka «pārējie jau ir sākuši izklīst, līdz viņu uzrunāja Beverlija Kaca.

- Piedod, Beverlij, bet es vienkārši nesadzirdēju, ko tu man teici.- Greiams palūkojās viņas starojošajās acīs un skaisti novecojušajā sejā.

-  Es tikai teicu: cik jauki, ka atkal tevi redzu. Tu labi izskaties.

-  Paldies, Beverlij.

-  Zauls pašlaik iet pavāru kursos un man jāsaka, ka viņš tur patiešām ir jau kaut ko iemācījies. Ienāc kādreiz pie mums, kad šis sastrēgums būs drusku pierimis. Viņš ir ārkārtīgi priecīgs par katru izmēģinājuma trusīti, kuram var piedāvāt kaut ko no saviem virumiem.

-  Labprāt, Beverlij.

Kelers bija aizgājis uz savu laboratoriju, tā ka tagad vairs tikai Greiams un Kroufords satraukti vērās pulkstenī.

- Pēc četrdesmit minūtēm TATTLER sāks drukāt, - Kroufords teica.- Es domāju, ka mēs varam riskēt. Vai rīkojam kratīšanu redakcijas pastā? Kā tu domā?

-  Laikam nekas cits neatliks.

Kroufords pa Kelera telefonu zvanīja uz Čikāgu un pār plecu teica Greiamam:

-   Bili, mums ir jāsagatavo viltus sludinājums gadījumam, ja Čikāgā atrod īsto.

-  Labi, es kaut ko izdomāšu.

-  Tad es tikmēr norunāšu par "pastkastītes" pārņemšanu, - Kroufords piezvanīja Secret Service un sāka garāku sarunu. Kad viņš beidzot nolika klausuli, Greiams kaut ko cītīgi turpināja rakstīt un labot.

- Nu brīnišķīgi, to "pastkastīti" tev vajadzētu redzēt, - Kroufords beidzot paskaidroja, - tās ir ārā izkārtas pastkastītes Annapolisā un pieder kādai ugunsdzēsēju vienībai. Tā ir visneapšaubāmākā Lektera teritorija. Kodējs gandarīts varēs secināt, ka tā ir vieta, kur ir darbojies Lekters pats. Kastītes ir sakārtotas pēc alfabēta. Ugunsdzēsēji tur garām braucot savāc savu pastu un norīkojumus, gandrīz neizkāpjot no mašīnas. No ielas pretējās puses to var lieliski novērot. Secret Service bija šo vietu sagatavojusi, lai notvertu kādu naudas viltotāju, bet tas esot izrādījies lieki. Visa tā būšana izskatoties ļoti pārliecinoši. Šeit ir adrese. Un kā ar sludinājumu?

-       Mums viņam jānodod uzreiz divas ziņas. Pirmajā mēs viņu brīdinām, ka policija draud savilkt cilpu ap viņa kaklu un ka viņš nekādā gadījumā nedrīkst ieaijāt sevi mānīgā pārliecībā, ka atrodas drošībā. Viņš Atlantā ir izdarījis vienu rupju kļūdu, un, ja viņš pieļauj vēlreiz to pašu, tad viņa liktenis ir izlemts. Turklāt viņam jāuzzina, ka Lekters viņam izsūta slepenu informāciju, ko es esmu Lekteram uzticējis mūsu pārrunu laikā, un ka viņš no šīs informācijas ir izdarījis tālejošus secinājumus, ar ko vajadzētu iepazīties Kodējam. Šis vēstījums ar vārdiem "Jūsu paraksts" norāda uz otru sludinājumu, kas sākas ar "Kaismīgs pielūdzējs…" un satur tikai pastkastes adresi. Mums jābūt gataviem, ka maskētie brīdinājumi pirmajā sludinājumā piesaistīs neviena vien trakā uzmanību. Tā mēs adresi atdalīsim no pamatteksta un novērsīsim iespēju, ka nekaitīgie maniaki mums visu izjauc.

-      Labi. Pat ļoti labi. Vai pagaidīsim manā kabinetā, līdz būs kāda skaidrība?

-      Es labprāt vēl kaut ko nokārtotu. Man noteikti jāaprunājas ar Braienu Keleru.

-Kā tu vēlies. Šeit es tevi vajadzības gadījumā varu ātri sameklēt.

Greiams atrada nodaļas vadītāju seroloģijas laboratorijā.

-  Braien, es gribētu, lai jūs man kaut ko parādītu.

-Jā, protams. Ko īsti?

- Asins paraugus, pēc kuriem jūs noteicāt Kodēja asinsgrupu.

Kelers nopētīja Greiamu cpur savu briļļu biezajām lēcām.

- Vai kaut kas manā ziņojumā nebija skaidrs?

-  Nē.

- Vai tur kaut kas nebija kārtībā?

-  Nē.

-Varbūtziņojums nebija pietiekami izsmeļošs?-Braiens izrunāja vārdu "pietiekami" tā, it kā viņam būtu jānorij kaut kas ļoti negaršīgs.

-Jūsu ziņojums ir nevainojams. Runa nav par to. Man vienkārši ir vēlēšanās paturēt rokās lietišķos pierādījumus.

-      Ak tā, protams. To var, - Kelers bija pārliecināts, ka visi, kas kalpo ārējā dienestā, ir uz augšu pasisti un māņticīgi kā spoku mednieki. Taču viņš bija gatavs apmierināt Greiama vēlmi.

-  Nāciet, lūdzu, man līdzi.

Iedams viņam līdzi gar nebeidzamajām aparātu rindām, Greiams

sāka sarunu par kādu tiesu medicīnas grāmatu, kuru bija redzējis Kelera plauktā.

-  Es redzēju, ka jūs lasāt Tedeši.

-Jā, - Kelers pamāja. - Kā jūs saprotat, mēs ar tiesu medicīnu kā tādu šeit tieši nenodarbojamies, taču zināt mums par to, protams, vajag visu. Un Tedeši sniedz ļoti plašu un, kas ir daudz svarīgāk, arī lietderīgu informāciju. Greiams, Bills Greiams. Jūs taču esat tas, kurš izdevis pazīstamo standartmonogrāfiju par nāves iestāšanās momenta aprēķināšanu pēc kukaiņu aktivitātes, vai varbūt es kļūdos?

- Jā, es to uzrakstīju gan. - Un pēc īsas pauzes: - Tomēr Tedeši šo tēmu apskata, izmantojot Manta un Nortevas darbus.

Kelers bija pārsteigts, izdzirdot savas domas, izteiktas skaļi.

- Jā, tabulas un zīmējumi viņiem ir plašāk izvērsti. Tur nav, ko iebilst.

- Nevajag samulst, es priecājos, ka viņi ir strādājuši labāk. Es pats viņiem to pateicu pilnīgi atklāti.

Kelers izņēma no ledusskapja dažas ampulas, no skapja - ob- jektstikliņu un nolika to visu uz darba galda.

-  Ja jums būs kādi jautājumi, tad atradīsiet mani turpat, kur iepriekš. Mikroskopa apgaismojumu jūs varat ieslēgt šeit.

Taču mikroskops Greiamu neinteresēja. Viņš ne vismazākajā mērā neapšaubīja Kelera darba rezultātu. Viņš pats vēl nemaz nezināja, ko īsti bija gribējis. Viņš pacēla ampulas un objektstikliņu pret gaismu. Tāpat viņš rīkojās ar mazajiem celofāna maisiņiem, no kuriem vienā bija gaišs mats no Birmingemas, bet otrā-trīs mati, kuri bija atrasti uz misis Līdsas līķa.

Uz galda Greiama priekšā atradās siekalas, mats un sperma, taču tur, kur viņš mēģināja iedomāties kādu seju vai tēlu, lai konkretizētu savu pieaugošo nemieru, bija tikai un vienīgi tukšs gaiss. Šai brīdī no griestos iebūvēta skaļruņa atskanēja sievietes balss:

-  Mister Greiam, mister Greiam, lūdzu uz mistera Krouforda kabinetu. Steidzami!

Sēra, kurai uz ausīm bija uzliktas austiņas, sēdēja pie rakstāmmašīnas, un Kroufords skatījās viņai pār plecu.

-  Viņi Čikāgā atraduši sludinājuma pieteikumu, kur paraksta vietā ir kombinācija "666", - Kroufords paskaidroja Greiamam, nenovēršot skatienu no lapas Sēras rakstāmmašīnā. - Viņi pašlaik diktē Sērai. Vismaz daļa izskatās pēc koda.

Rindiņas Sēras rakstāmmašīnā ātri krājās: "Dārgais piligrim, Jūs veltāt man nepelnīti daudz uzmanības…"

-Tas ir viņš. Tam noteikti jābūt viņam, -Greiams izgrūda. - Lekters mūsu sarunas laikā viņu reiz tā jau nosauca.

"Jūs esat apbrīnas cienīgs…"

- Augstais Dievs, - Kroufords izgrūda caur zobiem.

"Jūsu drošībai es gribu nolasīt 100 lūgšanas. Meklējiet mierinājumu pie Jāņa 6:22, 8:16, 9:1 ; pie Lūkas 1:7, 3:1 ; vēstulē galatiešiem6:l 1, 15:2 ; Apustuļu darbos 3:3 ; Atklāsmes grāmatā 18:7, pie Jonas 6:8…"

Rakstot bībeles pantu numurus, Sēras piesitieni vairs neskanēja tik ātri, jo viņa atkārtoja katru kombināciju, lai nepieļautu kļūdu. Kad viņa beidzot bija tikusi galā, Bībeles kods aizņēma ce- turtdaļloksnes. Tam visam apakšā bija paraksts: "Lai Dievs jūs svētī, 666".

- Tas bija viss, - Sēra paskaidroja.

Kroufords paņēma telefona klausuli un turpināja sarunu.

-       Sveiki, Cester, kā jūs sapratāties ar Sludinājumu redakcijas vadītāju?… Nē, to jūs darījāt pilnīgi pareizi … Tātad diezgan nepatīkams sarunu biedrs, ko? Nu ja, vēl vienu brītiņu pagaidiet turpat tuvumā. Es drīz atkal zvanīs^.

- Šifrs, - Greiams teica.

-       Jā, tā jau laikam būs. Mums ir divdesmit minūtes laika, lai apmainītu to pret mūsu sludinājumu, ja vien mums izdosies atšifrēt šo. Vīrs tipogrāfijā, kurš atbild par numuru, grib zināt mūsu lēmumu desmit minūtes pirms noteiktā laika, turklāt viņš pieprasa 300 dolāru. Būmens ir savā kabinetā. Tiesas sēdē viņam pašlaik ir īss pārtraukums. Ja tu strādāsi pārī ar viņu, tad es saistīšos ar CIP Dešifrēšanas nodaļu Lenglijā. Sēra, nosūtiet pa teleksu sludinājuma tekstu CIP šifrētājiem. Es viņiem pa telefonu tikmēr izstāstīšu kas un kā.

Būmens nolika sludinājuma tekstu uz sava darbagalda un glīti nolīdzināja to uz paliktņa. Un tad viņš nebeidzami ilgi, kā likās Greiamam, spodrināja savas brilles.

Būmenam bija ātra strādātāja slava.

- Mums ir divdesmit minūtes laika, - Greiams teica.

-  Es saprotu. Vai jūs jau runājāt ar Lengliju?

-  Kroufords to dara.

Būmens vairākkārt izlasīja tekstu, apgrieza to ar kājām gaisā, tad no sāniem, tad ar pirkstu nobrauca gar rindām. Tad viņš paņēma bībeli no plaukta. Piecas minūtes bija dzirdama tikai plānu lapu čaukstēšana un abu vīriešu satrauktā elpa.

-Nē, - viņš beidzot papurināja galvu.-Tik īsā laikā mēs ar to galā netiksim. Labāk izmantojiet atlikušo laiku lietderīgāk.

Greiams tikai noplātīja rokas.

Būmens apgriezās riņķī ar visu krēslu un noskatīja Greiamu no galvas līdz kājām.

-      Vai jūs esat pārliecināts, ka jūsu draugs ir sazinājies ar Lekteru tikai ar šīs vēstules starpniecību?

- Vispār, esmu.

-        Tātad tam vajadzētu būt diezgan vienkāršam šifram. Galu 'galā viņi taču nodrošinājās tikai pret citiem avīzes lasītājiem. Spriežot pēc tualetes papīra perforācijas, Lekters no vēstules izrāvis tikai 8 cm garu strēmeli. Ar tik maz vietas nepietiek nekādām pārgudrībām. Katrā ziņā-cietumā izmantojamais klauvējienu kods tas noteikti nav. Es domāju, ka tas ir grāmatas kods.

Kroufords ienāca kabinetā.

- Grāmatas kods?

-Vismaz tā izskatās. Skaitļu pāri, šķiet, norāda rindiņas un burta vietu. Atliek tikai viens jautājums: kas tā ir par grāmatu?

- Vai tad tā nav bībele?

-      Nē, bībele nu gan tā nav. Lai gan pat man radās kārdinājums tur ieskatīties. Bet no šīs idejas es atteicos, tikko biju izlasījis Vēstulē galatiešiem 6:11. "Skatieties, kādu garu vēstuli es pats ar savu roku esmu jums uzrakstījis". Izklausās jau labi, tikai tas ir pēdējais pants, kamēr Lektera vēstulē nākamā kombinācija ir 15:2. Tieši tas pats attiecas uz Jonas grāmatu - tai ir tikai četras nodaļas, bet uzdotā kombinācija - 6:8. Tātad bībele ir izslēgta.

-      Varbūt Lektera vēstules atklātajā tekstā ir dots kāds norādījums uz grāmatas nosaukumu? - Kroufords mēģināja būt noderīgs.

Būmens papurināja galvu.

-  Nedomāju vis.

-      Tātad grāmatas nosaukumu Kodējs ir minējis vēstules izplēstajā daļā, - Greiams ieminējās.

-      Tā izskatās, - Būmens piekrita. - Vai mēs nevarētu pamēģināt to izvilkt no Lektera? Nervu klīnikās taču izmanto visādu psiho- farmakoloģiju…

-      Mēs jau izmēģinājām pirms trim gadiem nātrija mamitālu, lai 110 mēģinātu noskaidrot, kur viņš apracis kādu Prinstonas studentu, - Greiams viņu pārtrauca. - Veltīgi. Tā mēs tikai viņu informēsim, ka zinām par vēstuli, un mūsu saikne ar Kodēju tiks aprauta. Ja gadījumā Kodējs pats ir izvēlējies grāmatu, tad viņam bija jānosauc tāda, par kuru viņš droši zināja, ka tā atrodas Lektera kamerā.

-      Ciltons jau mums ziņoja, ka nevienu grāmatu no bibliotēkas Lekters pēdējās dienās nav pieprasījis, - Kroufords piebilda.

-       Džek, kas par to ir rakstīts avīzēs? Es domāju - par Lektera lasāmvielu.

-       Ka viņš lasa medicīnas un psiholoģijas grāmatas un pavārgrāmatas.

-      Secinājums rodas pats no sevis - jāpārbauda visas grāmatas šajā jomā - kapitāli darbi, par kuriem Kodējs varēja būt drošs, ko Lekters bez tiem iztikt nevar, - Būmens sprieda. - Mums vajadzīgs Lektera grāmatu saraksts. Vai jums tas ir?

-      Nē, - Greiams stīvi skatījās uz savām kurpēm. - Es varu palūgt Čiltonu…Pag! Renkins un Vilingems taču pirms kratīšanas nofotografēja viņa kameru, lai varētu visu nolikt atpakaļ kā bijis.

-      Tad palūdziet, lai viņi fotogrāfijas ar grāmatām atsūta man, - noteica Būmens un sāka šādas tādas mantas no plaukta vākt nost savā mapē.

- Uz kurieni?

- Uz Kongresa bibliotēku.

Kroufords pēdējo reizi piezvanīja CIP dešifrētājiem, kuri bija ievadījuši skaitļus datorā un vēl joprojām gaidīja atbildi. Lenglijas speciālisti bija vienisprātis, ka šajā gadījumā ir izmantots grāmatas šifrs.

Kroufords ieskatījās pulkstenī.

-      Bili, nu ir pienācis brīdis izvēlēties kādu no trim iespējām. Mēs varam Lektera sludinājumu izņemt un neko tā vietā nelikt. Mēs varam tur ielikt savu sludinājumu atklātā tekstā un aicināt Kodēju uz "pastkasti". Vai arī mēs varam atstāt Lektera sludinājumu.

-Vai tu esi pārliecināts, ka mēs to sludinājumu vēl varam izņemt?

-      Česters saka, ka tipogrāfijas vīrs ir ar mieru to izņemt par 500 dolāriem.

-      Džek, man ļoti nepatiktu ievietot sludinājumu atklātā tekstā. Pēc šīsludinājuma Lekters par savu "kaismīgo pielūdzēju" vairs negribēs ne dzirdēt.

-Noteikti. Bet, no otras puses, man ir vēl nepatīkamāk apzināties, ka tiek publicēts Lektera vēstījums, kura saturu mēs nezinām, - Kroufords atbildēja. - Ko Lekters viņam tādu varētu pateikt, ko Kodējs jau nezinātu pats? Ja viņš tur ziņo Kodējam par viņa zobu sakodiena rekonstrukciju un īkšķa nospiedumu, tad Kodējs var ziedot īkšķa galu un zobus savas galvas glābšanai, un tiesā viņš varēs par mums paņirgāties ar bezzobainu muti.

-  Mēs Lekteram speciāli sagatavojām protokolus. Tur nekas nebija minēts par atrasto īkšķa nospiedumu. Es domāju, ka mēs varam riskēt. Jebkurā gadījumā, tas ierosinās Kodēju uzturēt saraksti.

-  Bet ja nu tas viņu ierosinās uz kaut ko citu, nevis vēstuļu rakstīšanu?

- Nu tad pēc tam mums būs ļoti nelāgi ap dūšu, - Greiams teica.- Bet pašlaik izvēles mums nav nekādas.

Pēc piecpadsmit minūtēm Čikāgā sāka griezties TATTLER lielā rotācijas mašīna. Dārdēdama un putekļus saceldama, tā pamazām un smagi uzņēma apgriezienus. Tipogrāfijas krāsas un svaigi apdrukāta papīra smakas apņemts, FIB aģents sagaidīja pirmo eksemplāru.

Tā izceltie virsraksti solīja stāstīt par visu ko: "Galvas transplantācija!" un "Astronomiem izdevies uzmest aci pašam Dievam tam Kungam!" - bija vieni no kliedzošākajiem.

FIB darbinieks pārliecinājās, ka Lektera sludinājums ir ievietots, iebāza avīzi eksprespasta aploksnē nosūtīšanai uz Vašingtonu. Šo avīzi otrreiz viņš dabūja redzēt pēc dažiem gadiem FIB muzejā, uz kurieni bija aizvedis bērnus. Viņš lepni tiem parādīja sava īkšķa nospiedumu pirmajā lappusē, jo toreiz viņš bija neuzmanīgi nosmērējies ar vēl mitro tipogrāfijas krāsu.

15. nodaļa

Stundu pirms rītausmas Kroufords pamodās. Guļamistabā vēl bija tumšs, un viņš juta sev blakus sievas plato muguru, ar kuru tā bija piespiedusies viņa dibenam. Tikai tad, kad telefons iezvanījās otro reizi, viņš saprata, kāpēc ir pamodies.

- Džek, runā Loids Būmens. Es to atšifrēju. Un man likās, ka tā saturs ir nekavējoties jāpaziņo jums.

- Tad runājiet taču, - Kroufords ar kājām mēģināja sazvejot istabas čības.

-      Ziņojums ir šāds: "Greiama mājas ir Maratonā, Ploridā. Glāb *evi-_Visi jānovāc."

, - Žēlīgais Dievs, mēs nedrīkstam zaudēt ne mirkli! | - Protams.

Kroufords, lieki netērēdams laiku rītasvārkiem, aizdrāzās uz savu darbistabu. Viņš divreiz zvanīja uz Floridu, tad uz lidostu un, visbeidzot, Greiamam uz viesnīcu.

- Bili, Būmens to tikko atšifrējis.

- Un kas tur ir?

-      Es tūlīt tev pateikšu. Tikai uzklausi mani līdz galam. Tev ne par ko nav jāuztraucas. Es jau esmu devis vajadzīgos rīkojumus, un tu mierīgi vari noklausīties visu pa telefonu.

- Nu saki taču.

-      Tur ir tava mājas adrese. Lekters ir paziņojis maniakam tavu adresi Maratonā. Bili, lūdzu, paliec uz vietas. Vietējais šerifs jau ir izsūtījis divas mašīnas uzCukura salu. Turklāt pašlaik uz turieni dodas arī muitas kuteris. Kodējs taču neko nevarēja pat iesākt tik īsā laikā! Ir jāgaida. Tu palīdzēsi viņiem daudz labāk, ja ļausi rīkoties man.

Tātad: klausies! Šerifa palīgi centīsies Molliju veltīgi nesatraukt. Ar mašīnām tiks nosprostots pievedceļš, un viņi no slēpņa novēros māju. Tu varēsi Mollijai piezvanīt, kad;viņa būs pamodusies. Pēc pusstundas es pie tevis aizbraukšu.

-Tad manis te vairs nebūs.

-      Līdz astoņiem nav nevienas lidmašīnas uz Floridu. Un daudz saprātīgāk ir atvest viņus uz šejieni, tad viņi varēs dzīvot mana brāļa mājā Cespīkā. Man viss plāns jau ir gatavs - galvā. Tātad mierīgi apsēdies un paklausies. Ja tev ienāks prātā kas labāks, tad astoņos es pats tevi iesēdināšu lidmašīnā.

- Man šo to vajag no ieroču noliktavas.

-To mēs nokārtosim, kad es pēc pusstundas aizbraukšu tev pakaļ uz viesnīcu.

Mollija un Vilijs ieradās kopā ar pirmajiem pasažieriem, kuri izkāpa no Floridas lidmašīnas Vašingtonas nacionālajā lidostā. Viņa nesmaidīja, kad ieraudzīja Greiamu sagaidītāju pulkā, bet, iedama kopā ar atpūtušos vasarnieku pūlīti, pieliecās tuvāk Vilijām un pateica tam kaut ko.

Kad līdz Greiamam bija atlikuši vairs tikai daži soļi, viņa to vaicājoši noskatīja no galvas līdz kājām un tikai tad ar lūpām pieskārās viņa vaigam. Viņas saulē iedegušie pirksti bija ļoti vēsi.,

Greiams juta, ka zēns viņu vēro. Un, kad viņi pievērsās viens otram, lai sasveicinātos, Greiamam sava roka bija jāpastiepj tālu uz priekšu.

Pa ceļam uz mašīnu Greiams atļāvās izteikt mazu joku par Mollijas kofera svaru.

- Tad es pats to nesīšu, - zēns iecirtās.

Brūns ševrolets ar Merilendas numuru sekoja viņiem no lidostas.

Greiams pārbrauca pār Ārlingtonas tiltu un parādīja Mollijai un Vilijām Linkolna un Džefersona pieminekli, kā arī Vašingtona monumentu, pirms nogriezās uz austrumiem Cespīkas līča virzienā. Desmit jūdzes aiz Vašingtonas brūnais ševrolets viņus panāca un sāka braukt blakus. Šoferis paskatījās uz viņiem, aizsedza muti ar roku, un mašīnā pēkšņi atskanēja metāliska balss no tukšuma.

-  Lapsa Edvards, viss tīrs. Vēlu laimīgu ceļu!

Greiams izvilka no vadības paneļa tur noslēptu mikrofonu un atbildēja.

-Rodžers Bobijs. Un liels paldies!

Ševrolets atpalika, tad pagriezās atpakaļ.

-Viņš pārbaudīja, vai mums neseko prese vai vēl kāds, -Greiams paskaidroja.

-Ak, tā, - Mollija neko vairāk neteica.

Bija jau pavēla pēcpusdiena. Viņi apstājās pieceļmalas restorāna un paēda krabjus. Vilijs aizgāja apskatīt omāru baseinu.

-      Man patiešām ir šausmīgi žēl, Mollij, - Greiams iesāka. - Es nezinu, kā es to visu atkal varētu vērst par labu.

- Vai tagad viņš ir meties tev pa pēdām?

-      Līdz šim tas vēl nav skaidrs, vienīgi ir zināms, ka Lekters cenšas viņu man uzrīdīt.

-  Ļoti nepatīkama sajūta.

-Es zinu. Tu un Vilijs-Krouforda brāļa namā jūs abi būsiet pilnīgā drošībā. Neviens, izņemot Kroufordu pašu, nezina, ka jūs būsiet apmetušies tur.

-Tikai nestāsti man tagad par šo Kroufordu.

- Māja ir skaista. Tu redzēsi.

Viņa dziļi ievilka elpu un, kad izelpoja, šķita, ka viņas dusmas arī ir pagaisušas, jo tagad viņa izskatījās mierīga, tikai nogurusi. Ar skumju smaidu sejā viņa paskatījās uz Greiamu. - Man jāatzīstas, ka vienu brīdi es jau biju diezgan saskābusi. Vai mums tur vajadzēs dzīvot kopā ar kaut kādiem Kroufordiem?

-      Nē. - Viņš pastūma sānis groziņu ar maizi, lai varētu satvert viņas roku. - Cik daudz par to visu zina Vilijs?

-      Viņš zina diezgan daudz. Pie sava drauga Tomija vecākiem viņš bija ieraudzījis kaut kādu bulvāru lapeli. Tomijs speciāli pievērsa tai Vilija uzmanību. Avīzē par tevi bija rakstīts kaut kas nelabs, droši vien galīgās muļķības, par Hobsu, par to slimnīcu, kurā tu pēc tam gulēji, par Lekteru - vispār, pilns komplekts. Pēc tā visa Vilijs bija drusku izsists no sliedēm. Es viņam jautāju, vai viņš negrib aprunāties ar mani. Bet viņš tikai pajautāja, vai es jau no paša sākuma par to esmu zinājusi. Es teicu, ka jā, ka mēs par to runājām jau pirms mūsu laulībām. Un tad es viņam jautāju, vai man izstāstīt viņam visu, kā tas bija patiesībā, bet Vilijs domāja, ka būtu labāk, ja stāstītu tu. ^

-      Nav slikti. Tam zēnam ir ķēriens. Vai tā avīze gadījumā nebija TATTLER?

-  Nezinu. Bet varētu būt.

-       Nu, liels paldies, Fredijl - smagu dusmu vilnis, kuru izraisīja sašutums par Launda rīcību, piespieda Greiamu pamest savu krēslu. Viņš aizgāja uz tualeti un nomazgāja seju aukstā ūdenī.

Sēra jau gatavojās iet mājās un atvadījās no Krouforda, kad iezvanījās telefons. Viņa nolika rokassomiņu un lietussargu, lai paņemtu klausuli.

-Speciālā aģenta Krouforda birojs… Nē, mistera Greiama šeit nav, bet ja jūs… Vienu acumirkli, lūdzu, protams, ka es to… Jā, rīt pēc pusdienas viņš šeit būs, bet atļaujiet taču man…

Viņas balss tonis lika Kroufordam pacelt galvu no rakstāmgalda.

Sēra turēja klausuli, it kā tā viņas rokās būtu tikko izplēnējusi.

-Viņš prasīja Bilu un teica, ka rīt pēc pusdienas piezvanīs atkal. Es mēģināju viņu aizkavēt.

- Kas tas bija?

-Viņš tikai teica: "Paziņojiet Greiamam, ka piligrims piezvanīšot atkal!" Ar tādu vārdu doktors Lekters…

… bija uzrunājis Kodēju, - Kroufords pabeidza viņas teikumu.

Kamēr Mollija un Vilijs izsaiņoja savas mantas, Greiams aizbrauca iepirkt viņiem pārtiku. Kad viņš atgriezās ar kārtīgiem krājumiem un apturēja mašīnu pie mājas, viņš vēl kādu brīdi nekustēdamies sēdēja tajā. Viņš ļoti nožēloja, ka Mollijai viņa dēļ vajadzēja pamest savu māju, kuru viņa tik ļoti mīlēja, un sākt dzīvi pilnīgi svešā vidē.

Kroufords patiešām bija ļoti centies. Mollijai nenācās apmesties nospiedoši neitrālā FIB patvēruma namā, kurš jau sen bija piesūcies ar savu nejaušo iemītnieku baiļu sviedriem. Tā vietā bija svaigi balsināta kotedža ar ziedošiem krūmiem pie ieejas. Mājīgais nams bija kopts un lolots ar nenoliedzamu kārtības mīlestību. Dārzs līgani noslīga līdz patCespīkas līcim un pa koka kāpnēm varēja aiziet līdz ūdenim.

Aiz priekškariem plaiksnījās televizora zilgani zaļā gaisma. Mollija un Vilijs nopietni vēroja beisbola spēli. To Greiams zinā ja itin labi.

Vilija tēvs bija bijis profesionāls beisbolists un ne no sliktākajiem. Viņš un Mollija bija iepazinušies skolas autobusā un apprecējušies koledžas laikā. Viņš pamazām bija aizcīnījies līdz komandai, par kuru bija sapņojis jau no paša sākuma, kad pēkšņi viņam sākās rīšanas grūtības. Viņam mēģināja izgriezt no kakla visu pēc kārtas, taču metastāzes gāja plašumā un pēc pieciem mēnešiem viņa vairs nebija. Vilijām toreiz bija seši gadi.

Vilijs centās nepalaist garām nevienu beisbola maču, Mollija turpretī skatījās spēli tikai tad, ja bija noraizējusies.

Greiamam nebija atslēgas. Viņš pieklauvēja.

- Es tūlīt atvēršu, - atskanēja Vilija balss.

- Gaidi, - Mollijas seja pavīdēja starp aizkariem. - Labi.

Vilijs atvēra durvis. Rokā viņam bija runga.

Greiams juta, ka viņa acs plakstiņš sāk raustīties. Zēns to noteikti bija atstiepis sev līdzi koferī.

Mollija paņēma pretī iepirkumu saiņus.

-Vai nevēlies tasi kafijas? Mājā ir arī džins, bet ne tava iecienītā šķirne.

Kad viņa bija pazudusi virtuvē, Vilijs palūdza Greiamu iznākt ārā. No verandas kotedžas aizmugurē viņi varēja redzēt līcī noenkuroto jahtu signālugunis.

- Bili, vai ir kaut kas tāds, kas man būtu jāzina, lai es patiešām varētu aizsargāt mammu?

-Jūs abi šeit esat drošībā. Vai tu vēl atceries mašīnu, kas mūs pavadīja no lidostas, lai redzētu, vai mums neviens neseko? Neviens vēl nav izdibinājis, uz kurieni jūs abi ar māti esat aizbraukuši.

- Tas maniaks grib tevi nogalināt, vai ne?

-      To vēl tik droši nevar zināt. Man tikai nebija diez cik labi ap dūšu, apzinoties, ka kāds cits viņam speciāli ir izstāstījis, kur mēs dzīvojam.

- Vai tu viņu nogalināsi?

Greiams uz brīdi aizvēra acis.

-      Nē. Mans uzdevums ir viņu notvert. Tad viņu ieliks psihiatriskajā slimnīcā, ārstēs un neļaus viņam vairs nevienu nogalināt.

-      Bili, Tomija mātei mājās mētājās kāda avīze. Tajā bija rakstīts, ka tu Minesotā esi nogalinājis kādu cilvēku un ka pēc tam arī tev bijis jāārstējas psihiatriskajā slimnīcā. Es to agrāk nezināju. Vai tā bija?

-Jā.

-Vispār, es vispirms gribēju pavaicāt mātei, bet tad nolēmu labāk parunāties ar tevi pašu.

-Tas ir jauki, ka tu man to tā atklāti pavaicā. Tikai tā nebija īsta psihiatriskā slimnīca, bet gan tāda, kurā ārstē arī visu ko citu. - Nez kāpēc viņam šī starpība likās ļoti būtiska. - Es gulēju psihiatriskajā nodaļā. Vai tevi tas satrauc tāpēc, ka es esmu precējies ar tavu māti?

-  Es tētim apsolīju par viņu rūpēties. Un es to darīšu.

Greiamam bija sajūta, ka viņš nekādā gadījumā nedrīkst izstāstīt

Vilijām par maz. Bet par daudz arī nedrīkstēja.

Virtuvē nodzisa gaisma. Caur bīdāmo durvju režģiem viņš varēja aptuveni saskatīt Mollijas augumu un saprata, cik liela ir viņas uzticēšanās. Runāt ar Viliju nozīmēja ielauzties arī viņas sirds dziļumos.

Tā kā Vilijs nepārprotami nezināja, ko vēl varētu pajautāt, Greiamam nācās pārņemt iniciatīvu.

- Slimnīcā es nokļuvu pēc gadījuma ar Hobsu.

-Vai tu viņu nošāvi?

-Jā.

-  Kā tas notika?

-       Lai nebūtu nekādu pārpratumu - Gerets Hobss bija nenormāls cilvēks. Viņš uzbruka studentēm un… nogalināja viņas.

-Kā?

-       Ar nazi. Es atradu spirālē savītu vadu vienas nogalinātās meitenes drēbēs. Tas bija aptīts ar audumu. Vai tu vēl atceries, kā mēs dārzā labojām sabojāto dušu? Man nācās pārbaudīt visus skārdniekus, instalētājus un citus līdzīgu darbu strādniekus. Tas

nemaz nebija viegli. Kādā firmā es ieraudzīju Hobsa atlūgumu. Viņš tur vairs nestrādāja. Es ieraudzīju viņa atlūgumu un - nu jā, es nezinu kā, bet es sapratu. Un tad es aizgāju pie viņa uz mājām.

Kopā ar vienu policistu, kurš bija ģērbies formas tērpā, mēs kāpām augšā pa trepēm uz viņa dzīvokli. Viņš laikam mūs bija redzējis pa logu. Es jau gandrīz biju uzkāpis tajā stāvā, kurā viņš dzīvoja, kad viņš atvēra durvis un izmeta no dzīvokļa mums virsū savu sievu - mirušu.

- Vai viņš to bija nogalinājis?

-Jā. Tāpēc es lūdzu, lai policists izsauc mums palīgā papildspēkus. Taču tad es izdzirdēju dzīvoklī kliedzam bērnu. Es labprāt būtu nogaidījis, bet to taču nevarēja darīt!

-  Un tu ielauzies dzīvoklī?

-Jā. Hobss turēja savu meitu sev priekšā un durstīja viņu ar nazi. Tāpēc es nošāvu viņu pašu.

- Vai meitene nomira?

-  Nē.

- Vai viņa izveseļojās?

-Jā, bet tas nenotika visai ātri. Pašlaik viņai nekas vairs nekaiš.

Tas nu Vilijām bija jāapdomā. No kādas jahtas pār ūdeni skanēja klusa mūzika.

Greiams gan daudz ko atstāja Vilijām nepateiktu, taču pats savām atmiņām viņš neko nespēja padarīt - tās bija pavisam skaidras un nežēlīgas.

Viņš neteica neko par to, kā sagraizītā misis Hobsa asiņoja un mirstot apķērās viņam ap kājām. Un tad viņš redzēja, ka viņa ir mirusi, bet tajā brīdī no dzīvokļa atskanēja šausmu kliedziens, un viņam nācās atraut vaļā sievietes sarkani slidenos pirkstus, lai ar visu sparu mestos dzīvokļa durvīs, līdz tās beidzot izdevās izlauzt. Kā viņš ar briesmīgi sāpošu plecu ieklupa Hobsu dzīvoklī un ieraudzīja meiteni izmisīgicīnāmiesartēvu, kurš to bija satvēris no mugurpuses un centās pārgrieztviņai rīkli. Viņa plosījās no visa spēka un spieda zodu pie krūtīm. Tad viņš izrāva savu 38. kalibra dienesta pistoli un izšāva. Hobss joprojām turējās kājās un durstīja meiteni. Viņu nekādi nevarēja dabūt gar zemi. Beidzot viņš nokrita blakus briesmīgi gārdzošajai meitai. Viņai bija pārgriezts elpvads, bet līdz artērijai Hobss vēl nebija ticis. Meitene skatījās Greiamā plati atplestām stiklainām acīm, kamēr viņas tēvs šļūca gar sienu uz leju un čukstēja: "Tu redzi? Tu redzi?" Līdz nokrita beigts.

Kopš tā laika Greiams 38. kalibram vairs neuzticējās.

-       Zini, Vilij, man patiešām nebija viegli pēc tā gadījuma ar Hobsu. Es nespēju to aizmirst un domāt par ko citu. Tā nu es mocīju savu nabaga galvu, pārdzīvoju visu atkal un atkal, jautāju sev, vai es varēju darīt ko citu? Un tad es kādā brīdī vairs neko nedomāju un nejutu. Es vairs neēdu un nesarunājos ar cilvēkiem. Es biju briesmīgā depresijā. Tad kāds ārsts man ieteica iet slimnīcā, un es tā arī izdarīju. Pēc kāda laika es sāku atgūties. Hobsa meita nāca pie manis ciemos un runājās ar mani. Viņa jau bija izveseļojusies, un mums bija garas sarunas. Beidzot man sāka likties, ka esmu ticis tam pāri, un es varēju atkal atgriezties dienestā.

-      Vai patiešām kādu nogalināt ir tik slikti? Pat tad, ja esi spiests to darīt?

-  Diez vai uz pasaules ir kaut kas vēl sliktāks.

-       Es ātri aizskriešu uz virtuvi. Varbūt tu gribi ko dzert? Varbūt kokakolu? - Vilijs labprāt mēdza Greiamam kaut ko atnest, bet viņš to vienmēr izteica tā, it kā tas viņam iznāktu kaut kā garāmejot - līdztekus tam, ko viņš dara savā labā.

- Jā, labprāt.

-      Es apvaicāšos, vai māte negrib atnākt paskatīties uz uguntiņām tur lejā.

Vēlu vakarā Greiams un Mollija sēdēja verandā mājas otrā pusē. Nedaudz lija un jahtu ugunis bija nespodras miglas dēļ. Vēsa brīze uzdzina viņiem nelielu zosādu.

-      Cik saprotu, var gadīties, ka mums te vēl labu laiku jāpaliek? - Mollija jautāja.

- Es, protams, ceru, ka nē, bet dzīvē visādi gadās.

-      Evelīna teica, ka viņa var pārņemt veikalu šonedēļ un četras dienas nākamnedēļ. Kad ieradīsies piegādātāji, man vismaz vienu vai divas dienas tur jābūt pašai. Es varētu dzīvot pie Evelīnas un Sema. Turklāt man va jadzētu aizbraukt uz izsoli Atlantā. Katrā ziņā rudens iepirkumi man ir steidzami jānokārto.

- Vai Evelīna zina, kur tu esi?

- Es viņai tikai pateicu, ka lidošu uz Vašingtonu.

-  Labi.'

-Vai nav skaisti, ja tev uz šīs zemes kaut kas pieder ilgāku laiku? Kā tu domā? No sākuma to ir grūti iegūt un pēc tam vēl grūtāk noturēt. Viena draņķīga planēta.

-  Ellīgi draņķīga.

-  Bet mēs taču atgriezīsimies Cukura salā?

- Noteikti atgriezīsimies.

-  Nenopūlies, lūdzu, un nedari neko pārsteidzīgu. -Jā.

- Vai tev rīt agri jāiet prom?

Pirms tam viņš pusstundu-bija runājis ar Kroufordu pa telefonu.

-      īsi pirms pusdienām. Ja tu tiešām domā atgriezties Maratonā, tad mums rīt vēl daudz kas jānorunā. Vilijs tikmēr varēs makšķerēt.

- Viņam laikam nācās tevi izjautāt par to gadījumu?

- To darīt viņam bija tiesības.

- Šis nolādētais reportieris! Kā viņu īsti sauca?

-  Launds. Fredijs Launds.

-      Es varu iedomāties, kā tu viņu ienīsti. Man žēl, ka tev nācās vēl noņemties arī ar šo jautājumu. Tagad labāk iesim gulēt. Es tev drusku pamasēšu muguru".

Greiamā sacēlās pamatīgas dusmas. Viņam bija nācies taisnoties vienpadsmitgadīga zēna priekšā. Tas bija pieņēmis kā pašu par sevi saprotamu to, ka viņš izgājis vai caur elles priekškambari. Tagad vēl viņa māte masēs viņam muguru. "Ejam labāk gulēt - ar Viliju viss ir kārtībā!" —

…Ja tu jūti, ka stress tevi pārmāc, tad centies turēt muti, ja vien tas ir iespējams.

-      Ja vēlies kādu brītiņu netraucēti padomāt, tad es atstāšu tevi vienu, - Mollija ieteicās.

Tagad viņš neko negribēja pārdomāt. Visu ko, tikai ne to.

- Tu paberzīsi man muguru, bet es tev - priekšu, - viņš atteica.

- Tad nāc jel!

Vējš pūta smagus lietus mākoņus, un vēl deviņos pār zemi vēlās migla. Policijas šautuves mērķi šķita tajā nedaudz vibrējam.

Šautuves uzraugs ar tālskati pārliecinājās, ka vīrietis un sieviete, kas te ieradās ar tieslietu ministrijas caurlaidi, ievēro pilnīgi visus drošības noteikumus. Viņam nepatika, ja iesācējus apmācīja kāds cits, nevis diplomēts šaušanas instruktors, tomēr viņam bija jāatzīst, ka šis "slepenais" savu darbu prot.

Viņi gan izmantoja 22. kalibra revolveri, taču viņš mācīja sievietei mērķēt, stāvot Vīvera pozīcijā, kurā kreiso kāju izliek nedaudz uz priekšu un ieroci satver stabili ar abām rokām. Viņa

trenējas šaušanā pa siluetiem, kas novietoti septiņu metru attālumā. Atkal un atkal viņa vilka revolveri ārā no plecu somas un blieza mērķī tā, ka šautuves uzraugs nogura no skatīšanās.

Pēkšņi izmainījies šāvienu troksnis lika tam atkal celt pie acim savu tālskati. Tostarp abi bija uzlikuši klusinātā jaustiņas, un sievietei rokā bija īss, it kā saspiests revolveris. Šāvienu skaņa bija neierastii plakšķoša.

Ierocis viņas rokā uzraugam likās ļoti dīvains. Viņš norāpās lejā no savas vietas un aizčāpoja pie tiem abiem. Viņš labprāt būtu ieroci apskatījis tuvāk, bet šis jau nu nebija piemērots brīdis, lai šos abus traucētu. .

Neparasto šaujamo bija izvēlējies tas tips no FIB. Bulldog 44. Speciol. Tam bija īss stobrs un pats ierocis bija atbaidošs ar savu kroplo spēku. Speciālas spraugas pie stobra atveres mazināja atsitiena spēku, turklāt tā gailis un laide bija pilnīgi pārveidoti. Šķiet, ka kaut kas bija darīts, lai samazinātu lādēšanas laiku. Tas bija ierocis, ar kuru joki mazi, ja turklāt vēl izmantoja to munīciju, ko vīrietis bija atnesis līdzi. Uzrauga mute pavērās. Blakus kārbiņai ar vieglajām šautuves patronām bija parastā dienesta munīcija. Bet tad sargs pamanīja kaut ko pavisam īpašu - paciņu ār šāviņiem, kas izskatījās kā apdrāzti zīmuļu gali. Līdz šim uzraugs par tiem bija tikai dzirdējis. Aiz katras smailes Slēpās vara kapsulā iepildīta teflona masa, kas saturēja 12 skrotis.

Šāviņš bija viegls un ar neticami lielu ātrumu triecās mērķī. Tur skrotis atbrīvojās no teflona, sadalījās un, ja tas notika dzīvā miesā, tad sekas bija briesmīgas. Šautuves uzraugs pat zināja no galvas precīzus statistikas datus. Līdz šim uz cilvēku ar šādiem šāviņiem bija šauts 90 reižu - diemžēl. Nevienā gadījumā trāpītais necēlās. Tiesa, viens cilvēks visiem ārstiem par pārsteigumu gan izdzīvoja, bet pārējos 89 gadījumos nāve iestājās tūdaļ. Vēl šo šāviņu priekšrocība bija tāda, ka nebija tikpat kā nekāda atsitiena, kā arī tas, ka šāviņš nevarēja izlidot cauri sienai un nogalināt kādu nevainīgu cilvēku.

Vīrietis bija ļoti pacietīgs un pat maigs pret sievieti, tomēr kopumā abi izskatījās nepārvaramu, uzraugam nezināmu, skumju mākti.

Sieviete tostarp jau trenējās ar dienesta kaujas munīciju, un šautuves uzraugs apmierināts konstatēja, ka panākumi ir lieliski: viņa tīri labi tika galā ar atsitienu. Revolvera izraušanai no somiņas viņai gan bija nepieciešamas veselas četras sekundes, toties viņa trīsreiz trāpīja ābolītī. Iesācējai tas nemaz nebija slikti. Tas liecināja pat par talantu.

Uzraugs jau bija kontroltelpā, kad ellīgs troksnis vēstīja, ka viņa ir sākusi šaut ar Glāzera šāviņiem.

Viņa izšāva visu aptveri. Tā nu nebija nekāda FIB standart- apmācība. Uzraugs nodrebinājās, domājot par to, ko viņai personificēja melnais mērķis - cilvēka siluets šautuvē, - ja nogalināšanai bija vajadzīgi pieci tādi šāvieni.

Greiams ienāca kontroltelpā, lai atdotu ausu sargus. Viņa skolniece viņu gaidīja, ar nokārtu galvu un klēpī noslīgušām rokām, sēdēdama uz soliņa.

Šautuves uzraugs atzina viņas sasniegumus šaušanā par izciliem pirmajai reizei un nekavējās to pateikt Greiamam. Viņš izklaidīgi pamāja, pateicoties par šiem vārdiem, bet izskatījās kā cilvēks, kas tikko neglābjami un uz visiem laikiem zaudējis pašu dārgāko.

16. nodaļa

Vīrs, kurš pa telefonu nosauca sevi par Piligrimu, bija Sērai teicis, ka varbūt piezvanīs nākamajā pēcpusdienā. Tam par godu FIB galvenajā mītnē notika lieli priekšdarbi.

Kas bija šis mistiskais Piligrims? Katrā ziņā - Lekters tas nebija. To Kroufords bija jau pārbaudījis. Vai Piligrims bija Kodējs? Kroufords uzskatīja, ka tas ir pilnīgi iespējams. Pa nakti rakstāmgaldus un telefonus no Krouforda kabineta aizstiepa uz plašāku telpu gaiteņa galā.

Greiams stāvēja skaņu necaurlaidīgas kabīnes atvērta jās durvīs. Aizviņa atradās Krouforda telefona aparāts. Sēra to cītīgi spodrināja. Tā kā viņas rakstāmgalds un visa platība ap to bija piekrauta ar magnetofoniem, balsu frekvenču spektrogrāfu un vēl citu visneiedomājamāko aparatūru, pie kuras sēdēja Beverlija Kaca, tad Sērai gluži vienkārši vajadzēja atrast sev kādu nodarbošanos.

Lielais sienas pulkstenis rādīja bez desmit minūtēm divpadsmit.

Blakus Greiamam sēdēja Dr.Elans Blūms un Kroufords. Visiem trim rokas bija sabāztas kabatās, un viņi sēdēja, it kā ko gaidīdami.

Tehniķis, kurš sēdēja pretī Beverlija i, nervozi bungoja ar pirkstiem pa galdu, līdz Krouforda sarauktā piere lika viņam to izbeigt.

Uz Krouforda galda bija uzlikti vēl divi telefoni. Viens no tiem bija tieši saslēgts ar Bella sistēmas telefona kompānijas centrāli, otrs - ar FIB komunikāciju centrāli.

-Cik ilgs laiks jums vajadzīgs, lai noskaidrotu, no kurienes zvana? - Doktors Blūms gribēja zināt.

- Ar jaunajiem relejiem mēs to varam izdarit daudz ātrāk, nekā iedomājas vairums cilvēku, - Kroufords atbildēja. - Varbūt minūtes laikā, ja visā līnijas garumā ir tikai elektroniskie slēgumi. Bet, ja mums jātaustās, līdz atrodam speciālos slēgumus, tad varbūt arī ilgāk. - Kroufords ierunājās nedaudz skaļāk, lai visi klātesošie ieklausītos. - Ja viņš vispār mums piezvanīs, tad daudz laika viņš mums nedos. Tātad mums jārīkojas, cik vien iespējams ātri. Bili, varbūt mums vajadzētu vēlreiz visu izmēģināt?

-  Noteikti. Doktor Blūm, es labprāt jums vēl šo to pajautātu.

Blūms bija atnācis pēdējais. Viņam vēlāk bija jāiet lasīt lekciju

Izturēšanās pētniecības institūtā Kventiko. Blūms saoda pulvera smaku, kas nāca no Greiama drēbēm.

- Labi, - Greiams sāka visu no sākuma. - Zvana telefons. Mūs tūlīt savieno, bet mēs vēl nerunājam. Skan garie signāli, toties centrāle uzreiz sāk skaidrot, no kurienes zvana. Viņš nezina, ka savienojums jau ir. Tā mēs iegūstam veselas 20 sekundes. - Viņš pievērsās tehniķim. - Pēc ceturtā garā signāla jūs beidzat, vai skaidrs?

-  Pēc ceturtā signāla. - Tehniķis pamāja.

-  Tad Beverlija paņem klausuli. Tā nav Sēras balss, kuru viņš dzirdēja vakar. Balsī nav sadzirdama nekāda īpaša attieksme, tā ir drīzāk pavirši steidzīga. Viņš prasa mani. Beverlija saka: "Es tūlīt savienošu." Vai viss skaidrs, Beverlij?

Greiams uzskatīja, ka nevajag mēģinājumā iekalt visu tekstu, tad saruna būs dabiskāka.

- Nu jā, kamēr viņš vēl tikai gaida sarunu, mēs jau pētām līniju. Es domāju, ka kopumā viņš gaidīs ilgāk, nekā runās.

- Vai jūs negribat viņam nospēlēt kādu gabalu ar ikdienišķiem trokšņiem? - tehniķis jautāja.

- Nē, to tik ne, - Kroufords kategoriski noraidīja.

- Pēc tam mēs viņam atkal liekam gaidīt apmēram 20 sekundes, kamēr Beverlija beidzot pasaka: "Ā, misters Greiams jau nāk! Viņš tūlīt būs pie sava aparāta, es tagad savienoju." Tad es paņemu klausuli. - Greiams pievērsās Blūmam. - Doktor, kādu taktiku man izmantot?

-          Viņš noteikti negaida, lai jūs uzreiz viņam noticētu, ka viņš tik tiešām ir tas, par ko uzdodas. Tāpēc jums viss viņa teiktais jāuzņem ar pieklājīgu skepsi. Es jums ieteiktu uzsvēft, ka, pēc jūsu domām, ir milzu atšķirība, vai zvanītājs ir psihopāts, kurš tikai grib pievērst sev uzmanību, vai arī pie telefona ir Viņš. To iespējams noskaidrot vienīgi iztaujājot, jo viltus zvanītājs nezinās patiesību par notikušo. Lieciet viņam pateikt kādu sīkumu - mēģiniet panākt, lai viņš censtos jums pierādīt savu identitāti, - Dr.Blūms skatījās grīdā un berzēja deniņus.

- Jūs nezināt, ko viņš grib. Iespējams, ka viņš gaida izpratni, iespējams arī, ka viņš ir izvēlējies jūs par savu simbolisko divkaujas partneri un vēlas, lai jūs zinātu par lomu sadali un drīzāk iesaistītos izrādē. To mēs redzēsim. Mēģiniet, cik ātri vien var, uzminēt viņa nodomu un tad izvairieties no šī temata. Es jums ieteiktu būt ārkārtīgi piesardzīgam, un lieki viņu neižaicināt, ja jūtat, ka tieši to viņš kāro.

Ja viņš būs paranoiķis, jūs to tūlīt sapratīsiet. Tādā gadījumā ļaujiet viņam izrunāt visu sevī sakrāto niknumu un neuzticību. Iespējams, ka viņš aizrausies un zaudēs laika izjūtu. Diemžēl neko vairāk es jums ieteikt nevaru.-Blūms uzlika roku Greiamam uzpleča un drusku klusākā balsī vēl piemetināja: - Tā nekādā gadījumā nebūs nekaitīga papļāpāšana. Nav izslēgta arī tāda iespēja, ka jums sarunas laikā izdodas pierunāt, lai viņš pārtrauc savus noziegumus. Vispār, rīkojieties pats, kā jums ienāk prātā un akli neievērojiet to, ko es pirmīt teicu.

Pagāja pusstunda nomācošā klusumā. Visi gaidīja.

-Vai viņš piezvanīs, vai ne, - Kroufords pirmais neizturēja, - mums tomēr jāvienojas par kādu tālākās rīcības plānu. Vai mēs turpinām tālāk risināt variantu par "pastkasti"?

- Vismaz pagaidām es nekādu citu iespēju neredzu, - Greiams teica.

-  Tad mums ir jau divas vietas, kur ierīkot slazdu - tava māja Cukura salā Floridā un "pastkaste".

Telefons iezvanījās.

Tehniķis ieslēdza garā signāla imitāciju, un centrāle jau sāka meklēt zvanītāja atrašanās vietu. Pēc ceturtā signāla Beverlija pacēla klausuli, bet Sēra paņēma noklausīšanās austiņas.

- Speciālā aģenta Krouforda kabinets.

Sēra pakratīja galvu. Viņa pazina zvanītāju - tas bija kāds Krouforda draugs no FIB Alkohola un nikotīna nodaļas. Beverlija viņu strupi aprāva un atsauca zvanītāja atrašanās vietas meklējumus.

Katrs FIB galvenajā mītnē zināja, ka šī līnija jātur brīva.

Tad Kroufords vēlreiz pārrunāja akciju ar "pastkasti". Klātesošie bija vienlaikus gan satraukti, gan garlaikoti. Pēc kāda laika ienāca Loids Būmens, lai parādītu, kā viņš atšifrējis Lektera paziņojumu pēc kabatas formāta pavārgrāmatas "Gatavosim ēdienu ar prieku" . Sēra visiem piedāvāja kafiju kartona glāzītēs.

Telefons zvanīja atkal.

Atkal tā pati procedūra. Pēc ceturtā signāla Beverlija paņēma klausuli.

-  Speciālā aģenta Krouforda kabinets.

Sēra vairākkārt pamāja ar galvu. Ļoti enerģiski.

Greiams iegāja kabīnē un aizvēra aiz sevis durvis. Viņš redzēja, ka Beverlijas lūpas kustas. Viņa nospieda pārslēdzēju un skatījās uz sienas pulksteņa sekunžu rādītāju.

Greiams redzēja savu attēlu nevainojami nospodrinātajā klausulē kā greizajā spogulī. Viņš oda pēc šautuves. Šī smaka bija iesūkusies viņam kreklā un matos. "Tikai nenoliec klausuli! Dieva dēļ, nenoliec!" Bija pagājušas četrdesmit sekundes. Zvanīdams telefons nedaudz trīcēja uz paliktņa. "Ļauj tam vēlreiz noskanēt. Vēl vienreiz." Četrdesmit piecas sekundes. "Tagad!"

- Šeit runā Bills Greiams. Ar ko vpru jums pakalpot?

Klusi smiekliņi. Klusināta balss:

-To jūs drīz uzzināsiet.

-  Kas, lūdzu, ir pie aparāta?

- Vai tad jūsu sekretāre jums to nepateica?

-      Nē. Bet viņa izsauca mani no sanāksmes, ser, tāpēc es vēlētos zināt…

-      Ja jūs man pateiksiet, ka ar misteru Piligrimu jums nekas nav runājams, tad es tūlīt lieku nost klausuli. Jā vai nē?

-      Ja jums ir kāda problēma, kuras atrisināšanā es kaut ko varu palīdzēt, tad esmu gatavs jūs uzklausīt, mister Piligrim. Tātad, ko jūs vēlaties?

- Drīzāk jums pašam ir problēmas, mister Greiam.

- Man ļoti žēl, bet es baidos, ka neesmu īsti sapratis jūsu vārdus.

Sekunžu rādītājs jau gatavojās beigt savu ceļu pa apli.

-      Beidzamajā laikā jūs esat stipri aizņemts, mister Greiam, vai ne? - zvanītājs turpināja.

-      Pietiekami aizņemts, lai lieki nekavētu savu laiku ar jums, ja jūs nerunāsiet konkrēti.

- Nu jā, mūs zināmā mērā saista notikumi Atlantā un Birmingemā.

- Vai jūs kaut ko par tiem zināt?

Klusi smiekli. - Vai es par to kaut ko zinu? Bet vai jums ir interese par misteru Piligrimu? Jā vai nē? Ja jūs melosiet, es tūlīt nolikšu klausuli.

Greiams pa kabīnes logu varēja redzēt Kroufordu. Viņam katrā rokā bija pa telefona klausulei.

-       Bet protams. Taču jūs droši vien varat iedomāties, ka man gandrīz vai katru dienu kāds zvana un saka, ka viņš ir saistīts ar šīm lietām.

Viena minūte.

Kroufords nolika vienu klausuli un kaut ko uzrakstīja uz papīra lapas.

-Jūs droši vien brīnītos, ja zinātu, cik daudzi cilvēki apgalvo, ka ir izdarījuši to, - Greiams turpināja. - Bet tiklīdz ar viņiem drusku parunā, tā izrādās, ka viņi pat nesaprot, par ko īsti ir runa. Un kā ir ar jums?

Sēra piespieda papīra lapu pie kabīnes stikla durvīm. Uz tās bija rakstīts: "Telefona automāts Čikāgā. Policija jau izbraukusi."

-Vai zināt, ko? - klusinātā balss izteica priekšlikumu. - Vispirms jūs man kaut ko pastāstīsiet par misteru Piligrimu, un tad es varbūt aprunāšos ar jums.

-      Vispirms mums jānoskaidro, par ko īsti mēs runājam, - Greiams iebilda.

- Mēs runājam par misteru Piligrimu.

-      Ka es varu zināt, ka misters Piligrims ir izdarījis to, par ko es interesējos? Vai jūs to apgalvojat?

-  Pieņemsim, ka jā.

- Vai jūs esat misters Piligrims?

- To es jums neteikšu.

-Vai jūs esat mistera Piligrima draugs?

- Jā, tā gan varētu teikt.

-       Nu labi, bet vispirms pierādiet man to. Pasakiet man kaut ko tādu, lai es varētu pārliecināties, ka jūs viņu tiešām pazīstat.

-      Sāciet jūs. Vispirms es gribu dzirdēt, ko par viņu zināt jūs. - Nervozs smiekliņš. - Tiklīdz jūs pateiksiet kaut ko aplamu, es nolikšu klausuli.

- Nu labi. Misters Piligrims ir labrocis.

-To uzminēt nav sevišķi grūti. Galu galā - vairums cilvēku ir tādi. 126

- Misteru Piligrimu citi nesaprot.

-  Beidziet šos vispārinājumus!

- Misters Piligrims ir fiziski ļoti stiprs cilvēks.

-Jā, tā varētu teikt.

Greiams paskatījās pulkstenī. Vēl pusminūtes. Kroufords viņam uzmundrinoši pamāja.

"Nedrīkstteikt neko tādu, kas liktu zvanītājam pārtraukt sarunu."

-      Misters Piligrims ir baltais, viņa augums - apmēram 1 m 80 cm. Bet jūs man vēl joprojām neko neesat teicis. Tātad es nevaru būt pārliecināts, ka jūs vispār viņu pazīstat.

- Vai jūs gribat, lai es nolieku klausuli?

-       Nē, bet jūs man šos noteikumus piedāvājāt. Es viņiem tikai piekritu.

- Vai jūs uzskatāt, ka misters Piligrims ir traks?

Blūms enerģiski papurināja galvu.

-      Es nevaru uzskatīt par traku nevienu, kurš ir rīkojies tik veikli kā viņš. Pēc manām domām, viņš tikai atšķiras no pārējiem. Bet es esmu pārliecināts, ka ļoti daudzi cilvēki patiešām domā, ka viņš ir traks, taču tam visam ir tikai viens izskaidrojums-viņš nekad nav plašākai publikai devis iespēju viņu labāk saprast.

-Aprakstiet man precīzi, ko viņš izdarīja misis Līdsai. Tad varbūt es pateikšu jums, vai neesat kaut kur kļūdījies.

- To es nevēlos.

-  Uz redzēšanos.

Greiama sirds salēcās, bet viņš joprojām vada galā varēja dzirdēt klusu elpu.

-  Es vēl gribētu piebilst, ka zinu…

Greiams izdzirdēja, ka otrā galā tiek atrautas telefona kabīnes durvis, un zvanītājam no rokām izsit klausuli. Bija dzirdami tikai neskaidri frāžu fragmenti, kurus šūpodamies auklā, uztvēra klausule. Visi klātesošie klausījās ar aizturētu elpu.

-      Stāt! Nekustēties! Un tagad - rokas aiz galvas un atmuguriski lēnām nāciet ārā no kabīnes! Ļoti lēnām. Kārtībā. Rokas uz durvīm un kājas plati!

Greiamu pārņēma milzīgs atvieglojums.

-      Es neesmu apbruņots, Sten. Jūs atradīsiet manu apliecību krūšu kabatā. Ai, nekutiniet mani!

Kāda samulsusi balss pie telefona.

- Ar ko, lūdzu, es runāju?

- Bills Greiams, FIB.

-Šeit Čikāgas policijas seržants Stenlijs Ridls, - viņa balssar katru brīdi kļuva uzbudinātāka.-Vai jūs man nevarētu pateikt, ko nozīmē viss šis cirks?

-Tieši toes vēlētos dzirdēt no jums. Vai tad jūs tikko neapcietinājāt to vīru?

-       Nu jā. Fredijs Launds, reportieris. Es viņu pazīstu jau desmit gadu… Šeit ir jūsu piezīmju grāmatiņa, Fredij. Kādu apsūdzību jūs pret viņu izvirzāt?

Greiama seja bija līķa bālumā. Toties Kroufordam tā bija tumši sarkana. Dr.Blūms drūmi skatījās uz magnetofonu, kas turpināja visu ierakstīt.

-Vai jūs dzirdat mani?

-Jā, es izvirzu apsūdzību, - Greiams izgrūda aizsmakušā balsī,- par iejaukšanos izmeklēšanas darbā. Ņemiet to zelli ciet un stiepiet viņu pie prokurora.

Pēkšņi Launds bija pie aparāta. Tagad viņš bija izspļāvis no mutes vates kunkuļus un runāja skaidri un saprotami.

- Bili, paklausieties…

-       To visu jūs teiksiet prokuroram. Tagad iedodiet man vēlreiz seržantu Ridlu.

- Es kaut ko zinu…

-  Dodiet seržantu Ridlul

Šai brīdī sarunā iesaistījās Kroufords.

- Bili, atļaujiet man noregulēt to visu.

Greiams nometa klausuli ar tādu spēku, ka visi, kas klausījās šo sarunu, nevilšus sarāvās. Viņš iznāca no kabīnes un pameta telpu, nepagodinādams ar skatienu nevienu no klātesošajiem.

-      Laund, vai jums vispār ir kāda nojausma, ko jūs esat pastrādājis? - Kroufords ķērās pie lietas.

-Jūs ķeratto maniaku, vai ne? Es varu jums palīdzēt. Atļaujiet man pateikt līdz galaml - Launds acīmredzot steidzās novērst Krouforda iebildumus. - Jūs taču man tikko parādījāt, cik ļoti noderīgs jums izrādījies TATTLER. Līdz šim es par to tik pārliecināts nebiju - tagad esmu. Tātad šis sludinājums ir domāts Kodējam - vai tad citādi jūs būtu pielikuši tādas pūles, lai noskaidrotu, no kurienes zvana? Kā mēdz teikt - TATTLER ir jūsu rīcībā. Katrā laikā.

-  Kā jūs to uzzinājāt?

-Sludinājumu redakcijas vadītājs atnāca pie manis. Jūsu Čikāgas nodaļa bija pie viņa pēc slejām atsūtījusi tādu īstu trīsdurvju skapi. Viņš pieprasīja piecu sludinājumu pieteikumu aploksnes sakarā ar "krāpšanu pa pastu". Kādu krāpšanu? Vadītājs vēstules gan izsniedza, bet tikai pēc tam, kad bija tās nokopējis.

Es vēstules apskatīju un, protams, uzreiz sapratu, kura no tām patiešām izraisa interesi. Pārējās jūsu cilvēks bija pieprasījis maskēšanās nolūkā. Drusku jau man savu galviņu palauzīt nācās, kamēr es to izpīpēju. Uzjnīklas atrisinājumu mani beidzot uzvedināja aploksne. Uz tās bija Čespīkas dziednīcas zīmogs. Un tur taču es nesen biju aizbraucis, sekojot jūsu apbrīnojami drosmīgajam cīņu biedram. Ar ko gan citu tā lieta varēja būt saistīta, ko?

Tomēr es gribēju iegūt pilnīgu pārliecību. Tāpēc es vakar piezvanīju, lai redzētu, kāda būs reakcija uz vārdiņu "misters Piligrims". Un, Dievs mans liecinieks, reakcija bija varenai

- Vai jūs zināt, ka esat izdarījis milzu muļķību?

- Jūs esat ieinteresējušies par TATTLER, un es jums esmu gatavs pakalpot. Kas jūs interesē: sludinājumi, redakciju darbs, ienākošais pasts? Un ziniet, es varu būt pilnīgi diskrēts. Jā, jūs neticat, bet es protu būt arī tāds. Paļaujieties uz mani, mister Krouford!

- Mums nav vajadzības jūs kaut kur iesaistīt.

- Nu labi, tad acīmredzot jums būs vienalga, ja nākamajā numurā parādīsies seši sludinājumi, kuri visi kā viens būs adresēti misteram Piligrimam, un visi būs parakstīti, kā nākas.

-Ja jūs vēlaties, lai es apsūdzu jūs par izmeklēšanas traucēšanu un ieslogu iepriekšējā apcietinājumā, tad - lūdzu!

-Tad par mani rakstīs avīzes visā valstī, - Launds nešaubījās, ka viņa vārdi tiek ierakstīti magnetofona lentē. Bet nelikās, ka tas viņu kaut nedaudz mulsinātu. - Mister Krouford, es tik tiešām to izdarīšu, es jums zvēru! Es neļaušu jums šo lietu izmeklēt bez manis.

-Pievienojiettam, koes teicu, vēl drošību apdraudošas informācijas izplatīšanu federālā līmenī.

- Atļaujiet man palīdzēt jums! Es daudz ko varu paveikt. Ticiet man!

-  Brauciet vien kopā ar seržantu Ridlu uz iecirkni. Bet pirms tam vēl padodiet viņam klausuli, lūdzu!

Fredija Launda mašīnā oda pēc lēta odekolona, nemazgātām zeķēm un cigāriem, tāpēc seržants atviegloti uzelpoja, kad viņi izkāpa pie iecirkņa. Launds pazina gan priekšnieku, gan arī ļoti daudzus ierindas policistus. Kapteinis lika Laundam atnest kafiju un piezvanīja prokuratūrai, lai "pēc iespējas ātrāk nokārtotu šo nepatīkamo atgadījumu".

Neviens FIB maršals Laundam pakaļ neatbrauca. Taču pēc stundas kapteiņa kabinetā atskanēja telefona zvans. Zvanīja Kroufords. Pēc tam Laundu atbrīvoja. Kapteinis pats viņu pavadīja līdz mašīnai.

Launds bija ļoti uzbudināts un drudžainā steigā brauca uz savu dzīvokli, no kura pavērās brīnišķīgs skats uz Mičiganas ezeru. Viņu spārnoja doma par šo afēru, no kuras viņš cerēja gūt daudz un dažādus labumus. Pirmām kārtām naudu. To dos galvenokārt grāmata. Tā parādīsies veikalu un kiosku plauktos trīsdesmit sešas stundas pēc Kodēja apcietināšanas. Tālāk, protams, nāk ekskluzīvās tiesības uz sensacionālu ziņojumu dienas presē. Viņš jau domās izjuta baudu, ko gūs, skatoties uz savu vārdu un foto lielo avīžu pirmajās lappusēs. Viņa rakstu publicēs CHICAGO TRIBUNE, LOS ANGELES TIMES, svētā govs VVASHINGTON POST un visiem pāri stāvošā NEW YORK TIMES.

Un tad nāks biezo nedēļas izdevumu korespondenti, kuri parasti uz viņu tikai nicīgi noskatījās no augšas un nekad nepieņēma Launda uzaicinājumu iedzert pa mēriņam; nu viņi glaimos, cerībā uz drupatām no viņa - Launda - galda.

Viņu acīs Launds bija pārijs, jo viņš bija pārgājis "citā ticībā". Ja viņš vienkārši būtu neveiksminieks, kurš iestrēdzis žurnālistikā pārpratuma pēc, tad viņam varbūt piedotu to, ka viņš strādā TATTLER, kā kaut kādam ciema muļķītim piedod viņa aplamības. Bet Launds bija spējīgs žurnālists. Viņam bija galvenās reportierim vajadzīgās īpašības: inteliģence, drosme un spēja saskatītgalveno. Turklāt viņam piemita liela enerģija un vēl lielāka pacietība.

Viņa trūkums bija tas, ka viņš nebija patīkams kā cilvēks - nepārtraukti kādam uzkāpa uz varžacīm vai uzlēja mērci uz otra uzvalka.

Launda neremdējamā tieksme pēc atzinības bieži tika nepareizi uztverta kā egocentrisms, turklāt Launds bija neliela auguma, neglīts, nevīžīgs vīrelis ar šķībiem zobiem un žurkas ačelēm.

Desmit gadu viņš bija nostrādājis plaši atzītā žurnālā un plūcis tur savus pirmos žurnālista laurus. Bet ieguva viņš šajos gados tikai un vienīgi pārliecību, ka viņu uz Balto namu nesūtīs nekad. Viņš saprata, ka priekšnieki vienmēr viņu centīsies izsūkt, līdz viņš nekam vairs nebūs derīgs un slīcinās savas bēdas alkoholā. Tad viņu nosēdinās vergot par sviestmaizi pie kāda sagrabējuša rakstāmgalda, līdz viņš nomirs ar aknu cirozi vai ies bojā ugunsgrēkā guļamistabā.

Visi gribēja tikai informāciju, ko viņš tik labi prata izrakt vai no zemes apakšas, bet viņu pašu negribēja neviens. Par okšķera darbu viņam maksāja it kā daudz, bet viņam nepietika, jo bija viens apstāklis - sievietes viņam bija jāpērk. Priekšnieki sita viņam uz pleca un teica, ka viņš ir varens zellis, bet rezervēt uz viņa vārda stāvvietu redakcijas priekšā - to gan viņi negribēja.

1969. gadā kādā vakarā viņš sēdēja redakcijā, lai pārstrādātu ievadrakstu, un tad pār viņu nāca atklāsme.

Viņam blakus sēdēja Freds Lārkins, kurš pieņēma pa telefonu kāda kolēģa reportāžu. Ar šādiem darbiņiem "nopelniem bagātie" atkalpoja savu žēlastības maizi. Fredam Lārkinam bija piecdesmit pieci gadi, bet viņš izskatījās kā septiņdesmitgadīgs vecis. Viņa acis bija kā austeres un ik pēc pusstundas viņš gāja pie skapīša, lai iedzertu pa malkam. Drīz no viņa plūda smaka kā no brūža.

Lārkins piecēlās, aizšļūca pie nakts redaktores galda un kaut ko čukstus lūdzās. Fredijam bija paradums noklausīties visu aiz durvīm.

Lārkins Ipdza, lai redaktore no automāta dāmu tualetē atnes viņam sieviešu higiēnisko paketi, jo viņam asiņoja hemoroīdi.

Fredijs izņēma no rakstāmmašīnas nepabeigto ievadrakstu un ielika jaunu lapu - atlūgumam.

Pēc nedēļas viņš bija TATLER darbinieks.

TATTLER bija atsevišķs "vēža redaktors". Laundu pieņēma šajā amatā ar divreiz lielāku algu nekā iepriekšējā vietā. Galveno redaktoru un izdevēju bija iespaidojis Launda līdzšinējais darba stāžs.

TATTLER spēja Fredijam kārtīgi maksāt, jo no šīs slimības avīze guva labus ienākumus.

No vēža mirst katrs piektais amerikānis. Mirstošā piederīgie, kuri pēc garās gaidīšanas, lūgšanām un gaistošām cerībām bija gatavi ķerties pie katra salmiņa, labprāt lasīja par tikko atklātiem preparātiem, kas uzvarēs šo kaiti. Derēja arī roku uzlikšana, auksti apliekamie un banānu pudiņš, ja tikai to visu attiecīgi noformēja.Tādi virsraksti, kā "Jauns līdzeklis pret vēzi" vai "Brīnumzāles pret vēzi", pirmajā lappusē kāpināja TATTLER pārdošanas rādītājus par 22,3 %. Šis skaitlis kritās par 6 %, ja rakstu varēja izlasīt tai pašā lappusē un uzreiz secināt, ka tās ir kārtējās blēņas. Taču, ja rakstu paslēpa laikraksta dziļumā, un pirmajā lappusē atstāja tikai skaļās cerības par jaunās metodes uzvaras gājienu, tad pircējs laikrakstu nopirka.

Fredijs ar šo metodi pelnīja sev iztiku un vairoja arī TATTLER peļņu. To papildināja arī reklāmu devēji, kuri pēc rakstiem par vēzi labprāt ievietoja savus svēto medaljonu un ārstniecisko balzamu piedāvā jumus. Vēl bija lasītāju vēstulesar lūgumiem pēc informācijas. To atpakaļadreses varēja pārdot kādam blēdim evaņģēlistam, kurš slauca rakstītājus, sūtīdams tiem vēstules no kāda, kurš "nomirs, ja Jūs viņam nepalīdzēsiet…"

Fred i js Launds TATTLER bija vajadzīgs un TATTLER viņam attiecīgi maksāja. Viņš tur bija nostrādājis jau vienpadsmit gadu un tagad pelnīja septiņdesmit divus tūkstošus dolāru gadā, rakstīja par tematiem, kas viņu interesēja, un dzīvoja tā, kā viņam patika.

Šādā situācijā viņš varēja cerēt, ka par grāmatu izdosies nogrābt treknu kumosu. Filmu industrija arī varēja izrādīt interesi par šo tematu. Viņš bija dzirdējis, ka Holivuda ir īstā vieta drošiem un uzstājīgiem zeļļiem, ja vien viņiem ir nauda.

Fredijs bija lieliskā noskaņojumā un lielā ātrumā iestūrēja savu linkolnu mājas pazemes garāžā. Savā stāvvietā viņš nobremzēja, riepām nokaucoties. Uz sienas viņš bija uzmālējis savu vārdu ar 30 centimetru lieliem burtiem, lai visi zinātu, ka tā ir viņa stāvvieta. "Misters Fredriks Launds".

Vendija jau bija atbraukusi: viņas mašīna stāvēja cieši blakus Launda stāvvietai. Viņš cerēja, ka varēs Vendiju paņemt līdzi uz Vašingtonu. Tad gan viņi abi kokteiļu vakaros liks turienes pingvīniem izberzēt acis. Viņš apmierināti svilpoja, ar liftu braukdams uz savu dzīvokli. Vendija kravāja viņa mantas. Viņa bija pavadījusi uz koferiem visu savu dzīvi un izcili labi prata kravāties.

Fredija džīnās un flaneļa kreklā, ar zirgastē sasietiem tumšiem matiem, viņa nedaudz atgādināja karikatūru par pubertātes vecumu sasniegušu zēnu viskaislīgākajiem sapņiem: fifīga figūra, bāls trauslums un kovboju meitenes veidols.

Viņu jau sen ne ar ko nevarēja pārsteigt. Viņa, protams, redzēja, ka Launds trīc aiz satraukuma.

-Tu strādā pārāk daudz, mans Rosko.-Viņa to sauca parRosko, un viņam tas nezin kāpēc pat patika.-Ar kuru reisu tu lido, vai sešos?

- Viņa tam atnesa iedzert, tad noņēma savu blaugznām apbirušo grimēšanās apmetni un parūku koferi no viņa gultas, lai viņš varētu uz brīdi atlaisties. - Es tevi varētu aizvest uz lidostu. Man jābūt klubā tikai pēc sešiem.

Klubs "Wendy City" bija viņas deju zāle ar atpūtas istabiņām. Tagad viņai pašai tur vairs nevajadzēja dejot, ires līgumā Launds bija minēts kā kluba līdzīpašnieks.

-    Kad tu man pirmīt piezvanīji, tu runāji tik noslēpumaini kā Maroko Molo.

-  Kā kas?

-   Tu taču zini, viņš sestdienu rītos uzstājas televīzij. Tas ir tāds pavisam mistisks varonis un vienmēr palīdzslepenajiem tikt laukā no peļķes. Mēs to skatījāmies tavas gripas laikā… Kā rādās, tev šodien ir trāpījies lielais vinnests. Tu izskaties trakoti apmierināts ar sevi.

-    Tā varētu teikt. Es gan krietni riskēju, dārgumiņ, bet tas ir atmaksājies. Kaut kas tāds otrreiz tik drīz negadītos.

-   Tev līdz aizbraukšanai vēl ir brītiņš, ko pačučēt. Tev jāatpūšas, lai tu pirms laika nenoliktu karoti.

Launds iebāza mutē jaunu cigareti. Vecā vēl kūpēja pelnu traukā.

-   Zini ko? - viņa apkampa Fredija galvu. - Es varu saderēt, ka tu aizmigsi, ja izdzersi kādu glāzi un man visu izstāstīsi.

Launda seja pēkšņi atslāba kā pārdurts balons. Viņš pārstāja drebēt un sāka atstāstīt savus piedzīvojumus siltajā, šaurajā spraugā starp mākslīgi palielinātajām krūtīm. Tikmēr viņa ar pirkstu galiem riņķveidā masēja viņam muguru.

-   To tu tiešām esi gudri nostrādājis, mans Rosko, - viņa beigās atzinīgi noteica.-Bet tagad drusku pagūli. Es tevi pamodināšu, kad mums būs jābrauc. Viss būs labi - viss. Un tad mēs atkal izbrīvēsim sev dažas patiešām brīnišķīgas atvaļinājuma dienas.

Viņa tik ilgi vienu pēc otras sauca viņam vietas, kurp viņi brauks atvaļinājumā, ka viņš atvieglots aizmiga.

17. nodaļa

Dr.Elans Blūms un Džeks Kroufords sēdēja uz saliekamajiem krēsliem - vienīgajām mēbelēm, kuras bija palikušas Krouforda kabinetā.

- Skapī neviena nav, doktor.

Dr.Blūms lūkojās Krouforda krunkainajā sejā un domāja par to, kas nu nāks. Psihiatrs zināja, ka Kroufords ar savu nīgro gaušanos un mūžīgo zelteri centās maskēt savu vērīgo prātu, kurš caur- redzēšanas ziņā varēja sacensties ar rentgena aparātu.

-  Kur palika Bills?

-       Lai viņš paskraida kādu brīdi, līdz noplok viņa dusmas, - Kroufords atteica. - Viņš šo Laundu nevar ciest.

-      Vai jūs nenobijāties, ka Greiams var atteikties būt par izmeklētāju, kopš Lekters izpaudis Kodējam viņa mājas adresi? Vai jūs neiedomājāties, ka viņš pametīs visu un dosies sargāt savu ģimeni?

-Jā, kādu brīdi. Viņam ir grūti, un viņš attiecīgi reaģē.

- Saprotams, - Dr.Blūms piekrita.

-Taču tad es sapratu - nekāda atpakaļceļa viņam vairs nav. Ne viņam, neMollijai, ne Vilijām. KamērKodējs nav padarīts nekaitīgs, šiem trim vairs nav māju.

- Vai jūs pazīstat Molliju?

-Jā, brīnišķīga sieviete. Es uzskatu, ka viņa ir ļoti simpātiska, kaut gan viņa vislabprātāk redzētu mani dzīvu sadegam elles ugunīs. Šī iemesla dēļ es labāk nerādos viņai acīs.

-Varbūt viņa domā, ka jūs Billu izmantojat savtīgi?

Kroufords spēji paskatījās Dr.Blūmam acīs:

-      Man ir dažas idejas, par kurām man ir jārunā ar Billu. Bet pirms tam es labprāt uzklausītu jūsu viedokli. Kad jums jādodas uz Kventiko?

-Tikai otrdien no rīta. Es pārcēlu savas lekcijas. - Dr.Blūms bija FIB akadēmijas Izturēšanās pētniecības centra vieslektors.

-Jūs Greiamam patīkat, - Kroufords turpināja. - Viņš zina, ka jūs nedomājat viņam uzmākties, lai izmantotu viņu savā psiholoģijas zinātnē. - Blūma nesenā piezīme, ka Kroufords Greiamu izmanto, bija trāpījusi Kroufordu vārīgā vietā.

-        Es viņam nekādu ļaunumu nevēlos nodarīt, - Dr.Blūms paskaidroja. - Attiecībā pret viņu es cenšos būt tikpat godīgs un atklāts, cik atklāts es varētu būt, ja viņš būtu mans pacients.

-Tieši tā.

-       Nē, es vēlētos būt viņa draugs un man nav nekādu blakus nodomu. Mans amats mani ir pieradinājis novērot cilvēkus, ar kuriem es saskaras. Un tomēr, Džek, es negribu izpildīt jūsu lūgumu: nekādu Greiama personības analīzi jūs no manis nesagaidīsiet.

- Tas bija Petersons no augšējā stāva, kurš to gribēja, nevis es.

-      Bet jūs bijāt tas, kurš sāka par to ar mani runāt. Lai kā arī būtu,- ja es jel kad rakstīšu kādu zinātnisku pētījumu par Greiamu, tad tas būs tik abstrakts, ka neviens tajā Greiamu nesaskatīs. Un vispār, ja es kaut ko publicēšu, tad tikai pēc tam, kad viss būs galā.

- Vai jūs ar to domājat savu vai Greiama nāvi?

Dr.Blūms neatbildēja.

-      Man jau sen jums gribējās uzdot vienu jautājumu: jūs nekad neesat palicis divatā ar Greiamu vienā telpā. Jūs gan to vienmēr nokārtojat tik veikli, ka neviens pat nepamana, bet fakts paliek fakts - jūs izvairāties palikt ar viņu zem četrām acīm. Kāds tam iemesls? Vai jūs uzskatāt, ka viņam ir medija spējas?

-      Nē, par mediju es viņu neuzskatu. Viņš gan esot liedzies iziet Djuka testu, bet pats par sevi tas vēl ne par ko neliecina. Viņam nepatīk, ja viņu komandē - man arī ne.

-Bet…

-Bills ir labākais savā jomā, lai gan es ticu, ka arī citiem cilvēkiem var būt tādas pašas spējas.

-  Bet tādu-kā viņš nav daudz, - Kroufords pasteidzās iebilst.

-      Jā, īpaši pārsteidzoša ir viņa iejušanās spēja, - Dr.Blūms turpināja.-Viņš var raudzīties uzdzīvi no jūsu redzes viedokļa vai no manējā, bet tikpat labi arī no neskaitāmiem citiem, kas viņam ir sveši, varbūt nepieņemami, var pat riebties, nepatikt vai biedēt. Tā ir Dieva dāvana, Džek, bet kā ar tādu var dzīvot - bail pat iedomāties. Tā ir kā divpusēji griezīgs naža asmens.

-  Kāpēc jūs izvairāties palikt ar viņu divatā?

-Tāpēc, ka es nevaru neizrādīt profesionālu interesi par viņu, un viņš to ļoti ātri pamanītu, tiklīdz viņa uzmanība netiktu sadalīta starp vairākiem klātesošajiem. Greiamu apmānīt nav viegli.

-Ja viņš jūs pieķertu, ka izspiegojat viņu, tad tūlīt nolaistu bruņas ambrazūrām priekšā un jūs aiz tām vairs neko nesaskatītu.

-       Nav nekāda jaukā analoģija, bet atbilst pilnīgi. Vai jūs nedomājat, ka nu jums būtu kārta izteikt savu sakāmo, lai mēs varētu sarunu beigt? Es nejūtos visai labi.

-      Laikam psihosomatiska reakcija uz šodienas vilšanos, - iedzēla Kroufords.

-      Ja jūs tik ļoti vēlaties to zināt, tad lūdzu - man ir nekavējoties vajadzīga žultspūšļa operācija. Tātad: ko jūs gribat?

-       Eksistē medijs, ar kura palīdzību mēs varam manipulēt ar Kodēju.

-Jūs domājat TATTLER?

-       Jā. Vai jūs pieļaujat, ka Kodēju varētu pamudināt uz pašiznīcināšanas, ja mēs viņu pakāpeniski ietekmētu?

-Jūs gribat, lai viņš izdara pašnāvību?

-  Kaut vai to.

-       Nedomāju, ka tur kaut kas varētu iznākt. Zināmu psihisku traucējumu gadījumā tas, protams, ir pilnīgi iespējams, bet ne šoreiz. Ja šim vīram būtu kaut mazākās pašiznīcināšanās tendences, tad viņš neizturētos tik piesardzīgi. Viņš netērētu tikdaudz enerģijas, lai iznīcinātu aiz sevis katras savas vismazākās pēdas. Ja tas būtu klasiskais šizofrēnijas gadījums, tad varētu mēģināt viņu ietekmēt tiktāl, ka viņš beidzot atmaskotu un nodotu sevi. Varētu arī mēģināt viņu pamudināt iznīcināt sevi, bet tur nu es nepiedalītos. - Pašnāvību Dr.Blūms vienmēr centās apkarot, kā mācēdams.

-      Jā, to es zinu, - Kroufords pamāja. - Vai jūs varētu viņu, ja tas būtu iespējams, kaut kādā veidā izsist no līdzsvara?

-  Kāpēc jūs gribat to zināt? Kādā nolūkā?

-      Es to formulētu tā: vai jūs varētu palīdzēt pārorientēt viņa naidu uz kādu citu objektu?

-      Jūs taču labi zināt, ka viņš jau ir izvēlējies Greiamu sev par pretinieku. Tātad ne jau to jūs gribat no manis. Jūs jau esat izlēmis, ka izmantosiet Greiamu par ēsmu. Vai tad tā nav?

-       Es domāju, ka nekas cits man neatliks. Vai nu tā, vai ap divdesmit piekto datumu kaut kur atkal būs briesmīgs slaktiņš.

-  Es neesmu pārliecināts, vai jūs pats apzināties, ko īsti gribat.

-  Es gribu lūgt jūsu padomu, ne vairāk un ne mazāk.

-      Es nerunāju par sevi, - Blūms viņu pārtrauca. - Bet par to, ko jūs prasāt no Greiama. Lūdzu, nepārprotiet mani, jo parastos apstākļos es jums neko tādu neteiktu. Vai jūs zināt, kas ir Billa pati spēcīgākā dziņa?

Kroufords papurināja galvu.

-      Džek, tās ir bailes. Viņam ir nepārtraukti jācīnās ar briesmīgām bailēm.

- Vai tāpēc, ka viņš bija tik smagi ievainots?

-      Nē, ne jau tāpēc. Bailes ir nesaraujami saistītas ar tik spēcīgi izteiktām iejušanās spējām, un otrādi: ja nav iztēles, tad nav arī baiļu. Greiamam ir jāmaksā šausmīga cena par savām spējām.

Kroufords stīvi skatījās uz savām lielajām, neveiklajām, uz vēdera saliktajām rokām un nosarka. Viņam bija kauns parto runāt.

-  Protams, ka tad, kad runā par tādu liela auguma vīru spēka gados, par bailēm ir pieņemts vispār klusēt. Jā, mums te nav nekādas bērnu spēlītes. Bet jums nav jāuztraucas, ka esat man izstāstījis par viņa bailēm.Esnekādā gadījumā tā pēc vien nedomāšu, ka viņš nav spējīgs tikt galā ar savu uzdevumu. Tik dumjš jau nu es, doktor, neesmu.

- Es to tā nebiju domājis, Džek.

-      Es nekādā gadījumā nelūgtu viņu uzņemties pievilinātajā lomu, ja šaubītos par iespēju viņu nosargāt. Nu labi, ja es nebūtu vismaz par 80% pārliecināts, ka tā lieta ir droša. Un Bills jau arī nav nekāds pienapuika. Varbūt viņš nepieder pie mūsu labākajiem šāvējiem, bet ellīgi veikls viņš tomēr ir. Doktor, vai jūs palīdzēsiet mums izvilināt Kodēju no slēpņa? Uz viņa sirdsapziņas jau ir pārāk daudz nevainīgu dzīvību.

-       Es to darīšu tikai tad, ja Greiams pilnīgi brīvprātīgi piekritīs uzņemties risku, kas ar šādu akciju ir saistīts. Un es to vēlos dzirdēt no viņa paša mutes.

-      Šai jomā mēs abi esam vienisprātis, doktor. Es arī Billam neko neslēpju.

Kroufords atrada Greiamu blakus Kelera kabinetam mazā darba telpā, kurā viņš gaidīja upuru personas dokumentus un visas fotogrāfijas, kuras bija palūdzis atnest.

Kroufords pagaidīja, kamēr Greiams nolika vietā tiesu medicīnas žurnālu.

-       Es gribēju parunāt par to, kas gaidāms ap divdesmit piekto datumu, - viņam nevajadzēja Greiamam vēl speciāli pieminēt pilnmēnesi.

- Viņa nākamo uzbrukumu?

-Jā, mums var nepaveikties.

- Baidos, ka neveiksies gan.

-       Līdz šim viņš uzbrukumiem ir izvēlējies sestdienas vakarus. Birmingemā tas notika 28. jūnijā - tieši pilnmēness naktī. Atlantā - vienu dienu pirms pilnmēness, arī sestdienas vakarā. Tagad pilns mēness būs pirmdien, 25. augustā. Ja viņam ir īpaša tieksme uz nedēļas nogali, tad mums jābūt gataviem jau piektdien.

- Gataviem? Mums jābūt gataviem?

-      Pilnīgi pareizi. Tu taču zini, kas rakstīts mācību grāmatās: tas ir ideāls paņēmiens, kā atklāt slepkavību.

- Tikai praksē tas izskatās nedaudz savādāk, - Greiams atteica.-

Vai tu vari nosaukt reālu noziegumu, kas ir atklāts pēc šīs ideālās metodes?

- Vispār jau ne. Dabiski, ka tev ir taisnība. Un tomēr būtu vērts vismaz pamēģināt. Iekšā ieiet tikai viens cilvēks, lai netraucēti iepazītos ar notikuma vietu. Viņš ziņo centrālei par saviem spontānajiem iespaidiem. Notikuma vieta ir viņa rīcībā uz tik ilgu laiku, cik viņam vajadzīgs. Šis cilvēks tur ir viens pats. Tikai viņš - tikai tu.

Klusuma brīdis ieilga.

- Ko tu patiesībā no manis gribi?

- No piektdienas mums gaisa spēku bāzē jātur gatavībā izmeklēšanas brigāde. Es jau noīrēju lidmašīnu. Tā tiks apgādāta ar visu laboratorijas iekārtu. Mēs visi arī būsim pilnīgā gatavībā - es, tu, Kelers, Džimijs Praiss, fotogrāfs un vēl divi, kuri nodarbosies ar pratināšanu. Mēs pacelsimies gaisā, tiklīdz pienāks izsaukums. Vienalga, kurā no dienvidaustrumu štatiem viņš šoreiz uzbruks gulošai ģimenei, mēs vēlākais pēc stundas un piecpadsmit minūtēm būsim tur.

- Un ko vietējā policija? Viņi taču tam nepiekritīs. Viņi negaidīs.

- Mēs izsūtīsim apkārtrakstu visiem policijas iecirkņiem - katram atsevišķi. Un tajā būs rīkojums, lai ar šo instrukciju tiktu iepazīstināti visi ierindas policisti un grupu vadītāji.

Greiams papurināja galvu.

-Tu pats tam netici. Tik ilgi viņi nemūžam negaidīs. Viņi vispār to Jnedrīkst darīt!

-Vispirms noklausies, ko mēs no viņiem prasīsim. Tas nav nemaz tik nepieņemami. Mēs tikai vēlamies, lai pēc tam, kad ir pienācis attiecīgais trauksmes signāls, un ierodas vietējā policija, tā visu pārbauda un apskata. Mediķiem, protams, jāpārbauda, vai kāds no upuriem nav palicis dzīvs. Bet tad policijai notikuma vieta jāatstāj. Ielu viņi var nožogot, apkārtējo māju iedzīvotājus var iztaujāt un darīt daudz ko citu - viņiem darba pietiks. Tikai notikuma vieta tiek aizzīmogota līdz brīdim, kad ierodamies mēs. Mēs piebraucam, tu ej iekšā. Tu skaties un stāsti visu pa radio. Ja tu negribi runāt, nesaki neko. Tu vari tur palikt, cik ilgi uzskati par vajadzīgu. Tad iesim mēs pārējie.

-Tā nekad nenotiks. Vietējā policija tur tikpat ieies iekšā.

- Dabiski. Daži vietējie inspektori tur noteikti ieies. Bet viņi zinās par mūsu gaidāmo apmeklējumu. Viņi tur tomēr uzvedīsies drusku mierīgāk, lai tu visu ieraudzītu tādu - vēl svaigu un neskartu.

Svaigu un neskartu. Greiams ļāva galvai atslīgt pret krēsla atzveltni un skatījās griestos.

-Protams, - Kroufords turpināja. - Vēl ir trīspadsmit dienas līdz šai nedēļas nogalei.

- Tātad tu, Džek, kaut ko esi nolēmis.

-  Ko? Par ko tu runā? - Kroufords tēloja pašu nevainību.

- Tātad tu tiešām gribi, lai es lieku uz spēles savu dzīvību?

-  Es baidos, ka nesaprotu, ko tu ar to domā.

-      Tu ļoti labi saproti. Tu esi nolēmis izmantot mani par ēsmu, jo neko labāku izgudrot nespēj. Un tu nevarēji man to pateikt uzreiz, tāpēc biedēji mani ar "svaigām un neskartām" asinīm, kas mani gaida pēc nākamās slepkavības. Tu esi nolādēti veikls psihologs - vismaz lai tītu ap pirkstu tādu stulbeni kā mani. Džek, kā tu domā, ko es atbildētu, ja tu godīgi būtu pienācis man klāt un jautātu, vai es esmu ar mieru tēlot "gaļas gabalu"? Varbūt tu baidījies, ka Lekters man ir atņēmis visu drosmi?

-  Nē.

-       Un, ja arī tā būtu, es tevi pilnīgi saprastu. Mēs abi pazīstam dažus tādus brašuļus, kuriem pēc šādiem piedzīvojumiem visa drosme ir izkūpējusi kā dūmi gaisā. Man, protams, nepatīk, ka turpmāk būs jānēsā ložu necaurlaidīga veste. Bet man jau tik un tā nav izvēles. Mēs netiekam atpakaļ uz mājām, kamēr tas manial^i skraida pa pasauli. •

-  Es nemaz nešaubījos, ka tu piekritīsi.

Greiams juta, ka viņš patiešām tā domā.

- Tātad tev vēl ir kaut kas cits aiz ādas?

Kroufords neko neteica. .

- Tikai Molliju ne. Viņu tu liec mierā!

- Bili, es tevi lūdzu. Kaut ko tādu es no tevis ne mūžam neprasītu.

Greiams vērīgi nopētīja viņu kādu brīdi.

-      Nolādēts, Džek, tu esi nolēmis piesaistīt Frediju Laundu! Tu esi noslēdzis vienošanos ar šo žurku!

Pieri saraucis, Kroufords stīvi lūkojās uz savu kaklasaites mezglu. Beidzot viņš pacēla acis uz Greiamu.

-Tu labi zini, ka tā ir vienīgā iespēja aizbāzt viņam muti, un arī Kodējs tagad cītīgi lasa TATTLER. Vai tad es varēju rīkoties citādi?

- Vai tiešām nevarēja iztikt bez šī Launda?

-  Nu, viņam tomēr ir kaut kāda teikšana tai TATTLER.

-Tātad man vajadzēs Kodēju kaitināt tik ilgi, lai viņš nespētu ne ēst, ne gulēt, kamēr nebūtu mani nožmiedzis. To tu uzskati par drošāku pasākumu nekā "pastkasti". Vari neatbildēt - es zinu, ka tas ir tā. Vai tu par to jau runāji ar Blūmu?

-Tikai vispārējos vilcienos. Mums abiem vēl nāksies daudz runāt ar viņu un arī Laundam būs jāpiedalās mūsu pārrunās. "Pastkasti" mēs izmantosim līdztekus šim variantam.

-      Kā tu to visu iztēlojies? Man laikam būs jāpielaiž viņš ļoti tuvu, jo nedomāju, ka viņš varētu šaut no slēpņa. Viņam patīk padižoties pretinieka acu priekšā, tāpēc es nedomāju, ka viņš izmantotu optisko tēmēkli.

- Mēs novietosim snaiperus uz visiem apkārtējiem jumtiem.

Viņi abi domāja vienu un to pašu: ložu necaurlaidīgā veste

Greiamu glābs tikai tad, ja slepkava nešaus galvā. Nebija cerību to aizsargāt, ja uzbrucējs atklās uguni no slēpņa.

-       Ar Laundu tu vari runāt pats. Mona palīdzība jums nav vajadzīga.

-      Tev būs jāsniedz viņam intervija, - Kroufords maigi teica. - Un viņam vajadzēs tevi nofotografēt.

Blūms Kroufordu bija jau brīdinājis, ka šajā jautājumā viņš var sagaidīt no Greiama dažus nepatīkamus pārsteigumus.

18. nodaļa

Kad Greiams bija pieņēmis šo plānu kopumā, tad neiebilda arī pret tikšanos ar Laundu. Partobija jābrīnās nevien Kroufordam, bet arī Blūmam. Greiama seja bija laipna, tikai viņa zilās acis kā bija, tā arī palika ledainas.

Intervija notika FIB iespaidīgajā galvenajā mītnē. Tas Laundu nedaudz samulsināja, un izrādījās, ka viņš spēj uzvesties arī gluži pieklājīgi. Viņš ātri nofotografēja visu vajadzīgo un izturējās krietni atturīgāk nekā parasti.

Greiams nebija pielūdzams tikai vienā jautājumā: viņš neatļāva Laundam apskatīt ne misis Līdsas dienasgrāmatu, ne arī Līdsu ģimenes personīgās mantas.

Intervijas laikā Greiams atbildēja neitrālā, taču pieklājīgā tonī. Abi vīrieši bieži ielūkojās savās piezīmēs, kas, konsultējoties ar Dr.Blūmu, bija tapušas pirms intervijas. Gan jautājumus, gan atbildes viņi formulēja, vadoties tieši pēc šīm piezīmēm.

Pats Dr.Elans Blūms nebija piekritis izstrādāt šīs provokācijas stratēģiju. Viņš tikai attīstīja savas teorijas par Kodēja personības struktūru. Toties provokācijas realizētāji klausījās viņa priekšlasījumu apmēram tā, kā karatisti varētu uzklausīt anatomijas lekciju.

Dr. Blūms apgalvoja, ka Kodējam ir vēlēšanās kompensēt ārkārtīgi spēcīgu mazvērtības kompleksu. Tas, ka noziegumu vietās bija sadauzīti visi spoguļi, liecinot, ka šis komplekss ir saistīts ar Kodēja ārējo izskatu. Tiesa, dažas lauskas noziedznieks izmantojis, lai sakropļotu līķus, bet tam būtu pieticis arī ar vienu saplēstu spoguli.

Faktu, ka noziedznieks jūtas aizvainots par preses doto iesauku, Dr.Blūms mēģināja izskaidrot ar viņa latento homoseksualitāti, ko varētu būt uzjundījusi asociācija "Kodējs=Kode". Notā Blūms tālāk attīstīja zemapziņas konfliktsituāciju, kuru izraisījušas briesmīgas bailes, ka arī viņš pats varētu būt homoseksuāli orientēts. Blūms domāja, ka šādu pieņēmumu apstiprinot kāds savāds apstāklis Līdsu namā: asinstraipu izvietojums uz līķa un gumiju atstātie nospiedumi liecinot, ka slepkava ģimenes tēvam ir uzvilcis apakšbikses pēc viņa nāves. Viņš to izdarījis tāpēc, lai uzsvērtu to, ka vīrietis viņu neinteresē.

Tad psihiatrs sāka gari un juceklīgi izskaidrot seksuālo un agresīvo dziņu ciešo saistību, kas, īpaši sadistiem, mēdzot parādīties jau agrā jaunībā.

Brutalitāte, ar kādu Kodējs ir izturējies galvenokārt pret ģimenes mātēm viņas piederīgo klātbūtnē, norādot uz noziedznieka bērnībā piedzīvotu smagu vilšanos vaipārestību, ko nodarījusi viņa paša vai kāda cita cilvēka māte. Šurpu turpu soļodams pa istabu un runādamies it kā pats ar sevi, Blūms slepkavu nosauca par "nelaimīgu bērnu, kura bērnība līdzinājusies ļaunam murgam". Kroufords gurdi nopūtās un pievēra plakstus, kad saklausīja nepārprotamo līdzjūtību Blūma balsī.

Greiams sarunā ar Laundu lietoja tādus izteicienus, kādus citos apstākļos FIB aģents ne mutē neņemtu, bet ja arī viņš to darītu, tad neviena sevi cienoša avīze tādus nedrukātu.

Viņš teica, ka, pēc izmeklēšanas rīcībā esošajām ziņām, Kodēja izskats esot atbaidošs un ka šis noziedznieks esot impotents kā pret pretējā, tā arī pats pret sava dzimuma partneriem. Greiams apzināti meloja, ka šis slepkava esot veicis seksuālas darbības arī pret saviem upuriem vīriešiem. Greiams kā garāmejot pieminēja, ka

Kodējs droši vien esot šovu darba biedru izsmiekla objekts, un izteica apkaunojošas aizdomas par Kodēja māti, pieminot incesta iespēju viņa vecāku ģimenē.

Viņš plaši runāja par to, ka Kodējs acīmredzot nav ne tuvu tik inteliģents kā masu slepkava psihiatrs Dr.Hanibals Lekters, kura notveršanu Launds tik plaši bija atspoguļojis avīzē. Toreiz Greiamam tas sagādāja daudz pūļu. Toties ar Kodēju Greiams cerot labi drīz tikt galā.

Nobeigumā Greiams apsolīja TATTLER lasītājiem, ka regulāri tos informēs par izmeklēšanas tā lākogaitu un psihiatru secinājumiem par kodelīgā slepkavas kroplo personību. Lai gan vairums viņa kolēģu izturoties nosodoši par šādu viņa atklātību plašākas publikas priekšā, Greiams solīja, ka viņš TATTLER lasītājiem neko neslēps, kamēr vien vadīs šīs lietas izmeklēšanu. ~

No Launda fotogrāfijām tikai viena bija nozīmīga: fotouzņēmums, kas rādīja Greiamu "viņa slepenajā miteklī Vašingtonā" - mēbelētā istabā, kas esot vienīgā vieta, kur pēc izmeklēšanas, kas notiekot "galvu reibinošā tempā" viņš varot netraucēti baudīt "mieru un atelpu".

Fotogrāfijā Greiams bija redzams peldmētelī sēžam pie rakstāmgalda. Rokā viņš turēja gandrīzvai kariķētu Kodēja sejas attēlu, ko esot izgatavojis policijas zīmētājs. Fotogrāfijā aiz Greiama galvas vīdēja apgaismotā Kapitolija kupola segments un vienā stūrī bija samanāma kāda moteļa izplūdusī, tomēr visnotaļ identificējamā reklāma.

Ja Kodējam būs tāda vēlēšanās, tad "slepeno mitekli" viņš atradīs bez kādām grūtībām.

Vēl FIB galvenajā mītnē Greiamu domīgā pozā nofotografēja pie masas spektrometra. Šim instrumentam gan nebija nekāda sakara ar izmeklēšanu, bet Laundam tas iepatikās.

Greiams pat piekrita nofotografēties kopā ar Laundu. Šis uzņēmums tika izdarīts pie bezgalīgi garas ieroču vitrīnas FIB Šaujamieroču nodaļā. Launds bija paņēmis rokās automātisku 9 mm pistoli. Greiams ar pirkstu rādīja uz paštaisītu klusinātāju, kas bija piestiprināts pie stobra ar TV antenas vada galu. Dr.Blūms nevarēja vien nobrīnīties par to, cik draudzīgi Greiams uzlika roku Laundam uz pleca, kad Kroufords nospieda fotoaparāta slēdzi.

Tiklīdz Launds bija sadabūjis visu vajadzīgo materiālu, viņš devās uz lidmašīnu, lai Čikāgā uzraudzītu tā salikšanu. Interviju un fotogrāfijas bija paredzēts publicēt nākamajā dienā, tas ir, 11. augustā. Viņš vienojās ar Kroufordu par tikšanos otrdienas pēcpusdienā kādā dzīvoklī piecu kvartālu attālumā no lamatām - "Greiama slepenā mitekļa".

Sākot no otrdienas, kad iznāk TATTLER, slepkavam tiks izliktas lamatas divās vietās.

Pirmkārt, Greiams katru vakaru dosies uz savu "slepeno mitekli", kura atrašanās vietu nepārprotami rādīja TATTLER fotogrāfijas.

Otrkārt, šifrēts sludinājums sadaļā "Dažādi" aicināja Kodēju doties uz "viltus pastkasti" Annapolisā, kura tika novērota dienu un nakti. Ja viņam rastos kādas aizdomas, tad arī tas nebija slikti, jo viņā mostos pārliecība, ka policija tikai to vien dara, kā cenšas ievilinātviņu šajās lamatās. Greiams tad viņam liktos vēl jo nīstamāks ienaidnieks, kuru būtu vērts nogalināt.

Floridā Greiama māju Cukura salā vietējā policija novēros visu laiku.

Tomēr neviens nebija īsti apmierināts ar šādu slēpņu taktiku. Abās novērošanas vietās Kroufordam nācās turēt pārāk daudz labu šāvēju, kuru jau tā trūka, betGreiams no Vašingtonas nevarēja aizbraukt tikpat kā nekur. Lai gan šis darbības variants bija vienīgais no pašreiz iespējamiem, tomēr vīri netika vaļā no domas, ka jānodarbojas ar bērnu spēlītēm, kamēr augošais mēness tuvina dienu, kad maniaks atkal ķersies pie saviem atbaidošajiem noziegumiem.

Svētdiena-un arī pirmdiena pagāja tādā dīvainā ritmā, jo šķita, ka minūtes velkas kā gliemeži, toties stundas lidot aizlido.

Spērdžens, kurš FIB akadēmijā vadīja novērošanas un izsekošanas metožu kursu, pirmdienas pēcpusdienā pavadīja Greiamu un Kroufordu izlūkgājienā uz "slepeno mitekli".

-Ap 19.15 gājēju skaits ielās ievērojami samazinās, - Spērdžens skaidroja. - Šai laikā daudzi ēd vakariņas.

FIB lektoram bija trenēts, dzīslains augums un pakausī atbīdīta beisbola mice. Viņš drīzākatgādinā ja amerikāņu futbola komandas uzbrucēju.

- Rītvakar, kad būsiet šķērsojis šo pāreju, paziņojiet mums to pa radio. Būtu labi, ja tas notiktu pirms pusdeviņiem, vēlākais 20.40.

Viņi iegriezās kvartāla autostāvvietā.

-        Nav pati ideālākā vieta, bet ir redzētas arī sliktākas. Rītvakar jūs savu mašīnu atstāsiet šeit. Nākamajos vakaros jūs varat mainīt vietu, tikai palieciet šajā pusē. Līdz nama ieejai ir apmēram 70 metri. Varam noiet šo gabaliņu kopā.

Mazais, līkkājainais Spērdžens kā dzinējsuns rikšoja Greiamam un Kroufordam pa priekšu.

"Viņš tūlīt atradīs tās vietas, no kurām maniakam būtu visērtāk šaut uz mani", Greiams saprata.

- Droši vien tas notiks šeit, - FIB lektors skaidroja. - Ja tas, protams, vispār notiks. Skatieties, taisnākais ceļš no jūsu mašīnas uz nama ieeju ved pa šo brīvo laukumu stāvvietas vidū. Te viņam ērtāk jums tuvoties, jo šeit jums nav aizsega. Kā ir ar jūsu dzirdi?

-  Labi, - atbildēja Greiams, - īpaši šajā laukumā.

Spērdžens vērīgi paskatījās Greiama sejā, bet nekādas satraukuma izpausmes tajā neieraudzīja.

- Mēs samazināsim šo laternu apgaismojuma jaudu, lai uzbrucējam būtu drusku grūtāk notēmēt.

Visi trīs stāvēja un domīgi vēroja nākamo darbības vietu.

-  Bet tad būs grūtāk arī mūsu snaiperiem, - Kroufords iebilda.

- Divi no mūsējiem būs apgādāti ar infrasarkanās gaismas tēmēkļiem, - atteica Spērdžens. - Bili, apsmidziniet, lūdzu, savu žaketi ar šo aerosolu. Un vēl: tiklīdz tas viss sāksies, jums neatkarīgi no gaisa temperatūras būs jānēsā ložu necaurlaidīgā veste. Skaidrs?

-  Protams.

- Droši vien viņš mēģinās jums tuvoties no mugurpuses, - Spērdžens turpināja. - Vai arī viņš nāks jums pretī, paies garām, tad ātri pagriezīsies atpakaļ un izšaus. Ja nemaldos, tad septiņus no saviem upuriem viņš nogalināja ar šāvienu galvā? Ja viņam būs pietiekami daudz laika, tad droši vien arī jums viņš mērķēs galvā. Secinājums: jūs nedrīkstat viņam piešķirt tik daudz laika. Es tagad vēl pievērsīšu jūsu uzmanību dažiem bīstamiem variantiem pie ieejas un jūsu dzīvoklī, bet tad man jāapskata jūsu ierocis.

Viņš nopriecājās, ka Greiams nav apbruņots ar 38. kalibra ieroci, kuru pēc dienesta priekšrakstiem viņam būtu vajadzējis nēsāt, bet viņu satrauca bojājumi stobrā. Kad viņi šķīrās pēc divām stundām šautuvē, Spērdžens bija daudzmaz apmierināts, tikai piekodināja ievērot korekcijas sakarā ar ieroča nolietošanos.

Greiams nomazgājās dušā un pārģērbās, lai tiktu vaļā no pulvera smakas pirms pēdējām kopīgajām vakariņām ar sievu un padēlu.

Viņi visi kopā devās iepirkties, un Greiams iepriecināts konstatēja, ka stendā pie kases vēl joprojām stāv vecais TATTLER nummurs. Mollija pašlaik vāca ratiņos veselu pārtikas kalnu, tāpēc Greiams varēja cerēt, ka jaunais izdevums, kurš līdz šejienei nonāks tikai rīt, netrāpīsies viņai acīs. Viņš negribēja Mollijai stāstīt, ko īsti viņam tagad nāksies darīt.

Viņa tam jautāja, ko viņš nākamajā nedēļā gribēs ēst vakariņās, un viņš atbildēja, ka atgriezīsies Birmingemā. Tā bija pirmā reize, kad viņš tai meloja, tāpēc viņš jutās tik riebīgi, kā laikam varētu justies tikai veca, apgrābstīta, lipīga un sagumzīta naudaszīme.

Viņš vēroja, kā iepērkas viņa skaistā, mīļā sieva, kuras pirmais vīrs-profesionāls beisbolists-bija miris ar vēzi un kura kopš tā laika paniski baidījās no kattp sacietējuma krūtīs. Viņa drosmīgi cīnījās ar. savām bailēm; to vienīgā izpausme bija visas ģimenes regulāras profilaktiskās pārbaudes četrreiz gadā. Šajā cīņā viņa bija tā norūdījusies, ka prata novērtēt katru acumirkli, kuru sniedza šīdzīve. Šo māku viņa bija iemācījusi arī Greiamam.

Viņu acis sastapās un abu sirdis sāka pukstēt straujāk, kad viņi tuvojās viens otram. Prieks par dzīvi bija tik liels, ka, līdzīgi eksplozijai, nevarēja turpināties ilgi. Taču jau šajā brīnišķīgajā mirklī viņu starpā iezagās bailes, ka tas ir pārāk skaisti, lai varētu turpināties

ilgi.

Staigādama starp plauktiem ar dažādām pārtikas pakām, Mollija neierasti bieži pārlika savu somu no viena pleca otrā - it kā tajā ieliktā pistole svērtu vairāk nekā 600 gramu.

Apkrāvušies katrs savu iespēju robežās ar pārtiku, šaujamieročiem un meliem, viņi visi trīs atgriezās mājās kā nopietni kareivji.

19. nodaļa.

Tikai viens no Sentluisas starptautiskās Lamberta lidostas avīžu kioskiem visus ASV lielākos laikrakstus tirgoja tajā pašā dienā, kad tie iznākuši. Lidmašīnas no Ņujorkas, Vašingtonas, Čikāgas un Losandželosas regulāri veda tam jaunākās avīzes.

Kiosks ietilpa asociācijā un tāpēc tam bija jāpārdod ne tikai respektablie laikraksti, bet arī visādas sensāciju lapas, kas tam tika piesūtītas no visas valsts. Tāpēc pirmdienas vakarā ar reisu no Čikāgas tika atvesta ne tikai TRIBUNE paka, bet arī biezs TATTLER

sūtījums, kam viducī vēl bija saglabājies rotācijas mašīnas radītais siltums.

Nakts maiņas pārdevējs līkņāja gar plauktiem un cēla no grīdas nekārtīgi samestās pakas. Viņam vēl bija jādara neskaitāmi citi darbi, tāpēc nakts pārdevējs kārtoja saiņus, lamādams dienas maiņas kolēģus, kuri bija izrādījušies izcili slaisti.

Tā darbojoties viņš tieši iepretī savai sejai pamanīja melnu stulmu zābaku pāri ar rāvējslēdžiem un metāla apkalumiem. Laikam pircējs, kurš šķirsta plauktos izliktos žurnālus. Nē, zābaku purngali bija vērsti tieši pret viņu. Kādam kaut ko vajadzēja. Pārdevējs gribēja izlikt plauktos vismaz TRIBUNE, bet ciešā apņēmība, kas šķita nākam no smago zābaku valkātāja, nez kāpēc lika viņam nervozēt.

Lidostas avīžu kioskam nebija sava pastāvīgo pircēju loka, tāpēc pārdevējs necentās būt laipns.

-  Ko vajag? - viņš nepapūlējās pat galvu pacelt. -TATTLER.

- Gaidiet, kamēr es izlikšu preci.

Zābaki nekustējās. Tie palika tieši pārdevēja acu priekšā.

-Vai tad nedzirdējāt? Es teicu, gaidiet, kamēr es tikšu galā ar šīm pakāml Jūs redzat, cik man te daudz darba.

Viens rokas vēziens, tērauda zibsnis - un aukla, kura saturēja TATTLER saini, bija pušu. Pārdevēja priekšā uz grīdas nošķindēja viens dolārs, un avīzes pajuka uz visām pusēm, jo pircējs izrāva vienu TATTLER eksemplāru no pakas vidus.

Pārdevējs piecēlās kājās. Asinis saskrēja viņam sejā. Pircējs ar avīzi rokā jau bija pagriezies un gatavojās iet prom.

- Eil Ei, jūs turi

Vīrs pagriezās:

-Jūs ar mani runājat?

-Jā, ar jums!

-       Ko jūs man teiksiet? - Viņš atgriezās tai jbašā vietā, kur bija stāvējis - cieši pie pārdevēja sejas. - Ko jūs man gribat teikt?

Pārdevējs bija rupjš tēviņš un gribēja pircēju izlamāt, bet šī vīra pārdabiskais miers viņam pēkšņi iedvesa bailes.

Pārdevēja skatiens izvairīgi noslīdēja grīdas virzienā.

- Te jūsu 25 centi.

Dolarhaids bez vārda runas pagrieza viņam muguru un aizgāja prom. Vēl pēc pusstundas pārdevējs nebija nomierinājies. Jā, šis

tips te bija jau pirms nedēļas. Ja viņš vēlreiz sadomās te rādīties, tad gan es viņam! Es parādīšu šim sūdabrālim, kā mēs tādus…

No lidostas Dolarhaids izgāja, pat neieskatījies TATTLER. Viņu gan ļoti interesēja, vai Dr.Lekters būs atbildējis uz viņa rakstīto vēstuli, taču viņš gribēja paciesties līdz mājām, un tikai tad atvērt avīzi. Viņš bija lepns par savu pašsavaldīšanos.

Senāk viņš būtu atvainojies kioska pārdevējam par traucējumu un tad mestu šim kioskam lielu līkumu. Gadiem ilgiviņš bija ļāvis cilvēkiem ņirgāties par sevi, bet tagad ar to bija cauri. Šis nekaunīgais pārdevējs varēja apvainot Frānsisu Dolarhaidu, bet uz Drakonu viņš neuzdrīkstējās pat acis pacelt. To viņš bija sasniedzis savā uzvaras gājienā, un viņš bija lepns. Viņš bija lielisks.

Kaut gan bija jau pāri pusnaktij, uz rakstāmgalda vēl dega lampa. Visapkārt galdam mētājās TATTLER lapas. Dolarhaida lielā grāmata gulēja atvērta zem Sarkanā Drakona attēla, lai spožās lampas siltumā nožūtu līme, ar kuru grāmatā bija ielīmēti izgriezumi no intervijas. Zem avīžu strēmelēm bija piestiprināts mazs plastikāta maisiņš, kurš pagaidām vēl bija tukšs. Tam bija paraksts: "Ar šo viņš tika aizvainojis mani".

Pats Frānsiss Dolarhaids jau sen bija pametis savu rakstāmgaldu.

Viņš nokāpa lejā sasmakušajā, bet vēsajā pagrabā. Viņa kabatas lukturīša gaismā kļuva redzamas ar segām apsegtas mēbeles, pret sienu pavērsti lielie spoguļi, kas kādreiz bijuši izvietoti mājā un nu putēja pagrabā. Beidzot viņš atrada kasti ar dinamītu.

Tad gaismas stars uzspīdēja kādam augstam, lupatās ievīstītam priekšmetam, kas atradās pagraba tālākajā stūrī grabažu kaudzes pašā apakšā. Zirnekļa tīkli ķērās Dolarhaidam sejā, un, kad viņš norāva putekļainos pārsegus, viņam nācās vairākkārt nošķaudīties.

Viņš samirkšķināja acis, lai aizturētu asaras, un kabatas lukturīša gaismā kārtīgi apskatīja veco ozolkoka braucamkrēslu, ko tikko bija izvilcis. Pagrabā bija veseli trīs tādi invalīdu pārvietošanās līdzekļi - masīvi, rūpīgi nostrādāti un ar augstām atzveltnēm. Tos viņa vecāmāte bija iegādājusies četrdesmitajos gados, kad bija atvērusi savā mājā veco ļaužu pansionātu.

Kad Dolarhaids stūma krēslu uz kāpņu pusi, tā riteņi nejauki čīkstēja. Tas bija briesmīgi smags, bet viņa trenētajiem muskuļiem nebija grūti to pacelt un iznestārā no pagraba. Vispirms viņš virtuvē ieeļļoja riteņus. Mazie priekšējie ritenīši turpināja čirkstēt, bet lielie

griezās viegli: kad viņš ar pirkstu tos iegrieza, tie klusi šalca.

Šī mierīgā skaņa nedaudz mazināja smacējošo niknumu. Viņš domīgi iegrieza riteņus atkal un atkal.

20. nodaļa.

Otrdienas priekšpusdienā Fredijs Launds pameta redakciju noguris, bet izcili labā noskaņojumā. Jau lidojot uzCikāgu viņš bija beidzis rakstīt interviju, tāpēc tagad tikai aiznesa to uz saliktuvi. Pusstundu parunājies ar Laiotu, viņš nolēma doties uz mājām, kur varētu atslēgt telefonu un pastrādāt pie grāmatas. Viņam jau bija zināma pieredze šāda veida darbā, kad nācās aprakstīt notikumus, kuriem vēl tikai bija lemts notikt. Turklāt, vajadzēja attēlot darbības vidi, uzrakstīt ievadu un apkopot esošo informāciju.

Kad Kodējs būs notverts, viņš jau nākamajā dienā varēs piedāvāt izdevējiem par šo notikumu sarakstītu grāmatu - vai tas nebija vareni, ko? TATTLER redakcija viņam bija apsolījusi palīgā trīs savus spējīgākos reportierus, lai īsā laikā saliktu kopā kā iepriekš sagatavoto, tā arī apcietināšanas brīdī iegūto informāciju, un pievienotu grāmatai visas trūkstošās ziņas no Kodēja biogrāfijas.

Viņa literārais aģents jau bija sastādījis izdevumu tāmi un aprēķinājis paredzamo peļņu. Līgums ar Kroufordu nepārprotami un tieši aizliedza Laundam apspriest plānoto operāciju ar kādu citu personu, tāpēc datumi visos ar grāmatu saistītajos dokumentos būs jāieraksta pēc Kodēja apcietināšanas.

Kopumā Laundam nebija nekādu ilūziju par lietas morālo pusi - viņš bija rupji iejaucies izmeklēšanas gaitā un burtiski izspiedis no Krouforda piekrišanu savam plānam, tāpēc ķērās pie tā īstenošanas ar gandrīz vai reliģiozu degsmi.

Viņu bija apsēdusi ideja par sava finansiālā stāvokļa drīzu uzlabošanos, un viņš jau domās redzēja sevi izrāpušos no visiem tiem dubļiem, kuros viņš pašlaik atradās.

Pārliecinājies, ka diktofons un fotoaparāti ir sagatavoti darbam, Launds brauca uz mājām, lai pagulētu. Līdz reisam uz Vašingtonu bifCpalikušas trīs stundas.

Garāžā, kura atradās nama pagrabā, Launda stāvvieta bija iezīmēta ar tik lieliem burtiem, ka to nevarēja neredzēt. "Misters Fredriks Launds". Kāda nejēdzība, melns pikaps bija iebraucis viņa nodalījumā!

Launds vēra vaļā durvis ar tādu rāvienu, lai svešā nekauņas

mašīnai paliktu kārtīga švīka uz spārna. Lai citrreiz zina.

Kamēr Launds slēdza mašīnu ciet, aiz viņa atvērās pikapa durvis. Viņš gribēja pagriezties uz trokšņa pusi, bet tai brīdī saņēma smagu triecienu pa ausi. Viņš gan paguva pacelt rokas, lai aizsargātos, bet kaut kas aizžņaudza viņa kaklu, un viņš saļima ceļos. Kad viņš aizslāpis atkal beidzot varēja ieraut plaušās gaisu, viņa mutē bija iespiests hloroformā samērcēts vīkšķis.

Dolarhaids novietoja_ pikapu aiz savas mājas, izkāpa un iz-, staipījās. Visu ceļu no Čikāgas viņam bija jācīnās ar stipru sānu vēju, tāpēc viņa rokas bija gandrīz stīvas no stūres turēšanas. Viņš paskatījās augšup naksnīgajās debesīs. Drīz debesīs parādīsies perseīdas meteorītu plūsma. Šo skatu viņš negribēja palaist garām.

Slepenā atklāsme: Un viņš aizslaucīja trešo daļu zvaigžņu ar vienu savas varenās astes vēzienu un zvaigznes nokrita lejā…

Tas bija bijis viņa veikums Tajā Dzīvē. Tātad pašlaik viņš skatās uz savas varenības rezultātiem.

Dolarhaids atslēdza ieejas durvis un, kā paradis, izstaigāja māju, ieslēgdams ugunis visos stāvos. Kad viņš atkal iznāca ārā, galvā viņam bija uzmaukta neilona zeķe.

Viņš atvēra pikapa aizmugures durvis un vispirms nolaida metāla nobraucamo grīdiņu, pa kuru izripināja ārā braucamo krēslu. Tajā sēdēja pa pusei samaņu atguvušais Launds. Viņa mute bija aizbāzta, acis aizsietas. Viņš bija izģērbts līdz pat apakšbiksēm. Tomēr viņš nebija ne sakņupis, ne čokurā sarāvies, bet sēdēja dīvaini taisni, viņa pakausis bija piespiests pie atzveltnes. Dolarhaids bija notriepis viņu ar epoksīda sveķiem no papēžiem līdz pat matu galiņiem un tādējādi pielipinājis pie krēsla.

Dolarhaids iestūma krēslu ar visu Laundu mājā un novietoja kaktā kā nogrēkojušos bērneli.

- Vai jums nav auksti? Varbūt uzsegt kādu segu?

Dolarhaids noplēsa leikoplastu no Launda mutes un acīm.

Launds neatbildēja. No viņa nāca spēcīga hloroforma smaka.

- Es atnesīšu jums segu. - Dolarhaids noņēma vilnas pārsegu no dīvāna un ievīstīja Laundu tajā līdz pat zodam. Tad pabāza tam zem deguna pudelīti ar ožamo spirtu.

Launds atvēra acis un, vēl joprojām apreibis no hloroforma tvaikiem, ieraudzīja kaut kādas istabas kaktu. Viņš ieklepojās un izdvesa:

- Vai nelaimes gadījums? Es laikam esmu smagi ievainots?

Atbilde atskanēja kaut kur viņam aiz muguras.

-  Nē, mister Laund. Nekas jums nav noticis.

-  Bet man sāp mugura. Un āda. Vai es būtu apdedzis? Kaut nu tie nebūtu apdegumil/

- Apdegumi? Nē, jums nav nekādu apdegumu. Pagaidiet drusku, es tūlīt būšu atpakaļ.

-  Es gribētu apgulties. Klausieties, man noteikti jāpiezvana uz redakciju. Mans Dievs, tā ir ģipša korsete, es laikam būšu salauzis mugurkaulu - tikai nemāniet mani!

Atbildes vietā viņš dzirdēja soļus, kuri attālinājās.

-Kāpēc es esmu šeit?-viņa balss bija kļuvusi ievērojami dobjāka.

- Lai izpirktu savu apgrēcību, mister Laund, - atbilde atskanēja no diezgan liela attāluma.

Reportieris dzirdēja, ka kāds kāpj pa kāpnēm, tad kaut kur iešalcās duša. Viņa apziņa pamazām atguva parasto asumu. Viņš atcerējās, kā bija atstājis redakciju un braucis mājup. Tālāk viņš vairs neko neatcerējās. Galvas viena pusesmeldza, un viņam bija nelabi no hloroforma. Tā kā viņš nevarēja izkustēties no savas stalti sēdošās pozas, tad viņam bija bail vemt, jo viņš zināja, ka cilvēks var nosmakt savos vēmekļos. Viņš atpleta muti pēc iespējas plati un dziļi ieelpoja. Viņš dzirdēja, kā dauzās viņa sirds.

Launds pēkšņi iedomājās, ka varbūt tas ir murgains sapnis, un viņš tūlīt pamodisies. Viņš mēģināja pacelt roku, turklāt apzināti turpināja sasprindzināt muskuļus tik stipri, ka sāpes apakšdelmā un plaukstā varētu uzmodināt no miega jebkuru. Tas nebija nekāds sapnis. Viņa apziņa ar katru brīdi vairāk noskaidrojās.

Kad viņš sasprindzinājās, tad varēja sagriezt acis tik tālu, ka uz pāris sekundēm kļuva redzama roka. To ieraudzījis, viņš saprata, ka irpiestiprinātsvaipielīmētspiebraucamkrēsla.Tānebija korsete salauztas muguras nostiprināšanai. Tāpat kā vieta, kur viņš atradās, nebija slimnīca. Kāds viņu bija nolaupījis un sagūstījis.

Laundam šķita, ka viņš dzird soļus virs sevis, bet iespējams, ka dauzījās viņa sirds.

Viņš mēģināja pārdomāt. Tas nebija viegli. "Tikainomierinies! Ir jācenšas visu apdomāt." Viņš tiešām centās.

Kāpnes viegli skrapstēja, kad Dolarhaids kāpa pa tām atkal lejā.

Launds pēc viņa soļiem nojauta viņa svaru. Un tad jau nācējs stāvēja Laundam aiz muguras.

Launds izstomīja vairākus vārdus, līdz viņam beidzot izdevās savaldīt balsi.

-      Es neesmu redzējis jūsu seju. Es tātad nespētu jūs identificēt. Es nezinu, kāds jūs izskatāties. TATTLER - es strādāju avīzē NATIONAL TATTLER - par mani samaksās lielu izpirkuma maksu. Pusmiljonu. Varbūt pat veselu miljonu. Miljonu dolāru.

Klusums aiz viņa muguras. Tad nočīkstēja dīvāna atsperes. Tātad neredzamais apsēdās.

-  Par ko jūs tagad domājat, mister Laund?

"Nedomā tagad par sāpēm, bet domā par glābiņa iespēju. Tagad. Lai iegūtu laiku. Lai dzīvotu vēl daudzus gadus. Viņš vēl nav nolēmis tevi nogalināt. Viņš slēpj savu seju."

- Par ko jūs tagad domājat, mister Laund?

- Es nesaprotu, kas ir noticis.

- Vai tad jūs nezināt, kas es esmu?

- Nē, un es arī negribu to zināt. Ticiet mani

-      Ja ticētu jūsu izteikumiem, tad es esmu pretīgs impotents ar perversām tieksmēm. Un seksuāls bestija, kā jūs pats teicāt. Tāds, ko kāds pārāk mīkstsirdīgs dakteris izlaidis no trako nama. - Citos apstākļos Dolarhaids būtu izvairījies no vārda "seksuāls", jo tajā bija šņācošā "s" skaņa, kas viņam labi nepadevās. Bet ņemot vērā, ka šim klausītājam šobrīd prāts uz smiešanos par viņa izrunu nepavisam nenesās, viņš jutās brīvi un nepiespiesti.

- Vai tagad jums tas ir skaidrs?

"Nedrīkst melot. Veiklāk domā!"

-Jā.

-      Kāpēc jūs nodarbojaties ar apmelošanu, mister Laund? Kāpēc jūs apgalvojat, ka es esmu jucis? Atbildiet!

-      Ja cilvēks… kad cilvēks dara kaut ko tādu, ko vairums nespēj saprast, tad citi viņu sauc par…

- Jukušu.

-Jā, nu piemēram… nu - brāļi Vraiti. Vēsture ir pilna ar šādiem piemēriem…

-Vēsture! Vai jūs vispār saprotat manu misiju, mister Laund?

"Saprast. Tas bija īstais vārds. Iespēja. To vajag izmantot!"

-      Nē, bet es ticu, ka tāda iespēja pastāv, un tad vienlaicīgi ar mani arī mani lasītāji…

- Vai jūs jūtat, ka baudāt lielu privilēģiju?

-  Protams. Tikai bailes traucē man to izjust visā pilnībā. Tas ir cilvēcīgi-jums tas jāsaprot. Ir grūti koncentrēties, kad ir bail. Ja jums tiešām ir nolūks īstenot šo lielisko ideju, tad jums nemaz nevajadzēja tā pūlēties mani iebiedēt.

-Jūs apelējat pie cilvēcīguma, lai es jūs saprastu, mister Laund. Jūs pareizi domājat. Bet es esmu kaut kas vairāk nekā tikai cilvēks. Kā tāds es gan sāku savu ceļu, bet, pateicoties Dieva žēlastībai un savam gribasspēkam, esmu kļuvis citādāks. Jūs sakāt, ka jums ir bail, mister Laund. Vai jūs ticat, ka Dievs stāv jums klāt?

- Es nezinu.

- Vai jūs viņu pielūdzat?

-Jā, dažreiz es lūdzos. Man jāatzīst, ka parasti es viņu lūdzu tad, kad man ir bail.

- Vai Dievs jums palīdz?

- Es to nezinu. Es sen vairs par to nedomāju. Bet vispār vajadzētu.

-      Vajadzētu gan. M-hmmm. Ir daudz kā tāda, par ko jums būtu vajadzējis padomāt, lai jūs saprastu. Mazliet vēlāk es jums varēšu plīdzēt šo to saprast labāk. Jūs taču mani atvainosiet uz kādu brīdi?

- Protams.

Soļi. Kāds atstāja telpu. Kāds atvēra un aizvēra virtuves galda atvilktni. Launds bija rakstījis reportāžas par neskaitāmām slepkavībām virtuvē, kur šim nolūkam bija visvairāk piemērotu instrumentu. Šādi apraksti vedina pēkšņi skatīt virtuvi ar pavisam citādām acīm. Tekoša ūdens troksnis.

Pēkšņi viņš sajuta elpu uz pakauša. Pazibēja kaut kas balts. Balta, spēcīga roka. Tā turēja tasi tējas ar medu. Launds aizgūtnēm dzēra caur salmiņu.

-      Es uzrakstīšu visu par jūsu slavas ceļu un par jūsu veikumu, - viņš dvesa starp malkiem. - Es jūs attēlošu tā, lai visi jūs saprastu. Bet ja jūs nevēlaties, mēs to varam nedarīt. Viss būs tā, kā jūs to vēlēsieties.

-      Kuššš. - viņa acu priekšā parādījās viens pirksts. Kļuva gaišāks. Krēsls sāka griezties.

- Nē, es negribu jūs redzēt.

-      Bet jums tomēr jāskatās, mister Laund. Jūs taču esat reportieris. Jūsu pienākums ir informēt savus lasītājus. Kad es būšu jūs pagriezis, atveriet acis. Ja jūs to nedarīsiet, man nāksies ar plāksteri pielīmēt jūsu plakstiņus pie pieres.

Nošmaukstēja mitras lūpas, tad atskanēja īss klikšķis, un braucamkrēsls apgriezās. Launda krampjaini aizmiegtās acis tagad bija pavērstas istabas virzienā. Kāds pirksts aicinoši pieskārās viņa plakstiņam. Viņš atvēra acis.

Sēdošais Launds ieraudzīja savā priekšā muskuļotu milzu augumu - tā viņam šķita - kurš bija ietērpts zīda kimono. Neilona zeķe sedza svešinieka sejas augšdaļu līdz deguna vidum. Viņš pagrieza Laundam muguru un nometa kimono. Viņa muguras varenā muskulatūra saspringa un kustējās virs rūpīgi uztetovētās drakona astes - bet varbūt tas bija domāts dzimumloceklis - tas sākās no sēžas un tad vijās gar labo kāju uz leju.

Tad Drakons pavisam lēni pagrieza galvu atpakaļ un paskatījās pār plecu uz Laundu. Kad viņš pasmaidīja, varēja redzēt, ka viņam irvilkarīkle.

- Žēlīgais Dievs, - izdvesa Launds.

Launds atradās balta ekrāna priekšā. Dolarhaids bija atkal uzvilcis kimono un atlicis atpakaļ mutē liekos zobus ar elastīgo plāksnīti, kas nosedza spraugu aukslējās. Tā viņam bija vajadzīga, ja viņš gribēja runāt skaidri.

-  Vai jūs vēlētos uzzināt, kas es esmu?

Launds grasījās pamāt ar galvu un tāpēc gandrīz norāva se,v skalpu.

-  Es degu nepacietībā. Man tikai bija bailes jautāt.

-Tad skatieties.

Pirmajā diapozitīvā bija redzams Bleika akvarelis - milzīgs cilvēkveida drakons ar izplestiem spārniem un saslietu asti - bet varbūt saspringušu dzimumlocekli? - virs sievietes, kuras apģērbs bija saule.

- Jūs tagad redzat?

- Jā, es redzu.

Dolarhaids ātri nomainīja diapozitīvu.

Klikl Misis Džeikobsa dzīva. - Vai redzat?

-Jā.

Klikl Misis Līdsa dzīva. - Vai redzat?

-Jā.

Klikl Dolarhaids - Drakons visā savā godībā, kailā mugura ar sasprindzinātajiem muskuļiem virs uztetovētās astes Džeikobsu laulātā pāra gultā. - Vai redzat?

-Jā.

Klikl Misis Džeikobsa, Drakonu gaidot. - Vai redzat?

-Jā.

Klikl Misis Džeikobsa pēc tam. - Vai redzat? -Jā.

Klik! Drakons darbībā. - Vai redzat?

-Jā.

Klik! Misis Līdsa, Drakonu gaidot, blakus savam mirušajam vīram. - Vai redzat? -Jā.

Klik! Asinīm notrieptā misis Līdsa pēc tam.-Vai redzat? -Jā.

Klik! Fredijs Launds, nofotografēts TATTLER rakstam. - Vai redzat?

- Mans Dievs!

- Vai redzat?

- Ak mans Dievs! - Launda balss skanēja kā bērna raudas.

- Vai redzat?

-  Lūdzu nevajag!

-  Ko nevajag?

-  Mani nevajag.

-       Ko nevajag? Jūs taču esat vīrietis, mister Laund. Vai jūs esat vīrietis?

-Jā.

- Vai jūs uzskatāt, ka es esmu kaut kāds perversais?

-  Nē, Dieva dēļ!

- Varbūt jūs, mister Laund, tāds esat?

-  Nē.

- Vai jūs arī turpmāk izplatīsiet melus par mani?

- Nē, nē, noteikti nē!

-  Kāpēc jūs rakstījāt tādus melus?

-Tāpēc, ka policija man to lika. Viņi man lika tā rakstīt.

-Jūs sarunājāties ar Greiamu?

- Greiams bija tas, kurš lika man melot. Greiams!

-      Vai jūs turpmāk rakstīsiet tikai patiesību? Par mani. Par manu misiju. Par manu Tapšanas Gaitu. Par manu Mākslu, mister Laund.

-  Mākslu.

Bailes Launda sejā ļāva Dolarhaidam justies tik brīvi, ka viņš vairs nepievērsa uzmanību tam, vai vārdos, ko viņš izvēlas, irtās skaņas, kuras viņam bija grūti izrunāt, vai ne. Viņš ļāva skaņām vibrēt, cik tām tīk.

-      Jūs apgalvojāt, ka es, kurš vienkārši redz vairāk nekā jūs visi kopā, esot garīgi slims. Es, kas pasaules attīstībā esmu devis tik daudz, cik neviens cits pirms manis, lai būtu garīgi slims! Es esmu riskējis vairāk nekā jūs. Manis atstātā zīmoga nospiedums saglabāsies uz šīs zemes vēl tad, kad jūsu pīšļi jau sen būs zuduši. Jūsu dzīvei salīdzinājumā ar manējo nav vairāk vērtības kā gliemeža pēdām uz akmens. Ne vairāk kā viegla, sidrabota gļotu sliede uz manā piemineklī iekalto burtu malām. - Dolarhaids pēkšņi bija sācis runāt tā, kā viņš rakstīja savā lielajā grāmatā.

- Es esmu lielais Sarkanais Drakons, un jūs bijāt iedomājies mani nosaukt par garīgi slimu! Katru manu veikumu reiz pētīs ar tikpat lielu rūpību kā lielo komētu ceļus. Vai jūs kaut ko zināt par 1054. gada milzīgo komētu? Protams, neko. Jūsu lasītāji klausās jūsos kā aitu bars, bet jūs stāstāt viņiem par kaut kādu gliemežu atstātajām gļotu pēdām, kas saulē izkalst un zūd. Bet manā priekšā jūs esat kaut kas vairāk nekā tikai gliemezis saulē. Tā ir jūsu privilēģija - būt par liecinieku šim grandiozajam Tapšanas procesam, bet aptvert to jūs nespējat tik un tā. Jūs esat skudra pasaules ceļa malā. Vienīgais, ko jūs tā īsti protat un varat darīt ir trīcēt manā priekšā, un tā tam ari jābūt. Bet ne jau tādēļ jūs esat ataicināts, mister Laund, bet gan tāpēc, ka nebijāt pietiekami goddevīgs.

Pēc šīs tirādes Dolarhaids piecēlās, kādu brīdi pastāvēja, domās iegrimis, tad izgāja no istabas.

"Viņš vēl nenoņēma masku. Ja viņš atgriezīsies bez maskas, tad man jāmirst. Ak Dievs, es esmu caur un cauri slapjš," Launds domāja.

Viņš centās saskatīt durvis un sasprindzis ieklausījās troksnīšos, kas atskanēja no nama attālākās daļas.

Dolarhaids atgriezās ar masku uz sejas. Rokās viņam bija divi termosi un lenča kārba.

- Tas jums mājupceļam. - Viņš parādīja vienu termosu. - Otrā ir ledus. Tas mums vēl noderēs. Bet pirms dodamies ceļā, mums vēl kaut kas ir jāierunā magnetofona lentē.

Viņš piestiprināja mikrofonu pie segas virs Launda krūtīm.

- Tagad atkārtojiet manis teikto!

Pusstundas laikā vajadzīgais teksts bija ierakstīts.

-Tā, mēs nu būtu beiguši, mister Laund. Savu darbu jūs padarījāt labi.

- Vai jūs mani tagad laidīsiet vaļā?

- Jā. Tikai man vēl nedaudz jāpacenšas, lai jums par to visu nepaliktu nekādu neskaidrību. - Dolarhaids uz brīdi novērsās.

- Es arī gribu mācīties jūs pazīt. Un pirmām kārtām jums jāzina, ka esmu jums bezgala pateicīgs par to, ka laižat mani atkal brīvībā. Turpmāk es būšu pilnīgi lojāls un goddevīgs attiecībā pret jums. To jūs tagad zināt.

Dolarhaids nevarēja atbildēt Viņš bija izņēmis savus baltos zobus un lika iekšā brūni traipaino savas mirušās vecāsmātes zobu protēzi, kas nedaudz salkani oda.

Magnetofons bija atkal ieslēgts.

Dolarhaids uzsmaidīja Laundam tā, ka kļuva redzami viņa vecāsmātes greizie, asie zobi. Tad viņš uzlika Laundam roku uz pleca un maigi noliecās pie viņa mutes, it kā gribētu viņu noskūpstīt. Taču viņš neskūpstīja, bet nokoda Launda lūpas un izspļāva tās uz grīdas.

21. nodaļa.

Rīts Čikāgā atausa miglains un drūms.

Drošības dienesta ierēdnis iznāca no TATTLER ēkas plašās ieejas halles un ielas malā aizsmēķēja cigareti. Viņš uz ielas bija pilnīgi viens un gandrīz vai varēja dzirdēt kluso klikšķi, kad uz krustojuma veselu kvartālu tālāk pārslēdzās luksofora signāls.

Drošībnieks nevarēja redzēt, ka vēl puskvartālu tālāk pie sava pikapa stūres sēdēja Frānsiss Dolarhaids. Viņš pārsēdās mašīnas aizmugurē blakus Laundam un pārsedza segu viņam pār galvu kā kapuci.

Launds cieta briesmīgas sāpes. Viņš no tām bija kā apdullis, taču viņa saprāts darbojās ar drudžainu asumu. Viņš centās iegaumēt katru sīkumu. Saite bija nedaudz noslīdējusi no viņa acīm, tāpēc viņš pa spraugu varēja redzēt Dolarhaida pirkstus, kad tas pārbaudīja asiņainos mezglus uz Launda krūtīm.

Dolarhaids uzvilka baltu sanitāra virssvārci, ielika Launda klēpī termosu un izstūma krēslu no pikapa ārā. Kad viņš uz brīdi atstāja krēslu ielas malā un pagriezās, lai paceltu nobraucamo grīdiņu, spraugā starp acu saiti un vaigu Launds ieraudzīja automašīnas aizmugurējo aizsargstieni.

Ja tikai viņam izdotos kaut drusku pagriezt galvu, tad varētu ieraudzīt arī numura plāksnīti uz tā. Jā, izdevās, lai gan tikai uz sekundes daļu, bet nu jau cipari bija iegūluši Launda atmiņā.

Un tad viņš juta, ka tiek stumts. Ietves apmale. Ap stūri un gar noteku. Zem riteņiem nočaukstēja papīri.

Dolarhaids apturēja krēslu kādā nišā starp kravas auto un at- 156 kritumu konteineru. Viņš noņēma saiti no Launda acīm, kuras tas tūlīt aizvēra. Dolarhaids turēja ožamo spirtu viņam zem deguna.

Pie auss atskanēja klusa balss.

- Vai jūs mani dzirdat? Mēs tūlīt būsim klāt. Pamirkšķiniet, ja jūs mani dzirdat.

Dolarhaids ar īkšķa un rādītājpirksta palīdzību atvēra Launda aci. Launds lūkojās tieši Dolarhaida sejā.

- Vienu es vēl esmu jums parādā, - viņš parādīja uz termosu. - Es patiesībā neuzliku jūsu lūpas uz ledus.

Viņš norāva Laundam segu un atvēra termosu. Saodis benzīna smaku, Launds sāka izmisīgi raustīties. Viņa pielipušās apakšdelmu ādas strēmeles palika karājoties pie krēsla roku balstiem, kad viņš atrāva rokas. Auksts benzīns lija pār viņa kailo miesu, tad pēkšņi viņš atkal tika izstumts ielas vidū.

-Jūs Greiamam bijātķēdes suns, tad nusaņemiet, ko esat pelnījis, Freeedij!

Nočirkstēja šķiltavas, šai skaņai gandrīz tūlīt sekoja dobjš "vuššš", un ar spēcīgu grūdienu braucamkrēsls tika izripināts ielas vidū. Tas turpināja ripot pa nedaudz slīpo ielu TATTLER ēkas virzienā. Riteņi lēkāja kā žagodamies - "ik, ik-kik, ik".

Drošības dienesta vīrs pagrieza galvu tikai tad, kad izdzirdēja briesmīgo bļāvienu, kas atskanēja no lipsmām, un tikai tad ieraudzīja degošo saini, kas ripoja viņam tieši virsū. Liesmas plīvoja brauciena saceltajā vējā, mutuļoja melni dūmi un šķīda dzirksteles. Raganīgais brauciens atspoguļojās te vienā, te otrā elegantā skatlogā.

Beidzot degošais braucamrīks sāka slīdēt, atsitās pret kādu ielas malā atstātu mašīnu un apgāzās nama ieejas priekšā. Viens no riteņiem turļDināja griezties, kamēr degošais cilvēks kā atvadu sveicienā pēdējo reizi krampjaini pacēla savas nomelnējušās rokas.

Drošības dienesta vīrs ieskrēja hallē un izsita stiklu kastei, lai izsauktu ugunsdzēsējus. Viņam bija jādomā par to, vai tas viss vēl netaisās eksplodēt un vai viņam nevajadzētu labāk turēties tālāk no logiem, tomēr viņš paķēra no sienas ugunsdzēšamo aparātu un, turēdams to rokās, uzmanīgi palūkojās pa durvīm. Sainis vēl nebija eksplodējis.

Caur lipīgajiem dūmu mutuļiem beidzot aiztaustījies līdz braucamkrēslam, viņš raidīja putu strūklu Fredija Launda virzienā.

22. nodaļa

Greiamam vajadzēja iznākt no apsargātā Vašingtonas dzīvokļa piecos četrdesmt piecās, pirms ielās sākusies rīta rosība.

Viņš jau skuvās, kad viņam piezvanījā Kroufords.

-  Labrīt.

-       Nu, diez kas jau nav no šī rīta, - Kroufords norūca. - Kodējs Čikāgā nogrābis Laundu.

- Tas taču nevar būt!

-      Viņš vēl nav pavisam beigts un pieprasa tevi. Ilgi gan viņš vairs nevilks.

-  Es tūlīt braucu.

-Tiksimies lidostā. "United" reiss nr. 245. Lidmašīna pacelsies pēc 40 minūtēm. Tev gan vakarā būs jāatgriežas, lai turpinātu tēlot ēsmu. Protams, ja vien nevajadzēs mainīt visus plānus.

FIB Čikāgas nodaļas speciālais aģents Česters viņus sagaidīja lidostā. Lija lietus. Čikāgā cilvēki ir pieraduši pie sirēnu skaņām, tāpēc neviens viņiem lāgā negribēja griezt ceļu, kad Česters, sarkanajai gaismai mirgojot, izbrauca uz ātrgaitas maģistrāles.

Ar pūlēm Česteram izdevās pārkliegt sirēnu:

-      Pēc Čikāgas policijas datiem, Launds tika nolaupīts pats savā garāžā. Es to uzzināju tikai pa draugam - vietējā policija diez ko negrib ar mums sadarboties.

- Cik daudz viņš ir izstāstījis?

- Visu: gan par slēpni, gan par plānu kopumā.

-  Vai Launds viņu dabūja redzēt?

-       Ne par kādu personas aprakstu es pagaidām neko neesmu dzirdējis. Ap sešiem divdesmit policija palaida apkārtrakstu sakarā ar kādu automašīnas numuru.

-Vai jūs jau paziņojāt doktoram Blūmam?

-       Es runāju tikai ar viņa sievu. Doktoram Blūmam šorīt izdarīta žultspūšļa operācija.

-J.ieliski, - Kroufords izgrūda.

Česters apturēja mašīnu pie slimnīcas segtās piebrauktuves. Viņš pagriezās atpakaļ savā sēdeklī.

-      Džek, Bili, pirms jūs ejat iekšā, es jums gribēju ko pateikt… Es dzirdēju, ka Launds patiešām ir briesmīgi apstrādāts. Tātad, saturieties.

Greiams pamāja. Visu lidojuma laiku viņš iekšēji cīnījās pret cerību, ka Launds būs jau nomiris.

Apdegumu nodaļas koridors bija izlikts ar gludām flīzēm. Gara auguma ārsts ar dīvainu seju - vienlaikus ļoti jaunu un ļoti vecu - paaicināja Greiamu un Kroufordu ārā no pūlīša, kas bija sastājies pie Launda istabas durvīm.

-Mistera Launda apdegumi ir nāvējoši, - ārsts skaidroja. - Es varu palīdzēt tik vien, lai kaut mazliet atvieglotu viņa ciešanas tai laikā, kas viņam vēl ir atlicis. Viņš ir ieelpojis liesmas, tādēļ smagi cietuši arī bronhi un plaušas. Iespējams, ka viņš neatgūs samaņu. Tas būtu pats labākais viņa stāvoklī. Policija man lūdza, gadījumā, ja viņš tomēr nāktu pie samaņas, izņemt caurulīti no viņa elpvada, lai viņš varētu runāt. Es apsolīju to izdarīt, bet tas ir iespējams tikai uz ļoti īsu brīdi. Šobrīd viņa nervu gali ir ugunī atmiruši. Ja viņš nodzīvotu vēl ilgāku laiku, tad viņam sāktos briesmīgas sāpes. Es to .jau izskaidroju policijai un gribētu ieskaidrot arī jums: tiklīdz viņš lūgs remdēt sāpes, es iztaujāšanu pārtraukšu un sniegšu viņam visu iespējamo medicīnisko palīdzību. Vai skaidrs?

- Jā, - Kroufords pamāja.

Pamājis ar galvu policistam, kurš stāvēja postenī pie palātas durvīm, ārsts salika rokas aiz muguras un aizslāja pa gaiteni, kā domās iegrimis krauklis.

Kroufords pameta norūpējušos skatu uz Greiamu:

- Vai varēsi?

-  Dabiski. Galu galā - šī jau nav pirmā reize.

Launda galva balstījās uz augstiem spilveniem. Zem pārsēja nebija redzami viņa mati un ausis, bet sadegušo plakstiņu vietā virs neko neredzošajām acīm bija uzliktas kompreses. Viņa smaganas bija apdeguma tulznām klātas.

Lai Greiams varētu pienākt tuvāk, māsa pastūma malā statīvu ar zālēm, kas pa pilienam tika ievadītas vēnā. Launds oda kā sadedzis zirgu stallis.

- Fredij, tas esmu es, Bills Greiams.

Launds izlieca kaklu.

-Tā ir tikai refleksīva kustība, - teica māsiņa.-Viņš ir bezsamaņā.

Gaisa caurulīte, kura neļāva sakļauties viņa apsvilušajam un iekaisušajam elpvadam, klusi šņākuļoja mākslīgās elpināšanas aparāta taktī.

Telpas vienā stūrī sēdēja detektīvs ar magnetofonu un piezīmju

bloku klēpī. Greiams viņa klātbūtni pamanīja tikai tad, kad viņš ierunājās.

-       Launds minēja jūsu vārdu, pirms ārsti viņam iebāza mutē šo caurulīti.

-Vai jūs tur bijāt klāt?

-       Es ierados vēlāk. Bet man ir ierakstīts viss, ko viņš ir izteicis. Ugunsdzēsējiem viņš esot nosaucis mašīnas numuru. Tad viņš zaudējis samaņu. Pārvietošanas laikā viņš to neatguva. Uzņemšanā viņam kaut ko iešļircināja krūtīs, un viņš apmēram uz minūti nāca pie samaņas. Pāris reportieru mašīnās viņam sekoja līdzi uz slimnīcu. Viņi bija klāt un ierakstīja visu lentē. Te ir kopija.

- Uzlieciet to.

Detektīvs pārtina lenti un kaut ko pievienoja aparātam.

-       Labāk uzlieciet austiņas, - viņš ieteica, cenzdamies par katru cenu saglabāt bezkaislīgu sejas izteiksmi. Tad viņš nospieda starta taustiņu.

Greiams dzirdēja balsis un lentes tīšanās troksni. - Nolieciet viņu te, - bija dzirdama nestuvju atsišanās pret grozāmajām durvīm, aizslāpis klepus un visbeidzot ķērcoša balss, kas nāca no mutes bez lūpām, f

- Kodējš.

-Fredij, jūs redzējāt viņu? Kāds viņš izskatījās, Fredij?

-      Vendī? Lūdu Vendī. Greiap to ievālija. Tas šūka sināja. Sūka al loku us pleta, to foto, tādu suni. Vendī.

Skaņa kā apgāžoties veļas baļļai. Tad ārsta balss.

-  Pietiek. Tagad palaidiet mani! Nost no ceļa! Vācieties!

Tas bija viss.

Kamēr Kroufords noklausījās ierakstu, Greiams piegāja pie Launda gultas.

-      Mēs uzreiz pārbaudījām to mašīnas numuru, - detektīvs stāstīja.- Vai jūs kaut ko sapratāt no viņa teiktā?

-  Kas ir Vendija?

-      Tā skuķe tur ārpusē. Tā blondīne ar uzpūstajām krūtīm. Viņa mēģina te ielauzties jau labu laiku. Viņa neko nezina.

-Kāpēc tad viņu neielaiž?-Greiams jautāja, nenovēršot skatienu no Launda.

-  Apmeklētāji nav atļauti.

-Šis cilvēks taču mirst!

-      Vai jūs domājat, es to nezinu? Es sev tulznu uz pakaļas esmu uzberzis, sēžot te no sešiem rītā. Piedodiet, māsiņ.

-Tad ejiet atpūsties. - Kroufords teica. - Drusku atsvaidzinieties un aizejiet uz kafetēriju. Tas nāks jums par labu. Viņš tik un tā neko nevar pateikt. Un, ja arī kaut kas notiks, tas tiks ierakstīts lentē.

- Jā, tāda maza pauzīte dikti noderētu.

Kad detektīvs bija prom, Greiams atstāja pie mirēja Kroufordu vienu pašu un izgāja koridorā pie sievietes.

- Vendija?

-Jā.

- Ja jūs tiešām gribat viņu redzēt, tad varat tagad ienākt.

-      Protams, ka gribu. Bet man laikam vispirms nedaudz jāuzkavējas un drusku jāsakārto mati.

- Tas gan tagad nav svarīgi.

Kad detektīvs atgriezās, viņš nekādus iebildumus pret Vendiju necēla.

Vendija, Wendy City īpašniece, satvēra Launda pārogļojušos roku un nenovērsa vairs no viņa savu skatienu. īsi pirms pusdienlaika viņš mazliet sakustējās.

-Viss būs labi, Rosko,-Vendija viņam čukstēja.-Tu redzēsi, mēs vēl piedzīvosim dažu jauku dieniņu.

Launds sakustējās vēlreiz un nomira.

23. nodaļa.

Kapteinim Osbornam no Čikāgas Slepkavību izmeklēšanas komisijas seja nedaudz atgādināja akmens lapsu: tā bija šaura, gara un pelēka. Iecirknis bija piemētāts ar TATTLER eksemplāriem. Viens no tiem atradās uz kapteiņa rakstāmgalda.

Viņš neuzaicināja Greiamu un Kroufordu apsēsties.

-      Tātad jūs apgalvojat, ka ar Laundu jums šeit Čikāgā nekas nebija norunāts?

-       Nē, viņam bija jālido uz Vašingtonu, - Kroufords skaidroja. - Viņam bija rezervēta biļete. To jūs droši vien jau esat pārbaudījuši.

-      Jā, protams. Viņš atstāja redakciju vakar pulksten pusdivos. Uzbrukums notika viņa mājas pazemes garāžā apmēram desmit minūtes pāri diviem.

- Vai garāžā ir kādi pieturas punkti?

-  Atslēgas bija pakritušas zem mašīnas. Garāžā vispār nav

nekādu sargu - viņiem sākumā bijušas pēc komandas pa radio atveramas durvis, bet tā kā ar tām bieži bijušas visādas tehniskas grūtības, tad viņi to ierīci noņēmuši. Katrā gadījumā, viņiem šķitis, ka neviens to nepamanīs. Tas, liekas, sāk kļūt par mūsdienu dzīves moto! Mēs pašlaik rūpīgi pārbaudām Launda mašīnu.

- Vai mēs varam jums kaut kā palīdzēt?

-Jūs saņemsiet izmeklēšanas protokolus, tiklīdz tos būšu saņēmis es. Jūs līdz šim vēl neko neesat teicis, Greiam. Bet tai intervijā gan jūs stāstījāt daudz un dikti.

-  Neko vairāk tagad neesat pateicis ari jūs.

- Par ko jūs esat tik dusmīgs, kaptein? - Greiams jautāja.

- Es? Par ko lai es dusmotos? Mēs pēc jūsu pasūtījuma noskaidrojam telefona būdu, no kurienes zvana viens nožēlojams skribents, drāžamies uz turieni kā plēsti, lai viņu tur uz vietas saņemtu ciet, bet tad izrādās, ka jums nav par viņu nekādu sūdzību. Tad jūs ar viņu noslēdzat kaut kādus mistiskus nolīgumus, kas beidzas ar to, ka viņš sprakšķēdams un uguņodams atripo atpakaļ uz savu mīļo redakciju, j. Un tagad visas avīzes viņu apraud tā, it kā viņš tām būtu atstājis mantojumu. Nu mēs varam priecāties, ka arī mums Čikāgā ir viena Kodēja izdarīta slepkavība! Tik tiešām lieliski! Ziņās visi bļauj: J "Kodējs Čikāgā!" Cilvēk, mums tā tikai vēl trūka. Jau šodien līdz pusnaktij mēs varam gaidīt vismaz pusduci gadījumu, kad kāds neuzmanīgi apiesies ar šaujamieročiem. Dažs labs ģimenes tēvs, tā pavairāk glāzītē ieskatījies, atgriezīsies pie sava pavarda un tiks iznests no savas mājas ar čībiņām pa priekšu, jo laulātā draudzene, redziet, ķersies pie vecās divstobrenes, paf, paf, un tiks no sava veča vaļā. Iespējams, ka Kodējam Čikāga tagad iepatiksies, un viņš mūs pagodinās ar vēl kādu apmeklējumu…

- Mums ir divas iespējas, - Kroufords paskaidroja. - Vai nu mēs kārtīgi saejam matos un mūsu strīdā iesaistās visi, kam vien nav slinkums un kas paši pēc tam mūs visādi izkomandēs, steidzinās un pārmetīs, ka mūsu darbam nav nekādu rezultātu… Bet varbūt labāk apvienosim savus spēkus un kopīgi centīsimies noķert to bastardu? Atbildība par operāciju visā pilnībā gulstas uz maniem pleciem un es atzīstu, ka mana kļūda ir izraisījusi tādu kā sprādzienu pašā ellē. Vai jums Čikāgā nekad nekas tāds nav atgadījies? Es nemaz nevēlos jums kaut kādā veidā iezāģēt, kaptein, vai kaut kā ieriebt. Es vēlos noķert to maniaku un braukt drīzāk mājās. Ko vēlaties jūs?

-  Pašlaik es vēlētos tikai tasi kafijas. Un jūs?

-  Paldies, labprāt, - Kroufords atbildēja.

- Es tāpat, - Greiams pievienojās.

Osborns viņiem pasniedza kartona glāzītes un ar roku parādīja uz diviem krēsliem.

- Kodējam ir bijis pikaps vai tamlīdzīga ne pārāk liela kravas mašīna, kurā viegli varēja pārvadāt Laundu ar visu braucamkrēslu. - Greiams pirmais iesāka sarunu.

Osborns pamāja.

- Numura plāksnīte, ko Laundam izdevās saskatīt, izrādījās nozagta kādam pikapam no TV remonta darbnīcas. Tātad arī slepkavam ir kaut kas pikapam līdzīgs. Nozagto plāksnīti viņš aizvietojis ar citu zagtu numuru, lai zādzību tik drīz nevarētu pamanīt. Ellīgi veikls un apdomīgs tas nelietis! Vēl mēs zinām, ka numuru viņš TV tehniķiem ir nocēlis ne agrāk kā vakarappusdeviņiem no rīta. Tas pikaps no paša rīta braucis uz benzīntanku, un šoferis norēķinājies ar kredītkarti. Kalpotājs norēķinu grāmatā pierakstījis' pareizo numuru, tātad zādzība notikusi kaut kad vēlāk.

- Vai neviens nav pamanījis kādu citu pikapu vai mazu kravas auto?

- Nē. TATTLER drošības dienesta vīrs nav redzējis neko. Tas puisis pilnīgi varētu derēt par zvērināto tiesā - tik maz viņš ir redzējis. Pirmie notikuma vietā ieradās ugunsdzēsēji. Viņi, protams, bija aizņemti ar dzēšanu. Mēs pašlaik iztaujājam visus TATTLER ēkā un tās tuvumā nakts maiņā strādājušos, tāpat kā tos, kuri dzīvo tajā rajonā, kurā TV remonta brigāde otrdienas rītā strādāja. Mēs varam vienīgi cerēt, ka kāds viņu pamanījis brīdī, kad viņš nospēra numura zīmi.

-  Es labprāt vēlreiz apskatītu braucamkrēslu, - Greiams teica.

-  Tas ir mūsu laboratorijā. Es tūlīt piezvanīšu, ka jūs gribat to redzēt. - Osborns nedaudz padomāja, pirms turpināja sarunu. - Dūšas gan tam Laundam nav trūcis - tas ir jāatzīst. Tādā stāvoklī, kādā viņš bija - atcerēties mašīnas numuru un vēl paziņot to mums! Vai jūs noklausījāties, ko viņš teica slimnīcā?

Greiams pamāja.

- Lūdzu, nepārprotiet mani, ja es skaršu vēlreiz šo punktu, bet es gribētu zināt, vai mēs abi divi esam dzirdējuši vienu un to pašu. Ko, pēc jūsu domām, viņš mēģināja pateikt?

Greiams citēja pilnīgi neizteiksmīgā balsī:

-      Kodējs. Greiams to ievārīja. Tas cūka zināja. Cūka uzlika roku uz pleca, kā tai fotogrāfijā. Kā tādu suni.

Osborns nevarēja saprast, kā Greiams pašlaik īstenībā jūtas. Viņš uzdeva nākamo jautājumu.

- Vai viņš runāja par to fotogrāfiju, kas publicēta TATTLER?

-Tā izskatās.

-  Kāpēc viņam tādas domas radās?

-Mēs ar Laundu pagātnē ne vienreiz vien esam tikušies uz šauras

taciņas.

-       Bet fotogrāfijā jūs taču izskatāties ļoti draudzīgi. Kodējam ir paradums vispirms nogalināt savu nākamo upuru mājdzīvniekus- vai tā to saprast?

-  Laikam gan.

"Akmens lapsa nav no muļķu mājām," Greiams domāja.

- Žēl gan, ka jūs nelikāt viņu novērot.

Uzto Greiams palika atbildi parādā. Viņa vietā to izdarīt pasteidzās Kroufords.

-      Laundam vajadzēja būt kopā ar mums Vašingtonā, sākot no brīža, kad Kodējam varēja rasties iespēja izlasīt šo interviju TATTLER."

-      Vai jums ir vēl kāds pieturas punkts sakarā ar viņa pēdējiem vārdiem? Kaut kas tāds, ko mēs varētu izmantot?

Greiams izskatījās tā, it kā viņš atrastos vismaz simt jūdžu attālumā, un Osbornam nācās atkārtot savu jautājumu, pirms saņēma atbildi.

-      No viņa teiktā mēs varam secināt, ka Kodējs ir lasījis TATTLER, un tāpēc uzbrucis Laundam. Tā ir?

-Jā.

-Tātad mēs secinām, ka tieši raksts ir pamudinājis Kodēju uz šo noziegumu, unviņštoirizplānojisun realizējis īsā laikā. No tipogrāfijas avīze iznāca tikai pirmdienas naktī, un mūsu draugs jau otrdien, visticamāk, jau no paša rīta, ieradās Čikāgā. Viņš nozaga numuru un pēc pusdienas nolaupīja Laundu. Ko mēs no tā vēl varam secināt?

-Ka viņšTATTLER ir dabūjis ļoti agri. Iespējams, ka viņš dzīvo kaut kur netālu, - Kroufords atsaucās. - Vai nu viņš nopirka avīzi pirmdienas naktī tepat Čikāgā, vai kādā no apkaimes lielākajām pilsētām. Mēs gan nedrīkstam aizmirst, ka viņš šo avīzi nepacietīgi gaidīja, cerot uz jaunu Lektera vēstījumu.

-  Tātad, vai nu viņš ieradās šeit ļoti agri, vai arī ir vietējais, -

Greiams turpināja. - Viņš ļoti ātri tika galā ar Laundu, ja apdomā, ka ar lidmašīnu viņš taču to krēslu vest nevarēja - tas ir tik vecs, ka navpat saliekams. Un viņš noteikti nelidoja ar lidmašīnu, lai vispirms nozagtu pikapa numuru un tad sāktu meklēt kādu vecu braucamkrēslu. Viņam tas noteikti jau bija. Jauns viņa mērķim nebūtu piemērots. - Greiams bija piecēlies un, skatīdamies uz mūri aiz loga, satraukts spēlējās ar žalūziju nolaižamo auklu. - Vai nu viņam šāds krēsls bija mājās vai vismaz viņš zināja, kur to meklēt jau tad, kad plānoja noziegumu.

Osborns gribēja uzdot kādu jautājumu, bet Krouforda skatiens lika tam klusēt.

Greiams iesēja dažus mezglus žalūziju auklā. Viņa rokas nekādi nespēja palikt mierā.

- Tātad viņam braucamkrēsls jau bija… - Kroufords centās palīdzēt. .

-M-hm,-Greiams pamāja.-Plāns un braucamkrēsls ir cieši saistīti savā starpā. Viņam tas krēsls bija labi jāpazīst un jāzina, ka tas stāv kaut kur pieejamā vietā. Kad viņš domāja par to, kā pārmācīt savu aizvainotā ju, viņam radās ideja, kas bija tieši saistīta ar šo braucamkrēslu. Un Dievs ir mans liecinieks, tas noteikti bija iespaidīgs skats, kad Fredijs, liesmu apņemts, izbrauca uz ielas.

- Vai tu domā, ka viņš noskatījās šo ainu?

- Es tā domāju. Bet varbūt viņam pietika ar to, ka viņš to skatīja savā iztēlē, kad gatavoja šo atriebību.

Osborns vēroja Kroufordu. Kroufords bija vīrs, kurš droši ar abām kājām stāv uz zemes. Sai lietā bija jābūt kaut kam īpašam, ja viņš ielaidās tādos abstraktos prātojumos.

- Tātad braucamkrēsls piederēja viņam pašam, bet varbūt pat bija vienmēr acu priekšā… varbūt pārbaudīt visus veco ļaužu namus? - Osborns pajautāja.

-Tas verķis viņam deva ideālu iespēju laupīt Laundam kustības,- Greiams turpināja.

- Un turklāt uz diezgan ilgu laiku, - Osborns pievienojās prātojumiem. -Viņš bija pazudis veselas piecpadsmitstundas un divdesmit piecas minūtes.

-  Ja viņš Frediju gribēja tikai nožmiegt, tad viņš bez kādām grūtībām varēja to izdarīt turpat garāžā, - Greiams teica. - Kodējs varēja viņu sadedzināt arī Fredija paša mašīnā. Bet viņš neapšaubāmi gribēja vispirms aprunāties ar viņu - lai vēl paspīdzinātu.

- Iespējams, ka viņš to darīja savā pikapā, vai arī Fredijs tika kaut

kur aizvests, - Kroufords iejaucās. - Spriežot pēc tā, cik ilgs laiks pagāja, viņš to būs kaut kur vedis!

- Un vedis uz kādu drošu vietu. Es domāju, ka braucamkrēsls ar nevarīgu cilvēku droši vien aizdomas neizraisītu, ja viņš to aizvestu uz kādu veco ļaužu mītni, - Osborns minēja.

- Problēma ir tā, ka tur viņš nevarētu atļauties trokšņot, - Kroufords apšaubīja šo ideju. - Pieņemsim, ka viņam ir braucamkrēsls, pikaps un droša vieta, kur ar gūstekni aprunāties. Vai tas viss neizklausās - nu jā, gluži kā pie viņa mājās?

Osborna telefons iezvanījās. Viņš aprauti norūca klausulē.

-Ko?… Nē, ar TATTLER es runāt nevēlos… Nu, tad es vismaz ceru, ka jūs neaizkavēsiet mani ar kaut kādām muļķībām… Kapteinis Osborns, jā… Cikos tas bija? Kas pirmais pacēla klausuli? Es domāju - komutatorā. Izsauciet viņu tūlīt no turienes. Un tad vēlreiz atkārtojiet, ko tieši viņš teicis… Es tūlīt nosūtīšu vienu no maniem vīriem pie jums; pēc piecām minūtēm viņš būs klāt.

Osborns kādu brīdi apjucis skatījās uz telefonu, kura klausuli jau bija nolicis.

-Pirmspiecām minūtēm Launda sekretārei kāds piezvanījis,-viņš beidzot teica. - Viņa apzvēr, ka runājis Launds. Un viņš kaut ko teicis, kaut ko, ko viņa neesot varējusi īsti saprast- par "Lielā Sarkanā Drakona spēku" - apmēram tādā garā, viņa saka.

24. nodala.

Dr.Fredriks Čiltons nostājās koridorā Hanibala Lektera kameras priekšā. Viņu pavadīja trīs spēcīgi uzraugi. Pirmajam bija līdzi trakokrekls un kāju pinekļi. Otram - gāzes baloniņš. Trešais turēja gaisa šauteni ar aizmidzinošas vielas lādiņu.

Lekters sēdēja pie galda. Viņš bija iedziļinājies kādas apdrošināšanas sabiedrības tabulā un steidzīgi kaut ko atzīmēja. Viņš bija dzirdējis soļus. Viņš bija dzirdējis noklikšķam gaisa šautenes drošinātāju. Tomēr viņš nepacēla galvu no saviem papīriem un nelikās manām Čiltona ierašanos.

Čiltons viņam pusdienlaikā bija atļāvis saņemt avīzes un gaidījis līdz vakaram, lai Lekteram būtu laiks pamocīties minējumos par to, kāds sods viņu sagaida par palīdzību Drakonam.Tagad viņš bija ieradies.

- Doktor Lekter, - Čiltons, ieilgušo klusumu neizturējis, ierunājās. J 166

Lekters pagriezās pret viņu.

-      Labvakar, doktor Čilton, - par trim sargiem blakus Ciltonam viņš nelikās ne zinis. Viņa skatiens bija vērsts tikai uz Ciltonu.

-  Es atnācu, lai atņemtu jums grāmatas. Un, proti, visas.

- Aha. Vai es drīkstu jautāt, uz cik ilgu laiku justās man atņemat? -Tas pilnīgi atkarīgs no jums.

- Vai tas ir jūsu personīgs lēmums?

-      Kā jūs zināt, man šai iestādē ir visas tiesības pavēlēt katram un ikvienam.

- Bet protams. Tāda sīka atriebība jau arī nemaz nebūtu Greiama

stilā.

-  Nāciet pie tīkla un uzvelciet šo. Divreiz es jūs nelūgšu.

-      Kā jums labpatīk, doktor Cilton. Es ceru, ka jūs šoreiz paņēmāt 39. izmēru. 37. lielums man ap krūtīm ir drusku par šauru.

Dr.Lekters uzvilka trakokreklu tā, it kā postos uz kokteiļu vakaru. Viens no sargiem caur restēm satvēra krekla garās piedurknes un sasēja tās Lekteram aiz muguras.

-  Apguldiet viņu gultā, - Ciltons pavēlēja sargam.

Kamēr sargi vāca kopā grāmatas, Čiltons spodrināja brilles, lai pēc tam varētu pavirši pārskatīt Lektera piezīmes.

Lekters viņu vēroja no savas lāviņas. Pat šādā stāvoklī viņš prata saglabāt savdabīgu eleganci.

-      Dzeltenajos aktu vākos jūs atradīsiet noraidošu atbildi no žurnāla "Archives". Vēstuli bija atstājuši manā pastā aiz pārskatīšanās. Es to atvēru nejauši, jo nepamanīju, ka tā nav adresēta man. Man ļoti žēl.

Čiltons nosarka kā vēzis.

-  Noņemiet arī tualetes poda vāku, - viņš uzsauca sargam. Čiltons apskatīja apdrošināšanas sabiedrības veidlapu. Uz

augšējās maias Lekters bija atzīmējis savu vecumu: četrdesmit viens.

- Un kas jums šeit ir? - Čiltons jautāja.

-  Laiks, - doktors Lekters atbildēja.

Sekcijas vadītājs Braiens Kelers nesa ar kurjerpastu atsūtītos braucamkrēsla riteņus uz Instrumentālās analīzes nodaļu tik veicīgi, ka viņa gabardīna bikses švīkstēja vien. Apkārtējie labi pazina šo skaņu un - tā kā brokastu laiks bija jau garām - zināja, ka ar šīm analīzēm vilcināties nedrīkst.

Bija bijuši jau gana daudz kavēkļu. Lidmašīna, ar kuru no Čikāgas uz Vašingtonu lidoja pārgurušais kurjers, vispirms

aizkavējusies negaisa dēļ, tad nelabvēlīgu laika apstākļu dēļ tā tika novirzīta uz Filadelfiju, kur kurjers bija spiests noīrēt mašīnu, lai ar to sasniegtu FIB laboratoriju Vašingtonā.

Čikāgas policijas laboratorija gan nebija slikta, bet viņiem nebija dažām specifiskām analīzēm nepieciešamās aparatūras. Nu Kelers gribēja atgūt nokavēto.

Masu spektrometrs uzrādīja Launda mašīnas durvju krāsas paliekas.

Beverlija Kaca no Matu un šķiedru nodaļas kopā ar citiem šīs sekcijas speciālistiem apstrādāja riteņus.

Kelera pēdējais pieturas punkts bija šaura karsta telpa, kur Liza Leika stpvēja noliekusies pāršāvu gāzu hromatogrāfu. Viņa pašlaik pārbaudīja pelnu paliekas no ugunsgrēka Floridā un skatījās uz pašrakstītāja adatas zigzagu līnijām, ko tas zīmēja uz milimetru papīrā.

-      "Ace" firmas šķiltavu benzīns, - viņa teica, acis nepacēlusi. - Ar to pielaista uguns. - Viņa tik labi pazina dažādu benzīna marku atstātās līnijas, ka viņai pat nevajadzēja ieskatīties tabulās.

Keleram bija grūti atraut skatu no Lizas, lai gan viņš sev pārmeta, ka atļaujas tādu greznību darba laikā. Viņš klusi ieklepojās un parādīja^ divas metāla kārbas.

- No Čikāgas? - Liza jautāja.

Kelers pamāja.

Viņa apskatīja, kādā stāvoklī tās ir pēc ceļojuma un kā noslēgti vāciņi. Vienā kārbā bija braucamkrēsla pelni, otrā - Launda ķermeņa pārogļojušās daļas.

- Cik ilgi paraugi jau atrodas šajās kārbās?

- Vismaz sešas stundas, - Kelers atbildēja.

- Nu, tad apskatīsimies.

Ar masīvu injekciju adatirviņa izdūra vāciņā caurumu un iesūca šļircēar pelniem pilno gaisu, lai to uzreiz ievadītugāzu hromatogrāfā.' Viņai nācās grozīt daudzas pogas, kamēr milimetru papīrs lēni griezās, un uz tā klājās zigzagveida līnijas.

-       Svina nav… - pēc kāda brīža viņa nomurmināja. - Tā ir sašķidrināta gāze. Ar to man reti iznākdarīšana. - Viņa sāka šķirstīt plauktā sakrautās grāmatas ar standartlīknēm un tabulām. - Uzreiz es jums nevarēšu pateikt marku. Es tūlīt pamēģināšu ar pentānu un tad paziņošu jums.

-  Labi, - Kelers pamāja. Pentāns izšķīdinās pelnu šķīstošās daļiņas, lai tās varētu ievadīt parastajā hroma togrāfa un veikt precīzāku analīzi.

Līdz vieniem dienā Keleram uz galda jau bija pārskati par iesūtītajiem paraugiem no visām laboratorijām.

Lizai Leikai bija izdevies noteikt sašķidrinātās gāzes precīzu marku. Fredijs Launds bija aizdedzināts ar "Servco Supreme".

Rūpīgi izbirstējot braucamkrēsla riteņu profilus, bija izdevies atklāt divu dažādu paklāju pēdas. Viens bija no vilnas, bet otrs - sintētisks. Turklāt pelējuma pēdas uz riteņu malām norādīja, ka krēsls ilgi atradies tumšā, vēsā vietā.

Pārējie rezultāti nebija tik apmierinoši. Krāsa, kā izrādījās, nebija oriģinālais fabrikas lakojums. Pēc krāsas salīdzināšanas masu spektrogrāfā ar mašīnu lakām atklājās, ka tā ir Djūka emalja, kuru 1978. gada sākumā saražoja 186 000 galonu un ilgi pārdeva dažādās laku un krāsu bodītēs.

Kelers bija cerējis ar lakas palīdzību noskaidrot izgatavošanas gadu.

Pa teletaipu viņš nosūtīja rezultātus uz Čikāgu.

Čikāgas policija gribēja riteņus saņemt atpakaļ. Kelers atdeva kurjeram iepakotos riteņus, kurus bija ārkārtīgi neērti nest, un iespieda viņam padusē visu analīžu protokolus, kā arī mazu paciņu Greiamam.

-Es taču neesmu ēzelisl-kurjers noburkšķēja, kad bija pārliecināts, ka Kelers viņu vairs nevar sadzirdēt.

Tieslietu ministrija saviem advokātiem un tiesā pieaicinātiem ekspertiem netālu no septītā apgabala tiesas nama bija iekārtojusi dažus nelielus dzīvokļus. Tos apdzīvoja tikai tiesas sesiju laikā. Vienā no tiem tagad iekārtoja Greiamu. Kroufords saņēma dzīvokli tieši pretī.

Greiams savā miteklī ieradās izmircis un noguris pēc septiņiem vakarā. Viņš neko nebija ēdis kā vien brokastis Vašingtonas lidmašīnā, taču pat doma par ēšanu viņam izraisīja nelabumu.

Vismaz šī lietainā trešdiena bija beigusies. Tik slikta diena viņam sen nebija gadījusies.

Pēc Launda nāves viss liecināja, ka nākamais upuris būs viņš, tāpēc viņam visu dienu pa pēdām nenogurdams bija sekojis Česters - gan tad, kad viņš apskatīja Launda pazemes garāžu, gan tad, kad viņš lietū pētīja nokūpējušo ielu pie TATTLER ēkas. Preses fotogrāfu zibspuldžu apspīdēts, viņš izteica "dziļu nožēlu par savu traģiskā nāvē bojā gājušo draugu Frediju Laundu".

Greiams kopā ar veselu rindu FIB detektīvu un aģentu gatavojās piedalīties arī bērēs. Varēja cerēt, ka slepkava nevēlēsies palaist garām iespēju paskatīties uz sērojošo Greiamu.

Vispār, Greiams neizjūta neko, ja neskaita pēkšņu nelabuma un slimīga atvieglojuma lēkmi par to, ka tas nav viņš, kas sadedzis dzīvs.

Greiamam likās, ka viņš savos četrdesmit gados dzīvē neko nav iemācījies tikai noguris no tās.

Viņš pagatavoja sev lielu martīni, ko izdzēra, kamēr izģērbās. Pēc dušas TV ziņu pārraides laikā - vēl vienu. ("Ir izgāzies FIB mēģinājums notvert Kodēju lamatās, un tā rezultātā traģiski gājis bojā kāds reportieris. Mēs ziņosim par šo gadījumu, tiklīdz būs zināmi tuvāki lietas apstākļi.")

Vēl pirms ziņojuma beigām slepkava jau bija pārkristīts jaunajā vārdā par Drakonu. Tātad TATTLER saņemto vēsti bija nodevis citiem masu informācijas līdzekļiem. Greiamu tas nepārsteidza. Galu galā ceturtdienas numuru labi pirks.

Viņš pagatavoja sev trešo martīni un piezvanīja Mollijai. Viņa bija klausījusies ziņas sešos urvdesmitos, kā arī lasījusiTATTLER. Līdz arto viņa zināja, kādu lomu Greiams bija uzņēmies.

- Bili, tev vajadzēja man to pateikt.

-      Var jau būt. Es tikai domāju, ka būs labāk, ja es tev neko neteikšu.

- Vai tagad viņš centīsies nogalināt tevi?

-      Agri vai vēlu. Pašlaik viņam tas ir gandrīz neiespējami, jo es esmu modrs kā uzvilkta qtspere. Turklāt mani visu laiku apsargā, un viņš to labi zina. Tātad pagaidām tev nav iemesla uztraukties.

-Tev nedaudz mežģās mēle. Vai tiktu neesi bijis ciemos pie sava drauga ledusskapī?

-Jā, es jau izdzēru pāris glāzes.

- Kā tu pašlaik jūties?

-  Diezgan draņķīgi.

- Ziņās teica, ka FIB šo reportieri nekādi nav apsargājusi.

-Viņam bija jābūt pie Krouforda, kopš brīža, kad Kodējs varēja

izlasīt viņam veltīto rakstu.

- Starp citu, ziņās tagad viņu sauc par Drakonu.

-Jo viņš pats sevi tā nosaucis.

- Bili, es gribētu… kopā ar Viliju aizbraukt no šejienes.

- Uz kurieni?

-      Pie Vilija vecvecākiem. Viņi zēnu jau sen nav redzējuši un noteikti priecāsies.

- Aha. Hmm.

Vilija tēva vecākiem bija ferma Oregonā.

-      Šeit es vienkārši nejūtos labi. Es gan zinu, ka mums patiesībā nekas nedraud, bet mēs tomēr ļoti maz guļam. Varbūt tie šaušanas vingrinājumi sabojājuši man nervus. Vispār, es nezinu.

-Man briesmīgi žēl, Mollij, -viņš nespēja izteikt, cik žēl viņam bija.

- Man tevis ļoti pietrūks. Un Vilijām arī.

Tātad viņa jau bija izlēmusi.

- Kad tu gribi braukt prom?

- Rīt agri.

- Un kā būs ar veikalu?

-To visu nokārtos Evelīna. Es parakstīšu viņas pasūtījumus rudens kolekcijai, un visa peļņa paliks viņai.

- Un suņi?

-      Es lūdzu pilsētas valdi, lai tā viņu labā dara kaut ko. Diemžēl es baidos, ka dažiem no viņiem liktenis ir izlemts. Man ļoti žēl, Bili.

- Mollij, es…

-      Ja tikai es varētu novērst briesmas, kas tev draud, tad es te paliktu. Bet es taču nekādi nespēju tev palīdzēt. Vismaz tev būs mazākrūpju, ja mēs būsim pie Vilija vecvecākiem. Es taču nestaigāšu visu savu atlikušo mūžu ar šo nolādēto pistoli kabatā.

-      Tu varētu šad un tad kopā ar Viliju aizbraukt uz Oklendu, lai noskatītos beisbola sacensības, - "kādas muļķības es te runāju, bet nevar taču arī tik ilgi klusēt".

-  Nu jā, tad es tev zvanīšu, bet varbūtiabāk tu piezvani man?

Greiams juta, ka kaut kas viņā pārtrūkst. Viņam trūka elpas.

-      Atļauj biļetes tev pasūtīt caur mūsu biroju. Jeb vai tu jau to esi izdarījusi?

-Jā, bet es uzdevu svešu vārdu. Es domāju, ka prese varbūt…

-      Labi, ļoti labi. Atļauj man parūpēties, lai kāds tevi pavada uz lidostu. Tad tev nevajadzēs iziet kontroli, un tu varēsi nepiereģistrēta pazust no Vašingtonas. Vai es drīkstu to noorganizēt? Lūdzu. Cikos ir reiss?

- Deviņos četrdesmit minūtēs. Reisa numurs ir 118, ar "American".

-      Labi, tātad deviņos četrdesmit… Aiz Smitsona kompānijas. Tur ir daudzstāvu garāža. Apstājies tur. Viens no mūsu cilvēkiem tevi tur gaidīs. Viņš pieliks pie auss savu pulksteni, kad kāps ārā no mašīnas. Skaidrs?

-Jā, labi.

-  Kur tu kāpsi ārā? Es varētu aizbraukt līdz Oharai…

-  Nē. Mēs izkāpsim Mineapolisā.

-      Ak, Mollij. Es laikam varēšu aizbraukt jums paka) tikai tad, kad tas viss būs beidzies.

-Tas būtu brīnišķīgi.

"Brīnišķīgi".

- Vai tev pietiks naudas?

-  Banka man kaut ko pārskaitīs pa telegrāfu.

-  Kā lūdzu?

-      Uz savu lidostas nodaļu. Neraizējies, tur nekādas problēmas nevar rasties.

- Man tevis ļoti trūks.

-       Man tevis arī. Bet nekas jau nemainās. Runājot pa telefonu, attālums nav svarīgs. Vilijs liek tevi sveicināt.

-  Pasveicini tu arī viņu no manis.

-  Uzmanies labi, mans dārgais.

Viņa nekad nebija viņu tā uzrunājusi. Viņš vairs tam nepievērsa uzmanību. Viņš vispār nepievērsa nekādu uzmanību jaunajiem vārdiņiem. "Mans dārgais" . "Sarkanais Drakons".

Nakts dežurants Vašingtonā tūlītapsolīja noorganizēt visu vajadzīgo Mollijas aizceļošanai. Greiams piespieda seju vēsajam loga stiklam un skatījās, kā zem viņa loga pustukšajā ielā līst lietus. Uz loga rūts palika zoda, lūpu, degungala un pieres nospiedumi.

Mollija nu bija prom.

Diena bija galā, un viņu gaidīja nakts - un bezlūpu mute izteiks viņam pārmetumus.

Vendija, Launda draudzene, bija turējusi to, kas bija atlicis pāri no Launda rokas, līdz nāve viņu atpestīja.

"Hallo, šeit runā Valērija Līdsa. Es diemžēl pašlaik nevaru pienākt pie telefona…"

- Man arī ir žēl, - Greiams drūmi nomurmināja.

Tad viņš atkal pielēja glāzi pilnu un nosēdās pie loga, lai stīvi skatītos uz tukšo krēslu sev pretī. Viņš tik ilgi uz to skatījās, līdz viņam

sāka likties, ka redz tur kādas aprises - sīku, virmojošu puteklīšu veidā. Tā bija ēna: kāda vīra draudīgā ēna. Viņš mēģināja saskatīt kautko konkrētāku šajā rēgainajā ķermenī, bet tas neizdevās. Rēgs kā bija, tā palika bez sejas, bet viņš tomēr ar interesi to vēroja.

- Es zinu, ka ir briesmīgi grūti, - Greiams bija tik piedzēries, ka jūtami šļupstēja. - Bet tev noteikti jāmēģina apstāties pašam, līdz es tevi vēl neesmu atradis. Un ja tu arī nevari savaldīt sevi pats, tu nolādētais suņa sūds, tad vismaz ar mani izbeidz. Man vismaz tas būs vienalga. Es tad varbūt pat jutīšos daudz labāk. Starp citu, viņiem ir pat zāles, kuras tev varētu palīdzēt to visu izbeigt. Un pat netikai izbeigt, bet gribēt to izbeigt. Palīdzi man - nu kautdrusciņl Mollija ir prom un vecais zēns Fredijs - pagalam. Tagad nu tikai mēs divi esam palikuši, mans draugs. Es un tu. - Greiams noliecās uz priekšu un pastiepa roku, lai pieskartos savam iedomu tēlam. Tajā pašā brīdī tas pazuda.

Greiama galva noslīga uz krūtīm, un viņš palika plaukstu zem vaiga. Kad viņš atkal uztrūkās, tad ieraudzīja uz loga rūts savas sejas nospiedumu: piere, deguns, lūpas, zods. Fragmentos sadalīta seja, pār kuru ritēja lietus lāses. Seja bez acīm ritmiski lāsoja un nepārtraukti mainījās.

Greiams bija ļoti centies Drakonu patiešām saprast.

Brīžiem, upuru vēl nesen apdzīvotajās mājās, tieši telpas viņu bija centušās uzrunāt.

Dažreiz arī Greiams pats bija juties viņam pavisam tuvs. Viņš pazina šo sajūtu no savām iepriekšējām izmeklēšanas reizēm. Un arī šoreiz tā bija gadījies - uzmācās doma, ka viņš un Drakons brīžiem dara vienu un to pašu, ka viņu ikdienas gaitās ir ne mazums paralēlu darbību, ka viņu dzīve ir kaut kādā veidā līdzīga. Kaut kur citur Drakons ēda tai pašā laikā, kad viņš - Greiams, tāpat gulēja, mazgājās dušā un darīja daudz ko citu.

Greiams sasprindzināti pūlējās viņu saskatīt. Braiena kabinetā viņš bija mēģinājis sa just viņu aizobjektstikliņu un ampulu spožuma, viņš meklēja slepkavu starp policijas protokolu rindiņām, mēģināja saskatīt viņa seju avīžu virsrakstos. Viņš centās panākt kaut kādu saikni ar viņu visos iespējamos veidos.

Tomēr, lai sajustu Drakona auksto, kā lietus lāses ritošo, vientulību, lai redzētu pasauli caur viņa acu sarkanīgo miglu, Greiamam vajadzētu spēt ieskatīties viņa pagātnē, kā arī viņa mātes un vecāsmātes pagātnē…

25. nodaļa

Springfīlda, Misūri, 1938. gada 14. jūnijs.

Pārguruši un arvien pieaugošu sāpju plosīta, Mērija Dolarhaida Trevena izkāpa no taksometra pilsētas slimnīcas durvju priekšā. Karsts vējš trieca putekļus un smiltis pret viņas kājām, kad viņa kāpa augšup uz ieejas durvīm. Koferītis, ko viņa nesa, izskatījās daudz labāk nekā platā kokvilnas kleita, kas viņai bija mugurā. To pašu varēja teikt par rokassomiņu, ko viņa spieda pie milzīgā vēdera. Somā viņai bija apaļi sešdesmit centi. Vēderā - Frānsiss Dolarhaids.

Uzņemšanā viņa teica, ka viņas vārds ir Betija Džonsone-tie bija meli. Vēl viņa teica, ka viņas vīrs esot muzikants un ka nezinot viņa pašreizējo atrašanās vietu - tā bija tīra patiesība.

Viņu aizveda uz dzemdību zāli. Tur viņa izvairījās skatīties uz citām sievietēm, bet nenovērsdamās raudzījās tikai uz kādas dzemdētājas kājām.

Pēc četrām stundām Frānsiss Dolarhaids ieraudzīja šo pasauli un tā savukārt ieraudzīja viņu. Vecmāte teica, ka viņš drīzāk izskatoties pēc sikspārņa, nevis pēc bērna - tā atkal bija taisnība. Viņam bija zaķalūpa un vilkarīkle, bet deguns bija plakans.

Galvenais ārsts deva rīkojumu bērnu mātei pagaidām nerādīt, jo nevarot zināt, vai tas vispār dzīvošot. Bērnu novietoja zīdaiņu telpas tālākajā stūrī, tā, lai viņa seja pa durvju lodziņu nebūtu redzama. Mazais bija dzīvs, tikai zīst viņš nevarēja.

Viņš gan nekliedza tā, kā mēdz kliegt pie heroīna pieradināti jaundzimušie, bet viņa stāvoklis nebija no labākajiem.

Tieva čuriņa bija viss, ko viņš šai pasaulei bija varējis dot līdz otrās dienas pēcpusdienai.

Tās dienas vakarā varen plata ēna pēkšņi aizsedza gaismu virs viņa gultiņas. Estere Prinsa, simt kilogramu smagā melnādainā apkopēja, bija ieradusies darbā nakts maiņā, un neko nezināja par ārstu skaļi neizteikto lēmumu ļaut šim bērnam aiziet nebūtībā. Estere Prinsa savos divdesmit sešos zīdaiņu palātā nostrādātajos gados bija redžējusi 39 tūkstošus jaundzimušo. Viņai bija skaidrs, ka šis mazais tārpiņš izdzīvos, ja tikai tam dabūs iekšā kaut ko ēdamu.

Estere Prinsa nebija saņēmusi no Dieva tā Kunga norādījumu ļaut šim bērnam nomirt. Viņa izņēma no priekšauta kabatas pipetīti ar līku galu un iesūca tajā pienu. Viņa paņēma mazuli rokās tā, lai tas dzirdētu viņas sirdspukstus, un, uzmanīgi turēdama tā galvu, iebāza pipeti mutītē. Mazais izdzēra apmēram 50 gramu un iemiga.

- M-hm, - Estere norūca un aizgāja savās darīšanās: mazgāt grīdas un iztukšot kublus ar izlietotajiem autiņiem.

Ceturtajā dienā Mēriju Dolarhaidu-Trevenu pārcēla uz atsevišķu palātu, kurā no tās iepriekšējās iemītnieces emaljētā krūzē bija palikušas apbrīnojami labi saglabājušās rozes.

Mērija bija glīta meitene - kā to varēja labi redzēt tagad, kad viņas seja vairs nebija pietūkuši. Viņa uzmanīgi skatījās uz ārstu, kurš viņai maigi uzlika roku uz pleca un sāka runāt. Ziepju smarža no viņa rokas sasniedza Mērijas degunu, un viņa skatījās krunciņās ap viņa acīm, līdz pēkšņi aptvēra sacītā jēgu. Tad viņa aizvēra acis un neatvēra tās arī tad, kad ienesa viņas bērnu.

Beidzot viņa acis tomēr atvēra. Mediķiem bija steidzīgi jāaizver durvis, jo viņa kliedza ļoti spalgi. Viņai iešļircināja nomierinošas zāles.

Piektajā dienā Mērija iznāca no slimnīcas viena pati. Viņa nezināja, kurp iet. Uz mājām iet nevarēja, to viņas māte bija pateikusi pietiekami skaidri.

Mērija Dolarhaida-Trevena skaitīja soļus starp telegrāfa stabiem. Ik pēc katriem trim stabiem viņa apsēdās uz kofera atpūsties. Vismaz koferis viņai bija. Katrā pilsētā netālu no autobusa pieturas mēdz būt lombardi. To viņa zināja kopš ceļojumiem kopā ar savu vīru.

1938. gadā Springfīldā plastiskā ķirurģija nebija sasniegusi nekādas spožās virsotnes. Tur cilvēkiem nācās staigāt apkārt ar tādu seju, kādu Dievs bija devis.

Pilsētas slimnīcas ķirurgs lika lietā visas savas spējas, lai Frānsisam Dolarhaidamarelastīga sa tvērēja palīdzību atbīdītu mutes priekšējo daļu un, lietojot pārsegšanas tehniku, kas nu jau sen ir atmesta kā neefektīva, aizpildītu zaķalūpas spraugu. Šīs operācijas kosmētiskais efekts bija stipri apšaubāms.

Ķirurgs iepriekš bija izstudējis visu pieejamo literatūru par šo jautājumu un, pamatojoties uz to, bija pieņēmis visnotaļ pareizu iēmumu - pagaidīt, līdz mazais būs sasniedzis piecu gadu vecumu, un tikai tad noslēgt spraugu aukslējās. Agrāka operācija varētu kavēt sejas augšanu un tāpēc izkropļot to vēl vairāk.

Pilsētas zobārsts bija ar mieru izveidot protēzi, kas noslēdza spraugu tā, lai bērns varētu ēst un dzert neaizrijoties.

Zīdaini nodeva Springfīldas pilsētas silītē un pēc pusotra ga- da_- Morgana Lī bāriņu patversmē.

Šīs patversmes vadiba bija uzticēta cienīgtēvam S.B. "Bedijam" Lomaksam. Brālis Bedijs sasauca vecākos zēnus un meitenes, paskaidroja viņiem, ka Frānsisam irzaķalūpa, un teica, ka viņi nekādā gadījumā nedrīkst to saukt par "Zaķalūpu".

Brālis Bedijs aicināja citus bāreņus lūgt Dievu par Frānsisu.

Pēc Frānsisa piedzimšanas viņa mātei nācās sūri grūti cīnīties pašai par savu eksistenci.

Vispirms viņa sameklēja mašīnrakstītājas vietu demokrātu partijas vēlēšanu kampaņas vadītāja kantorī Šentluisā. Ar tā palīdzību viņai izdevās anulēt savu laulību ar pazudušo Trevenu.

Anulēšanas gaitā par bērnu netika minēts neviens vārds.

Ar māti viņai vairs nebija nekādu sakaru. ("Es taču neaudzināju tevi, lai tu dotos klaiņot pa pasauli ar šitādu īru plikadīdu," tādi bija misis Dolarhaidas meitai veltītie atvadvārdi, kad tā kopā ar vīru atstāja viņas māju.)

Vienreiz bijušais vīrs piezvanīja Mērijai uz darbu. Skaidrā un šķietami labojies, viņš gribēja atgriezties pie viņas un bērna, kuru "viņam nav bijis tas prieks iepazīt". Tas viss izklausījās ļoti nepārliecinoši.

Mērija pateica, ka bērns piedzimis nedzīvs, un nolika klausuli.

Kādā naktī viņš piedzēries ieradās ar visu čemodānu pansijā, kur dzīvoja Mērija. Viņa tam lika vākties prom, bet viņš ķildīgi paziņoja, ka tā esotviņas vaina, ka laulība nav izdevusies un bērns piedzimis nedzīvs. Turklāt viņš izteica šaubas, vai bērns vispār ir bijis no viņa.

Savās dusmās Mērija Dolarhaida pateica Maiklam Trevenam, kādu ķēmu viņš radījis, un ieteica tam izņemt savu dēlu no bāreņu nama. Viņa tam arī atgādināja, ka Trevenu dzimtā esot bijuši divi zaķalūpas gadījumi.

Viņa to izmeta uz ielas un lika saprast, ka turpmāk vispār ar viņu vairs nerunās. Viņš arī lika viņu mierā. Bet pēc daudziem gadiem, kad Mērija laimīgi bija apprecējusies ar bagātu vīru, viņš reiz, piedzēries un skaudības mākts, bija piezvanījis viņas mātei.

Viņš izstāstīja misis Dolarhaidai par kroplīgā bērnu un apgalvoja, ka viņas briesmīgie zobi ir pierādījums tam, ka zaķalūpu bērns mantojis no Dolarhaidiem.

Pēc nedēļas Maikls TrevensKanzassitijā gāja bojā autokatastrofā.

Pēc tam kad Trevens bija izstāstījis misis Dolarhaidai par Mērijas pamesto bērnu, viņa gandrīz visu nakti nevarēja aizmigt. Vecmāmiņa Dolarhaida, gara un kaulaina, sēdēja savā šūpuļkrēslā un skatījās ugunī. Kad nakts beidzās un nāca rīts, viņa lēnām, bet enerģiski sāka šūpoties.

No nama pirmā stāva kāda aizlauzta balss sauca pēc viņas. Griesti virs viņas iekrakšķējās, kad stāvu augstāk kāds devās uz vannas istabu.

Apslāpēts būkškis - kāds bija nokritis - un aizlauzta balss iekliedzās sāpēs.

Vecmāmiņas Dolarhaidas skatiens ne uz sekundi nenovērsās no uguns kamīnā. Viņa tikai šūpojās aizvien ātrāk, un pēc kāda laika kliedzieni apklusa.

!si pirms piektā dzīvības gada beigām pirmo reizi kāds bija atnācis uz bāreņu namu apciemot Frānsisu Dolarhaidu.

Viņš sēdēja ēdamzālē virtuves smagajos garaiņos, kad atnāca kāds vecāks zēns un aizveda viņu uz brāļa Bedija kabinetu.

Dāma, kas viņu tur gaidīja, bija liela un izkāmējusi. Tuvu piecdesmit gadiem, ar biezu pūdera kārtu uzsējas, mati sasieti stingrā mezglā. Viņas seja bija uzkrītoši balta. Viņas pelēkie mati, kā arī acis un zobi bija nedaudz dzeltenīgi.

Šī tikšanās Frānsisam cieši iespiedās atmiņā, jo viņš nekad neaizmirsa viņas apmierināto smaidu katrreiz, kad viņa paskatījās tam sejā. Kaut kas tāds ar viņu līdz šim nekad vēl nebija noticis. Un arī nekad turpmāk viņam negadījās satikt nevienu, kas būtu šādi izturējies.

- Tā ir tava vecmāmiņa, - viņam teica brālis Bedijs.

- Hallo, - sieviete teica.

Brālis Bedijs ar savu garo roku nobrauca viņam pār muti.

- Saki taču "hallo". Nu, esi prātīgs zēns.

Frānsiss bija iemācījies izrunāt dažus vārdus, ar virslūpu aizsedzot nāsis. Taču ar vārdiņu "hallo" viņam pārāk bieži trenēties nebija iznācis.

- Lhho, - tas bija viss, ko viņš spēja pateikt.

Taču vecmāmiņa šķita vai kūstam aiz svētlaimes.

- Vai tu vari pateikt arī "vecmāmiņa"?

-      Pamēģini taču pateikt "vecmāmiņa", - brālis Bedijs viņu centās uzmundrināt.

Taču šis vārds bija par grūtu, un Frānsiss izplūda asarās.

Kāda lapsene sitās pret logu un vairākkārt nobūkšķēja pret griestiem.

-Tas nekas, - vecmāmiņa viņu mierināja. - Toties savu vārdu gan tu noteikti vari pateikt. Tik liels zēns kā tu noteikti prot pateikt savu vārdu. Nāc, saki man to!

Zēns sajūsmā staroja. Lielie zēni viņam to bija labi iemācījuši. Viņš, centībā trīcēdams, rādīja vecmāmiņai savu prasmi.

- Smerdelis, - viņš ar pūlēm izteica.

Trīs dienas vēlāk vecmāmiņa Dolarhaida otrreiz ieradās bāriņu patversmē un paņēma Frānsisu uz savām mājām. Viņa uzreiz sāka mācīt viņam runāt. Turklāt galvenās pūles tika veltītas vārdam "mamma".

Divus gadus pēc savas laulības anulēšanas Mērija Dolarhaida iepazinās un apprecējās ar Hovardu Fogtu, panākumiem bagātu advokātu, kurš bija cieši saistījies ar Sentluisas un Kanzassitijas demokrātu partijas biedriem.

Fogts bija atraitnis ar trim bērniem, skaļš un godkārīgs vīrs, piecpadsmit gadu vecāks par Mēriju. Viņš neienīda šai pasaulē neko citu kā tikai un vienīgi Sentluisas nelielo avīzīti, kas viņam bija piesējusies sakarā ar vēlēšanu rezultātu viltošanas skandālu 1936. gadā un līdz ar to iznīcinājusi viņa izredzes uz gubernatora vietu 1940. gadā.

1943. gadā Fogta zvaigznē atspīdēja atkal. Viņš tika izvirzīts par kandidātu un aktīvi gatavojās senāta vēlēšanām.

Mērija Fogta bija uzticama un apburoša sava vīra palīdze, tāpēc viņš nopirka skaistu namu Olīvu ielā, kur varētu pienācīgi uzņemt daudzos labākās sabiedrības ciemiņus.

Frānsiss bija nodzīvojis pie vecmāmiņas jau nedēļu, kad viņa to pirmo reizi paņēma uz Sentluisu.

Misis Dolarhaida nekad nebija bijusi savas meitas namā, tāpēc arī nepazina tās kalpotājus.

- Es esmu misis Dolarhaida, - viņa stādījās priekšā istabenei un spraucās tai garām mājā iekšā. Viņas apakšsvārki mugurpusē bija vismaz par pieciem centimetriem garāki nekā svārki. Viņa ieveda Frānsisu plašajā dzīvojamajā istabā, kur kamīnā dega spoža uguns.

-  Viola, kas tur ir? - no augšas atskanēja sievietes balss.

Vecmāmiņa uzlika roku uz Frānsisa sejas. Viņš varēja saost auksta ādas cimda smaržu. Tad viņa tam iečukstēja:

-  Kur ir mamma? Meklē, kur mamma? Skrien!

Viņš atvirzījās no viņas; likās, ka viņš saplok zem viņas pavēlošā skatiena.

- Meklē, kur mamma? Skrien nu!

Viņa satvēra to aiz pleciem un pastūma pa kāpnēm augšā. Frānsiss drusku pakāpās un atskatījās pār plecu uzsavu vecmāmiņu. Viņa tam ar zodu norādīja uz augšu.

Frānsiss kāpa pa kāpnēm, līdz sasniedza platu gaiteni, un apstājās pie atvērtām guļamistabas durvīm.

Māte sēdēja pie spoguļgaldiņa un pārbaudīja daudzu lampu ietvertā spogulī, vai ir labi uzkrāsojusies. Viņa gatavojās priekšvēlēšanu sapulcei, tāpēc nedrīkstēja uzlikt pārāk daudz sārtās krāsas. Viņa sēdēja ar muguru pret durvīm.

-      Mhamma, - Frānsiss iesaucās, kā vecmāmiņa bija viņu mācījusi. Viņš ļoti centās izrunāt vārdu pareizi. - Mhamma!

Viņa spogulī ieraudzīja, ka kāds bērns stāv viņai aiz muguras.

-Ja tu meklē Nedu, tad viņš vēl nav…

-  Mhamma! - Frānsiss bija ienācis nežēlīgi skaidrajā gaismā.

Mērija dzirdēja, ka lejā viņas mātes balss skaļi pieprasa tēju.

Viņas acis iepletās, un viņa sēdēja nepakustēdamās. Tad viņa izslēdza lampas, kas apgaismoja spoguli. Pustumšajā telpā vēl atskanēja sāpīgs vaids, bet to varēja izdvest tikpat labi viņa kā arī viņš.

Pēc tam vecmāmiņa kopā ar Frānsisu neizlaida nevienu priekšvēlēšanu sapulci, lai visiem, kuri bija ar mieru klausīties, izstāstītu, kas viņš ir un no kurienes te radies. Viņa Frānsisam lika teikt "hallo", lai gan mājās ar šo vārdu netika strādāts.

Misters Fogts netika ievēlēts. Viņam pietrūka tūkstoš astoņsimt balsu.

26. nodaļa.

Vecmāmiņas mājās Frānsisam Dolarhaidam atklājās jauna pasaule, kura sastāvēja no daudzām bālām kājām ar zilu vēnu tīklu.

Trīs gadus pirms Frānsisa ierašanās vecmāmiņa bija iekārtojusi savā mājā veco jaužu pansionātu. Viņa nemitīgi atradās Finansiālās grūtībās kopš sava vīra nāves 1936. gadā. Tā kā viņa bija audzināta par dāmu, tad viņai nebija nekā, ko piedāvāt darba tirgū.

Viņai vispār nebija nekā, vienīgi šī lielā māja un mirušā vīra parādi. Istabas izīrēt viņa nevarēja, jo māja atradās pārākvientuļā vietā. Viņai draudēja izlikšana.

Kad viņa bija izlasījusi avīzē par Mērijas kāzām ar labi pārtikušo Fogtu, viņai tas likās kā Dieva pirksts. Viņa uzrakstīja Mērijai vairākas vēstules, kurās lūdza palīdzību, bet atbildes nebija. Kad viņa zvanīja uz Fogta māju, tad istabene teica, ka misis Fogta esot izgājusi.

Beidzot, zobus sakodusi, vecmāmiņa Dolarhaida vienojās ar pilsētas valdi, ka pieņems savā mājā vecus, vientuļus, nespējīgus cilvēkus. Par katru no tiem viņa no municipalitātes saņēma noteiktu summu, turklāt viņai maksāja arī vecā cilvēka piederīgie, ja vien tos izdevās atrast. Viņas ienākumi bija visai nožēlojami, kamēr viņai neradās pirmie privātie pansionāri no vidusslāņa ģimenēm.

Šai laikā Mērija nepakustināja ne pirkstu viņas labā, lai gan tas viņai nemaz neprasītu daudz pūļu.

Frānsiss Dolarhaids tātad spēlējās uzgrīdas starp bāli zilganajām vecišķajām kājām. Viņa iztēlē vecmāmiņas mādžonga spēles kauliņi pārvērtās par automašīnām, kuras braukāja starp mezglainajām pēdām kā mežā starp saknēm.

Misis Dolarhaida gan bija spējusi panākt, ka vecīši valkā viņas izsniegtos tīros kokvilnas uzsvārčus, bet ar kurpēm bija zināmas problēmas.

Visa publika cauru dienu sēdēja dzīvojamā istabā un klausījās radio. Misis Dolarhaida tur bija nolikusi akvāriju ar zivtiņām, lai viņiem būtu, uz ko skatīties. Kāds privāts ziedotājs turklāt bija iedevis naudu linolejam, ko uzklāt uz parketa. Tas bija ļoti būtiski, ievērojot ar vecumu saistītās urīna nesaturēšanas sekas.

Vecie ļaudis sēdēja uz dīvāniem un savos braucamkrēslos kā vistas uz laktas un blāvām acīm skatījās uz zivīm vai tukšumā, vai vēl uz kaut ko tikai viņiem vien zināmu, ko bija redzējuši pirms daudziem, daudziem gadiem.

Nekad Fānsiss nespēs aizmirst vecīgo kāju šļūkāšanu pa linoleju, kartupeļu un kāpostu garaiņus no virtuves, vecu cilvēku izgarojumus, kuri oda līdzīgi saulē atstātam gaļas iesaiņojuma papīram. Un tad

vēl radio, kurš nekad netika izslēgts.

Ja vien radās iespēja, Frānsiss vislabprātāk uzturējās virtuvē. Tur bija viņa vienīgā draudzene. Ķēkša Karaliene Beilija bija kalpojusi mirušā mistera Dolarhaida ģimenē kopš mazotnes. Dažreiz viņa priekšauta kabatā atnesa Frānsisam kādu plūmi, un viņa to sauca par "savu mazo sapņotāju oposumu". Virtuvē viņš jutās drošs un aprūpēts. Bet vakaros Karaliene Beilija vienmēr gāja mājās…

1943. gada decembris.

Piecgadīgais Frānsiss Dolarhaids gulēja gultā sav.ā istabā vecmāmiņas mājas augšējā stāvā. Bija pilnīgi tumšs, jo bailēs no japāņu uzlidojumiem tika aptumšoti visi logi. Frānsiss neprata pateikt vārdu "japāņi". Pašlaik viņam steidzīgi vajadzēja uz tualeti, bet viņam bija bail tumsā izkāpt no gultas.

Viņš mēģināja sasaukt vecmāmiņu, kura gulēja apakšstāvā.

- Veta mhamma. Veta mhammal - viņa balss skanēja kā kazlēna blējieni. - Veta mhamma, nātl

Un tad viņš vairs nevarēja ilgāk izturēt; karsts šķidrums notecēja gar viņa kājām un izplūda palagā viņam apakšā, kur ātri atdzisa. Naktskrekls lipa viņam klāt. Viņš nezināja, ko tagad lai iesāk. Beidzot viirš dziļi ievilka gaisu un pagriezās savā gultā uz durvju pusi. Nekas ļauns nenotika. Tad viņš pārmeta kājas pāri gultas malai un piecēlās. Naktskrekls lipa pie kājām, un seja svila. Viņš skrēja uz durvīm. Durvju rokturis pārsita viņa pieri virs kreisās acs, tāpēc viņš uz brīdi pakrita. Bet tad atkal uzsvempās kājās un noskrēja pa kāpnēm lejā. Viņa pirksti svila, slīdot gar margām. Viņš atvēra vecmāmiņas istabas durvis, tumsā atrada viņas gultu un, ierāpies zem segas, līda gar garo ķermeni galvas virzienā.

Tikai tagad vecmāmiņa uztrūkās no miega. Viņas mugura stīvi saspringa blakus Frānsisa vaigam, un viņa uztraukti čukstēja:

-Kaš tul il…

Klusi plakšķi pa naktsgaldiņu liecināja, ka viņa meklē savus liekos zobus. Atskanēja īss šmakstošs klunkšķis, kad zobi nokļuva savā vietā.

-Tik pretīgu, draņķīgu bērnu kā tevi es vēl nekad neesmu redzējusi. Vācies ārā no manas gultasl

Viņa ieslēdza naktslampiņu. Frānsiss drebēdams stāvēja pie viņas gultas. Kad viņa ar īkšķi aptaustīja tam pieri, tas nokrāsojās sarkans no asiņojošā pušuma.

- Vai tu kaut ko sadauzīji?

Viņš purināja galvu tikenerģiski, ka pāris asins pilienu nokrita uz vecmāmiņas naktskrekla.

- Marš augšā! Uz savu istabu. Marš!

Tumsa bija necaurredzama, kad viņš atkal kāpa pa kāpnēm. Vecmāmiņa vecmodīgās slēdžu auklas bija nogriezusi tā, ka tikai viņa tās varēja aizsniegt. Viņš gaismu iedegt nespēja. Viņš negribēja atpakaļ savā slapjajā gultā. Tāpēc viņš ilgi stāvēja tāpat, ar rokām ieķēries gultas galā. Viņš jau domāja, ka viņa vairs nenāks. Istabas tumšākie kakti jau zināja, ka viņa nenāks.

Bet viņa atnāca. Rokās viņai bija svaigi palagi. Viņa parāva griestu lampas īso aukliņu un istabā kļuva gaišs. Ne vārda ne- bilzdama, viņa apmainīja palagus.

Pabeigusi viņa sagrāba Frānsisu aiz rokas un aizvilka uz vannas istabu. Lampa tur bija pielikta virs spoguļa, tāpēc pat viņai bija jāpaceļas uz pirkstgaliem, lai to ieslēgtu. Viņa iedeva zēnam aukstu, slapju lupatu.

- Novelc savu naktskreklu un noslaukies ar šito.

Tad varēja saost lipīgo plāksteri un dzirdēt šķēru šņakstienu. Viņa nošņāpa gabalu plākstera un uzlīmēja to uz pārsistās pieres.

-      Tā, - viņa beidzot teica, un noliecd viņa galvu uz leju, lai viņš redzētu savu mazo krāniņu starp šķēru asmeņiem. Tad viņa sāka

— vērt šķēres ciet, līdz viņš sajuta vieglu kniebienu.

- Vai man tev šito nogriezt?

Viņš mēģināja paskatīties uz augšu, bet viņa atkal nolieca viņa galvu uz leju. Viņš sāka šņukstēt. Siekalas tecēja uz plikā vēderiņa.

- Vai griezt?

-  Nē, veta mhamma, nē, veta mhamma!

-Tad uzklausi mani labi. Ja tu vēl vienu reizi iečurāsi gultā, tad es tev to nogriezīšu nost. Vai saprati?

- Jāa, veta mhamma.

-      Tu atradīsi tualeti arī pa tumsu. Tev tikai jābūt brašam zēnam un kārtīgi jāapsēžas uz poda. Nav nemaz vajadzīgs to darīt stāvus. Bet tagad ej atpakaļ uz gultu!

Ap diviem naktī sacēlās vējš. Nospiedoši karsts vējš no dienvidaustrumiem. Tas lauza nokaltušo ābeļu zarus un purināja dzīvo koku lapotnes. Vējš trieca siltu lietu mājas sienā, aiz kuras gulēja četrdesmit divus gadus vecais Frānsiss Dolarhaids.

Viņš gulēja uz viena sāna un zida savu īkšķi, viņa sasvīdušie mati lipa pie pieres un muguras.

Tad viņš pamodās. Kādu brīdi viņš tumsā ieklausījās savā elpā un gandrīz iedomātajā acu plakstiņu plakšķināšanā. Viņa pirksti vēl nedaudz oda pēc benzīna. Viņam gribējās čurāt.

Glāzē uz naktsgaldiņa viņš sataustīja savus liekos zobus.

Dolarhaids vienmēr ielika zobus, pirms cēlās no gultas. Tad viņš gāja uz vannas istabu. Viņš neieslēdza gaismu. Viņš prata atrast tualetes podu arī tumsā un uzsēdās uz tā, jo bija brašs zēns.

27. nodaļa.

1947. gada ziemā, kad Frānsisam bija astoņi gadi, kļuva manāms, ka vecmāmiņa sāk strauji pārvērsties.

'Viņa vairs neēda kopā ar Frānsisu savā istabā. Tika klāts lielais galds viesistabā, un viņi ēda kopā ar vecajiem ļaudīm, kuri bija nodoti vecmāmiņas gādībā.

Kā jauna meitene vecmāmiņa bija mācījusies eleganti sarunāties pie viesību galda, tāpēc tagad viņa sameklēja veco sudraba zvaniņu, nospodrināja to un nolika pie sava šķīvja.

Lai pie pusdienu galda katrs varētu tikt pie ēdiena un vienlaikus uzturētu patīkamu sarunu, bija vērīgi jāraugās, lai apspriežamie temati neapsīktu, saruna bija uzmanīgi jānovirza uz atturīgāko un klusāko viesu mīļākajiem tematiem, vienlaicīgi pieklusinot skaļākos un runātīgākos-tas viss nekādā gadījumā nebija vienkārši, bet bija atkarīgs no audzināšanas un, protams, talanta.

Vecmāmiņa šo māku tiešām labi pārvaldīja. Viņas pūles maltītes laikā iepriecināt savus viesus ar atzinību uzņēma tie divi vai trīs no vecajiem ļaudīm, kuri vēl nebija pilnībā zaudējuši kontaktu ar pasauli.

Kamēr Frānsiss sēdēja saimnieka galā un skatījās uz piekrītoši mājošo galvu aleju, tikmēr vecmāmiņa izvilināja atmiņu pērles no tiem viesiem, kuri vēl spēja sarunāties pilniem teikumiem. Tā, piemēram, vecmāmiņa izrādīja neviltotu interesi par misis Floderas kāzu ceļojumu uz Kanzassitiju, vairākkārt kopā ar misteru Batonu šausminājās par dzeltenā drudža ļaunajām izpausmēm un ar sajūsmu ieklausījās pārējo sarunas dalībnieku bezjēdzīgajās atmiņu drumstalās.

-Frānsis, tas gan ir ārkārtīgi interesanti, vai ne?-viņa vērsās pie mazā zēna un paskandināja zvaniņu, lai izrīkotu nākamā ēdiena pasniegšanu. Visi ēdieni sastāvēja no dārzeņiem un mazliet gaļas, bet, lai kā tas nepatika virējas palīdzei, tie bija jāpasniedz atsevišķi un katrs nākamais pēc iepriekšējā aiznešanas.

Aplamības galda sarunās vienkārši tika noklusētas. Zvaniņa skaņas un atbilstošs rokas mājiens teikuma vidū nozīmēja, ka atkal kāds ir aizmidzis vai aizmirsis, kāpēc vispār atrodas pie galda. Vecmāmiņa parasti algoja tik daudz kalpotāju, cik tai brīdī varēja atļauties.

Pasliktinoties vispārējam veselības stāvoklim, vecmāmiņa acīmredzami novājēja un atklāja skapī daudzus tērpus, kuri nu viņai atkal derēja. Dažas kleitas bija ļoti elegantas. Viņas frizūra un sejas profils stipri atgādināja Džordža Vašingtona portretu uz viena dolāra banknotes.

Līdz pavasarim no viņas sākotnējām manierēm maz kas bija palicis pāri. Viņa pie galda uzturēja ārkārtīgi stingru disciplīnu, necieta nekādu pretīrunāšanu vai traucējumus brīžos, kad viņa stāstīja par saviem meitenes gadiem Sentčārlzā, turklāt audzinošos nolūkos viņa Frānsisam un pārējiem stāstīja arī diezgan personiskas dabas piedzīvojumus.

1907. gadā vecmāmiņa bija bijusi piemīlīga debitante Sent- čārlzas augstākajā sabiedrībā un, protams, vienu pēc otra saņēma neskaitāmus ielūgumus uz burvīgām ballēm.

Viņa nekādā gadījumā nestāstīja tikai par izpriecām, bet centās, lai klātesošie no viņas piedzīvojumiem varētu kaut ko "mācīties". Stāstīdama viņa lūkojās galvenokārt uz Frānsisu, kas sēdēja, sakrustojis kājas zem galda.

- Es augu tādā laikā, kad cilvēki gandrīz neko nevarēja darīt, lai izlabotu nelielus trūkumus savā sejā, - viņa tam stāstīja. - Man bija maiga āda un brīnišķīgi mati, un es šīs savas priekšrocības pratu labi izmantot. Savus sliktos zobus es toties pratu parādīt tā, ka tie pat kļuva par manas pievilcības neatņemamu sastāvdaļu. Nekādā gadījumā es nebūtu ar mieru savu sakodienu kaut kā labot.

Pretvisiem zobārstiem viņa bija izturējusies armilzīgu neuzticību, bet, sapratusi, ka sliktā smaganu stāvokļa dēļ viņai zobi būs jāzaudē, sameklēja vislabāko zobu protežētāju. To atrada vidējos rietumos: kādu Dr.Fēliksu Bērtlu, kurš bija ieceļojis no Šveices. Zināmās aprindās Dr.Bērtla "Šveices zobi" bija kļuvuši ļoti populāri, un pēc viņa bija liels pieprasījums.

Operdziedoņi, kuri baidījās, ka sakodiena izmaiņas varētu pārvērst viņu balss tembru, aktieri un politiķi, kam bieži bija jāstāv visu acu priekšā, nežēloja laiku, ko patērēja braucot uz Sanfrancisko, lai tieši Dr.Bērtls viņiem ieliktu jaunus zobus.

Dr.Bērtls bija slavens ar to, ka spēja precīzi atdarināt savu pacientu sākotnējo zobu formu un sakodienu, tā ka vecmāmiņas jaunie zobi nemaz neatšķīrās no vecajiem. Viņa tos nēsāja ar agrāko pašcieņu un nezaudēja neko no sava bijušā šarma - tā viņa paskaidroja, savilkusi lūpas smalkā smaidā.

Frānsiss bija pārāk mazs, lai kaut ko mācītos no šādas audzināšanas. Vienīgais secinājums no tā visa bija tas, ka viņam nav ko cerēt uz operāciju, kamēr nebūs kļuvis liels un pats nespēs par to samaksāt.

Frānsiss spēja izturēt šīs pusdienu lekcijas tikai tāpēc, ka pēc tām nāca dienas vienīgais iepriecinājums.

Katru vakaru ar mūļu pajūgu, ar kuru dienā bija vadājis malku, ieradās Karalienes Beilijas vīrs, lai vestu sievu mājās. Ja vecmāmiņai tai laikā bija darbs mājā, tad Frānsiss drīkstēja pabraukt kādu gabaliņu tiem līdzi.

Visu dienu viņš ar nepacietību gaidīja šos brīžus, kad varēs sēdēt blakus Karalienei Beilijai, kamēr viņas garais, dzīslainaisvīrs tumsā klusēja, un bija dzirdama tikai pajūga čīkstoņa un dzelzs riteņu klabēšana. Abi brūnie un reizēm dubļiem notrieptie mūļi iedami vicināja apcirptās astes, lai aizgaiņātu mušas. Sviedru un savalkāta kokvilnas auduma, gremojamās tabakas un silta mūļu iejūga smaka. Ja misters Beilijs bija strādājis izcirtumā, tad viņš vēl oda pēc dūmiem, un reizēm, kad viņš bija paņēmis uz mežu līdzi bisi, viņam ratos bija iemests kāds zaķis vai vāvere, kas bija izstiepušies pavisam gari, it kā lode tos būtu panākusi lēcienā.

Viņi nesarunājās, kamēr nebija izbraukuši uz lielceļa; misters Beilijs tikai uzsauca pavēles saviem mūļiem. Ratiem kratoties, Frānsiss patīkami saskārās ar Beilijiem. Kad viņi, uz lielceļa izbraukuši, lika tam izkāpt, viņš katrreiz tiem apsolīja, ka tūlīt ies mājās. Taču viņš vienmēr vēl labu laiku palika stāvam, kur bijis, līdz laternas gaisma ratu aizmugurē nozuda ceļa līkumā. Viņš klausījās, kā tie abi sarunājās. Karaliene Beilija bieži sasmīdināja savu vīru, un tad smējāsarī pati. Viņš stāvēja tumsā un bija priecīgs, jo zināja, ka viņi smejas ne jau par viņu.

Vēlāk viņa domas šai jautājumā mainījās.

Frānsisam bija pat viena rotaļu biedrene, kura reizēm drīkstēja atnākt pie viņa ciemos. Tā bija kāda rentnieka meita. Vecmāmiņa ļāva meitenei spēlēties ar Frānsisu, jo viņai acīmredzot sagādāja baudu skatīties uz šo meitenīti, kura novalkāja Mērijas vecās kleitiņas.

Viņa bija prātīga, sarkanmataina meitene, kura bieži bija pārāk nogurusi, lai vēl spēlētos.

Kādā karstā jūnija pēcpusdienā, kad viņiem bija apnicis ar stiebriem bakstīt smiltīs skudrulauvu izraktās bedrītes, viņa pēkšņi sagribēja apskatīt, kāds Frānsisam priekšā ir krāniņš. Kādā stūrī starp vistu kūti un zemo šķūnīti, kur tos no mājas pirmā stāva redzēt nevarēja, viņš to viņai parādīja. Tad kā atalgojumu viņa viņam parādīja to, kas nu viņai bija. Viņa nolaida bikses un pacēla bruncīšus un, kad Frānsiss noliecās, lai to visu labāk apskatītu, viņam garām paskrēja vista bez galvas, spārniem gaisu kuldama. Meitene izbīlī sapinās savās biksītēs un pakrita, bet vista notriepa viņas kājas ar asinīm. Vistai pakaļ aizelsusies atskrēja Karaliene Beilija un ieraudzīja, kā bērni spēlējas.

- Nu gan pietiks, - viņa mierīgi noteica. - Tu gribēji redzēt, kas ir kas. Nu labi. Tu to apskatīji. Bet nu dariet ko citu. Un nevelc vairs drēbes nost. Tagad noķersim šo vistu.

Vistu ķerot, bērniem samulsums ātri aizmirsās. Bet vecmāmiņa to visu bija redzējusi pa otrā stāva logu… Vecmāmiņa nogaidīja, kamēr Beilija atgriezās virtuvē. Bērni pazuda vistu kūtī. Vecmāmiņa pagaidīja vēl piecas minūtes un nolavījās lejā. Kad viņa atrāva kūts durvis, tad ieraudzīja, ka bērni vienkārši meklē vistu izkaisītās spalvas, lai izgatavotu sev indiāņu galvas rotas.

Viņa aizraidīja meiteni uz mājām, bet Frānsisu aiz rokas ieveda istabā.

Tur viņa tam lika saprast, ka tas ir nodarījis viņai kaunu un negodu un ka viņam būs jāatgriežas bāreņu namā pie brāļa Bedija pēc tam, kad viņš būs saņēmis sodu.

- Tagad ej augšā uz savu istabu, novelc bikses un gaidi, kad es nākšu ar šķērēm.

Frānsiss sāka gaidīt, aiz šausmām vai ļimdams. Viņš gulēja gultā ar nolaistām biksēm un, palagā ieķēries, gaidīja, kad ieradīsies vecmāmiņa ar šķērēm. Viņš ieklausījās dienas trokšņos, tad pienāca vakars, un viņš dzirdēja, kā čīkst Beiliju rati, kad vīrs atbrauca pēc Karalienes un aizveda viņu mājās.

Kaut kad viņš pat aizmiga, lai pēc īsa laika uztrūktos no ļauna sapņa un atkal gaidītu. Vecmāmiņa nenāca. Laikam viņa bija vienkārši aizmirsusi.

Arī nākamajās dienās, kas ritēja kā parasti, viņš turpināja gaidīt; viņš nekādi nevarēja aizmirst gaidīšanas šausmas. Viņš nekad nebeidza gaidīt šo drausmīgo sodu.

Turklāt no Karalienes Beilijas viņš tagad centās izvairīties. Viņš vairs nerunāja ar viņu un neteica arī - kāpēc. Viņš bija iedomājies, ka tā bija Beilija, kura pateica vecmāmiņai par viņa noziegumu pie vistu kūts. Turklāttagad Frānsisssāko domāt, ka Beiliju smiekli tumsā tomēr būs bijuši par viņu. Viņš vairs neuzticējās nevienam cilvēkam.

Nebija viegli mierīgi nogulēt gultā un aizmigt, ja bija jādomā tādas domas. Vispār, bija grūti palikt mierā šais gaišajās naktīs.

Frānsiss zināja, ka vecmāmiņai ir pilnīga taisnība. Viņš tai bija nodarījis nelabojamu kaunu. Visiem bija jāuzzina, kādu kaunu viņš tai nodarījis, pat tālās Sentčārlzas augstākās sabiedrības cilvēkiem. Viņš nebija dusmīgs uz vecmāmiņu. Viņš tikai gribēja vērst visu par labu.

Viņš iedomājās, ka mājā īiTauzies kāds iebrucējs, viņš aizsargā vecmāmiņu, un viņa tam saka:

-Tu, izrādās, nemaz neesi velna izdzimums, bet gan mans brašais zēns Frānsiss!

Viņš domāja par svešo iebrucēju, kurš ielauzies namā, lai atkailinātos vecmāmiņas priekšā, un saprata, ka viņam vajag apbruņoties, lai varētu to nogalināt. Viņš taču bija par mazu un vāju, lai kailām rokām stātos pretī stipram uzbrucējam.

Par šo problēmu bija ko palauzītgalvu. Bija, piemēram, Karalienes Beilijas cirvis, kura asmeni viņa vienmēr apslaucīja ar avīzi, kad bija nocirtuši vistai galvu. Jā, tas bija īstais ierocis. Viņš cīnīsies pret savām bailēm no tumsas. Ja viņš vecmāmiņu tiešām mīl, tad viņam ir jābūt tam, no kura citiem jābaidās tumsā. Iebrucējam būs jābaidās no viņa.

Viņš nolavījās pa kāpnēm lejā un satvēra cirvi, kas karājās virtuvē uz naglas. Viņam bija īpatnēja smaka, līdzīga tai, kas nāca no samazgu bedres, kad bija kidātas vistas. Asmenis bija iztrīts plāns, un cirvja svars zēnu dīvaini nomierināja.

Viņš ar cirvi rokā aizzagās līdz vecmāmiņas istabai, lai pārliecinātos, ka iebrucējs neklimsttur apkārt.

Vecmāmiņa gulēja. Lai gan viņas istabā bija ļoti tumšs, viņš tomēr labi zināja, kur viņa guļ. Ja iebrucējs būtu istabā, tad viņš dzirdētu tā elpu, kā pašlaik dzirdēja vecmāmiņu elpojam. Viņš būtu zinājis, kur atrodas kakls; tāpat kā viņš zināja, kur atrodas vecmāmiņas kakls. Tieši zem tās vietas, kur bija dzirdama elpa.

Ja iebrucējs būtu istabā, viņš tikpat nedzirdami būtu pielavījies viņam klāt un pacēlis cirvi virs viņa kakla.

Frānsiss aizķērās aiz vecmāmiņas čības, cirvis izšļuka viņam no rokām un spalgi atsitās pret viņas lasāmlampu.

Vecmāmiņa apgriezās gultā uz otriem sāniem un nošmakstinā ja ar lūpām. Frānsiss sastinga. Viņa rokas sasprindzinājumā drebēja, cenšoties noturēt cirvi. Vecmāmiņa sāka krākt.

Mīlestība, ko Frānsiss juta, gandrīz plēsa viņu pušu. Viņš izslīdēja no istabas. Viņam vajadzēja aizsargāt vecmāmiņu, lai tas maksā, ko maksādams. Viņam bija kaut kas jāizdara. Viņam vairs nebija bail no tumsas, bet tā lika aizrauties viņa elpai.

Pa sētas durvīm viņš izgāja pagalmā. Debfesis bija skaidras. Ar pārgrieztām acīm viņš, galvu atgāzis, skatījās mēnesī un kampa plaušās svaigo, vēso gaisu. Mīlestība pārņēma visu viņa būtni un viņš nevarēja tikt no tās vaļā. Ar katru brīdi noteiktāk viņš devās uz vistu kūti. Zeme zem viņa kājām bija vēsa, un arī cirvja aukstais asmens sitās gar kailajiem stilbiem, līdz viņš cirta…

Nekad agrāk Frānsiss netika jutis tik brīnišķīgu mieru, kā tad, kad mazgājās pagalmā vistu kūts priekšā. Viņš neuzticīgi ļāvās šai sajūtai, bet tā bija brīnišķīga un neizzuda.

Tas, ko vecmāmiņa nejauši bija aizmirsusi nogriezt, bija kā balva par viņa cīņu, kad viņš mazgāja vistas asinis sev nost no vēdera un kājām.

Taču ar naktskreklu bija zināmas problēmas. Viņš to noslēpa kūpinātavas būdā zem maisiem.

Vecmāmiņa nezināja, ko domāt, kad atrada beigto vistu. Tā neizskatījās, it kā to būtu nokodusi lapsa.

Kādu mēnesi vēlāk Karaliene Beilija, olas vākdama, atrada vēl vienu. Šoreiz vistai galva bija norauta.

Pie galda vecmāmiņa paziņoja, ka ap māju darbojoties kāds "atriebīgs, nepateicīgs bijušais kalpotājs", par kura nedarbiem tikšot ziņots šerifam.

Frānsiss klusu sēdēja savā krēslā. Atceroties aci, kas mēnessgaismā bija ievizējusies viņam saujā, viņš atvēra un aizvēra plaukstu. Kad viņš gulēja savā gultā, viņš atkal un atkal pārbaudīja, ka viņam nekas nav nogriezts. Un dažreiz, kad viņš skatījās lejup starp kājām, viņam likās, ka redz tur vistas aci.

Vecmāmiņas dīvainības strauji pārvērtās par kaut ko pavisam nepieņemamu. Viņa kļuva tik ķildīga, ka neviens kalpotājs nebija ar mieru strādāt šajā namā. Lai gan visā mājā trūka darba roku, vecmāmiņa pati uzturējās galvenokārt virtuvē, kurviņas rīkojumi un uzraudzība ļoti nāca par ļaunu ēdiena kvalitātei. Karaliene Beilija, kura visu savu mūžu bija strādājusi tikai Dolarhaidu dzimtā, bija vienīgā, kura vēl palika strādāt šai namā.

Ar virtuves karstumā sarkani nokaitušu seju vecmāmiņa rikšoja no viena darba pie nākamā, turklāt nereti atstāja ēdienu vai nu neizvārītu, vai to piededzināja. Viņa darbojās ap ēdienu atlikumiem, kamēr pieliekamajā sapuva svaigie produkti.

Vienlaicīgi sākās neiedomājami taupības pasākumi. Veļai tika taupītas ziepes un balinātājs, tāpēc tā izskatījās pavisam pelēka.

Tikai novembrī vien viņa pieņēma piecas melnās istabenes, no kurām neviena negribēja palikt šeit strādāt.

Vakarā, kad aizgāja pēdējā no viņām, vecmāmiņa pilnīgi zaudēja pašsavaldīšanos. Skaļi lamādamās, viņa skraidīja pa māju. Kad viņa nonāca virtuvē, tad ieraudzīja, ka Karaliene Beilija uz mīklas rullējamā dēļa pametusi izkaisītus miltus-apmēram tējkaroti.

Pusstundu pirms vakariņām, kad Beilija stāvēja karstumā pie plīts un maisīja ēdienu, vecmāmiņa pieskrēja viņai klāt un iecirta pļauku.

Satriektajai Beilijai pavārnīca izkrita no rokām. Asaras sakāpa viņai acīs. Vecmāmiņa atvēzējās otrai pļaukai, taču spēcīga, sārta plauksta to laikā sagrāba.

- Nedariet to otrreiz, misis Dolarhaida, jūs gan esat pilnīgi zaudējusi savaldīšanos, bet tomēr - neatkārtojiet to.

Nešpetni lamādamās, vecmāmiņa ar kailām rokām paķēra milzīgo zupas katlu un izgāza tā saturu pavardā, ēdiens šņākdams tecēja laukā uz grīdas. Tad viņa iemetās savā istabā un aizcirta aiz sevis durvis. Frānsiss dzirdēja, kā viņa pilnā kaklā kliegdama skraidīja pa to un meta pret sienu dažādus priekšmetus. Šai vakarā viņa vairs no istabas neiznāca.

Karaliene Beilija sakopa virtuvi un aiznesa vecajiem ļaudīm kaut ko ēdamu.""lad viņa salika grozā savas mantas un uzmeta plecos veco jaku. Viņa meklēja Frānsisu, bet nekur to neredzēja.

Tikai tad, kad viņa jau sēdēja blakus vīram ratos, viņa ieraudzīja zēnu verandas kaktā. Viņš nepakustējās, kad viņa, smagi izzvēlusies no ratiem, pienāca viņam klāt.

-Oposum, es aizeju. Un es nekad vairs šurp nenākšu. Sironija no pārtikas veikala piezvanīs tavai mātei. Ja tev vajag palīdzību, pirms būs atbraukusi tava mamma, tad atskrien vienkārši pie manis uz māju.

Viņš izvairījās no viņas rokas, kad viņa tam gribēja noglaudīt vaigu.

Misters Beilijs uzšāva mūļiem ar pātagu. Frānsiss skatījās, kā attālinās ratu lukturis. To viņš bieži bija vērojis ar skumjām, kopš zināja, ka karaliene Beilija viņu ir nodevusi. Bet nu tas viņam bija vienalga. Vājā petrolejas lampa mūļu pajūgā taču nebija nekas, salīdzinot ar mēnesi.

Viņš iedomājās, kas tā būtu par laimi - nogalināt mūli.

Mērija Dolarhaida Fogta neatbrauca, kad Karaliene Beilija viņai piezvanīja.

Viņa atbrauca tikai divas nedēļas vēlāk pēc Sentčārlzas šerifa zvana. Viņa ieradās pēcpusdienā pašas vadītā pirmskara pakardā. Viņai galvā bija cepure un rokās - cimdi.

Piebraucamā ceļa galā viņu jau gaidīja šerifa palīgs, kurš bija izliecies pa pirmā stāva atvērto logu.

-  Misis Fogta, jūsu māte šorīt zvanīja šerifam un apsūdzēja virtuveni zādzībā. Viņa runāja tādas aplamības, ka mēs nolēmām atbraukt uz šejieni paši. Māja izskatās briesmīgi nolaista. Tāpēc mēs nolēmām piezvanīt jums, zināt, sakarā ar mistera Fogta stāvokli, un tā tālāk.

Mērija to saprata ļoti labi. Misters Fogts Sentluisā atbildēja par sakariem ar presi un zināmā mērā bija zaudējis autoritāti savas partijas biedru acīs.

- Cik zinu, neviens svešs vēl nav mājā ieskatījies, - šerifa palīgs turpināja.

Mērija atrada savu māti aizmigušu. Divi no vecajiem ļaudīm laikam jau ilgi sēdēja ēdamistabā un gaidīja, vai kāds neatnesīs ēdienu. Kāda veca sieviete apakšveļā klejoja pa pagalmu.

" 'Mērija vispirms piezvanīja vīram:

-  Cik bieži tādas iestādes tiek pārbaudītas? Viņi varēja to vēl

nepamanīt?… Es nezinu, vai kādi radinieki nav žēlojušies, bet šie vecie ļaudis izskatās tādi, kam sen neviena radinieka vairs nav. Nē. Turies tālāk no šejienes. Atsūti man pāris nēģeru. Pāris nēģeru… un doktoru Voteru. Visu pārējo es nokārtošu.

Pēc četrdesmit piecām minūtēm ieradās ārsts' kopā ar sanitāru baltā ķitelī. Vēl pēc dažām minūtēm piebrauca pikaps ar Mērijas istabeni un pieciem nēģeru kalpotājiem.

Kad Frānsiss pārradās no skolas, Mērija, ārsts un sanitārs gāja uz vecmāmiņas istabu. Frānsiss dzirdēja, kā vecmāmiņa lamājās. Kad viņi beidzot to, veco ļaužu stumjamajos ratiņos iesēdinātu^ izveda ārā, viņas acis bija stiklainas, un uz rokas vīdēja vates pikucis. Bez liekajiem zobiem seja izskatījās iekritusi un sveša. Arī Mērijas roka bija pārsieta - vecmāmiņa bija viņai iekodusi.

Ārsts kopā ar sanitāru aizveda vecmāmiņu prom. Frānsiss noskatījās viņai pakaļ. Vienu brīdi viņš tai gribēja pamāt, bet tad viņa roka noslīga lejup gar sāniem.

Mērijas komanda tīrīja un vēdināja māju, sarīkoja lielo veļas mazgāšanu un mazgāja arī novārtā pamestos večukus. Mērija piedalījās visos darbos un gatavoja ēdienu.

Ar Frānsisu viņa runāja tikai tik daudz, lai uzzinātu par dažām praktiskām lietām.

Beidzot viņa aizsūtīja savus ļaudis prom un sazinājās ar vietējo municipalitāti. Misis Dolarhaidai bijis sirds infarkts, viņa tiem paziņoja.

Bija jau tumšs, kad ieradās kaut kādi cilvēki ar skolas autobusu un visus vecos ļaudis aizveda prom. Frānsiss jau domāja, ka vedīs prom arī viņu, bet neviens par viņu neinteresējās.

Beidzot mājā palika tikai Mērija un Frānsiss. Viņa sēdēja pie ēdamgalda un bija nolikusi galvu uz galda starp rokām. Frānsiss izgāja ārā un uzrāpās nokaltušā ābelē.

Beidzot Mērija viņu pasauca. Viņa bija salikusi nelielā koferī viņa mantas.

- Tu tagad nāksi man līdzi, - viņa paskaidroja un gāja uz savu mašīnu. - Kāp iekšā. Un necel kājas uz sēdekļa.

Viņi aizbrauca un tukšais stumjamkrēsls palika stāvam pagalma vidū.

Skandāls izpalika. Municipalitātes ierēdņi nožēloja nelaimi, kas * notikusi ar misis Dolarhaidu, kura tik priekšzīmīgi bija rūpējusies par vecajiem cilvēkiem. Fogtu godam nekas slikts netika nodarīts.

Vecmāmiņu ievietoja privātā nervu klīnikā. Bija jāpaiet četrpadsmit gadiem, līdz Frānsiss atkal viņu dabūja pie sevis.

-      Frānsiss, šis ir tavs audžubrālis un māsas, - viņa māte teica. Viņi atradās Fogtu bibliotēkā.

Neds Fogts bija divpadsmit, Viktorija - trīspadsmit, betMārgareta- deviņus gadus veca. Mārgareta tā arī nepacēla uz augšu savas acis.

Frānsisam ierādīja istabu kalpotāju ieejas tuvumā. Kopš iznīcinošās neveiksmes 1944. gada vēlēšanās, Fogti vairs neturēja kalponi augšstāvā.

Frānsiss gāja Potera-Zerarda pamatskolā, kas bija netālu no mājas, bet tālu no privātskolas, ko apmeklēja pārējie trīs bērni.

Pirmajās dienās Fogtu bērni, cik spēdami, ignorēja Frānsisu. Taču pirmās nedēļas beigās Neds un Viktorija apgāja mājai apkārt un ienāca pa kalpotāju ieeju, lai viņu apciemotu.

Frānsiss dzirdēja, ka viņi sačukstas aiz durvīm, tad paraustīja durvis un atklāja, ka tās aizslēgtas. Viņi neklauvēja. Neds tikai pateica:

-Atver durvis.

Frānsiss atvēra. Neko vairāk viņi tam neteica, bet sāka rakņāties pa drēbju skapi. Neds Fogts izvilka kumodes atvilktnes un pārbaudīja to saturu. Ar diviem pirkstiem viņš turēja no turienes izvilktos priekšmetus: dzimšanas dienā uzdāvinātus kabatas lakatiņus, ģitāras kapodastru, raibi spīdīgu vaboli tablešu pudelītē, grāmatiņu par beisbolu, kas bija cietusi no mitruma, un kartīti ar novēlējumu ātrāk atveseļoties un parakstu: "Tava klasesbiedrene Sēra Hjūga."

-  Kas tas ir? - Neds gribēja zināt.

-  Kapodastrs.

-  Kam tas tev vajadzīgs?

- Tas ir priekš ģitāras.

-Vai tev ir ģitāra?

-  Nē.

-  Kāpēc tad tev tas vajadzīgs? - nu gribēja zināt Viktorija.

-  Tas piederēja manam tēvam.

-Es tevi nesapratu. Ko tu teici? Ned, pasaki viņam, lai viņš atkārto vēlreiz.

-      Viņš teica, ka tas esot piederējis viņa tēvam, - Neds atbildēja, un izšņaucis degunu vienā no kabatas lakatiem, iemeta to atpakaļ atvilktnē.

-Šodien viņi atnāca, lai paņemtu atpakaļ ponijus, - Viktorija teica un apsēdās uz šaurās gultas. Neds apsēdās viņai blakus un uzlika kājas uz stepētās segas.

-      Nekādu poniju mums vairs nebūs, - Neds šņāca. - Un vasarnīcas pie jūras arī nebūs. Un vai tu zini, kāpēc? Atbildi, tu, pretīgais, mazais vieplil

-      Tēvs pēdējā laikā arvien biežāk slimo un nevar vairs tik daudz nopelnit, - Viktorija pievienojās. - Kādu dienu viņš vispār vairs nevarēs aiziet uz savu kantori.

-      Un vai tu zini, kāpēc viņš ir slims, tu debīliki? - Neds uzmācās.- Atbildi, bet skaidri, lai mēs arī kaut ko saprastu.

- Vecmāmiņa teica, ka viņš ir dzērājs. Vai nu tu saprati?

- Viņš ir slims tava pretīgā purna dēļ, - Neds kliedza.

-Un tāpēc cilvēki negribēja vēlēt par viņu,-Viktorija piemetināja.

-      Vācieties prom, - Frānsiss aizsargājās. Kad viņš pagriezās uz durvju pusi, Neds viņam iespēra pa muguru. Frānsiss sita pretī, bet tas tikai palīdzēja Nedam dot triecienu viņam pa vēderu.

- Ak, Ned, - Viktorija izdvesa. - Ak, Ned.

Neds satvēra Frānsisu aiz ausīm un aizstiepa pie spoguļa virs kumodes.

-      Lūk, kāpēc viņš ir slims! - Neds trieca Frānsisa seju pret spoguļa stiklu. - Lūk, kāpēc viņš ir slims! Tinkš! - Lūk, kāpēc viņš ir slims! Tankš!

Spogulis bija nosmērēts ar siekalām un asinīm. Tad Neds palaida viņu vaļā tā, ka viņš nokrita uzgrīdas. Viktorija plaši ieplestām acīm, iekodusies ar zobiem apakšlūpā, skatījās notiekošajā. Viņi atstāja Frānsisu uz grīdas. Viņa seja bija slapja no siekalām un asinīm. Viņa acis asaroja no sāpēm. Bet viņš neraudāja.

28. nodaļa

Čikāgā visu nakti lietus grabināja plāksni, ar kuru bija pārsegta Launda kapam izraktā bedre.

Pērkona grāviens, šķiet, gandrīz trāpīja Greiama sāpošajā galvā, un viņš pietrūkās no krēsla, kur bija aizmidzis. Tad viņš pārcēlās uz gultu.

Tikai vecais nams pieSentčārlzas braši turējās pretī vēja brāzmām, vienīgi grūti nopūsdamies, kad tālumā dārdēja pērkons un logos sitās lietus šaltis.

Pakāpieni tumsā nokrakstēja. Misters Dolarhaids nokāpa lejā un viņa kimono klusi čaukstēja. Viņa acis vēl bija miega pilnas, taču matus viņš tfkko bija izmazgājis un kārtīgi saķemmējis. Viņš bija apvīlējis nagus. Viņa kustības bija lēnas un graciozas, it kā viņš būtu

koncentrējies, lai nestu uz galvas ar ūdeni piepildītu trauku.

Divas filmas bija sagatavotas un atradās blakus projektoram. Pārējās spoles bija samestas kaudzē sadedzināšanai. Viņš bija izvēlējies divas no dučiem astoņmilimetrigo filmu, kuras viņš bija darbā nokopējis un atnesis mājās, lai iepazītos ar tām tuvāk.

Trauks ar sieru un augļiem bija blakus, un Dolarhaids iekārtojās ērtajā zvilnī, lai noskatītos vēlreiz abas filmas, no kurām tagad bija jāizvēlas viena.

Pirmajā bija redzams pikniks par godu 4.jūlija gadadienai. Jauka ģimene. Trīs bērni. Vīrs ar platu pieri gluži kā vērsim, smaidīja un ar resnajiem pirkstiem nekautrējoties ņēma gurķus no burkas. Un māte.

Vislabāko iespaidu par viņu varēja gūt epizodē, kurā viņa kopā ar kaimiņu bērniem spēlēja beisbolu. Tur bija apmēram piecpadsmit sekunžu garš fragments, kurā viņa, pagriezusies pret metēju, gaidīja brīdi, kad būs jāskrien prom. Kājas plati, lai varētu vien līdz labi sākt skrējienu kā uz vienu, tā otru pusi. Viņa stāvēja, ķermeņa augšdaļu diezgan zemu noliekusi, un viņas krūtis zem džempera maigi šūpojās augšup un lejup. Nepatīkams pārrāvums, kas rādīja mazu zēnu, kurš gatavojas mest, tad atkal sieviete, jau atgriezusies izejas pozīcijā. Viņa uzlika kāju uz piepūšamā spilvena, kurš iezīmēja izejas pozīciju, un atkal stāvēja ar izvērstiem gurniem un sasprindzinātiem kāju muskuļiem.

Atkal un atkal Dolarhaids attina filmu atpakaļ, lai paskatītos uz sievieti. Kāja uz spilvena, ķermeņa apakšdaļa atstiepta un zem īsi apgrieztajām džīnām redzamas sasprindzinātas kājas.

Pēdējo kadru viņš atstāja uz ekrāna. Tas bija no epizodes, kurā sieviete redzama kopā ar bērniem. Visi bija noguruši un netīri un sadevās rokās. Starp viņu kājām skraidelēja suns.

Spēcīgs pērkona grāviens klusi sadrebināja kristāla traukus vecmāmiņas milzīgajā trauku skapī. Dolarhaids paņēma bumbieri no trauka.

• Otrai filmai bija pat nosaukums. Vārdi "Jaunā māja", izlikti no monētām uz kartona kārbas vāka, un tiem blakus mētājās māla cūciņas - krājkasītes - lauskas. Tad parādījās tēvs. Viņš izrāva no zālāja mietu, pie kura piestiprināts plakāts "Pārdod". Viņš to pacēla augstu gaisā un smīnēdams izvērsa uz āru tukšās kabatas.

Ilga un nedaudz miglaina aina rādīja māti ar trim bērniem uz ieejas kāpnītēm. Māja bija skaista. Skats uz peldbaseinu. Mazs bērns ar rozā seju staigāja ap tramplīnu un uz flīzēm atstāja mitras pēdiņas. No ūdens iznira vairākas galvas. Mazs sunsar pieglaustām ausīm, ūdeni purinādams, lēkāja ap meiteni.

Māte ūdenī. Pieķērusies margām, viņa skatījās augšup uz kameru. Viņas cirtotie mati spoži mirguļoja, un viņas krūtis virs peldkostīma izgriezuma klāja ūdens pērlītes, viņas kājas, ko ūdenī varēja neskaidri redzēt, noturēja viņu virs ūdens ar vieglām apļveida kustībām.

Nakts. Slikti izgaismots kadrs, kurā redzams tas pats peldbaseins. Ūdenī atspīdēja gaisma no mājas.

Tad iekšskati. Ģimene blēņojās ap daļēji izkrautām transporta kastēm. Veca lāde, kas jānes uz bēniņiem.

Mazā meitene uzlaiko vecmāmiņas kleitas. Viņai galvā cepure ar platām malām, kā pošoties uz dārza svētkiem. Tēvs sēž uz dīvāna. Viņš izskatās viegli iereibis. Tagad laikam kamera pārceļoja viņa rokās. Kadrs bija drusku šķībs. Ekrānā parādījās māte: viņa ar platmali stāvēja pie spoguļa. Bērni riņķoja viņai apkārt. Māte pagriezās un apveltīja visus ar starojošu smaidu, iespraudusi roku sānos, viņa pozēja kameras priekšā. Viņa izskatījās apburoša. Kaklā viņai bija kameja.

Dolarhaids apturēja projektoru. Tad viņš pagrieza spoli atpakaļ. Atkal un atkal sieviete atskatījās no spoguļa un smaidīja kamerai.

Domās iegrimis, Dolarhaids iemeta pirmo filmu ar beisbola spēli kaudzē pie citām.

Tad viņš paņēma spoli no projektora un apskatīja etiķeti ar adresi. Bobs Šērmens, Stārouta 7, pasta kaste 603, Tulsa, Oklahoma.

Nav arī nemaz pārāk tālu jābrauc.

Dolarhaids pasvārstīja spoli ar filmu rokā, tad uzlika otru roku tai virsū, it kā tā būtu dzīva būtne, kas varētu aizbēgt. Viņam likās, ka spole lēkāja zem viņa plaukstām kā sienāzis.

Viņam atausa atmiņā briesmīgā steiga, ar kādu viņš, zaudējis cieņu un aizmirsis sākotnējo ieceri, bija plosījies Līdsu guļamistabā, tiklīdz bija ieslēgta gaisma. Viņam varbūt vajadzēja nofilmēt misteru Līdsu pirms tam, kad tika ieslēgtas spuldzes?

Šoreiz viņš pacentīsies, lai viss noritētu gludāk. Būtu lieliski iegulties diviem gulošajiem pa vidu un to visu uzfilmēt. Kādu brīdi viņš tur tā klusi gulētu un tad tumsā cirstu tiem ar nazi. Tad pieceltos no gultas, asinīm notriepts un apmierināts.

Kaut ko tāduj^arētu nofilmēt tikai ar infrasarkanās gaismas filmu, un viņš zināja, kur tādu var dabūt.

Projektors vēl bijo ieslēgts. Dolarhaids sēdēja pie tā un turēja filmu zem izplestajām plaukstām, kamēr, vēja auru rosināta, viņa fantāzija iztēlojās uz ekrāna pavisam citas ainas.

Viņā nebija ne naida, ne atriebības-tikai mīlestība un domas par nākamo slavu. Sirdis, kas izdziestot vēl sitās straujā tempā, bija kā soļi, kas gaist tālumā.

Un viņš pāri visam. Tikai Sērmeni un mīlestība, kas atvērsies viņam un uzplauks viņa priekšā.

Pagātne viņam vairsneko nenozīmēja; svarīga bija tikai nākotnes slava. Ne reizi viņš neatcerējās savas mātes māju. Tieši otrādi, viņš gandrīz neko par šo laiku atcerēties nespēja - viss bija izplūdis un neskaidrs.

Viņš zināja, ka bija nodzīvojis tur tikai vienu mēnesi. Taču viņš vairs neatcerējās, ka uz patversmi tika nosūtīts pēc tam, kad bija pakāris Viktorijas kaķi.

Daži no viņa trūcīgajiem iespaidiem par šo māju saistījās ar drūmā ziemas vakarā no logiem plūstošo liego gaismu, kad viņš no pamatskolas uz patversmi gāja ar līkumu, lai paskatītos uz to.

Viņš spēja atcerēties smaržas no Fogtu mājas bibliotēkas, kad viņu sūtīja uz patversmi, jo māte lika viņam tur gaidīt, kamēr pati salika viņa mantas. Viņš nespēja atcerēties sejas logos, kad viņš gāja prom pa apledojušo piebraucamo ceļu. Visas praktiskās dāvanas viņš bija pasitis padusē un dega naidā. Viņš meklēja patvērumu savā galvā. Tur nu nekas neatgādināja Sentluisu.

Vienpadsmit gadu vecumā viņa fantāzijas jau bija pilnīgi attīstījušās, un, kad mīlestības uzplūdi kļuva neizturami, viņš ātri spēja sagādāt sev atvieglojumu. Labi apzinoties sev draudošās briesmas, viņš uzmanīgi izsekoja visus iespējamos suņus un kaķus. Neviens nekad nesaistīja asiņu traipus kaut kādās svešās garāžās ar viņu.

Tagad 42 gadu vecumā viņš to vairs neatcerējās. Nekad viņš nedomāja par tiem, kuri bija dzīvojuši vienā mājā ar viņa māti: par audžumāsām un brāli, par patēvu.

Dažreiz viņš māti redzēja sapnī: viņa bija pārvērtusies līdz nepazīšanai un nedabīgi liela. Viņas seja bija izkrāsota raiba kā papagailim, viņas ģimene tupēja viņai riņķī kaut kādā gultā uz ceļiem kā baznīcā. Ja viņš kaut ko apzināti mēģināja atcerēties no savas pagātnes, tad domāja par dienesta gadiem, kur viņam pozitīvu emociju netrūka.

Kad viņu 17 gadu vecumā pieķēra rāpjamies pa logu kādas pa-

Vocas vientuļas dāmas mājā, tad nevienam neradās ne mazākās oizdomas par viņa patiesajiem nolūkiem. Viņam nācās izvēlēties, vai stāties tiesas priekšā par zādzības mēģinājumu, vai iet armijā. Viņš iestājās armijā.

ļ Pēc pamatkursa viņu nosūtīja filmu attīstīšanas speciālajos kursos, no kurienes viņš nokļuva Brūka armijas hospitālī Sanantonio, kur tika gatavotas mācību filmas par medicīnu.

[ Hospitāļa ķirurgi ieinteresējās par Dolarhaida seju un nolēma kaut ko lietas labā darīt.

Viņi izņēma drusku skrimšļa no viņa auss, lai piešķirtu normālu Izskatu viņa degunam, un virslūpu operēja ar interesantu "Abbe" pārsegšanas tehniku. Lai to apgūtu, tika saaicināti neskaitāmi ārsti.

Ķirurgi par sava darba rezultātiem bija lepni, taču Dolarhaids tikpat spogulī liedzās pat paskatīties.

Dolarhaids izpētīja visu filmu bibliotēku un bieži ņēma sev līdzi filmas par smagiem sakropļojumiem, lai tās skatītos nakti.

1958. gadā viņš atkal pieteicās dienestā, lai tādā ceļā nokļūtu Honkongā. Viņa daļa tika izvietota Seulā, kur Dolarhaids attīstīja Izlūkošanas planieru uzņemtās filmas. Divreiz viņš atvaļinājumu pavadīja Honkongā, un tā piecdesmitos gados spēja apmierināt visdažādākās gaumes.

1961. gadā vecmāmiņa sakarā ar relatīvu atveseļošanos tika palaista mājās no nervu dziednīcas. Dolarhaids pieprasīja pirmstermiņa atbrīvojumu no armijas, kaut gan pēc diviem mēnešiem viņa termiņš tā kā tā būtu beidzies. Viņam tas tika atļauts, un viņš tūlīt Ieradās mājās, lai varētu uzņemt vecmāmiņu.

Tas viņam bija brīnišķīgs miera laiks. Jaunais darbs Geitvejā ļāva Dolarhaidam algot mājkalpotāju, kas rūpējās par vecmāmiņu. Vakaros viņi abi nesarunādamies sēdēja dzīvojamajā istabā. Vecā pulksteņa tikšķēšana un dzeguzes skaņas ik stundu bija vienīgās, kas iztraucēja viņu klusēšanu.

Vienreiz viņš vēl satika savu māti: tas bija vecmāmiņas bērēs 1970. gadā. Viņš skatījās ar savām dzeltenajām acīm, kas bija pārsteidzoši līdzīgas mātes acīm, vienkārši viņai garām - kā neredzot. Viņi bija sveši.

Viņa izskats māti ļoti pārsteidza. Viņš bija uzkrītoši muskuļots un ar tikpat skaistiem matiem kā viņai. Viņam bija koptas ūsiņas, par

kurām viņa nodomāja, ka tās laikam ir no transplantētās galvai ādas.

Viņa pēc tam zvanīja viņam reizi nedēļā. Viņš katrreiz lika klau. suli nost, ne vārda neteicis.

Deviņus gadus pēc vecmāmiņas nāves Dolarhaids nodzīvoja pilnīgā vientulībā. Viņa piere nebūt nebija drūmu grumbu izvagota. Viņam gan nebija nekādu ilūziju par to, kas viņu gaida. Taču viņi zināja, ka gaida. Viņš tikai nezināja, kas. Viņam, tāpat kO daudziem cilvēkiem, pienāca brīdis, kad pēkšņi rodas atskārsme par vecuma tuvošanos. Tā viņš reiz Geitvejā, kādu attīstītu filmu pret gaismu pacēlis, pamanīja, ka viņa roku āda virs pirkstu kauliņiem ir kļuvusi veca.

Rūpīgi aplūkojot savas rokas, viņš pēkšņi saoda neiedomājami spēcīgu smaku. Oda laikam pēc vārītiem kartupeļiem un kāpostiem. Telpā bija silts, bet viņš sāka drebēt kā no aukstuma. Šai vakarā viņS trenējās krietni vairāk nekā parasti.

Pie treniņtelpas sienas mājas bēniņos blakus hantelēm un tren žieriem bija liels spogulis. Tas visā mājā bija vienīgais spogulis. Šei Dolarhaids sevi labprāt aplūkoja, jo trenējoties viņš vienmēr uzliki masku.

Viņš vēroja, kā piebriest viņa muskuļi. Savos četrdesmit gadoi viņš droši varētu piedalīties reģionālās kultūristu sacensībās, torni viņš ar sevi nebija apmierināts.

Tai nedēļā viņš pirmoreiz ieraudzija Bleika akvareļa reprodukciju. Tā viņu uzreiz savaldzināja.

Kāds mākslas kritiķis par to rakstīja tā: "Rietumzemju mākslā na daudz tādu dēmonisku mākslas darbu, kas tik lielā mērā izstarol murgiem raksturīguseksualitāti…" Dolarhaidam nebūt nevajadzēja to visu izlasīt, lai šo seksualitāti uztvertu.

Viņš caurām dienām staigāja apkārt ar šo reprodukciju, tad nolēma to nofotografēt un palielināt. Visu šo laiku viņš jutās ļoti satraukts. Viņš pielika palielināto fotogrāfiju pie savas treniņu telpas sienas blakus spogulim. Aizmigt viņš varēja tikai tad, kad bija sevi galīgi nogurdinājis treniņā un guvis seksuālu atvieglojumu savu medicīnisko filmu skatīšanās laikā.

■

Jau kopš deviņu gadu vecuma viņš zināja to, ko ļoti daudzi cilvēki uzzina tikai briedumā: ka viņš ir viens un vienmēr paliks viens, j

Un nu viņš, kas bija sasniedzis briedumu, sāka sapņot tik dzīvi n spilgti kā bērns. Šīs fantāzijas viņu glāba no vientulības.

Laikā, kad daudzi vīrieši tikai pamazām sāk apzināties savu Izolāciju, Dolarhaids atrada savai vientulībai izskaidrojumu: viņš ija viens, jo viņš bija vienreizīgs un izcils. Ar ticībai jaunpievērsta depta fanātisko pārliecību viņš ticēja, ka varētu piepildīt savu sū- bu, ja vien viņš tagad drusku pacenstos.

Akvarelī Drakona seja nebija saskatāma, taču Dolarhaids arvien vairāk jutās pārliecināts par to, ka zina, kāda izskatās šī seja.

Pēc treniņiem, skatīdamies medicīniskās filmas, viņš ielika mutē Vecmāmiņas zobu protēzi. Tā viņam tomēr galīgi nederēja, jo viņa operētās aukslējas bija pilnīgi savādākas, un viņam krampjaini lavilkās žoklis.

Tad viņš sāka strādāt ar saviem žokļiem. Viņš tik ilgi ar visu spēku kodās gumijas stekā, kamēr bija uztrenējis savus košanas muskuļus cietus kā valriekstus.

1979. gada pavasarī Frānsiss Dolarhaids izņēma ievērojamu lummu no saviem ietaupījumiem un paņēma trīs mēnešu bezalgas atvaļinājumu. Viņš aizlidoja uz Honkongu. Čemodānā viņam kopā ar daudz ko citu bija vecmāmiņas zobu protēze.

Kad viņš atkal atgriezās darbā, sarkanmatainā Ailīna un citi kolēģi bija vienisprātis, ka atvaļinājums viņam irļoti nācis par labu. Viņš vairs neizskatījās tik sasprindzināts. Viņi nemaz neievēroja faktu, ka Dolarhaids vairs neizmantoja ne kalpotāju ģērbtuves, ne dušas, jo to viņš bija darījis reti arī agrāk.

Vecmāmiņas zobi atkal atradās glāzē pie viņas gultas. Savu jauno protēzi viņš ieslēdza dziļi rakstāmgaldā.

Šai protēzē bija apvienoti vecmāmiņas asie, šķībie zobi un viņam nepieciešamā plate. Ja Ailīna viņu tagad varētu ieraudzīt, kā viņš trenējas pie spoguļa ar šādiem zobiem, ar spožajā apgaismojumā labi saskatāmo tetovējumu, viņa noteikti skaļi iespiegtos šausmās. Bet tikai vienu reizi.

Nu viņam bija laiks, un nebija vairs nekādas steigas. Viņa laiks bija neierobežots. Pagāja pieci mēneši, līdz viņš izlēma doties pie Džeikobsu ģimenes.

Džeikobsi bija pirmie, kas viņam palīdzēja viņa lielajā ceļā. Pirmie, kas viņu pavadīja viņa slavas gājienā. Džeikobsu ģimene bija bijusi kaut kas nesalīdzināms, viņi bija lieliski, labāki par visu, kas viņam bija bijis iepriekš. Bet pēc viņiem ttja Līdsi.

Un nu, kad viņa spēks un elegance auga augumā, bija Šērmentij kārta ienākt viņa dzivē, un līdz ar viņiem pavērsies jauna pakāp», ko sniegs infrasarkanās gaismas filma. Ļoti daudzsološi.

29. nodala.

Lai dabūtu kāroto, Frānsiss Dolarhaids bija spiests iziet ārpui savas parastās teritorijas Geitvejas filmu attīstīšanas firmā.

Dolarhaids vadīja lielāko no piecām Geitvejas nodaļām - viņi bija atbildīgs par šaurfilmu attīstīšanu.

Geitvejā bija vēl trīs nodaļas: vienā attīstīja fotouzņēmumus, otic kopēja šaurfilmas videokasetēs, un trešajā attīstīja mazu reklānv aģentūru filmas.

1979. gadā Geitvejai bija izdevies izvilkt lielu lomu nedaudz duļķainajos Pentagona ūdeņos. Firma noslēdza līgumu ar enerģētikas ministriju un armiju par jaunu emulsiju attīstīšanu un izmēģināšanu, lai uzlabotu filmēšanu infrasarkanajā spektrā, i

Enerģētikas ministrijai bija nepieciešamas īpaši jūtīgas filmas, ai kurām tā varētu pētīt siltumizolāciju, bet Pentagons, protams, gribēja spiegot arī tumsā.

Sakarā ar to Geitveja 1979. gadā sev kaimiņos nopirka nelielu ķīmijas firmu, lai tās telpās veiktu vajadzīgos izmēģinājumus.

Pusdienas pārtraukumā Dolarhaids aizstaigāja līdz šai firmai, metot lielus iīkumus visām peļķēm, kurās atspoguļojās zilās debesis. Kopš Launda nāves viņš bija lieliskā garastāvoklī.

Ķīmiķi laikam bija devušies pusdienās.

Dolarhaids meklētās durvis atrada koridoru labirinta galā. Uz durvīm bija plāksne ar uzrakstu: "Uzmanību. īpaši jūtīgi infrasarkanās gaismas materiāli. Gaismu iedegt aizliegts! Nesmēķēti Karstus dzērienus iekšā nenest!" Virs plāksnes dega sarkana lampa.

Dolarhaids nospieda podziņu un iedegās zaļa lampa. Viņš iegāja gaismas slūžās un pieklauvēja pie iekšējām durvīm.

-  Iekšā! - Tā bija sievietes balss.

Vēsums, necaurredzama tumsa. Ūdens burzguļošana, Dolar- haidam pazīstamā attīstīja D-76 smarža un vēl - parfīma aromāts.

-  Es esmu Frānsiss Dolarhaids. Es atnācu žāvētāja dēļ.

-Ak, jā. Labi. Piedodiet, ka es runāju ar pilnu muti. Es te tikko vēl ēdu pusdienas.

Atskanēja papīra čaukstoņa, pēc tam kaut kas tika iemests papīrkurvī.

-      Vispār, tas žāvētājs bija vajadzīgs Fergisonam, - baiss stāstīja tumsā. - Viņš patlaban ir atvaļinājumā, bet es zinu, kur viņš to grib likt. Vai jums Geitvejā tāds ir?

-Mums ir pat divi. Viens ir lielāks, otrs - mazāks. Viņš neteica, cik daudz viņam ir vietas. - Dolarhaids jau pirms pāris nedēļām pie ziņojumu dēļa bija lasījis zīmīti par problēmām ar žāvētāju. Zīmīte tur vēl joprojām bija piesprausta.

-Ja jums ir kāds brīdis laika, tad es jums tūlīt parādīšu.

-  Labi.

-Nostājieties ar muguru pret durvīm, - viņas balss pēkšņi skanēja kā skolotājai, kura lasa visiem jau sen apnikušu lekciju. - Tad pasperiet trīs soļus uz priekšu, līdz sajutīsiet zem kājām flīžu grīdu. Tur pa kreisi no sevis jūs atradīsiet ķebli.

Viņš darīja tā, kā viņa bija teikusi, un apsēdās uz ķebļa. Nu viņš bija viņai tuvāk un varēja dzirdēt, kā viņai kustoties klusi čab laboratorijas priekšauts.

-      Jauki, ka jūs atnācāt, - viņai bija skaidra balss ar nedaudz metālisku pieskaņu.-Jūs taču esat šaurfilmu attīstīšanas laboratorijas vadītājs tur, Geitvejā.

-Mhm.

-Tas pats "misters Dī", kurš taisa lielu troksni, ja pasūtījums nav pareizi noformēts?

-  Tas pats gan.

-      Es esmu Reba Makleina. Es ceru, ka mēs šeit neesam kaut ko izdarījuši nepareizi.

-       Mani tas viss vairs neskar. Es tikai vadīju tumšās kameras projekta darbus, kad mēs nopirkām šo firmu. Es nebiju šurp nācis vismaz pusgadu. - Viņš parasti nekad nemēdza izteikt uzreiz tik daudz vārdu, taču tumsā viņam viss šķita daudz vieglāk.

-      Vēl tikai vienu minūti, un mēs varēsim ieslēgt gaismu. Vai jums ir līdzi kāds mērs?

-Jā, es jau paņēmu līdzi.

Dolarhaids bija sajūsmā par iespēju runāt ar sievieti pilnīgā tumsā/Viņš dzirdēja, kā viņa kaut ko meklē savā rokassomiņā, tad noklakšķēja pūdernīca.

Viņu patiesi sarūgtināja modinātāja signāls, kurš vēstīja, ka var ieslēgt gaismu. %

- Tā, - viņa teica. - Tagad es visu šo mantu aiznesīšu uz "melno caurumu".

Viņš sajuta vēsumu un dzirdēja, kā viņa aizvēra ar gumiju izolētās durvis, pēc tam atskanēja vakuumiekārtas šņāciens. Kad viņa pagāja tam garām, gaisa vilnis atnesa svaigu, patīkamu sievietes smaržu.

Dolarhaids pielika pirkstu savamdegungalam un, ieņēmis domīgu pozu, gaidīja, kad iedegsies gaisma.

Un tad viņš viņu ieraudzīja. Viņa stāvēja pie durvīm un smaidīja apmēram tai virzienā, kur sēdēja viņš. Viņas acis kustējās zem nepaceltajiem plakstiņiem reflektīvi, it kā meklējot.

Stūrī viņš ieraudzīja viņas balto spieķi. Viņš noņēma roku no sejas un pasmaidīja.

-Vai esdrīkstu paņemt kādu no jūsu plūmēm?-viņš jautāja. Dažas plūmes stāvēja uz galdiņa, pie kura viņa bija strādājusi.

- Protams. Tās ir patiešām labas.

Reba Makleina bija ap 30 gadus veca sieviete ar patīkamu, bet apņēmīgu seju. Deguna vidū viņai bija redzama neliela, sen sadzijusi zvaigžņveidīga rēta. Viņas mati bija veca zelta vai nobriedušu kviešu krāsā. Pāža matu griezums likās nedaudz nemoderns, bet viņai piestāvēja. Seju un rokas klāja jauki vasaras raibumi. Katrā ziņā vēsās laboratorijas sterila josapstākļosviņaatgādināja burvīgu rudens dienu.

Viņš varēja viņu nesamulstot nopētīt. Viņa skatiens tika viņai klāt tikpat netraucēti kā gaisam. Viņa bija neaizsargāta pret uzmācīgiem skatieniem.

Kad Dolarhaids runāja ar kādu sievieti, parasti jutās tā, it kā karstas adatas durtos viņa ādā. Šīs adatas viņam parādīja, uz kuru viņa ķermeņa punktu, viņaprāt, ir vērsts šīs sievietes skatiens. Un, pat ja sieviete novērsās, viņam bija jābaidās, ka kāda tuvumā esoša virsma ir pietiekami gluda, lai viņa varētu redzēt tā spoguļattēlu. Viņš vienmēr pievērsa uzmanību visām gludajām virsmām un lieliski orientējās gaismas laušanas leņķos.

Taču pašlaik viņa āda bija patīkami vēsa. Toties viņas āda bija vasaras raibumiem nosēta, bet roku locītavu iekšpusē tā blāvi vizēja kā perlamutrs.

-  Es jums parādīšu telpu, kur Fergisons grib iekārtot žāvētāju, - viņa skaidroja. - Mēs tagad varētu to izmērīt.

To viņi arī izdarīja.

-      Vai es drīkstu jums kaut ko palūgt, - Dolarhaids iesāka, kad viņi bija visu izmērījuši.

-  Bet protams.

-       Man vajadzīga infrasarkanās gaismas filma, turklāt ar lielu jūtību.

-      To jums vajadzēs uzglabāt ledusskapī un arī pēc uzņemšanas turēt aukstumā līdz attīstīšanai.

-  Es zinu.

-       Vai jūs nevarētu man pateikt, kādas ir citas prasības, lai es varētu izvēlēties atbilstīgu…

-      Attālums apmēram divarpus metri, ar dažiem filtriem virs lampām. - Tas stipri izklausījās pēc slepenas novērošanas, tāpēc viņš pasteidzās piemetināt.-Tā vajadzīga zooloģiskajam dārzam. Viņi grib filmēt naktsdzīvniekus.

-       Tie gan sadomājuši filmēt kaut ko pavisam noslēpumainu, ja viņiem neder parastās infrasarkanās filmas.

-  Mmmm-hmmmmm.

-      Es esmu pārliecināta, ka varēšu sameklēt jums kaut ko piemērotu. Bet vai jūs zināt, ka liela daļa mūsu materiālu pieder drošības dienestiem? Jums vajadzēs parakstīties, ka esat saņēmis no mums šādus materiālus.

-  Pats par sevi saprotams.

-  Kad jums tā vajadzīga?

-  Kaut kad ap divdesmito datumu, katrā ziņā ne vēlāk.

-      Šķiet, man nevajag jums atgādināt, ka, jo jūtīgāks ir materiāls, jo grūtāk ar to strādāt. Jums jāsagādā termosi, sausais ledus un viss pārējais. Atnāciet pēcpusdien ap četriem, tad te tiks demonstrēti izmēģinājuma kadri, un jūs varēsiet izvēlēties, kura emulsija jums labāk der.

-  Labi, es atnākšu.

Pēc tam, kad Dolarhaids bija prom, Reba Makleina saskaitīja plūmes. Viņš bija paņēmis vienu.

Kāds īpatnējs cilvēks, šis Dolarhaids! Viņa balsī viņa nebija saklausījusi nekādu samulsumu vai līdzjūtīgu iesvepstēšanos, kad viņa bija ieslēgusi gaismu un viņš ieraudzījis, ka viņa ir akla. Iespējams, ka viņš to bija jau zinājis. Bet varbūt-un tas viņai patiktu daudz labāk - viņš par to nelikās ne zinis.

Tas pārmaiņas pēc būtu patīkami.

30. nodaļa

Čikāgā pilnā gaitā ritēja Fredija Launda pēdējā - atvadu - izrāde. TATTLER neskopojās ar naudu un sarīkoja bēres jau nākamajā dienā pēc Launda nāves, lai ceturtdien, kad bija jāiznāk kārtējam TATTLER numuram, pagūtu tajā ievietot bēru fotogrāfijas.

Kā kapličā, tā arī pie zārka ceremonija ieilga.

Radio sprediķotājs nevarēja vien beigt runāt par visa dzīvā īslaicīgumu. Greiamu mocīja paģiras. Tāpēc viņam bija grūti koncentrēties un novērot bēru viesus.

Noīrētais koris, atrazdamies TATTLER fotogrāfu un divu televīzijas brigāžu uzmanības centrā, cītīgi atkalpoja savu algu. Pa to laiku policijas fotogrāfi, kuriem bija izsniegtas preses caurlaides, fotografēja visus klātesošos.

Greiams pūlī pamanīja dažus kriminālmeklēšanas nodaļas darbiniekus. Visi pārējie cilvēki šajās bērēs viņam bija sveši.

Launda uzticamā draudzene Vendija, "Wendy City" īpašniece, izcēlās pārējo vidū. Viņa sēdēja zem audekla jumta blakus zārkam. Greiams tiktikko viņu pazina. Viņas blondajā parūkā bija rūpīgi ieveidota atturīga frizūra, un viņai mugurā bija elegants melns kostīms.

Pēdējās dziesmas laikā viņa piecēlās, graciozi pienāca pie zārka, nokrita ceļos un, izplestās rokas iegremdējusi milzu hrizantēmu pušķos, zibspuldzēm mirgojot, nolieca galvu uz zārka vāka.

Bēru viesi gandrīz pilnīgi klusēdami devās pāri izmirkušajam zālājam uz kapsētas vārtiem.

Greiams gāja aiz Vendijas. Pa režģos kaltajiem vārtiem bija redzams pūlis - tur daudzi nelūgti ziņkārīgie kāri vēroja notiekošo.

- Kā jūs jūtaties? - Greiams uzrunāja Vendiju.

Viņi apstājās starp diviem kapu pieminekļiem. Viņas acis bija sausas, tikai skatiens pauda spītu.

-      Labāk nekā jūs, - viņa atteica. - Jūs laikam vakar esat tā drusku dzēris, vai ne?

- Jā. Vai kāds ir parūpējies par jums?

-      Policija man piešķīra divus sargus. Un klubā slaistās daži pārģērbti policisti. Tur mums pašlaik iet karsti. Parasti tik daudz trako vienlaicīgi nemēdz būt.

-Man ļoti žēl, ka viss tā sanāca. Jūs… tas bija lieliski, kā jūs pret viņu izturējāties slimnīcā. Man tas ļoti patika.

Viņa pamāja.

-      Fredijs bija prīmā zēns. Viņš patiešām nebija pelnījis tādu galu. Liels paldies, ka jūs mani pie viņa ielaidāt. - Viņas acis zem tumši iekrāsotajiem plakstiem domīgi skatījās tālumā. Tad viņa atkal pievērsās Greiamam.

-       Vispār, es no TATTLER dabūju diezgan pieklājīgu naudas summu. Jūs laikam tikko par to domājāt, vai ne? Par interviju un fotogrāfijām pie zārka. Bet es nedomāju, ka Fredijam tas nepatiktu.

-  Fredijam nepatiktu, ja jūs tādu iespēju būtu palaidusi garām.

-Jā, es arī tā domāju. TATTLER gan ir nekaunīga iztapoņu avīze,

bet maksāt mēdz labi. Mani centās pielauzt, lai es pateiktu, ka jūs apzināti iegrūdāt Frediju Kodēja nagos-tāpēc, ka nofotografējāties kopā ar viņu. Runa ir par to bildi TATTLER, kurā jūs esat uzlicis roku Fredijam uz pleca. Es tam nepiekritu. Varbūt viņi kaut ko tādu nodrukās, bet ziniet, neko tādu es netiku teikusi.

Greiams klusēja, un viņa pētoši raudzījās viņam acīs.

-      Var jau būt, ka Fredijs jums diez kā nepatika… Un kas par to? Jūs taču nebūtu palaidis garām iespēju Kodēju noķert, ja domātu, ka viņš varētu Fredijam uzbrukt, vai ne?

-  Protams, Vendij, es tur būtu ierīkojis tādas lamatas!

-      Vai jums jau ir kaut jel kādi panākumi? Runā gan daudz, bet neko prātīgu nedzird.

-Taisnību sakot, mēs vēl joprojām taustāmies kā pa tumsu. Ir pāris detaļu, ko tehniķi ir izpētījuši laboratorijās, un mēs tās tagad pārbaudām. Tas zellis ir nolādēti piesardzīgs, un arī veiksmes viņam līdz šim nav trūcis.

- Vai jums tā ir?

-Kas?

- Veiksme.

-  Kādreiz jau gadās.

-      Fredijam nekad neveicās. Lai gan šoreiz viņš bija pārliecināts, ka izvilcis lielo lomu. Viņam bija kolosāli plāni - un kabatā izcili līgumi.

-Jā, šoreiz viņam tiešām varēja labi veikties.

-      Vai zināt ko, Greiam? Ja jūs kādreiz - nu, jūs jau zināt - ja jums sagribas tā kārtīgi ieskatīties glāzītē, tad varat katrā laikā to darīt pie manis.

-  Paldies.

-  Bet pa ielām gan labāk staigājiet tikai skaidrā.

-Noteikti.

Divi policisti atbrīvoja Vendijai ceļu cauri pūlim. Kāds vīrietis, kam mugurā bija krekls ar uzrakstu "Kodējs ir prīmā - vienai naktij kā reizē!", nosvilpās Vendijai pakaļ, bet kāda sieviete, kura turpa blakus stāvēja, iecirta viņam par to pliķi.

Milzu policists iestūķējās Vendijai blakus viņas mazās mašīnītes sēdeklī un abi aizbrauca. Otrs policists tiem sekoja privātā mašīnā.

Šajā karstajā pēcpusdienā likās, ka visa Čikāga ož kā ugunsdzēsēju šļūtene pēc ugunsgrēka.

Greiams jutās vientuļš un zināja arī, kāpēc. Pēc bērēm bieži rodas vēlēšanās pēc seksa - tā ir dabiska vajadzība it kā uzsist nāvei ar knipi pa degungalu.

Vējš pasvieda viņam zem kājām novītušus ziedus no kāda kapa. Kādu brīdi Greiams drūmi domāja par palmām, kas šūpojās sāļajā jūras vējā, un viņš pēkšņi vēlējās atgriezties mājās, lai gan zināja, ka viņam nekur nebūs māju, kamēr Drakons turpinās savus briesmu darbus.

31. nodaļa

Infrasarkanās gaismas jūtīgo materiālu laboratorijas kinozāle bija pavisam maza: piecas atliecamo krēslu rindas un vēl eja pa vidu.

Dolarhaids ieradās stipri vēlu. Rokas uz krūtīm sakrustojis, viņš nostājās pie durvīm un vēroja, kā uz ekrāna dažādās spilgtuma pakāpēs zibēja melnbaltas un krāsu filmas: tās praksē parādīja jaunās emulsijas īpašības.

Dendridžs - jauns cilvēks, kurš bija atbildīgs par emulsiju izmēģinājumiem, kļuva nedrošs. Dolarhaida profesionālā kompetence nebija apstrīdama. Geitvejā viņš bija atzīts lietpratējs tumšās kameras jautājumos, un visi zināja, ka viņš ir ļoti piekasīgs.

Dendridžs nebija viņam lūdzis padomu jau vairākus mēnešus, jo Geitvejā bija sākusies sīva konkurences cīņa.

- Reba, esiet tik laipna, nosauciet attīstīšanas datus paraugam, ē, teiksim… numur astoņi, - Dendridžs teica.

Ar savu rakstāmdēli klēpī Reba sēdēja krēslu rindas galā. Viņas pirksti pustumsā viegli nolasīja prasītos skaitļus, un viņas skaidrā balss pastāstīja visu par attīstīšanas procesa īpatnībām: izmantotajām

ķimikālijām, temperatūru un laiku, kā arī uzglabāšanas apstākļiem pirms un pēc uzņemšanas.

Infrasarkanās gaismas Filma ir jāattīsta pilnīgā tumsā. Viņa veica visus darbus, kas bija paredzēti tumšajā kamerā, atzīmēja katra parauga kodu un pierakstīja grāmatā datus par to attīstīšanu. Nebija nekādu šaubu, ka viņa ir piemērota šim darbam.

Paraugu demonstfēšanas dēļ drusku aizkavējās darba laika beigas.

Kad citi cēlās promiešanai, Reba Makleina palika sēžam. Dolarhaids pasveicināja viņu no zināma attāluma, kamēr pārējie vēl nebija izgājuši no telpas. Tad viņš uzmanīgi piegāja viņai pavisam tuvu. Viņš negribēja izraisīt viņā sajūtu, ka tiek novērota.

-  Es jau domāju, ka jūs vairs neatnāksiet.

- Man sabojājās mašīna. Tāpēc es aizkavējos.

Spožajā gaismā viņš saskatīja celiņu viņas matos un tīro galvas ādu.

-Vai jūs redzējāt paraugu C-1000?

-Jā, redzēju.

-       Kolēģi domā, ka tas ir gluži piemērots. Katrā gadījumā, ar šo materiālu strādāt ir daudz vienkāršāk nekā ar sēriju 1200. Kā jūs domājat, vai tas jums derēs?

-  Katrā ziņā.

Viņai bija līdzi rokassomiņa un viegls lietusmētelis. Dolarhaids pagājās sānis, kad viņa iznāca ejā telpas vidū ar savu balto spieķi rokā. Nelikās, ka viņa gaidītu kādu palīdzību. Viņš to viņai arī nepiedāvāja.

Dendridžs pabāza galvu pa durvīm.

-      Reba, piedodiet, betMērsijai trakoti jāsteidzas. Vai jūs varēsiet pati tikt mājās?

Viņas vaigi nedaudz nosarka.

-  Paldies, Denij, es ļoti labi tieku galā pati.

-      Ja tā nebūtu, tad es noteikti pats aizvestu jūs uz mājām, Reba, lai gan es jau tāpat stipri kavējos. Ja jūs varētu kaut kā citādi? Mister Dolarhaid, varbūt jūs…

- Denij, gan es tikšu mājās!

Viņa centās neizrādīt dusmas. Tā kā viņa nepazina vaibstu nianses, tad viņas seja neko nepauda. Tā bija mierīga un bez saspringuma, taču viņu nodeva sārtums.

Dolarhaids to visu vēroja ar savām aukstajām, dzeltenajām

acīm, un viņam bija pilnīgi skaidrs, ka Dendridža skaļi deklarētā, paviršā līdzjūtība Rebai šķita kā spļāviens sejā.

-  Es jūs aizvedīšu, - viņš diezgan vēlu attapās.

-Liels paldies, bet tas nav vajadzīgs,-viņa patiešām bija cerējusi uz šādu Dolarhaida piedāvājumu un bija arī domājusi to pieņemt. Taču viņai bija nepatīkami, ka kāds jūtas spiests piedāvāt viņai savu palīdzību. Šim idiotam Dendridžam bija talants visu sabojāt-tagad viņai nāksies braukt ar autobusu. Viņai bija nauda, lai nopirktu biļeti, viņa zināja ceļu, un vispār - viņa varēja tikt visur, kur vien vēlējās.

Viņa aizkavējās dāmu tualetē, līdz visi bija atstājuši ēku. Durvju sargs viņu izlaida ārā.

Reba cauri autostāvvietai gāja uz autobusa pieturu, orientēdamās pēc trotuāra. Lietusmēteli viņa bija uzmetusi uz pleciem un veikli izvairījās no peļķēm, kuras uztaustīja, viegli pašļakstinotar spieķa galu.

Dolarhaids vēroja viņu no sava pikapa. Viņš pats nesaprata savas izjūtas. Ja uz visu to paraudzījās reāli, tad šādas izjūtas varēja izrādīties viņam liktenīgas.

Kādu mirkli viņam šķita, ka peļķēs, mašīnu logu tīrītājos un karosērijā atmirdzējušiesaules stari izskatās pēc spožām, draudīgām šķērēm.

Taču viņas baltais spieķis iedvesa viņā dīvainu mieru. Šis spieķis pamazām it kā uztvēra šķēru radīto gaismu un aizvāca tās no Dolarhaida redzes loka. Viņš saprata, cik viņa ir nekaitīga, un tas viņam bija liels mierinājums. Viņš iedarbināja motoru.

Reba izdzirdēja aizsevis ierūcamies mašīnu. Tagad viņš pavisam lēni brauca viņai nopakaļ.

- Tas ir tik mīļi no jums, ka gribat mani aizvest. - Viņa smaidot pamāja un tipināja tālāk uz pieturu.

-  Kāpiet taču iekšā. Es jūs aizvedīšu mājās.

-  Paldies, bet es vienmēr braucu ar autobusu.

- Dendridžs ir stulbenis. Nāciet vien šurp. - "Ko šādā situācijā mēdz teikt?"- Es priecāšos, ka varēšu jūs aizvest. Viņa apstājās un dzirdēja, ka viņš izkāpj no mašīnas.

Vairums cilvēku nezināja, kā izturēties, tāpēc parasti satvēra viņu aiz rokas. Taču aklajiem, tāpat kā jebkuram citam cilvēkam, nepatīk, ka viņus ar enerģisku rāvienu izsit no līdzsvara un liek streipuļot aiz sevis. Tādos brīžos viņa jutās kā uz svariem, kas ļurkājas. Reba par visu vairāk dzīvē nevarēja ciest streipuļošanu kādam pie rokas.

Viņš viņai nepieskārās, tāpēc viņa pēc kāda brīža teica:

-  Būs laikam labāk, ja es piekeršos jums pie rokas.

Viņai bija nācies saskarties ar neskaitāmām rokām, bet Dolarhaida roka viņas pirkstiem sagādāja patīkamu pārsteigumu. Muskuļi bija cieti kā ozolkoka kāpņu parocenis.

Viņa nevarēja nojaust, kas viņam bija sevī jāpārvar, lai atļautu viņai pieskarties sev.

Pikaps likās ērts un augsts. Viņai likās, ka apkārtējie trokšņi un atbalsis ir savādāki nekā parastā vieglajā automašīnā, tāpēc viņa nosēdās uz sēdekļa pašas maliņas, līdz Dolarhaids viņai aplika drošības jostu. Josta spieda viņai vienu krūti, tāpēc viņa to sakārtoja, līdz josta iegūla krūtīm pa vidu.

Brauciena laikā viņi tikpat kā nesarunājās. Gaidot pie sarkanās gaismas, viņš varēja viņu netraucēti vērot.

Viņa apdzīvoja pusi no divu ģimeņu mājas klusā ielā netālu no Vašingtona universitātes.

-Vai jūs nevēlētos ienākt uz kādu glāzīti? - viņa jautāja.

Dolarhaids visas savas dzīves laikā nebija bijis pat ne ducī privātu dzīvokļu. Pēdējo desmit gadu laikā viņš bija bijis četros: savā, pavisam īsu brīdi pie Ailīnas, tad pie Džeikobsiem un Līdsiem. Citu cilvēku mājokļi viņam bija kaut kas ārkārtīgi eksotisks.

Reba juta, ka pikaps sašūpojās, kad viņš izkāpa. Atvērās durtiņas viņas pusē. Viņa jau iekāpjotbija jutusi, ka vadītāja kabīne atrodas diezgan augstu no zemes, tomēr nedaudz paklupa un atsitās pret Dolarhaidu. Viņai pirmajā mirklī likās, ka ir atsitusies pret koku. Viņš bija daudz smagāks un kompaktāks, nekā viņai bija licies, spriežot pēc soļiem un balss. Spēcīgs, tomēr ar tikvieglugaitul Viņa reiz Denverā bija iepazinusies ar kādu futbolistu, kurš bija piekritis uzstāties kopā ar dažiem akliem bērniem kampaņas "Kopīgais ceļš" reklāmas raidījumā…

Tiklīdz Reba bija pārkāpusi savas mājas slieksni, viņai spieķi vairs nevajadzēja. Viņa pēkšņi sāka kustēties brīvi un bez bažām, ieslēdza mūziku un pakāra savu mēteli.

Dolarhaidam vajadzēja sev atkal un atkal atgādināt, ka viņa ir akla. Ciemošanās citacilvēka dzīvoklī viņam bija liels pārdzīvojums.

- Vai nevēlaties kādu džinu ar toniku? - viņa piedāvāja.

-  Labāk tikai toniku.

- Varbūt jūs gribētu kādu sulu?

- Nē, pietiks ar toniku.

-Jūs laikam vispār nedzerat?

-  Nē.

-       Nāciet labāk man līdzi uz virtuvi. - Viņa atvēra ledusskapi. J Varbūt jūs vēlētos, - viņas rokas ātri pārbaudīja ledusskapja saturu,- vienu gabalu tortes? Man ir riekstu torte, ļoti garda.

-  Paldies, labprāt.

Viņa izņēma torti no ledusskapja un nolika to uz ēdienu gatavojamā galdiņa blakus izlietnei.

Izpletuši roku pirkstus tieši virs tortes, viņa rādītājpirkstus novietoja tādā pozīcijā, kas atbilstu trijiem un deviņiem pulksteņa ciparnīcā, tad īkšķiem saskaroties noteica, kur ir tortes vidus, un iesprauda tur tikko no paciņas izņemtu zobu bakstāmo irbulīti.

Dolarhaids mēģināja sākt sarunu, lai Reba nenojaustu, ka viņš to tik nepieklājīgi vēro.

-Cik ilgi jūs jau strādājat firmā?-viņš rūpīgi izvēlējās vārdus, kuru izruna viņam nesagādāja grūtības.

-Trīs mēnešus. Vai jūs to nezinājāt?

- Es vairs neko nezinu par jūsu nodaļu.

Vipa pasmīnēja.

-      Šķiet, ka jūs ar savu tumšās kameras koncepciju esat dažam labam uzminis uz varžacīm. Tehniskais personāls uzskata, ka jūs esat tik gudrs, ka bail. Instalācija darbojas lieliski, un visur, kurtas ir vajadzīgs, atrodas kontakti. Nekur citur to nav tik daudz - veseli divdesmit divi, un tie atrodas tieši tur, kur tie ir vajadzīgi.

Viņa uzlika kreisās rokas rādītājpirkstu uz zobu bakstāmā, kamēr īkšķis palika uz tortes kārbas malas, un nogrieza viņam gabalu. Naža kustības virzienu viņa regulēja ar kreiso rādītājpirkstu.

Viņš skatījās, cik veikli viņa rīkojas ar spožo nazi. Brīnišķīgi, ka var tā pēc patikas ilgi vērot sievieti. Ne jau bieži rodas iespēja otra cilvēka klātbūtnē skatīties uz to, ko patiešām grib redzēt…

Pēc tam, kad viņa bija sev ielējusi krietnu džina devu kopā ar toniku, viņi devās uz dzīvojamo istabu.

Dolarhaids apēda tortes gabalu trīs kodienos un stīvi sēdēja uz dīvāniņa; viņa gludi atsukātie mati blāvi vizēja lampas gaismā un varenās ķetnas rāmi atdusējās klēpī.

Viņa atbalstīja galvu pret krēsla augsto atzveltni un uzlika kājas uz ķeblīša.

-  Kad zvēru dārzs grib filmēt naktsdzīvniekus?

-  Droši vien nākamajā nedē|ā. - Dolarhaids bija priecīgs, ka nebija aizmirsis piezvanīt uz zooloģisko dārzu un piedāvāt filmu. Var gadīties, ka Dendridžs to visu pārbauda.

- Zvēru dārzs laikam ir kaut kas fantastisks. Es biju tur aizgājusi ar māsu un viņas meitiņu, kad viņas man palīdzēja atgriezties dzīvē. Tur bija nožogota vieta, kur varēja tuvoties dzīvniekiem, un es drīkstēju aptaustīt lamu. Tas bija interesanti, bet tas aromāts, zināt… man nācās apmainīt blūzi, citādi es no tā netiku vaļā.

Tas jau sāka izskatīties pēc īstas sarunas. Nu viņam kaut kas bija jāsaka vai jāiet prom.

-  Kā jūs nonācāt šai firmā?

-Denverasaklo institūtā bija izlikts sludinājums uz ziņojumu dēļa. Es agrāk tur strādāju. Kad firmai bija izdevies noslēgt līgumu ar Pentagonu, tai nācās apsolīt, ka pieņems darbā noteiktu skaitu "neizdevīgo" darbinieku. Vai zināt, viņiem izdevās astoņās brīvajās darba vietās pieņemt sešas sievietes, divus melnos, divus meksikāņus, vienu aziātu, vienu stostiķi un mani. Protams, mums katram atbilst vismaz divas no šīm "neizdevīgo" kategorijām.

- Bet jūs taču esat vērtīga darbiniece, kura pilnībā spēj nopelnīt savu algul

- Tāpat arī pārējie. Firma savu naudu lieki netērē.

- Un ko jūs darījāt pirms tam? - Viņš bija sācis nedaudz svīst. Šāda saruna viņam prasīja milzīgu sasprindzinājumu. Vienīgi atkal apskatot Rebu, viņš nomierinājās. Viņai bija glītas kājas. Vietām viņa tām bija pat noskuvusi spalviņas. Pēkšņi viņam šķita, ka šīs kājas atrodas viņa rokās - un kļuvušas ļenganas.

- Pēc skolas beigšanas es strādāju Denverā. Apmācīju cilvēkus, kuri tikko bija kļuvuši akli. Šis man ir pirmais darbs ārpasaulē.

-  Kā - ārpasaulē?

- Nu, vienkārši - dzīvē. Aklo institūtā es dzīvoju kā tādā mazā salā okeāna vidū. Es daudz domāju par to, ka mācu aklajiem, kā atgriezties dzīvē, bet pati turp neuzdrošinos doties. Vispār, es gatavojos strādāt ar bērniem un pieaugušajiem, kuriem ir runas defekti. Droši vien, ka es kādu dienu atgriezīšos pie šī darba.-Viņa iztukšoja savu glāzi. - Man pēkšņi ienāca prātā, ka man ledusskapī ir krabju kokteilis. Ļoti garšīgs. Es gan jums to aizmirsu piedāvāt uzreiz, bet es domāju, ka jūs tomēr varētu to nobaudīt.

-  M-hmmmmmmm.

- Vai jūs mājās gatavojat pats?

-  M-hmmmmmmm.

Uz viņas pieres parādījās vertikāla grumbiņa. Viņa pazuda virtuvē.

- Vai kafiju dzersiet? - vina sauca no turienes.

-A-ha.

Viņa kaut ko runāja par ēdieniem, nesaņemot nekādu atbildi. Atgriezusies dzīvojamajā istabā, viņa domīgā pozā atkal iekārtojās atzveltnes krēslā.

- Pirms mēs turpinām sarunu, mums jānoskaidro viena lieta, jā?

Klusums.

-Jūs jau labu brīdi man vairs neatbildat. Vai, precīzāk sakot, jūs pārstājāt runāt, kopš es teicu, ka gatavojos nodarboties ar pareizas izrunas mācīšanu. - Viņas tonis bija draudzīgs, taču noteikts. Nekādu viltus līdzjūtību viņa izrādīt netaisījās.

-      Es jūs varu saprast bez pūlēm, jo jūs visu izrunājat skaidri. Turklāt es uzmanīgi klausos. Vairums cilvēku ir ļoti neuzmanīgi un ik pēc brīža uzdod muļķīgus jautājumus: "Ko? Ko jūs tur teicāt?" Ja jums nav vēlēšanās runāt- lūdzu, tā ir jūsu darīšana. Bettomēr es ļoti ceru, ka jums patīk ar mani sarunāties. Jūs to spējat, un mani vispār interesē tikai tas, ko jūs sakāt, nevis - kā jūs runājat.

-M-hmmmm, vispār jā, - Dolarhaids klusi atbildēja. Neapšaubāmi, ka šī viņas īsā uzruna viņam nozīmēja daudz. Vai viņa bija viņu ierindojusi savā ķīniešu stostiķa un citu "vismaz divu kategoriju cilvēku" pulciņā? Vai viņam bija vēl kāda otra kategorija?

Kad viņa atkal ierunājās, viņš satrūkās aiz pārsteiguma.

-        Vai jūs man atļautu pieskarties savai sejai? Es labprāt pārliecinātos, vai jūs smaidāt. Bet varbūt dusmīgi raucat pieri? - un, nedaudz sastomījusies, viņa piebilda: - Es vienkārši gribētu zināt, vai man labāk nevajadzētu turēt muti.

Viņa pacēla roku un gaidīja.

"Interesanti, ko viņa iesāktu, ja es tagad viņai atkostu pirkstus," Dolarhaids nodomāja. Viņš to varētu izdarīt pat ar savu parasto ikdienas protēzi. Ja viņš ar papēžiem atspertos pret grīdu, ar visu ķermeņa svaru atbalstītos pret dīvāniņu un satvertu viņas roku cieši abās savējās, tad viņa nepagūtu laikā izrauties. Šņak, šņak, šņak, šņak - nu, īkšķi viņai varētu atstāt. Tortes mērīšanai.

Viņš satvēra viņas glīti veidoto, betdiezgan sastrādāto roku starp īkšķi un rādītājpirkstu, lai pagrieztu pret gaismu un apskatītu. Bez dažām svaigām brūcēm bija daudz nelielu vecu rētu. Viena no nesadzijušajām brūcēm bija radusies no apdeguma.

Pārāk tuvu mājām. Pārāk agri viņa tapšanas procesam. Turklāt viņš tad nevarēs uz viņu vairs skatīties.

Tā kā viņa bija izteikusi viņam šādu neiedomājamu prasību, tad droši vien neko par viņu nebija dzirdējusi. Laikam nekādas tenkas līdz viņai vēl nebija nonākušas.

-Pamēģiniet man vienkārši ticēt, ka es smaidu, - viņš ieteica. Vārdus viņš izrunāja ļoti rūpigi. Un viņa lūpas tiešām bija savilktas smaidā, tā ka viņa skaistie ikdienas zobi mirdzēja vien.

Viņš aizvirzīja viņas roku prom un ļāva tai nokrist viņas pašas klēpī. Roka noslīga, un pirksti, kā atraidīts skatiens, aptaustīja svārku raupjo audumu.

-  Es domāju, ka kafija būs ievilkusies, - viņa teica.

-      Man tagad jāiet. - Viņam bija tūlīt jātiek prom no šejienes, lai atpūstos no pārdzīvojumiem.

Viņa pamāja.

-Ja es jūs kaut kā aizvainoju, tad tas nebija mans nolūks.

-  Nekādā gadījumā.

Viņa palika krēslā un dzirdēja, kā aizveras durvis, viņam aizejot.

Tad Reba Makleina ielēja sev vēl vienu džinu ar toniku. Viņa uzlika Segovijas plati un iekārtojās uz dīvāniņa, kas vēl glabāja Dolarhaida silto nospiedumu. Arī gaisā vēl bija jūtama viņa klātbūtne - apavu krēms, jauna ādas siksna un labs odekolons.

Cik ļoti šis cilvēks ir ierāvies sevī! Viņa bija dzirdējusi šo to par viņu čukstam, taču spēja atcerēties tikai to, ka Dendridžs reiz teica vienam no saviem roklaižām: "Ak, šis maukas dēls Dolarhaids!"

Rebai intīmā dzīve nozīmēja ļoti daudz. Viņa bija kļuvusi akla jau bērnībā, un viņai nācās pārvarēt milzīgu barjeru, lai vispār gūtu kādus piedzīvojumus šai jomā.

Nekad viņa cilvēkos nevarēja būt droša par to, ka kāds viņu nenovēro. Bija ļoti patīkami, ka Frānsiss Dolarhaids respektēja viņas tiesības pašai uz sevi. Turklāt viņš nebija izrādījis viņai nekādu līdzjūtību. Tas arī viņai ļoti patika.

Džins viņu bija sasildījis.

Ģitāras spēle viņu pēkšņi sāka kaitināt, un viņa uzlika valšus.

Trīs grūti mēneši jaunā vietā. Ar tuvojošos ziemu, kad nebūs viegli ar spieķi atrast ceļu starp kupenām un ielu. Taču Reba Makleina bija garkājaina, drosmīga sieviete, kura nevarēja ciest sevis žēlošanu.

Viņa piespieda sevi par to pat nedomāt. Viņa bija ļoti cieši apņēmusies dzīvot pilnvērtīgu dzīvi, lai cik grūti viņai arī klātos.

Zināmā mērā viņa jau ne reizi vien bija apdedzinājusies. Viņa neticēja nekādai labākai dzīvei pēc nāves un zināja, ka reiz beigs savas dienas kā visi: augšpēdus, ar caurulītēm nāsīs un mēmu jautājumu pašai sev:"Vai tas jau viss?"

Viņa zināja, ka viņai nekad neko neizdosies ieraudzīt, taču viņa varēja sajust citas lietas. Lietas, kas deva viņai prieku. Viņa bija gandarīta, ja izdevās palīdzēt saviem skolniekiem, bet doma, ka viņa par to no Dieva nesaņems ne apbalvojumu, nesodu, tikai vairoja viņas labsajūtu.

Saskarsmē ar citiem cilvēkiem viņa ļoti jūtīgi reaģēja uz tiem, kuri ar pārlieku centību padarīja viņu atkarīgu un tad viņai nācās streipuļot tiem līdzi. Viņa bija iepazinusi dažus tādus cilvēkus, jo tos viņas aklums tieši pievilka. Taču viņa tos uzskatīja par saviem ienaidniekiem, un pilnīgi pamatoti.

Reba zināja, ka daudzi vīriešu kārtas paziņas viņu uzskata par pievilcīgu sievieti. Ak Dievs, cik daudzi, aiz pleca viņu saņemdami, bija centušies viņu neuzkrītoši pačamdīt arī tālāk…

Rebai sekss ļoti patika, bet viņai jau sen attiecībās ar vīriešiem ■ bija nācies saskarties ar to, ka vairums no viņiem šausmīgi baidījās uzņemties kaut jel kādu atbildību. Attiecībās ar viņu šīs bailes kļuva pavisam lielas.

Viņai bija maz prieka no vīrieša, kurš kā vistu zaglis ielavījās viņas gultā un pēc tam no tās tāpat arī aizmuka.

Šai vakarā Ralfs Mendijs bija apsolījis atbraukt viņai pakaļ, lai viņi kaut kur kopā aizietu. Viņš ļoti bieži stāstīja par kādu savu piedzīvojumu jaunībā, pēc kura viņš vairs neticot īstai mīlai, un tik ļoti ievēroja piesardzību, ka Reba nevēlējās, lai šīs attiecības pārāk ieilgtu.

Vispār viņai Rajfs likās patīkams partneris, taču šobrīd viņa negribēja to satikt. Šodien viņai negribējās nesarunāties ar viņu, ne arī klausīties muļķībās, ko runāja cilvēki pie blakus galdiņiem.

Būtu tik brīnišķīgi, ja viņu iekārotu tāds cilvēks, kuram ir drosme savu cepuri noņemt vai nenoņemt tad, kad viņš pats to vēlas - nevis atkarībā no tā, kā "pieņemts". Tāds cilvēks, kas neizrādītu mūžīgi rūpes par viņu.

Frānsiss Dolarhaids bija atturīgs un vienlaikus arī tiešs, un viņam bija amerikāņu futbolista augums.

Viņa nekad nebija ne redzējusi, ne aptaustījusi zaķalūpu un šis vārds viņai neko neizteica. Viņai ienāca prātā, ka varbūt Dolarhaids ir iedomājies, ka viņa to saprot bez grūtībām tikai tāpēc, ka "aklajiem taču esotdivreiz labāka dzirde nekā mums". Tā bija plaši pazīstama aplamība. Droši vien viņai izdotos viņam ieskaidrot, ka aklie vienkārši uzmanīgāk klausās…

Bija tik daudz aplamu priekšstatu par aklajiem, ka viņa sāka prātot, vai arī Dolarhaidam ir šādi aizspriedumi. Piemēram, fakts, ka aklie nav tik apdāvināti kā redzīgie, taču, no otras puses, tie ir labāki cilvēki. Viņa par to varēja tikai rūgti pasmīnēt. Abi šie apgalvojumi bija pilnīgi aplami.

32. nodaļa.

Čikāgas policijas veiktā izmeklēšana bija visu žurnālistu pārspīlētas uzmanības centrā. "Vakara ziņas" bija jau sākušas skaitīt dienas līdz nākamajam pilnmēnesim. Vēl bija palicis vienpadsmit dienu.

Čikāgas ģimenēs valdošās bailes aizvien pieauga.

Kinoteātri reaģēja uz jauno baiļu vilni ar plašu šausmu filmu programmu. Šausmas fascinēja. Uzņēmīgais biznesmenis, kurš bija uzsācis T-kreklu ražošanu ar uzrakstu par Kodēju, tagad izlaida jaunu kreklu partiju ar uzrakstu: "Sarkanais Drakons ir prīmā -vienai naktij kā reizē!" Abus variantus izpirka vienlīdz labi.

Pēc Launda bērēm Džekam Kroufordam bija jāuzstājas preses konferencē kopā ar kādu augstu policijas ierēdni. Viņam bija norādījums no visaugstākajām instancēm: skaidri un saprotami parādīt, ka FIB nesēž rokas klēpī salicis. Taču viņš neko nevarēja pateikt skaidri un saprotami, jo viņam nebija, ko teikt.

Ja tagad izbazūnētu pa visu pasauli par tiem dažiem niecīgajiem pieturas punktiem, kuri iegūti ļoti specifiskas izmeklēšanas rezultātā, tad uz tiem mestos vai visa Amerikas policija un burtiski izbradātu pavisam melnu pat zemi ap šiem pieturas punktiem.

Visur, kur vien Greiams gāja, viņš satika kriminālmeklēšanas ierēdņus. Dūca kameras, šurpu turpu rikšoja policisti, un nepārtraukti klakšķēja un šņāca masu mediju tehniskā aprīkojuma jūklis. Viņam vajadzēja nekavējoties atrast mierīgu vietiņu.

Kroufords, kurš pēc preses konferences vēl joprojām bija uzbudināts, tumsai iestājoties, iekārtoja Greiamu kādā neizmantotā

zvērināto piesēdētāju istabā netālu no tiesas zāles.

Virs zaļi tapsētā galda bija zemu iekārta lampa. Pie tā ar saviem papīriem un fotogrāfijām bija iekārtojies Greiams. Viņš bija novilcis žaketi, noņēmis kaklasaiti un sagumis sēdēja pie galda. Viņa priekšā bija divas fotogrāfijas: ierāmēta Līdsu ģimenes bilde un blakus bez rāmja - Džeikobsu ģimenes uzņēmums.

Tas viss Kroufordam atgādināja toreadora saliekamo altāri, ko pirms vēršu cīņām var uzstādīt jebkurā viesnīcas istabā. Viņš dusmojās, ka Greiams līdz šim nemaz nav pievērsis uzmanību Launda nāves izmeklēšanai. Taču viņš nekādā gadījumā negribēja strīdēties ar Greiamu.

- Šeit jau izskatās kā biljarda salonā, - Kroufords, kā pa jokam, izmeta.

- Vai tu sadevi viņiem, kā nākas? - Greiams bija bāls, bet skaidrā. Kreisajā dūrē viņš bija sažņaudzis glāzi ar apelsīnu sulu.

- Mans Dievs, - Kroufords iestenējās. - Vai tad tas ir iespējams? Tas ir kā čurāt braucošā vilcienā, kaspilnā gaitā kratās: trāpīt podā nav nekādu izredžu!

- Vai ir kaut kas jauns?

- Policijas prezidentam pēc katra jautājuma lija sviedri, un galu galā viņš sāka kasīt sev bikšu priekšu. Ja netici, skaties "Vakara ziņas".

- Vai gribi apelsīnu sulu?

- Tikpat labi es varētu gribēt rulli dzeloņdrāšu.

-  Nu labi, man vairāk paliks, - Greiama seja bija saspringusi. Viņa acīs bija aizdomīgs mirdzums. - Kas ir ar benzīnu?

-Cik labi, ka mums ir mūsu brašā Liza Leika… Čikāgas apkārtnē ir 40 uzpildes stacijas, kurās var dabūt "Servcosupreme". Kapteiņa Osborna ļaudis tās jau apstaigā un prašņā par pikapiem un smagajām mašīnām, kuru vadītāji pēdējā laikā ir to ņēmuši. Līdz šim nekā nav, bet viņiem vēl jāizjautā pārējās maiņas. Tad nāk astoņi tuvākie štati ar 166 benzīna tankiem, kur arī var dabūt "Servco". Viņi šo štatu policijā jau ir pieprasījuši papildspēkus. Kaut nu tas zellis būtu maksājis ar kredītkarti! Tad mums vēl ir kaut neliela iespēja.

- Nav vis, ja viņš protar cauruli iesūkt kannā benzīnu no mašīnas bākas.

- Es lūdzu policijas prezidentu neizteikt nekādus mājienus par to, ka Kodējs varētu mitināties kaut kur šai apvidū. Cilvēki jau tā ir pārbijušies. Tagad te daudzas ģimenes māc bažas, ka to, kurš pārnāk mājās pēc nelielas iedzeršanas, radinieki pēc tam var meklēt morgā.

- Vai tu pats tici, ka viņš te kaut kur tuvumā dzīvo?

- Un tu ne? Tas taču ir pilnīgi skaidrs, Bili, - Kroufords paņēma Launda sekcijas protokolu un izvilka savas lasāmbrilles.

-    Galvas sasitums bija apmēram astoņas stundas vecāks par mutes ievainojumu. Bet tas savukārt bija iegūts dažas stundas pirms tam, kad Laundu ievietoja slimnīcā. Viņš gan bija apdedzis, bet pēc gļotādu stāvokļa viņi varēja noteikt laiku, kad Launds zaudējis lūpas. Viņi atrada arī hloroforma pēdas mutes dobumā. Vai tu domā, ka Kodējs viņu iemidzināja, pirms nokoda lūpas?

- Nekādā gadījumā. Viņš noteikti gribēja, lai Fredijs to justu.

-  Es arī tā domāju. Tātad skaidrs: vispirms viņš iegāza tam pa galvu-tas notika pazemes garāžā. Tad viņam to nācās iemidzināt ar hloroforma palīdzību, līdz viņi nebija tikuši tādā vietā, kur var trokšņot. Tad viņš to sakoda un pāris stundu laikā atveda atpakaļ, lai aizdedzinātu.

-  To visu viņš varēja izdarīt pikapa aizmugurē. Viņam tikai vajadzēja aizbraukt uz kādu nomaļu vietu, - Greiams iebilda.

Kroufords berzēja degunu, tāpēc viņa balss skanēja tā, it kā viņš būtu saaukstējies:

-Tu aizmirsti braucamkrēslu. Beverlija uz tā riteņiem atrada divu veidu paklāju škiedriņas: vilnas un sintētiskās. Sintētiskais materiāls, visticamāk, ir bijis pikapā, bet vai tu esi redzējis mašīnu, kurā būtu vilnas paklājs? Un cik daudz vilnas paklāju tu esi redzējis īrētos dzīvokļos? Noteikti, ka ne pārāk daudz. Bili, vilnas paklājs norāda uz privātmāju. Bet pelējums un netīrumi liecina par pagrabu.

-  Iespējams.

- Paskaties šurp. - Kroufords izvilka no somas ceļu karti. Tajā bija atzīmēti ne tikai attālumi, bet arī laiks, kāds jāpatērē, lai tos veiktu. - Fredijs bija pazudis apmēram piecpadsmit stundas un šai laikā guvis dažādus ievainojumus. No tā es varu izdarīt veselu rindu secinājumu. Es pats ļoti nelabprāt izmantoju šādus pieņēmumus, bet, ņemot vērā… par ko tu smejies?

-  Es tikai atcerējos, ko tu teici vienam klausītājam FIB ārējā dienesta kursos Kventiko, kad viņš teica, ka izmantojot savā darbā pieņēmumus.

-  Bet es neatceros. Katrā ziņā…

-       Tu viņam visu klātesošo priekšā teici, ka ar pieņēmumiem policijas izmeklēšanā nav ko iesākt.

-      Var jau būt, bet tagad beidzot uzklausi mani. Pieņemsim, ka viņam bija jāsaskaras ar Čikāgai parastajām transporta grūtībām, kad viņš kopā ar Laundu savā pikapā brauca ārā no pilsētas. Tad vēl atskaitīsim dažas stundas nomaļajā vietā, kur viņš sakoda Laundu. Iznāk, ka viņš dzīvo apmēram sešu stundu brauciena attālumā no Čikāgas. Tā kā ceļi visur navvienādi, tad mēs nevaram šo apvidu iezīmēt ar cirkuli, bet drīzāk ar viļņotu līniju.

- Viņš varēja arī nekur nebraukt.

-Varēja. Bettālāk kā sešu stundu brauciena attālumā no Čikāgas nokļūt gan viņš nevarēja.

-Tātad, izejot no tā, tu esi ierobežojis meklējumu telpu apvidū ap Čikāgu: tai skaitā tādas nieka pilsētiņas kā Milvoki, Medisonu, Dubuku, Peoriju, Sentluisu, Indianapolisu, Cincinati, Toledo un Detroitļj - visas jau es nosaukt nevaru.

-       Vēl mēs zinām, ka viņam ļoti agri bija jādabū TATTLER. Visticamāk, ka viņš pie tā tika jau pirmdienas vakarā.

- Čikāgā viņš to varēja dabūt bez kādiem sarežģījumiem.

-       Es zinu. Bet ārpus tās pirmdienas vakarā tas ir saistīts ar zināmām grūtībām. Man irto vietu saraksts, uz kurieni TATTLER sūta pa gaisu vai zemes ceļu jau pirmdienas vakarā. No tevis nosauktā pāri paliek vairs tikai Milvoki, Sentluisā, Indianapolisa, Cincinati un Detroita. Turklāt runa ir tikai par 90 kioskiem un grāmatu pārdotavām lidostās, kas darbojas visu nakti - protams, izņemot Čikāgu. Es jau devu rīkojumu ārējam dienestam visu to pārbaudīt. Iespējams, ka avīžu pārdevējs atcerēsies nepacietīgu pircēju pirmdienas vakarā.

- Varbūt vispār tas nav slikts gājiens ar zirdziņu, Džek.

Greiama domas nepārprotami bija kaut kur pavisam citur.

Ja Greiams būtu parasts izmeklētājs, tad Kroufords viņam noteikti piedraudētu pārcelt to darbā uz Aleutu salām. Tagad viņš tikai teica:

- Mans brālis šodien zvanīja. Mollija ir aizbraukusi.

- Zinu.

- Vai viņa atrada drošāku vietu?

Greiams nešaubījās, ka Kroufords ir lieliski informēts parMollijas atrašanās vietu.

- Viņa ir pie Vilija vecvecākiem.

-Viņi noteikti priecāsies redzēt zēnu pie sevis,-Kroufords gaidīja kādu reakciju no Greiama.

* Greiamam pat prātā nenāca atbildēt.

- Es ceru, ka viss ir kārtībā?

-      Džek, vai tad tu neredzi, ka es strādāju. Nē, nekas nav noticis. Viiia tikai bija palikusi drusku nervoza.

Greiams izvilka no bēru fotogrāfiju kaudzītes apakšas kādu ar auklu apsietu paciņu un ķērās pie mezglu atraisīšanas.

- Kas tas ir?

-      Papīri no Bairona Metkāfa, Džeikobsu advokāta. Braiens Kelers to pārsūtījis šurp. Neuztraucies, ar šo viss ir kārtībā.

-      Acumirkli, lūdzu, atļauj man par to pārliecināties, - Kroufords paciņu pagrozīja savās spalvainajās rokās, līdz atrada FIB Sprāgstvielu nodaļas vadītāja S.F. ("Semper Fidelis") Einsverta zīmogu un parakstu, kas apliecināja, ka sūtījums ir pārbaudīts ar fluoroskopu.

-  Nekad neaizmirsti par to. Nekad.

-  Es taču neaizmirstu, Džek.

- Vai tev to iedeva Česters?

■ Jā.

- Vai viņš tev parādīja zīmogu, pirms atdeva paciņu?

- Viņš pats to pārbaudīja un parādīja arī man.

Greiams pārgrieza auklu.

-Te ir visa Džeikobsu atstātā īpašuma sarakstu kopijas. Es lūdzu, lai Metkāfs tās atsūta salīdzināšanai ar Līdsu mantību.

-  Bet šādiem darbiem mums taču ir advokāti!

-       Es labāk gribu visu to izskatīt pats. Es taču neko nezinu par Džeikobsu ģimeni. Viņi bija tur ievākušies nesen. Kad ierados es, tad māja jau bija izremontēta, un viss īpašums aizvests uz noliktavu. Par Līdsiem man ir radies savs priekšstats, bet par Džeikobsiem - nē. Man jāuuzina par viņiem daudz vairāk. Man jāaizbrauc uz Detroitu parunāties ar cilvēkiem, kuri viņus labi pazina, turklāt es vēlreiz gribu pastrādāt dažas dienas Birmingemā.

.- Bet man vajag tevi šeit.

-       Tagad uzklausi mani, Džek. Jā, viņš nogalināja Laundu! Bet vienīgā viņa saikne ar Laundu bija tā, ko radījām mēs paši. Jā, policija ir ieguvusi dažus interesantus pavedienus, ar tiem lai tā tagad arī strādā. Launds viņam bija tikai nedaudz aizdevis dusmas, turpretī Līdsi un Džeikobsi reprezentēto, pēc kā viņš tiecas. Mums jāatrod tas, kas bija kopīgs abām ģimenēm. Ja mēs viņu kādreiz vispār noķersim, tad tikai tādā veidā.

- Nu labi, te tev būs Džeikobsu mantu saraksts, - Kroufords, plecus paraustīdams, teica. - Ko tu tur ceri atrast? Kam tu gatavojies pievērst uzmanību?

-  Visam kam, Džek. Šobrīd es pārbaudu, vai nav kāda saikne medicīnassakarā.-Greiams izvilka no pakas mantu apdrošināšanas formulāru. - Launds bija iesēdināts braucamkrēslā. Tam ir sakars ar medicīnu. Valērijai Līdsai sešas nedēļas pirms nāves tika izoperēta cista krūtī - atceries viņas dienasgrāmatu. Neapšaubāms sakars ar medicīnu. Tāpēc es sev jautāju, vai misis Džeikobsa nav nesen ārstējusies?

-Cik zinu, tad sekcijas protokolā par operācijas atstātām pēdām nekādu ziņu nebija.

- Es zinu, bet var taču ārstēties arī bez operācijas. Viņi nesen no Detroitas bija pārcēlušies uz jaunu dzīves vietu. Šajā situācijā mēs varējām pazaudēt kādas svarīgas pēdas. Ja viņai ir bijusi saskare ar medicīnu, tad papīros jāatrodas kādam rēķinam vai paziņojumam no apdrošināšanas sabiedrības.

-Vai tu iedomājies kaut ko tādu, kā savu vietu bieži mainošu ārstu vai slimnieku kopēju? Kādu, kas ir strādājis abās vietās-Atlantā un Birmingemā, bet varbūt arī Detroitā?

-  Ja esi kādu laiku pavadījis psihiatriskā klīnikā, tad gribot negribot var uzzināt par tādām lietām. Katrā ziņā es pilnīgi pieļauju iespēju, ka kādstrakonama iemītnieks pēc "izveseļošanās" mēģina tur strādāt par kopēju vai uzraugu, un tas viņam arī izdodas.

- Vai tu ēst gribi?

- Labāk mazliet vēlāk. Pēc ēšanas es kļūstu krietni vien slinkāks.

Projām ejot, Kroufords vēl atskatījās uz Greiamu. Zemu piekārtā

lampa padziļināja grumbas Greiama sejā, kad, fotogrāfijās redzamo upuru skatienu uzmundrināts, viņš studēja papīru kalnus. Telpā gandrīz varēja saost izmisumu.

Vai lietai nāca par labu tas, ka Greiams atteicās no aktīvas darbības? Kroufords nevarēja atļauties tērēt savu laiku, un arī līdzjūtība nevarēja ietekmēt viņa administratīvos lēmumus. Tomēr instinkts viņam lika atstāt Greiamu mierā.

33. nodaļa.

Dolarhaids trenējās ar hantelēm līdzdesmitiem vakarā. Kad viņa spēki bija galā, tad skatījās filmas un mēģināja gūtapmierinājumu.

Taču viņa nemiers nebija remdējams.

Satraukums bija kā auksta medaljona šūpošanās virs kailām krūtīm, īpaši tad, kad viņš domā ja parRebu Makleinu. Viņam vispār nevajadzētu domāt par Rebu Makleinu.

Saslējies savā ērtajā atzveltnes krēslā ar treniņā sakarsušu ķermeni, viņš skatījās televīzijā vakara ziņas, lai zinātu, kā sokas Fredija Launda slepkavības izmeklēšana.

Ekrānā bija redzams koris pie vaļējā kapa un tā priekšā Greiams. Viņš izskatījās trausls. Tādam nebūs grūti salauzt mugurkaulu. Tas bija labāk, nekā nogalināt. Tikai mugurkauls pēc pārlaušanas vēl drošības dēļ jāpagriež nedaudz riņķī. Tad uz nākamo izmeklēšanu viņš varēs braukt krēslā.

Nebija iemesla steigties. Lai Greiams pilnā mērā dabū izbaudīt bailes.

Dolarhaids aizvien pārliecinošāk apzinājās savu varu.

Preses konferences laikā Čikāgas policija gan "skaisti dziedāja", bet, lai kā viņi arī centās, bija skaidrs, ka izmeklēšana nekur tālu nav tikusi. Aiz mikrofonu meža sēdošajos Dolarhaids sazīmēja Džeku Kroufordu, kuru bija redzējis TATTLER fotogrāfijā.

TATTLER pārstāvis, kuru pavadīja divi miesassargi, paziņoja: "Šī tiklab brutālā, kā arī bezjēdzīgā vardarbība liks tikai skaļāk ieskanēties TATTLER balsij."

Dolarhaids nicīgi iesprauslojās. Var jau būt. Bet Fredijs balsi vairs nepacels.

Prese viņu jau pieklājīgi godāja par Drakonu. Viņa veikums bija tas, "ko policija līdz šim sauca par Kodēja pastrādātajām slepkavībām".

Vai tas nebija zināms progress?

Tad turpinājās vietējo ziņu pārraide. Kaut kāds uzpūtīgs stulbenis runāja no zooloģiskā dārza. Šo tipu nepārprotami sūtīja vienalga kur, lai tikai viņš būtu tālāk no redakcijas.

Dolarhaids jau bija pastiepis roku, lai izslēgtu televizoru, kad ekrānā parādījās cilvēks, ar kuru Dolarhaids tikai pirms pāris stundām bija runājis pa telefonu - zooloģiskā dārza direktors Dr.Frenks Vorfīlds, kurš bija ļoti priecīgs par Dolarhaida piedāvāto infrasarkano filmu.

Dr.Vorfīlds un zobārsts bija noliekušies virs iemidzināta tīģera rīkles. Dolarhaids labprāt būtu paskatījies uz tīģeri, bet pašapmierinātais reportieris stāvēja priekšā. Beidzot reportieris pakāpās sānis.

Dolarhaids bija atgāzies savā krēslā tik tālu, ka viņam nācās skatīties uz ekrānu pāri sava vareni muskuļotā krūšu kurvja velvei. Viņš ieraudzīja uz masīva operāciju galda nemaņā gulošo milzīgo tīģeri.

Pašlaik tīģerim tiekot apstrādāta nolūzuša zoba sakne, lai uz tās pēc dažām dienām uzliktu zelta kronīti, stāstīja muļķīgais reportieris.

Dolarhaids vēroja, kā abi vīrieši mierīgi darbojas ap draudīgajiem žokļiem.

-   Vai es drīkstu pieskarties jūsu sejai, - Reba Makleina bija jautājusi.

Viņš gribēja kaut ko pateikt Rebai Makleinai. Ja viņai būtu tikai maza nojauta par to, ko viņa gandrīz bija izdarījusi… Ja viņa būtu varējusi sajust tikai kādu dzirksti no Drakona spožuma… Taču tas nebija iespējams, ja vienlaicīgi gribēja saglabāt viņas dzīvību; turklāt viņi taču bija redzēti abi kopā. Un viņa dzīvoja viņam pārāk tuvu.

Viņš bija mēģinājis uzticēt savas emocijas Lekteram. Taču Lekterā viņš bija vīlies.

Tomēr viņš vēl joprojām vēlējās dalīties ar kādu savās izjūtās. Viņš labprāt mēģinātu mazliet parunāties ar šo sievieti, bet tikai tik daudz, lai varētu viņu atstāt dzīvu.

34. nodaja.

- Es zinu, ka tas patiesībā ir vajadzīgs tikai politiķiem, un tu arī to zini. Tev negribas to darīt, taču nevar noliegt, ka tas tomēr pilnīgi atbilst tavam tiešajam darbam. - Kroufords un Greiams vēlā pēcpusdienā gāja uz FIB ēku. - Tu izdari to, kas tev tik un tā ir jādara: izraksti visas paralēles. Pārējo es noformēšu pats.

Čikāgas policija bija pieprasījusi FIB Izturēšanās pētniecības nodaļai upuru personību profilu - detalizētu aprakstu, pēc kura varētu paredzēt nākamo iespējamo upuru personību. Faktiski viņi gribēja zināt, kuros rajonos jāpastiprina policijas patruļas.

-Viņi tikai mēģina nodrošināties, - Kroufords nošņācās. - Upuri ir labi situēti cilvēki, atbilstoši tam viņi gatavojas pastiprināt apsardzi bagātnieku kvartālos. Turklāt viņiem, protams, ir skaidrs, ka tas izraisīs valodas un protestus. Protams, ka daudzos iecirkņos jau tāpat ir darba pilnas rokas, kopš Fredija Launda nāves. Ja tagad policija patrulēs bagātnieku kvartālos un mūsu draugs dosies pie

kādiem nabagiem, tad lai Dievs žēlīgs pilsētas tēviem. Tāpēc viņi jau laicīgi sagatavo sev atkāpšanās iespēju, lai uzkrautu visu vainu tiem stulbeņiem no FIB. Es jau dzirdu, kā viņi saka: "To mums ieteica viņi. Viņi teica, lai mēs darām tā…"

-      Es nedomāju, ka Čikāgā uzbrukuma varbūtība ir lielāka nekā jebkurā citā pilsētā, - Greiams iebilda. - Šādam pieņēmumam taču nav nekāda pamata! Tās ir tīrās intrigas. Vai Blūms nevarētu sameistarot to nolādēto profilu? Viņš taču vienmēr strādā kopā ar Izturēšanās pētniecības nodaļu.

-      Viņi to negrib no Blūma, viņi to grib no mums, jo mums ir ērtāk uzvelt atbildību. Blūms viņiem šādam nolūkam nekādi neder. Turklāt viņš vēl joprojām guļ slimnīcā. Tas ir pavēlēts man. Ir notikušas pārrunas pa telefonu visaugstākajā līmenī. Tātad pavēle nav apspriežama. Vai es varu uz tevi paļauties?

-Labi, es to izdarīšu. Tas tik tiešām nav nekas cits kā tas, ko es visu laiku daru.

-       Pareizi, - Kroufords pamāja. - Vienkārši uzraksti to visu uz papīra.

-  Es labprāt atkal aizbrauktu uz Birmingemu.

-  Nē, tagad nepamet mani vienu.

Piektdiena beidzās, un rietumos liesmoja saulriets.

Vēl desmit dienas.

35. nodaļa.

-      Vai jūs man vismaz tagad nepastāstītu, kas tas būs par izbraukumu? - Reba Makleina jautāja sestdienas rītā, kad viņi jau desmit minūtes klusēdami bija braukuši Dolarhaida pikapā. Viņa cerēja, ka viņš to ved uz pikniku.

Mašīna apstājās. Dolarhaids atvēra logu.

-Dolarhaids,-viņš teica.-doktors Vorfīldsteica, ka brīdinās par mani.

-      Viss kārtībā, ser. Lūdzu, pabāziet šo te zem logu tīrītāja, kad izkāpsiet no mašīnas.

Viņi lēnām brauca tālāk. Reba juta, ka ceļš met līkumu. Vējš atnesa īpatnējas un spēcīgas smakas. Taurēja zilonis.

- Zooloģiskais dārzs, - viņa teica. - Satriecoši.

Pikniks viņai būtu paticis labāk, bet tas arī nebija slikti.

- Kas ir doktors Vorfīlds?

- Zvēru dārza direktors.

- Vai viņš ir jūsu draugs?

-Nē. Vienkārši mēs viņiem piegādājām infrasarkano staru filmas, un viņi mums izrāda savu pateicību.

-Kā?

-Jūs drīkstēsiet pieskarties tīģerim.

- Nu, es nezinu…

- Vai jūs esat kādreiz redzējusi tīģeri?

Viņa bija priecīga, ka viņš uzdrošinājās viņai to pajautāt.

-      Nē. Es tikai reiz redzēju pumu, kad biju pavisam maza. Nekā lielāka mūsu pilsētiņas zvēru dārzā nebija. Bet varbūt pastāstiet man kautko tuvāk,-kā gan jūs iedomājaties šādu tīģera aptaustīšanu?

-      Viņi ārstē tīģerim zobu. Un tāpēc viņiem to vajag… kaut kā iemidzināt. Ja jūs gribēsiet, jūs varēsiet viņu aptaustīt.

-      Vai tur būs daudz cilvēku, kuri gaidīs savu kārtu, lai aptaustītu tīģeri?

-      Nē. Bez doktora Vorfīlda, manis un dažiem palīgiem neviena cita nebūs. Televīzijas ļaudis tur ieradīsies, kad mēs būsim jau beiguši. Vai jūs vēlaties?

Viņa jautājumā bija dzirdama dīvaina nepacietība.

- Protams! Liels paldies… Jā, tas tik tiešām ir pārsteigums.

Pikaps apstājās.

- Man ienāca prātā: kā lai es zinu, ka viņš nepamodīsies?

-Pakutinietviņu. Un, ja viņš iesmiesies, tad skrieniet, ko nagi nes.

Rebas kājas sajuta, ka operāciju telpas grīda ir klāta ar kaut ko

linolejam līdzīgu. Telpā bija vēss un, spriežot pēc atbalss, tajā bija daudz vietas. No kaut kurienes nāca spēcīgs siltums.

Atskanēja ritmiski kāju šļūkājieni: daudzi vīri stiepa kaut ko ļoti smagu, un Dolarhaids iestūma Rebu kādā stūrī. Viņa ar rokām sataustīja divas sienas.

Tīģeris neapšaubāmi jau bija telpā - viņa varēja to saost.

Kāda balss teica:

-Tā, tagad uzaugšu. Uzmanīgi. Un tagad uz leju. Vai jūs varat palaist cilpu vaļā?

-Jā. letiniet spilvenu kādā no zaļajiem palagiem un pabāziet to viņam zem galvas. Un pasauciet Džonu, tiklīdz mēs būsim galā.

Soļi attālinājās no telpas.

Reba gaidīja, ka Dolarhaids viņai skaidros visu notiekošo, bet viņš to nedarīja.

- Viņš jau ir šeit, - viņa ierunājās, lai kaut ko teiktu.

-Jā, desmit cilvēku viņu atnesa, siksnās iekārtu. Viņš ir varen liels. Trīs metrus garš. DoktorsVorfīlds pašlaik izklausa viņa sirdi. Tagad viņš tam pacēla acs plakstiņu. Nu viņš nāk pie mums.

Kāds augums nedaudz apslāpēja telpas trokšņus.

-DoktorsVorfīlds, Reba Makleina,-Dolarhaids abus iepazīstināja.

Viņa pastiepa uz priekšu roku, ko tūlīt satvēra liela, mīksta vīrieša plauksta.

-Liels paldies, ka drīkstu te būt, - Reba teica.-Tas tiešām ir ļoti mīļi no jums.

-       Gluži otrādi, es esmu pateicīgs jums, ka esat atnākusi. Ļoti patīkama pārmaiņa. Un turklāt mēs esam pateicīgi par filmām.

Doktora Vorfīlda balss bija zema un patīkama, pusmūžu sasnieguša vīrieša balss. "Virdžīnija," Reba nodomāja.

-Mēs gaidām, līdz viņa elpošana un sirdsdarbība nostabilizēsies mierīgā ritmā, tad doktors Haslers stāsies pie darba. Viņš vēl kavējas, lai uzliktu galvā savu stīpu ar spoguli. Starp mums runājot, viņam tas vajadzīgs tikai tādēļ, lai viņš izskatītos cienīgāks. Vai es drīkstu jūs ar viņu iepazīstināt? Mister Dolarhaid?

-  Labāk sāksim.

Viņa pastiepa savu roku Dolarhaidai virzienā. Tā tuvojās lēni un piesardzīgi, pieskāriens bija ļoti maigs. Viņa rokas bija stipri sasvīdušas.

DoktorsVorfīlds pārlika viņas roku uz savējās, un viņi lēnām sāka

iet.

-Viņš tagad ir cieši aizmidzis. Vai jūs kaut ko zināt par tīģeriem? Es varētu jums šo dzīvnieku aprakstīt, ja jūs to vēlētos.

-Es atceros dažus attēlus grāmatās, kurus es bērnībā redzēju. Un vienreiz es tiku redzējusi dzīvu pumu.

-      Šis tīģeris ir sava veida superpuma, - doktors Vorfīlds skaidroja. - Viņam ir milzīgs krūšu kurvis, masīva galva un ļoti spēcīgs ķermenis. Vispār, tas ir četrus gadus vecs, vīrišķa dzimuma Bengālijas karaliskais tīģeris. No purna līdz astes galam viņš ir apmēram trīs metrus garš, sver 815 kg. Viņš guļ uz kreisajiem sāniem zem spožas operāciju zāles lampas.

-  Es jūtu lampas siltumu.

-       Viņam ir oranžas un melnas svītras, turklāt oranžās šķiet sa- plūstam ar lampas gaismu un pazūdam, - pēkšņi doktors Vorfīlds aptvēra, ka Rebai varbūt ir sāpīgi klausīties par krāsām. Taču viens

skatiens uz viņas pusi pārliecināja direktoru, ka tā nav.

- Viņš atrodas nepilnu divu metru attālumā no jums. Vai jūs viņu saožat?

-Jā.

-Varbūtmisters Dolarhaids jums stāstija, ka kāds muļķis kaitināja tiģeri, iebāzis dārznieka lāpstu caur režģiem. Kad zvērs iekodās lāpstā, tas izlauza kreiso augšējo ilkni. Vai varam sākt, doktor Hesler?

- Viss ir kārtībā. Bet labāk pagaidīt vēl dažas minūtes.

Vorfīlds iepazīstināja Rebu ar zobārstu.

-  Es jums varu teikt, mana mīļā, ka jūs esat pirmais patīkamais pārsteigums, ko man jebkad ir sagādājis Frenks Vorfīlds. - Heslers jokoja. -Vai gribataptaustītšo? Tas ir zelta ilknis, -viņš to ielika Rebai rokā. - Smags, vai ne? Pirms pāris dienām es no nolūzušā zoba pamatnes pagatavoju nospiedumu un šodien es tam uzlikšu kronīti. Varēju jau, protams, to pagatavot no balta materiāla, bet tā man liekas jocīgāk. DoktorsVorfīlds jums pateiks, ka es nekad nepalaižu garām iespēju izstrādāt kādu joku. Diemžēl viņš man neļauj pie krātiņa uzlikt savu reklāmu.

Viņa aptaustīja līko, smailo priekšmetu ar saviem rētainajiem, bet ļoti jūtīgajiem pirkstiem.

- Lieliski nostrādāts!

Pavisam tuvu viņa dzirdēja kādu lēni un dziļi elpojam.

-Tagad bērniņiem būs ko redzēt, kad viņš nožāvāsies, - Heslers turpināja.-Un es nevaru iedomāties tādu zagli, kurš šo smago zelta gabalu varētu iekārot. Bet tagad kļūs patiešām interesanti. Vai jums nav bail? Jūsu muskuļotais pavadonis mūs ne uz brīdi neizlaiž no acīm. Vai tik viņš jūs nav pierunājis atnākt uz šejieni pret jūsu gribu?

-   Nē, nē, nekādā gadījumā.

-Mēs pašlaik atrodamies tieši pretī zvēra mugurai,-sarunā atkal iesaistījās doktors Vorfīlds. -Tīģeris atrodas nepilnu metru no jums uz operāciju galda gurnu augstumā. Ziniet ko, lieciet savu kreiso roku… Vai jūs neesat kreile? Tātad jūsu kreiso roku uzgaida malas. Tad jūs ar labo varēsiet droši taustīt tālāk. Nesteidzieties, laika jums pietiek. Es stāvu jums tieši blakus.

-Tāpat kā es, - Dr.Heslers piemetināja. Tas vissabiem acīmredzami sagādāja patīkamu izklaidēšanos. Zem karstajām lampām viņu mati oda pēc svaigām zāģu skaidām.

Reba juta, kā karstums spiež uz pakausi. Tas kutināja galvas

>

ādu. Viņa saoda savus sakarsušos matus. No Vorfīlda puses plūda ziepju smarža. Vēl varēja sajust spirta un dezinfekcijas līdzekļu smakas. Bet kā oda kaķis! Kādu brīdi viņai aizcirtās elpa, bet tad viņa tika tam pāri.

Viņa satvēra galda malu un tad uzmanīgi pastiepa otru roku, līdz pirksti saskārās ar kažoka spalvas galiem, kas bija sakarsuši lampas gaismā. Zem tiem viņa sajuta vēsāku slāni, līdz roka ieslīdēja vēl dziļāk kažokā, kur no iekšienes plūda pavisam savādāks karstums. Nu viņa nolika roku plakaniski uz kuplā kažoka un uzmanīgi paglaudīja gan pa spalvai, gan pret to. Tad roka noslīdēja zemāk, sataustot varenos ribu lokus, kas lēni un ritmiski cilājās.

Viņa iegremdēja pirkstus kažokā tā, ka tie pazuda starp spalvām. Tīģeris viņu tik ļoti satrauca, ka viņas seja kļuva sārta un vaibsti atdzīvojās. Parasti viņai nebija raksturīga aklajiem piemītošā pārspīlētā mīmika.

Vorfīlds un Heslers juta, ka viņa ir aizmirsusies, un bija priecīgi par to. Arī viņiem tie bija jauni iespaidi.

Vērojot Rebas roku kustības, Dolarhaidam vispirms viegli trīsēja mugura, tad drebuļi pārskrēja ribām, it kā Rebas pirksti pieskartos viņa paša ķermenim.

- Tā, un tagad pāriesim uz otru pusi, - pie Rebas auss atskanēja Vorfīlda balss.

Kamēr viņš to veda apkārt galdam, Rebas pirksti slīdēja pār tīģera asti.

Dolarhaida sirds krūtīs vai salēcās, kad Rebas pirksti pieskārās tīģera dzimumorgānam. Viņa uz brīdi saņēma plaukstā pautus, tad roka slīdēja tālāk.

Vorfīlds pacēla vienu no ķetnām un ielika viņai rokās. Viņa aptaustīja raupjos spilventiņus un saoda vāju zemes smaržu. Vorfīlds saspieda vienu spilventiņu, lai atbrīvotu nagu.

Viņa aptaustīja tīģera ausis, pārbaudīja galvas platumu, un pavisam uzmanīgi, veterinārārsta rokas vadīta, pieskārās asajai mēlei. Tīģera karstā elpa skāra pūciņas uz viņas delnas.

Pašās beigās Dr.Vorfīlds viņai uzlika stetoskopa austiņas. Uz tīģera varenā krūšu kurvja uzlikusi roku, viņa pacēla seju pret griestiem un aizgrābta stāvēja, klausīdamās tīģera sirdspukstu dunoņā kā mūzikā.

Ceļā uz mājām Rebas viegli pietvīkušajā sejā bija radusies aizgrābtas ekstāzes izteiksme. Vienreiz viņa pagriezās pret Dolar- haidu un lēni teica:

-      Paldies… liels, liels paldies. Ja jums nav iebildumu, es pašlaik labprāt iebaudītu kādu martīni.

-       Vienu brītiņu pagaidiet, - Dolarhaids viņai teica, kad bija apturējis mašīnu mājas priekšā.

Viņa bija priecīga, ka viņš to neveda uz viņas māju. Viņai pašlaik nebūtu nekāda prieka atrasties savā dzīvoklī.

-Jums taču nevajag nopūlēties ar kārtības ieviešanu, - viņa teica.- Vediet mani iekšā un sakiet, ka viss ir vislabākajā kārtībā.

-  Nē, pagaidiet.

Viņš ienesa iepirkumu turzu un ātri veica savu parasto apgaitu. Virtuvē viņš uz mirkli apstājās un nez kāpēc pacēla rokas uz augšu. Viņam nebija skaidrs, ko īsti viņš dara. Viņš juta briesmas, taču tās nenāca no sievietes. Viņš pat skatīties negribēja uz kāpņu pusi. Viņam vajadzēja kaut ko darīt, bet viņš nezināja, ko. Pareizāk būtu viņu aizvest mājās, un viss!

Pirms viņš nebija kļuvis par Drakonu, viņš vispār nebūtu uzdrošinājies kaut ko tamlīdzīgu. Taču tagad viņš saprata, ka var visu. Visu. Itin visu.

Viņš iznāca no mājas, rietošās saules staru apspīdēts. Mašīna meta garu, zilganu ēnu. Reba Makleina, kāpdama ārā, atbalstījās pret viņa plecu.

Viņa pēc atbalss, kas atskanēja, aizcērtoties pikapa durvīm, noteica, ka priekšā ir liela māja.

- Četri soļi pāri zālājam, tad būs koka uzbraucamā laipa.

-Jums ir uzbraucamā laipa? Kāpēc?

-Te kādreiz dzīvoja veci cilvēki.

-  Bet tagad vairs ne?

-  Nē.

-       Var just vēsumu un augstus griestus, - viņa teica, kad bija nokļuvusi salonā. Gaiss kā muzejā. Vai kaut kur nevēdīja vāja kvēpināmo nūjiņu smarža? Tālumā tikšķēja pulkstenis.

-  Liela māja, vai ne? Cik istabu?

- Četrpadsmit.

-       Un veca. Iekārtojums ir veclaicīgs. - Viņa ar pirkstu galiem pieskārās izrotātam galda lampas kupolam.

Kāds viltnieks tas misters Dolarhaids! Lai gan viņa bija aizrāvusies ar tīģeri, tomēr nevarēja neievērot, cikjoti Dolarhaidu satrauca tas, kā viņa iepazīstas ar zvēru. Kad viņa satvēra viņa roku, operāciju zāli pametot, viņš notrīcēja pie visām miesām kā zirgs.

Ļoti elegants žests-šis zooloģiskā dārza apciemojums. Varbūt arī ļoti daudzsološs, bet par to viņa nebija īsti droša.

-Vienu martīni?

-      Atļaujiet man ieiet jums līdzi un pašai to sagatavot, - viņa lūdza un nometa kurpes.

Viņa uzmanīgi ielēja glāzē vermutu. Tad kārtīgu džina devu un vēl klāt divas olīvas. Viņa ātri bija iegaumējusi mājā divus punktus orientācijai-tikšķošo pulksteni un gaisa kondicionētāju pie loga. Uz virtuves grīdas bija silts laukums, kuru pa dienu bija apspīdējusi saule.

Viņš aizveda viņu līdz savam ērtajam atzveltnes krēslam, un pats apsēdās uz dīvāna.

Gaiss bija kā uzlādēts. Viņai nācās visu sev priekšā aptaustīt, līdzīgi kā planktona mirguļošana jūrā pastiprināti iezīmē katru kustību. Kamēr viņa taustījās pēc kāda galdiņa, uz kura varētu nolikt glāzi, viņš uzlika plati.

Dolarhaidam šķita, ka šī telpa pēkšņi ir pārvētusies. Šis bija^ pirmais gadījums, kad pie viņa bez vajadzības kāds bija ieradies ciemos, un tagad telpa tika sadalīta saimnieka teritorijā un viesa teritorijā.

Debisī mūzika piepildīja krēslaino telpu.

Viņš jautāja viņai par dzīvi Denverā, viņa drusku izklaidīgi šo to atbildēja, bet abu domas klejoja kaut kur tālumā. Viņš aprakstīja viņai māju un lielo, dzīvžoga apjozto dārzu. Daudz runāt nebija vajadzības.

Kad bija pienācis brīdis apmainīt plati, viņa teica:

-       Šis lieliskais tīģeris, māja - jūs esat pilns pārsteigumu, Di. Es nedomāju, ka kāds jūs vispār pazīst.

- Vai tad jūs kādam jautājāt?

-  Kam?

-  Nu, kādam firmā?

-Nē.

-       Kā tad jūs zināt, ka neviens mani nepazīst? - viņam nācās ārkārtīgi koncentrēties, lai izteiktu jautājumu pilnīgi neitrālā tonī.

-      Ā, vakar dažas mūsu dāmas bija redzējušas mani iekāpjam jūsu pikapā. Es jums teikšu, ka viņas bija ļoti ziņkārīgas. Pēkšņi viena otra izsaka vēlēšanos kopā ar mani aiziet līdz dzērienu automātam… un tamlīdzīgi.

-  Un ko tad viņas no jums gribēja uzzināt?

-Ak, kaut ko tādu fifīgu, lai varētu tūlīt skriet to pastāstīt tālāk. Bet, kad viņas manīja, ka neko tādu no manis neuzzinās, tad ātri zaudēja interesi. Tā jau vispār bija ļoti pavirša.

- Un ko jūs viņām teicāt?

Viņa bija gribējusi teikt, ka sieviešu nekautrīgā ziņkārība attiecās uz viņas personu un uzsvērt šīs lietas komisko pusi, taču viņa sasprindzinātā interese ievirzīja sarunu citā gultnē.

-      Viņas vienkārši netiek nekādā skaidrībā par jums, - viņa teica. -Jūs viņu acīs esat noslēpumains un interesants. Vai tas nav glaimojoši?

- Vai viņas jums stāstīja, kāds es izskatos?

Viņš jautājumu izteica it kā starp citu, un tonis bija gluži dabisks, taču Reba juta, ka aiz jautājuma patiesībā slēpjas kaut kas traģiski nopietns. Taču viņa ir nedomāja no tā izvairīties.

-      Es viņām nejautāju, taču par jūsu izskatu viņas kaut ko tiešām teica. Vai jūs vēlaties to dzirdēt? Vārds vārdā? Ja negribat, tad nesakiet neko.

Viņa bija pārliecināta, ka viņš gribēs dzirdēt.

Neatskanēja neviens vārds.

Pēkšņi Rebai radās sajūta, ka viņa telpā ir palikusi viena. Vieta, kur viņš bija sēdējis, ar vienu rokas mājienu pēkšņi bija tukšāka par tukšu-kā melnais caurums, kurš visu uztver, bet neko neizstaro. Viņa saprata, ka aizgājis viņš nav, jo tad viņa būtu to dzirdējusi.

-      Tad es viņām vienkārši teicu, - viņa beidzot atsāka, - ka mani valdzina jūsu neuzkrītošais, stingrais korektums, kurš toties pilnīgi trūkst viņām. Par jūsu izskatu viņas teica vienīgi to, ka jūsu augums esot kaut kas fantastisks. - Taču ar to beigt viņa noteikti nedrīkstēja. -Par jūsu seju viņas teica, ka jūs esot ārkārtīgi jūtīgs šai ziņā, lai gan viņas nesaprotot, kāds tam būtu iemesls. Jūs taču pazīstat to uz augšu pasisto sarkanmataino nūdeli - laikam viņas vārds ir Ailīna?

-Jā, Ailīna.

Beidzot kāda reakcija. Viņa jutās kā astronauts, kurš saklausījis bezgala tālas zvaigznes raidītu signālu.

Reba lieliski prata imitēt balsis. Viņa varētu attēlot Ailīnas ākstīgo runas veidu pārsteidzoši lidzigi oriģinālam, taču viņa negribēja šo savu spēju demonstrēt Dolarhaidam. Tāpēc viņa citēja Ailinu tā, it kā lasītu no papīra lapas:

-Viņš nebūt neizskatās slikti. Godīgi sakot, es bieži esmu kaut kur gājusi kopā ar vīriešiem, kuri neizskatās ne tuvu tik labi kā viņš. Vienreiz es biju kopā ar kādu hokejistu, zināt, no "Blues", kas izskatījās tā, it kā ripa viņam būtu trāpījusi sejai tieši pa vidu. Būtu labāk, zināt, ja tā tur būtu arī palikusi. Vismaz viņš izskatījās ļoti vīrišķīgs…. Bet misteram Dī ir gluži normāla seja, turklāt viņam ir tik fantastiska āda! Un kur nu vēl viņa mati… Tā viņa teica. Vai nu jūs esat apmierināts? Un vēl viņa man jautāja, vai jūs tiešām esat tik stiprs, kā izskatāties.

-Un?

- Es teicu, ka nezinu, - viņa izdzēra glāzi tukšu un piecēlās. - Kur jūs pašlaik atrodaties? - Viņa zināja, ka viņš staigā kaut kur starp viņu un kādu no stereo skandām.

- Aha, jūs esat te. Vai gribat zināt, ko par to domāju es?

Viņa ar pirkstiem atrada viņa lūpas un ar savām lūpām maigi

noskūpstīja viņa cieši sakostos zobus. Viņa uzreiz saprata, ka viņa atturības iemesls nav nevēlēšanās, bet gan samulsums.

Viņš bija pavisam samulsis.

-  Un tagad tu man varbūt varētu parādīt, kur ir vannas istaba?

Viņa paņēma viņa roku un ļāva sevi vest.

- Atpakaļ es atnākšu pati.

Vannas istabā viņa sakārtoja matus un padziļinājumos gar vannas malu meklēja zobu pastu vai mutes skalojamo ūdeni. Tur nekā nebija. Tad viņa pameklēja, vai kaut kur nav atrodams medikamentu skapītis. Viņa to sataustīja un pārliecinājās, ka tas ir vaļējs. Plaukti bija brīvi pieejami. Rūgtas pieredzes mācīta, viņa meklēja ļoti uzmanīgi, lai neuzdurtos bārdas nazim, kurš varēja tur atrasties. Beidzot viņa atrada kādu pudelīti un paostīja. Tas tiešām bija domāts mutes atsvaidzināšanai. Viņa izskaloja muti.

Kad viņa atgriezās salonā, tad izdzirdēja labi pazīstamu skaņu - filmu projektora dūkoņu.

-  Man te kaut kas ātri jāpabeidz - varētu teikt, ka tas ir mājas darbs, - Dolarhaids paskaidroja un pasniedza viņai svaigu martīni.

-Jā, jā, - viņa īsti nesaprata, ko par to domāt. - Ja es tevi atrauju no darba, tad es labāk tagad iešu. Vai tu varētu man izsaukt taksometru?

• Nē. Es gribētu, lai tu paliec. Man tikai ātri jānoskatās viena filma. Tas neprasīs daudz laika.

Viņš gribēja viņu aizvest atpakaļ uz atzveltnes krēslu, bet viņa jau zināja, kur atrodas dīvāns, un pati devās uz turieni.

-Vai filmai ir skaņa?

-  Nē.

- Vai es varu tikmēr uzlikt mūziku?

- Mm-hmmmmm.

Viņa juta viņa satraukto interesi. Viņam gan bija bailes, bet viņš gribēja, lai viņa paliek. Viņam taču nebija nekāda iegansta bailēm. Nu, labi. Viņa apsēdās.

Martīni bija brīnišķīgi auksts un atsvaidzinošs.

Kad viņš apsēdās dīvāniņa otrā galā, viņa svars lika ietinkšķēties ledus gabaliņam viņas glāzē. Projektors vēl joprojām tina filmu.

-      Ja tev nekas nebūtu pretī, es labprāt uz dažām minūtēm atlaistos, - viņa teica. - Nē, sēdi vien mierīgi. Te vietas diezgan. Bet tu mani pamodini, ja es aizmiegu, labi?

Viņa gulēja, turot glāzi uz vēdera, un viņas matu gali skārās klāt viņa gurnam.

Viņš nospieda tālvadības pults pogu, un filma sākās.

Dolarhaids bija nolēmis Rebas klātbūtnē noskatīties kādu no savām filmām-par Līdsiem vai Džeikobsiem. Viņš gribēja pārmaiņus skatīties uz ekrānu un uz Rebu. Bet viņam bija skaidrs, ka pēc tam gan viņu nevarēs atstāt dzīvu. Taču citas sievietes bija redzējušas, ka viņa iekāpj viņa pikapā. Tātad par to pat domāt nedrīkstēja. Sievietes bija redzējušas, ka viņa iekāpj viņa pikapā.

Tāpēc viņš nolēma noskatīties filmu par Sērmeniem, pie kuriem viņš vēl tikai gatavojās doties. Viņš skatīsies uz tiem, kuri viņam apmierinājumu vēl tikai sniegs, un to viņš varēs iztēloties arī Rebas klātbūtnē.

Uz ekrāna parādījās naudas gabali, kas veidoja uzrakstu "Jaunā māja", tad kādu brīdi varēja vērot misis Sērmenu un viņas bērnus. Pēc tam blēņošanās pa baseinu. Misis Sērmena turas pie kāpnītēm un skatās augšup uz kameru. Ūdens skalojas ap viņas līganajām krūtīm peldkostīma izgriezumā. Viņas kājas kulstās pa ūdeni.

Dolarhaids bija lepns par savu pašsavaldību. Viņš domās par šo filmu - nevis par tām citām. Tomēr domās viņš jau uzrunāja misis Sērmenu ar tādiem pašiem vārdiem, kā bija runājis ar Valēriju Līdsu Atlantā.

"Nu tu redzi mani, ja, - tā jūtas tie, kas skatās uz mani".

Cepures pielaikošana pie vecās lādes. Misis Sērmena ar platmali galvā stāv pie spoguļa. Tad viņa pagriežas atpakaļ un starojoši smaida. Viņa pozē kameras priekšā, viņas kaklu rotā kameja.

Reba Makleina uz dīvāniņa drusku sagrozījās un nolika glāzi uz grīdas. Dolarhaids sajuta siltu pieskārienu savam gurnam. Viņa tam piespieda savu galvu. Āda uz viņas kakla bija blāva, un uz tās no ekrāna krita gaismēnas.

Viņš sēdēja pilnīgi nekustīgi, sakustējās tikai viens viņa pirksts, kurš nospieda pārtīšanas^ pogu un tad atkal palaida filmu no tās vietas, kur redzama misis Sērmena spoguļa priekšā. Viņa pagriezās atpakaļ un starojoši pasmaidīja. Viņa pozēja kameras priekšā, un viņas kaklu rotāja kameja.

Nu tu redzi mani, jā, - tā jūtas'tie, kas skatās uz mani, jā. Vai tagad tu jūti? Jā.

Dolarhaids trīcēja. Viņam ļoti traucēja bikses. Viņam bija karsti. Viņš juta karstu elpu sev blakus. Reba bija sapratusi, ka viņš jau ir uzbudināts.

Pirksts krampjaini spieda tālvadības pogas. Nu tu redzi mani, jā, - tā jūtas tie, kas skatās uz mani, jā. Vai tagad tu jūti? Jā.

Reba bija atvērusi viņa bikšu rāvējslēdzēju.

Pēkšņi viņam uznāca bailes. Viņam nekad sievietes klātbūtnē nebija bijusi erekcija. Bet viņš ir Drakons, viņam nav ko baidīties.

Trīsoši pirksti viņu atbrīvoja no biksēm, kas bija palikušas par šauru.

Vai tu mani jūti? jā - Jā, tu mani jūti. Nu tu tiešām mani jūti,

un es jūtu, kā sitas tava sirds pavisam skaļi, jā.

Viņam jātur rokas iespējami tālāk no Rebas kakla. Katram gadījumam. Sievietes bija redzējušas, ka viņa iekāpj viņa pikapā. Viņa pirksti krampjaini ieķērās dīvāniņa atzveltnē. Pirksti izurbās cauri polsterējumam.

Vai tu mani jūti? Jā.

Jā, tava sirds sitas pavisam skaļi,

tā aulekšo, jā, tā tagad auļo kā negudra, tā mēģina atbrīvoties, jā,

un nu tā joņo un ir viegli, un tā joņo un ir pavisam viegli, un

garām.

Viss garām.

Ak.

Rebas galva gulēja viņam uz sāna un viņas vaigi kvēloja. Viņas rokas paslīdēja viņam zem krekla un palika uz krūtīm.

-      Es ceru, ka neatrāvu tevi no darba pārāk svarīgā brīdī, - viņa čukstēja.

Bet nu viņam patiešām kļuva bail no viņas dzīvās balss skaņām, un viņam gribējās pārliecināties, vai tā tiešām ir taisnība, ka viņas sirds vēl sitas. Un tā sitās. Viņa vēl joprojām turēja savu roku uz viņa krūtīm.

- Tev laikam kādu laiku nevienas nebija bijis?

Dzīva sieviete. Cik neparasti. Varena spēka pilns-vai nu tas bija viņa vai Drakona spēks-viņš pacēla viņu no dīvāniņa. Viņas svaru tikpat kā nevarēja manīt. Katrā ziņā viņu bija daudz vieglāk nest, jo ķermenis nebija ļengans. Tikai ne augšā. Uz augšu nedrīkst nekādā gadījumā. Ātri. Vecmāmiņas gulta ar stepēto satina segu.

-       Pagaidi, es to noģērbšu. Ak, nu jau tas tik un tā ir saplēsts. Tagad nāc. Ak mans Dievs, tu mans dārgais, tas irskaaaisti. Lūdzu, ne man virsū. Atļauj man pašai - es gribu augšā.

Kopā ar Rebu, savu vienīgo dzīvo seksa partneri Dolarhaidam pirmo reizi bija sajūta, ka viss ir jauki, un šī grēcīgā pasaule aizpeldēja no viņa. Tā bija viņa dzīvība, ko viņš viņai deva, un viņš pacēlās pāri tam, ka ir mirstīgs, ieniris viņas tumšajā noslēpumā, viņš jutās atbrīvojies no sava sāpīgā smaguma un padevās neizsakāma miera solījumam.

Guļot tumsā viņai blakus, viņš aplika rokas viņai apkārt un maigi piespieda viņu sev klāt, lai nebūtu vairs ceļa atpakaļ. Un, kad viņa beidzot bija aizmigusi, vienpadsmit cilvēku šausmīgais slepkava Dolarhaids nespēja vien beigt ieklausīties viņas sirdspukstos.

Atmiņu ainas. īpatnējas pērles, kas lidoja cauri tumsai. Pistole, ar ko viņš naktī šauj uz mēnesi. Milzīgs ugunsgrēks, ko viņš tika redzējis Honkongā, un uzraksts virs tā "Drakons izsēj savas pērles".

Drakons.

Viņš jutāsapdullis, kā divās daļās sašķelts. Un visu garo nakti viņš 234 tramīgi klausījos, vai pa kāpnēm uz leju nekāpj kāds kimono tērpies stāvs.

Vienreiz viņa pamodās un taustīja naktsgaldiņa virsmu, līdz atrada glāzi, taču tajā grabēja vecmāmiņas zobi.

Dolarhaids atnesa viņai ūdeni. Viņa tumsā aplika savu roku viņam apkārt. Kad viņa atkal bija iemigusi, viņš noņēma viņas roku no sava tetovējuma un uzlika to sev uz sejas.

Kad sāka aust gaisma, arī viņš beidzot iegrima dzijā miegā.

Reba Makleina pamodās deviņos no rīta un dzirdēja viņa mierīgo elpu. Viņa uzmanīgi izrāpās no milzīgās gultas. Viņš nepakustējās. Viņa mēģināja atcerēties mājas telpu sadalījumu, tepiķu un grīdas segumu maiņas un virzienu, kurā atradās tikšķošais pulkstenis. Kad bija izdevies daudzmaz atsaukt atmiņā visas šīs detaļas, viņa devās meklēt vannas istabu.

Viņš gulēja arī pēc tam, kad viņa iznāca no dušas, kur ilgi bija labpatikā stāvējusi. Viņas saplēstā apakšveļa bija nomesta uz grīdas. Viņa to sataustīja ar kājām, pacēla un iestūma savā somiņā. Viņa uzvilka savu kokvilnas kleitu, satvēra spieķi un devās ārā.

Viņš bija teicis, ka dārzs ir liels un biezu krūmu iežogots, tomēr sākumā viņa gāja ļoti piesardzīgi.

Saule jau sildīja, un pūta patīkami vēss rīta vējiņš. Viņa stāvēja dārzā un ļāva vējam iepūst pavērtajās plaukstās kaut kādas pūkainas sēkliņas. Vējš brīvi tika klāt viņas ķermenim, un viņa jutās vēl labāk nekā dušā. Viņa pacēla rokas pret vēju un ļāva tam atvēsināt savas rokas un krūtis, pūst starp kājām un gar stilbiem. Netālu zumēja bites. Viņa no tām nebaidījās, un tās lika viņu mierā.

Kad Dolarhaids pamodās, viņu pārsteidza negaidītais fakts, ka viņš neatrodas savā istabā. Viņa dzeltenīgās acis iepletās, kad viņš atcerējās vakar notikušo. Viņš nesakustoties pagrieza galvu kā pūce uz gultas otru pusi. Tukšums.

Varbūt viņa pašlaik staigā pa māju? Ko viņa tur varēja atklāt? Vai varbūt kaut kas atgadījies naktī? Kaut kas, kas tagad būs jāmēģina noslēpt? Viņu turēs aizdomās. Viņam varbūt būs jābēg.

Viņš ieskatījās vannas istabā, virtuvē. Lejā, pagrabā, kur vēl stāvēja citi braucamkrēsli. Viņš pārbaudīja visu apakšstāvu. Uz augšu ietviņam negribējās. Bet viņam bija jāiet un jāapskatās. Viņa tetovējums sāka kustēties, kad viņš kāpa augšup. Drakons iemirdzējās attēlā virs gultas. Viņš negribēja palikt vienā istabā ar Drakonu.

Galu galā viņš paskatījās ārā pa logu un ieraudzīja viņu dārzā.

-  Frānsiss! - viņš zināja, ka šī^ balss nāk no viņa istabas. Viņš zināja, ka tā ir Drakona balss. Šī jaunā sašķeltība, kad Drakons vairs nebija viņš pats, viņu apmulsināja. Tas bija sācies tai brīdī, kad viņš pirmo reizi uzlika plaukstu Rebas krūtīm, lai sajustu viņas sirds pukstus.

Līdz šim Drakons viņu nekad netika uzrunājis. Tas viņu biedēja.

- Frānsiss, nflSršurp!

Viņš mēģināja aizspiest ausis, lai nedzirdētu saucošo balsi, kas neapklusa, kamēr viņš kāpa lejā pa kāpnēm.

Vai viņa būtu varējusi kaut ko atklāt? Glāzē uz naktsgaldiņa bija grabējuši vecmāmiņas zobi, betviņštos noslēpa, kad atnesa ūdeni. Un redzēt viņa neko nevarēja.

Fredija balss ieraksts. Tas atradās sabnā, kasete bija palikusi magnetofonā. Viņš apskatīja to. Kasete bija sākuma stāvoklī. Vai viņš pats to attina atpakaļ, kad bija atskaņojis ierakstu pa telefonu Launda sekretārei?

Viņa nedrīkstēja atgriezties šai mājā. Viņš nezināja, kas te vēl varētu notikt. Viņa varēja sadurties ar kādu ļaunu pārsteigumu. Un ja nu Drakons nonāktu lejā? Viņam nebija šaubu, cik viegli viņš to saplosītu.

Sievietes bija redzējušas, ka viņa iekāpj viņa pikapā. Vorfīlds viņus abus noteikti atcerēsies. Viņš steigšus apģērbās.

Pastaigājoties Reba Makleina sajuta netālo koku mestās ēnas kā nelielus vēsuma brīžus. Orientējoties pēc tā, no kuras puses nāca saules siltums un kur pie loga skanēja gaisa kondicionētāja zumēšana, viņa vienmēr zināja, kur atrodas māja. Orientēšanās, kas viņas dzīvē bija tik nozīmīga, viņai šeit nesagādāja nekādas pūles. Viņa gāja līču loču pastaigādamās starp krūmiem un kokiem, kuriem viegli pieskārās ar roku.

Kad saulei aizgāja priekšā mākonis, viņai bija jāapstājas, jo viņa pēkšņivairs nezināja, kādā virzienā jāiet tālāk. Viņa ieklausījās, vai nedzirdēs kondicionētāju. Taču tas uz brīdi bija atslēdzies. Pēc kāda neziņas brīža viņa sasita plaukstas un ieklausījās atbalsī. Tagad viņa zināja, uz kuru pusi ir māja. Viņa atvēra rokas pulksteņa stikliņu un aptaustīja rādītājus. Drīz būs jāiet modināt Dolarhaidu, lai tas viņu aizvestu mājās.

Viņa dzirdēja noklabam mušu sietu pie loga.

- Labrīt, - viņa teica.

Atslēgas šķindinādams, viņš nāca viņas virzienā pāri zālājam.

Viņš gāja tik piesardzīgi, it kā viņa tuvošanās vien varētu Rebu nogāzt no kājām. Bet izskatījās, ka viņai no viņa nav ne mazāko baiļu.

Viņa neizskatījās ne nokaunējusies, ne apjukusi par to, kas bija noticis naktī. Un viņa neizskatījāsdusmīga. Viņa kliegdama neskrēja prom, ne arī izteica viņam kādus pārmetumus. Viņš domāja, ka varbūt tas ir tāpēc, ka viņa nevarēja redzēt viņa dzimumlocekli.

Reba aplika rokas viņam ap kaklu un piespieda vaigu pie viņa varenajām krūtīm. Viņa sirds sitās kā negudra.

Viņš piespieda sevi novēlēt viņai labrītu.

- Cik mums abiem bija brīnišķīgi! - viņa teica.

Dolarhaids samulsa. Tiešām? Ko uz to lai atbild?

- Man arī patika.

Izskatījās, ka vismaz šai jautājumā viss ir kārtībā. Bet tagad vajadzēja dabūt viņu prom no šejienes.

-      Diemžēl man pamazām jāsāk posties uz mājām, - viņa teica.- Mana māsa solīja vest mani šodien pusdienās. Ja tu vēlies, vari mums pievienoties.

-      Man tagad jāaizbrauc uz firmu, - viņš nedaudz mainīja savu iepriekš sagatavoto sakāmo.

- Es tikai ātri paķeršu savu rokassomiņu.

Nekādā gadījumā Dolarhaids viņai nevarēja atļaut vēlreiz ieiet mājā.

-  Es to atnesīšu.

Viņš nespēja orientēties savās paša izjūtās un tāpēc vēl jo vairāk neprata tās izteikt. Dolarhaids nezināja, kas viņu saista pie Rebas Makleinas. Un kāpēc. Viņš bija apjucis, nobijies un nu arī sašķelts divās pretrunīgās daļās.

Viņa viņu apdraudēja, un tai pašā laikā viņa viņu nebūt neapdraudēja.

Sastopoties ar viņas dzīvības pilno atdevīgumu un brīnišķīgajām kustībām tur, vecmāmiņas lielajā gultā, viņa izjūtas bija bijušas pilnīgi jaunas.

Bieži vien Dolarhaids bija sapratis savas izjūtas un rīcību tikai pēc tam, kad TAS jau bija noticis. Bet ko viņš izjuta attiecībā pret Rebu Makleinu, viņam nebija skaidrs arī tagad - no rīta.

Zināmu skaidrību paša izjūtās viņam palīdzēja gūt kāds nejauks starpgadījums, Rebu mājup vedot.

isi pirms pagrieziena uz pilsētas centru Dolarhaids nogriezās no 70. ceļa, lai uzpildītu degvielu "Servco supreme" benzīna tankā.

Stacijas apkalpotājs bija būdīgs un robusts vīrs, no kura jau no paša rīta nāca lēta vīna dvaka. Kad Dolarhaids viņu palūdza pārbaudīt eļļas līmeni, viņš nepatikā savieba seju. Kā izrādījās, vajadzēja pieliet klāt vienu litru eļļas. Viņš atvēra tilpnes aizvaru.

Dolarhaids izkāpa, lai samaksātu.

Apkalpotājs bija sācis varen cītīgi spodrināt priekšējo stiklu, bet galvenokārt tikai tai pusē, kur sēdēja Reba. Viņš nevarēja un nevarēja vien beigt to tīrīt.

Reba sēdēja augstajā sēdeklī, vienu kāju pārlikusi otrai pāri, un viņas svārki bija sarāvušies stipri uzaugšu. Viņas baltais spieķis bija nolikts starp sēdekļiem.

Apkalpotājs bija noliecies un, turēdamies pie logu tīrītāja, lūrēja Reba i zem svārkiem.

Dolarhaids, naudu skaitīdams, nejauši paskatījās turp un to ieraudzīja. Viņš ieslēdza logu tīrītājus, un tie iesita zellim pa pirkstiem.

-       Uzmanīgāk taču, - apkalpotājs pēkšņi kļuva steidzīgs. Viņš saprata, ka ir pieķerts un smīnēja vēl pretīgāk, līdz Dolarhaids izkāpa.

- Mēsls, - viņš nošņācās un viņa izruna bija nevainojama.

-      Ko vajag? - apkalpotājs bija apmēram Dolarhaida augumā un platumā, bet ne tuvu tik muskuļots. Lai gan viņš vēl bija ļoti jauns, viņam jau bija mākslīgie zobi. Viņa āriene vispār bija ļoti nekopta.

Viņa zaļganais ģīmis Dolarhaidam riebās.

- Kas ir noticis ar taviem zobiem? - viņš klusu pajautāja.

-  Nav tava darīšana. »

-       Vai tavs draudziņš tev tos izsita, kad tu viņam sūkāji …? - Dolarhaids jau bija pienācis viņam draudīgi tuvu.

-      Cūka. idiots. Mēsls. Stulbenis, - to visu viņš pateica pavisam mierīgi.

Viņš sagrāba kalpotāju aiz krekla un uzgrūda mašīnai tā, ka eļļas kanniņa izkrita tam no rokām.

Viņš to pacēla.

-Vari nepūlēties mukt, es tevi panākšu tik un tā,-viņš izvilka eļļas mērītāju no tilpnes un palūkojās uz tā diezgan smailo galu.

Apkalpotājs nobālēja. Dolarhaida sejā bija redzams kaut kas tāds, ar ko viņš nebija sadūries nekad un nekur.

Kādu brīdi Dolarhaids jau redzēja apkalpotāja krūtīs iedurto 238

mērītāju un viņa sirdi, kas vēl noraustījās zem tā. Taču tad viņa skatiens pavērsās pret Rebas satraukto seju. Viņa kaut ko teica aiz loga un meklēja kloķi, ar kuru varētu nolaist logu.

- Vai tev ir kādreiz gadījies kaut ko salauzt, tu draņķi tāds?

Apkalpotājs steidzīgi papurināja galvu.

-  Es taču nedomāju neko ļaunu, goda vārds…

Dolarhaids pabāza aso mērītāju viņam zem deguna un ar abām rokām salieca to gandrīz vai gredzenā. Tad atrāva uzraugam vaļā bikšu priekšu un iebāza to tur.

- Citreiz nelūri ar savām cūkas acīm, kur nevajag, - viņš iebāza naudu par benzīnu viņa krekla kabatā. - Vācies! Bet nekad neaizmirsti. Es tevi vienmēr varu sadzīt rokā.

36. nodaļa.

Sestdien pa pastu pienāca kasete, kura bija ielikta mazā paciņā. Uz paciņas bija adrese: Greiamam, FIB galvenajā mītnē, Vašingtonā. Pastā tā bija nodota Čikāgā, Launda noslepkavošanas dienā.

Ne uz kasetes, ne iesaiņojuma laboratorija neatrada nekādas vērā ņemamas pēdas.

Pēcpusdienas kurjers to aizveda atpakaļ uz Čikāgu, un tur speciālais aģents Česters to nodeva pēcbēru paģiru izmocītajam Greiamam. Viņš tiesas zvērināto istabā sacerēja policijai paredzēto personību profilu, tas ir, aprakstīja tās ģimenes īpašības, kas, iespējams, nākamā kļūs par maniaka upuri. Kasetei bija pielikts klāt Loida Būmena ziņojums.

"Balsu salīdzināšanas rezultātā nešaubīgi var secināt, ka kaseti ierunājis Launds. Pēc visa spriežot, viņš atkārto priekšā runātu tekstu. Kasete nav agrāk lietota, jauna, izgatavota pēdējo trīs mēnešu laikā. Izturēšanās pētīšanas nodaļa vēl analizē ieraksta saturu. Tikko Dr.Blūms būs atveseļojies pēc operācijas, viņš noklausīsies šo ierakstu. Viņa slēdzienu mēs tūlīt atdosim jums.

Nepārprotami, ka slepkava grib iedzīt jums bailes. Tikai, manuprāt, viņš drusku pārcenšas."

Vājš mierinājums, ko Greiams tomēr ar pateicību pieņēma. Viņam nebija šaubu, ka viņam nāksies noklausīties šo kaseti. Viņš tikai gaidīja, lai Česters aiziet.

Taču viņš nevēlējās palikt divatā ar šo kaseti šaurajā zvērināto istabā, kur jutās kā iesprostots. Tukšā tiesas zāle bija šim mērķim piemērota labāk. Šeit vismaz drusku iespīdēja saule. Nesen aizgājušās apkopējas slaukot bija sacēlušas putekļus, un tie tagad kā zeltīta migliņa virpuļoja slīpajos saules staros.

Magnetofons bija mazs un pelēks. Greiams nolika to uz galda un nospieda atskaņošanas taustiņu.

Atskanēja monotona tehniķa balss: "Lieta nr.426238, lietišķais pierādījums nr.814, izpētīts un reģistrēts - magnetofona kasete. Šis ieraksts ir kopija."

Spēja kvalitātes izmaiņa.

Greiams ar abām rokām atbalstījās pret zvērināto solu.

Fredija balsī bija jūtams pārgurums un bailes.

"Es esmu tuvu lielai laimei un baudu man piešķirtās privilēģijas. Privilēģijas redzēt… apbrīnas pilns… godbijības un apbrīnas pilns es redzēju lielā Sarkanā Drakona spēku."

Acīmredzot ieraksta laikā lente bieži tikusi apturēta. Ik pēc brīža bija dzirdama taustiņa "stop" noklikšķēšana. Greiams skatījās uz savu pirkstu, kas gulēja uz pogas. Tāpat uz pogas bija gulējis arī Drakona pirksts…

"Es izplatīju par Viņu tikai melus. Viss, ko es rakstīju, bija tikai Billa Greiama sadomāti meli. Viņš piespieda mani to rakstīt. Es tiku… es tiku apkaunojoši un melīgi izteicies par Drakonu. Un tomēr… Drakons bija man žēlīgs. Tāpēc es tagad gribu Viņam kalpot. Viņš… man palīdzēja… Deva spēku aptvert, lai es varētu Viņu slavināt. Paskaidrojums presei: kad jūs drukāsiet šos vārdus, "Viņš" un "Drakons" noteikti rakstiet ar lielo burtu.

Bili Greiam, Viņš zina, ka jūsesattas, kurš piespieda mani izplatīt šos melus. Tā kā mani piespieda melot, tad pret mani Viņš… izturēsies saudzīgāk nekā pret jums, Bili Greiam.

Pieskarieties savai mugurai, Greiam… tur, kur ir tādi mazi izaugumi… virs dibena - krustos. Aptaustiet mugurkaulu starp tiem… Tajā vietā… Tieši tur Drakons jums pārlauzīs mugurkaulu."

Greiams neatrāva rokas no sola. Tas tik būtu skaisti, ja viņš sāktu taustīt savu muguru. Vai Drakons neprata lietotkorektākus medicīnas terminus, vai arī viņš tikai gribēja radīt iespaidu, ka tos nezina?

"Jums ir… ir pamats bailēm. Ar savām… pats ar savām lūpām es jums vēl nodošu vēsti par to, no kā jums būs bailēs jādreb."

īss klusuma brīdis, tad atbaidošs kliedziens. Taču vēl briesmīgāk skanēja burbuļojošā lādēšanās:

"Tu nolānētā šūka, tu nan tašu solīji!"

Greiams sēdēja, galvu iespiedis starp ceļgaliem, tik ilgi, līdz viņa acu priekšā vairs nelēkāja mirguļojošie punkti. Viņš atvēra muti un dziļi ieelpoja.

Pagāja vesela stunda, līdz viņš bija spējīgs noklausīties ierakstu otrreiz.

Viņš paņēma magnetofonu līdzi uz zvērināto istabu un mēģināja ierakstu noklausīties tur. Par tuvu. Viņš atstāja to skanam un atgriezās zālē. Pa atvērtajām durvīm skanēja:

"Es esmu tuvu lielai laimei un baudu man piešķirtās privilēģijas."

Greiams tiesas zāles atvērtajās durvīs pamanīja kādu cilvēku. Tas bija jauns puisis no Čikāgas FIB nodaļas. Greiams pamāja, lai viņš ienāk.

-Jums vēstule, - puisis teica.-Misters Česters man teica, lai es jums to nododu. Viņš man teica, lai es jums noteikti pasaku, ka to fluoro- skopēja Pasta apstrādes nodaļas vadītājs pats personīgi.

Viņš izvilka vēstuli no krūšu kabatas. Tumši violeta aploksne. Greiams cerēja, ka tā būs Mollijas vēstule.

- Tā ir apzīmogota, vai redzat?

-  Paldies!

-Turklāt šodien ir algas diena, - sūtnis izsniedza Greiamam čeku.

No magnetofona atskanēja Launda briesmīgais kliedziens. Jauneklis sarāvās.

-  Man žēl, - Greiams atvainojās.

-  Kā jūs to varat izturēt? - puisis līdzjūtīgi nopūtās.

-Jūs tagad varat iet, - Greiams atteica.

Viņš lēni atšļuka zvērināto solā, lai izlasītu vēstuli. Viņam tik ļoti bija vajadzīgs mierinājums un izpratne. Vēstule bija no Dr.Lektera.

"Mans dārgais Bili,

vispirms es gribu izteikt Jums savu sajūsmu par eleganto paņēmienu, ar kādu Jūs tikāt vaļā no Fredija Launda. Jums jāzina, ka es Jūs apbrīnoju - Jūs patiešām esat veikls zellis!

Mistera Launda nevērīgais tonis bieži aizvainoja arī mani, bet viņa spējas izošņāt netīro veļu deva vērtīgu informāciju. Proti, to, ka Jūs esat ārstējies psihiatriskā slimnīcā. Būtu to zinājis mans trulais advokāts tiesas laikā… bet lai nu paliek.

Vai zināt, Bili, Jūs vienkārši esat pārāk jūtīgs. Būtu labāk, ja Jūs nedaudz atslābinātos.

Mēs nevaram izveidot savu personību. Tā mums tiek iedota

šūpulī tāpat kā kuņģis, plaušas un viss cits. Tad kāpēc gan tā cīnīties pret to?

Es vēlos Jums palīdzēt, un tāpēc es sākšu ar jautājumu: tad, kad Jūs toreiz bijāt tik nelaimīgs pēc mistera Hobsa nošaušanas, tad ne jau šis nošaušanas akts bija tas, kas Jūs iedzina tik dziļā depresijā, vai ne? Patiesībā taču Jūs sapratāt, ka tā bija brīnišķīga sajūta - nogalināt!

Apzinieties to, bet neceliet tāpēc tādu brēku, Bili! Kāpēc gan lai šī sajūta nebūtu jauka? Dievam taču arī tā patīk, ja reiz Viņš ar to nodarbojas katru mīļu dieniņu. Palasiet avīzes. Vakar Teksasā Dievs tas Kungs ļāva iebrukt baznīcas jumtam pār 34 ticīgo galvām brīdī, kad tie dziedāja tam slavas dziesmu. Un vai cilvēks nav radīts pēc Dieva ģīmja un līdzības?

Trīsdesmit četri! Tai jābūt fantastiskai sajūtai. Vaijūs nedomājat, ka viņš varēja Jums to Hobsu visžēlīgi atvēlēt?

Pagājušajā nedēļā lidmašīnas katastrofā gāja bojā 160 filipīnieši. Kāpēc gan Viņam būtu jāskaužjums kāds nieka misters Hobss. To prieciņu taču Viņš Jums neliegs nekad. Tāpat kā tagad Laundu. Nevajag tikai satraukties - Viņš visu saprot un piedod.

Jums tikai jāpalasa avīzes, un Jūs sapratīsiet, ka Dievs vienmēr ir mums tālu priekšā.

Visu to labāko. Jūsu Dr.Hanibals Lekters."

Greiams nešaubījās, ka attiecībā uz Hobsu Lekteram nekādā ziņā nav taisnība. Hobss bija masu slepkava. Kad Greiams viņu atmaskoja, viņš vēl paguva zvēriski nogalināt savu sievu, un būtu tāpat izdarījis arī ar meitu, ja Greiams nebūtu viņu nošāvis. Tikai garās sarunās ar Hobsa meitu slimnīcā - parastā slimnīcā, kurā Greiams ārstēja savu depresiju, viņš atguva pārliecību par savas rīcības pareizību.

Taču kādu sekundes simtdaļu viņam nācās šaubīties, vai Lekters nav kaut kādā ziņā trāpījis naglai uz galvas, runājot par Laundu.

TATTLER fotogrāfijā viņš bija uzlicis roku Laundam uz pleca tikai tāpēc, lai parādītu, ka intervija tiešām ir notikusi, un viņš Fredijam Laundam visu šo informāciju ir draudzīgi uzticējis. Ar to viņš bija pakļāvis Frediju briesmām. Vai viņš to bija izdarījis neapzināti?

Nē. Viņam bija skaidrs, ka ne apzināti, ne neapzināti viņš nebūtu palaidis garām gadījumu noķert maniaku, tātad draņķis Lekters to bija izzīdis no pirksta.

-  Ejiet pie velna, jūs abi trakie zeļļi, - viņš skaļi iebļāvās tukšajā tiesas zālē.

Viņam vajadzēja nedaudz atpūsties. Viņš mēģināja piezvanīt Mollijai uz Vilija vecvecāku māju, bet tur neviens nenāca pie telefona.

-   Acīmredzot viņi pašlaik ir kaut kur izgājuši, - viņš vīlies nomurmināja.

Kad viņš devās uz kafetēriju, viņš to darīja daļēji arī tāpēc, lai pierādītu pats sev, ka nav, bailēs sarāvies, iebēdzis zvērināto istabas stūrī.

Juvelieru veikala skatlogā viņš pamanīja lieliski apstrādātu vecu zelta rokassprādzi. Tā maksāja gandrīz tik, cik bija algas čekā, kuru viņš tikko bija saņēmis. Viņš lika sprādzi iesaiņot pasta bandrolē un uzlīmēt markas, taču adresi viņš uzrakstīja tikai tad, kad bija pārliecinājies, ka neviens viņu nenovēro. Paciņu viņš nosūtīja Mollijai uz Oregonu, Vilija vecvecāku māju. Greiams, pretēji Mollijai, neapzinājās, ka pasniedz dāvanas tad, kad dusmojas.

Viņam negribējās doties atpakaļ uz zvērināto istabu un ķerties pie darba, taču izvēles nebija. Doma par Valēriju Līdsu viņam pēkšņi atdeva enerģiju. Dzīvu viņš to bija redzējis tikai filmā, kura bija uzņemta neilgi pirms viņas noslepkavošanas, turklātviņas balss vēl joprojām skanēja, ja uzgrieza viņas mājas numuru:

- Man ļoti žēl, ka pašlaik nevaru pienākt pie telefona…

Viņamļoti būtugribējiessatiktviņudzīvu. Viņš vēlējās…ak, kādas

bērnišķīgas, muļķīgas iedomas.

Greiams bija noguris, pārsātinājies un emocionāli iztukšots, un, kā tas tādās reizēs mēdza gadīties, viņš pēkšņi atcerējās bērnību. Viņš kopā ar tēvu ceļoja pa Ēri ezera Biloksi un Grīnvilas kuģu būvētavām, bieži mainīja skolas un bija spiests atkal un atkal iedzīvoties tādu bērnu vidū, kuri dzīvoja mierīgās, labi pārtikušās ģimenēs un skatījās uz viņu no augšas.

Viņš beidzot piespieda sevi ķerties pie personību profila izstrādāšanas. Šīs muļķības pēc tam tiks pavairotas neskaitāmos eksemplāros un policija, tuvojoties pilnmēnesim, mēģinās brīdināt iespējamos upurus.

Labklājība. Tieši tā bija galvenā kopīgā iezīme abām ģimenēm. Tikai komiski, ka Valērija Līdsa bija glabājusi zeķbikses ar vienu nogrieztu zeķi, ko valkāt kopā ar otru tādas pašas krāsas invalidi. Acīmredzot jaunībā viņa bija pazinusi trūcīgākus apstākļus. Jā, bērni arī viņai bija mazliet par daudz saposti un palutināti - tā droši vien būs bijis.

Viņš nolēma vēlreiz noskatīties filmu. Tiesas zālē to noorganizēt nebija nekādu grūtību. Nē. Ne jau Līdsu ģimene bija tā, kuras dēļ viņš nevarēja uzrakstīt to profilu. Līdsus viņš jau bija labi iepazinis. Bet par Džeikobsiem viņš zināja gandrīz tikai to, kas bija ierakstīts policijas protokolos.

Viņu mocīja doma, ka viņam šī ģimene asociējās tikai ar krītu iezīmētām kontūrām. Patiesībā viņš nebija redzējis pat šīs kontūras. Kad viņš nonāca Džeikobsu mājā, tur jau bija izdarīts pamatīgs remonts, un grīdas bija pat ieliktas no jauna. Turklāt Birmingemā viņi bija ieceļojuši no Detroitas, kur visas viņu mantas bija gājušas bojā ugunsgrēkā: fotoalbumi, varbūt arīdienasgrāmatas-viss personīgais.

Tāpēc Greiamam vajadzēja mēģināt izveidot savu priekšstatu par viņiem pēc mantām, kuras viņi bija iegādājušies, iekārtojot jauno māju. Desmit centimetru biezi aktu vāki ar mantu sarakstu. Un viss.

Jāizrokas vēlreiz cauri šai draņķīgajai kaudzeil Viss bija ticis apdrošināts, un, kā to prasa apdrošināšanas iestādes - kārtīgi pierakstīts, atzīmējot visus aparātu numurus.

Nebija ko brīnīties, ka cilvēki, kas savu mantu zaudējuši ugunsgrēkā, tagad apdrošina visu pēc kārtas.

Mantas pārvaldnieks Bairons Metkāfs, atšķirībā no apdrošināšanas sabiedrības, bija atsūtījis slikti salasāmas kopijas.

Džeikobsi bija iegādājušies laivu, kuru varēja izmantot arī, lai vizinātos ar ūdensslēpēm. Līdsiem arī tāda bija. Džeikobsi bija nopirkuši motociklu, Līdsiem bija apvidus mašīna. Greiams nolaizīja pirkstu un pāršķīra lapu.

Ceturtais priekšmets otrajā lapā bija "Chinon" šaurfilmu projektors.

Greiams iespieda saujā zodu un pārdomāja. Kā viņš to varēja palaist garām? Viņš taču Birmingemas noliktavā bija atvēris katru kasti, lai aplūkotu visu, uz ko savā mājā bija skatījušies Džeikobsi.

Kur bija palicis projektors? Nācās sdlīdzināt apdrošināšanas sarakstu ar mantu noliktavas aktu, kurubija parakstījuši pārvaldnieks Bairons Metkāfs un noliktavas inspektors.

Piecpadsmit minūtēs Greiams izurbāstam cauri. Ne kameras, ne projektora, ne filmu nebija. Greiams atkrita krēslā un skatījās uz Džeikobsu ģimeni, kas smaidīja viņam pretī no apņurcītās fotogrāfijas, ko Greiams bija dabūjis no Nila Džeikobsa.

Pie velna, kur jūs to likāt?

Vai tas ir nozagts?

Vai slepkava to aiznesa?

Ja slepkava to nozaga, vai viņš to pārdeva?

Varbūt šis projektors dos kādu jaunu pavedienu.

Greiama nogurums pēkšņi bija kā ar roku atņemts. Viņš nolēma pārbaudīt, vai nav pazudis vēl kaut kas. Šī salīdzināšana viņam prasīja stundu laika, bet rezultātā noskaidrojās, ka trūkst vēl divu nelielu sudraba priekšmetu - fotogrāfiju rāmīša (23 x 28) un saldumu trauciņa (10x8). Tādas mantas patīk zaglēniem - viegli pārkausēt un vairs nav nekādu pierādījumu. Bet filmu projektoram ir numurs, pēc kura to neapšaubāmi var identificēt.

Vai slepkava būtu vienlaicīgi arī zaglis? .

Tad Greiams atcerējās Džeikobsu padēla netīro galdu kopmītnes istabā komercskolā, uz kuru viņš bija aizsūtīts pēc atgriešanās no cietuma. Fotogrāfija nevarēja būt gulējusi pārāk ilgi uz šāda galda.

Secinājums radās pats no sevis. Muļķīgi. Viņš, šķiet, bija vienīgais mantinieks, lai gan pēc novēlējuma testamentā viņam būtu pienākusies tikai skolas nauda trim gadiem. Viņa alibi bija pilnīgi drošs - viņš tovakar bija atradies kopmītnē visu acu priekšā.

Zyērināto istabā bija telefons. Greiams piezvanīja uz Birmingemas Slepkavību izmeklēšanas komisiju.

-      Vai jums Džeikobsu lietas materiālos ir to cilvēku saraksts, kuri izmeklēšanas laikā tika iegājuši un pēc tam iznākuši no nama?

- Vienu mirklīti, - atbildēja ierēdnis, - es palūkošos.

Pēc reglamenta šādam sarakstam bija jābūt. Greiams bija priecīgs, ka Birmingemas policija strādā pēc labākās sirdsapziņas. Greiams piecas minūtes gaidīja pie telefona aparāta, līdz klausulē atskanēja policista balss.

-Jūs tātad gribatzinātiegājušo un izgājušo uzskaiti. Kas konkrēti jūs interesē?

- Nils Džeikobss. Vai viņš tur ir minēts?

-      Mmm-mhm, jā gan. Otrajā jūlijā, pulkstens 19. Atļauts paņemt personīgās mantas.

-      Vai tur ir atzīmēts, kas viņam bija rokās, kad viņš gāja laukā? Koferis, vai kaut kas tamlīdzīgs?

-  Par to nekas nav rakstīts.

Bairona Metkāfa balss skanēja aizsmakusi un it kā aizelsusies, kad viņš pacēla klausuli.

- Ceru, ka neesmu jūs pārāk iztraucējis?

- Ar ko es varu jums palīdzēt, Bili?

- Tas ir sakarā ar Nilu Džeikobsu.

- Ko tas zellis atkal ir nostrādājis?

-      Es domāju, ka viņš šo to ir aizstiepis no Džeikobsu nama - pēc slepkavības.

- Aha.

-      Salīdzinot apdrošināšanas sarakstus un noliktavas mantu sarakstus, es atklāju, ka trūkst viena sudraba fotogrāfiju rāmīša. Fotogrāfija pati bija pie Nila. No rāmīša palicis tikai nospiedums.

-      Mazais draņķis. Es viņam atļāvu paņemt pāris mācību grāmatu,- Metkāfs dusmojās.

-      Nilam ir draugi, kam patīk labi dzīvot, - atbildēja Greiams . - Bet mani vairāk interesē dārgs filmu projektors un filmu kamera, kas arī nav atrodama mājā. Es gribu zināt, kurš tos ir paņēmis - Nils vai slepkava.Ja slepkava, tad meklēsim projektoru uzpirkšanas vietās un izziņosim visā valstī meklējamo priekšmetu sarakstā. Rāmītis, protams, ir sen pārkausēts.

- Nu, es tam puikam likšu trūkties.

-      Un vēl kas, ja Nils ir projektoru paņēmis un pārdevis, tad filmas varētu būt pie viņa. Tās neviens nepirktu. Man tās filmas noteikti ir vajadzīgas. Ja jūs mēģināsiet izspiest no viņa atzīšanos, tad viņš filmas iznīcinās, lai nebūtu pierādījumu.

-Viņa lietošanā nodotā mašīna pieder pie mantojuma, tātad to es varu pārmeklēt jebkurā laikā. Bet, kas attiecas uz viņa istabu, tad man ir viens tiesnesis, kurš man kaut vai tūlīt izrakstīs kratīšanas orderi. Tiklīdz es kaut ko uzzināšu, tā zvanīšu.

Greiams atgriezās pie sava darba.

Labklājība. Policijas pieprasītajā profilā tas jāatzīmē pirmām kārtām.

Greiams jautāja sev, vai misis Līdsa un misis Džeikobsa nebija gājušas iepirkties ar tenisa kleitu mugurā. Dažos dzīvojamajos kvartālos to uzskatīja par īpašu šiku. Citos tas atkal būtu izskatījies dumji, jo provocētu uzreiz divos aspektos - uzkurinātu naidu pret bagātniekiem un izraisītu seksuālu iekāri.

Greiams mēģināja iztēloties šīs sievietes īsos tenisa bruncīšos virs brūni nosauļofām, skaistām kājiņām, stumjam iepirkumu ratiņus, un vīriešus, kuri tikko nopirkuši dienišķo "Corned Beef" kārbu, noskatāmies uz tām.

Vai daudz Amerikā bija ģimeņu ar trim bērniem, vienu mājdzīvnieku un viegli uzlaužamām savrupmājas durvīm, kas tos aizmigušus sargātu no spēcīgā vīra, kurš uzskata sevi par Drakonu?

Kad Greiams domāja par Kodēja nākamajiem upuriem, tad viņš iedomājās laimīgu, inteliģentu ģimeni skaistā mājā.

Taču Drakona nākamais upuris bija pavisam citādāks.

37. nodaja.

Dobjie atsitieni pret bēniņu grīdu skanēja pa visu māju.

Dolarhaids trenējās ar tādu apsēstību kā nekad agrāk. Arī apģērbies viņš nebija tā kā agrāk. Viņa tetovējums bija noslēpts platās treniņtērpa biksēs. Treniņtērpa augšdaļa nosedza lielo reprodukciju "Sarkanais Drakons un sieviete, kuras tērps ir no saules". Kimono karājās pie sienas kā nomesta čūskas āda. Ar to bija nosegts spogulis.

Dolarhaidam uz sejas nebija maskas.

Augšā. Simt divdesmit pieci kilogrami grūdienā no grīdas uz krūtīm. Un tagad augšā - virs galvas.

-  PAR KURU TU DOMĀ TAGAD?

No bailēm viņam sagrīļojās kājas, un milzu svars gandrīz noripoja zemē. Lejā. Stienis nokrakšķēja, kad diski tika nosviesti uz paaugstinājuma.

Viņa stiprās rokas nespēcīgi nokarājās gar sāniem, kad viņš pagriezās tai virzienā, no kura bija atskanējusi šī balss.

- PAR KURU TU DOMĀ TAGAD?

Balss nāca no tās vietas, kur bija uzkārta treniņtērpa jaka, taču valdonīgā balss bija tik skaļa un uzmācīga, ka viņam izžuva rīkle, un viņš nespēja pretī izdvest ne skaņas..

-  PAR KURU TU DOMĀ TAGAD?

Viņš zināja, kas viņu tā uzrunā, un viņam bija bail. No sākuma viņi abi ar Drakonu bija bijuši viens vesels. Viņš bija Tas, Kurš Bija Apzinājies Savu Tapšanu, un Drakons bija viņa būtības augstākā pakāpe. Viņu ķermeņi, balsis un vēlmes bija vienots vesels.

Bet nu vairs ne. Kopš satikšanās ar Rebu vairs ne. "Tu nedrīksti domāt par Rebu!"

- AR KURU MUMS TAGAD BŪS DARĪŠANA?

-Misis.. Še.. Šērmenu, - Dolarhaidsar pūlēm izrunāja šo vārdu.

-      RUNĀ SKAIDRĀKI ES TEVI NESAPRATU. PAR KURU TU DOMĀ TAGAD?

Ar apņēmīgi savilktu seju Dolarhaids devās pie trenažiera un hantelēm. Augšā.^Galvai pāri. Un vēlreiz.

- Misis .. Še.. Šērmena slapja ūdenī.

-TU DOMĀ PAR SAVU MAZO DRAUDZENiTI, VAI NE? TU GRIBI VIŅU SEV PAR SAVU MAZO DRAUDZENITI, TĀ TAČU IR?

Smagums dobji noslīdēja atpakaļ uz grīdas.

-       Man nau neādas masas dlaudenītes, - bailes viņam laupīja spēju skaidri runāt. Viņam atkal ar lūpu bija jānosedz sprauga aukslējās.

-       STULBI MELI, - Drakonam gan nebija nekādu problēmu ar izrunu. -TU ESI PAMETIS NOVĀRTĀSAVU TAPŠANU, SAVUCEļU. SAGATAVO SEVI NĀKAMAJAM POSMAM. CEL HANTELI AUGŠĀ.

Dolarhaida rokas satvēra hanteli, un viņš sasprindzināja kā savu ķermeni, tā arī savas domas. Viņš mēģināja iztēloties misis Šērmenu. Viņš piespieda iedomāties, ka tas ir viņas ķermenis, ko viņš tur rokās. Nākamā bija misis Šērmena. Neviena cita, kā tikai misis Šērmena. Tumsā viņš cīnījās ar misteru Šērmenu. Viņš to žņaugs tik ilgi, līdz, viņa sirds no skābekļa trūkuma asinīs sitīsies kā apjucis putns pret loga stiklu. Tā būs vienīgā sirds, kuras pukstos viņš klausīsies. Rebas sirdi viņš negrib dzirdēt. Viņš vienkārši to neklausīsies.

Bailes aizžņaudza viņa rīkli. Viņš nespēja pacelt hanteli pat līdz krūtīm. Viņš domāja par Šērmeniem, kuri tur sēdēs ar plati atvērtām acīm, kamēr viņš sagādās baudu Sarkanajam Drakonam. Viņam nebija labi. Viņu pārņēma tukšuma sajūta. Hantele atsitās pret grīdu.

-  PAR KURU TU DOMĀ TAGAD?

-Misis ..

-TU PAT NEVARI IZTEIKT "MISIS ŠĒRMENA." TU PAT NEESI DOMĀJIS IET PIE VIŅAS. TU DOMĀ TIKAI PAR REBU MAKLEINU. 1 TU GRIBI VINU PAR SAVU MAZO DRAUDZENiTI, VAI TAD NE? TU GRIBI BŪT VIŅAS "DRAUDZIŅŠ".

-Nē.

-MELIS!

-Tikai kādu mazu brītiņu.

-      TIKAI KĀDU MAZU BRiTIŅU? VAI TAD VIŅA GRIBĒS TĀDU 248

PRETĪGU ZAĶALŪPU PAR SAVU DRAUDZIŅU? PANĀC. ES TEV PARĀDĪŠU, KASTU ESI.

Dolarhaids nekustējās rfe no vietas.

-       NEKAD MAN NAV NĀCIES SKATĪTIES UZ TIK NETĪRU UN PRETĪGU PUIKU KĀ TU. PANĀC ŠURP!

Viņš lēni tuvojās vietai, no kuras bija dzirdama pavēlošā balss.

-  NOŅEM JAKU!

Viņš darīja, kā pavēlēts.

- SKATIES UZ AAANI!

Drakons dusmīgi vērās viņā.

-  NOŅEM KIMONO! PASKATIES SPOGULĪ UZ SEVI!

Viņš skatījās. Viņš nespēja novērst skatienu no savas apgaismotās sejas. Siekalas pilēja no viņa lūpu kaktiņiem.

-APSKATI SEVI KĀRTĪGI. ES SAGATAVOŠU TAVAI DRAUDZENĪTEI MAZU PĀRSTEIGUMU. NOVELC TO SKRANDU!

Dolarhaida rokas cīnījās ap bikšu priekšu. Audums plīsa. Ar kreiso roku viņš rāva nost bikses, kamēr ar labo centās tās paturēt kājās.

Beigu beigās rokas sāka trīcēt, un viņš grīļodamies nokrita uz matrača telpas stūri, kur locījās kā omārs, kuru dzīvu plēš gabalos. Vaidēdams un rīstīdamies, viņš tvēra ar rokām plecus un muguru, līdz aizelsies nogura un spožajā gaismā skaidri kļuva redzams tetovējums.

-       NEKAD MAN NAV NĀCIES SKATĪTIES UZ TIK NETĪRU UN PRETĪGU PUIKU KĀ TU. ATNES TO ŠURP!

-  Vētāmā!

-  NES ŠURP!"

Viņš grīļodamies izgāja no telpas un atgriezās ar Drakona zobiem.

-  PAŅEM ROKĀ. AR PIRKSTIEM SASPIED ZOBUS KOPĀ!

Dolarhaida krūšu muskuļi piebrieda.

-TU LABI ZINI, KĀ KOŽ ŠIE ZOBI. TAGAD NOLAID TOS ZEMĀK, ZEMĀK, TURI APAKŠĀ UN IELIEC TO STARP ZOBIEM!

-  Nē.

-  DARI, KO ES TEV LIEKU… UN TAGAD SKATIES.

Zobi lēnām izraisīja sāpes. Viņam uz krūtīm pilēja siekalas un asaras.

-TU ESI ATKRITIS NO SAVA CEĻA, NO TAPŠANAS. TU NEESI NEKAS CITS KĀ ATKRITUMS, UN ES DOŠU TEV JAUNU VĀRDU. TU

ESI SMERDELIS. ATKĀRTO!

-      Es esmu smerdelis, - viņš ar lūpu nosedza spraugu aukslējās, lai varētu šos vārdus izteikt.

-      DRiZ PAR MANI ATKAL RUNĀS, - Drakons nenoguris turpinā ja. - VAI TEV IR PRIEKS PAR TO?

- Prieks.

-  KURA BŪS NĀKAMĀ, KAD PIENĀKS LAIKS? -Misis .. Še.. Šērmena.

Stipras sāpes lika Dolarhaidam sarauties, sāpes un bailes.

-  ES TEV TO NOKODĪŠU NOST.

-  Reba. Es tev atdošu Rebu, - viņš atkal runāja jūtami labāk. -TEV MAN NEKAS NAV JĀDOD. VINAJAU MAN PIEDER. VISAS

VIŅAS MAN PIEDER. REBA MAKLEINA UN MISIS ŠĒRMENA.

- Reba un tie Šērmeni. Policija to nojautīs. Policija mani atradīs.

-      ES TEV TAI DIENAI VISU SAGATAVOŠU. VAI TAD TU ŠAUBIES PAR MANI?

-  Nē.

- KAS TU ESI?

- Smerdelis.

-      TU VARI TAGAD NOGLABĀT MANUS ZOBUS. TU, PRETiGAIS MAZAIS ZAĶALŪPA. UN TU BIJI IEDOMĀJIES, KA NEATDOSI MAN SAVU MAZO DRAUDZENĪTI? ES VINU GABALOS SARAUSTĪŠU UN IZTRIEPŠU VIŅAS ATLIEKAS PA TAVU PRETĪGO PURNU. JĀTU MAN PRETOSIES, ES TEVI PAKĀRŠU VIŅAS ZARNĀS. TU LABI ZINI, KA ES TO VARU. PIELIEC SVARU, LAI IR SIMT TRĪSDESMIT KILOGRAMI!

Dolarhaids pielika atsvaru stienim vēl piecus kilogramus. Līdz šim viņš bija trenējies ar 125 kilogramiem.

-  UN NU CEL AUGŠĀ.

Ja viņš nebūs stiprāks par Drakonu, tad Rebai jāmirst. Viņam nebija šaubu par to. Viņš centās pacelt smagumu, līdz acu priekšā sāka mirgot sarkani apļi.

- TU NEVARI VIS TO IZDARĪT. BET ES TO IZDARĪŠU! Dolarhaids sažņaudza svaru stieni. Tas liecās, kad viņš to

uzgrūda plecu augstumā. AUGŠĀ. Viņš uzdabūja to virs galvas.

-       VISU LABU, SMERDELI! - viņš, lepnais Drakons, izgrūda šos vārdus caur sakostiem zobiem.

38. nodaļa.

Pirmdienas rītā Frānsiss Dolarhaids neieradās darbā.

Viņš kā vienmēr laikā izgāja no mājas. Viņa izskats arī kā vienmēr bija korekts, un viņš droši vadīja savu pikapu pilnajās ielās. Braukdams pa tiltu pāri Misūri, viņš uzlika saules brilles.

Termoss nepatīkami noskanēja, pagriezienā atsizdamies pret blakussēdekli. Viņš noliecās, lai to kārtīgi noliktu uzgrīdas. Tad viņš atcerējās, ka vēl taču jāsagādā sausais ledus un filma.

Kad viņš šķērsoja Misūri kanālu, ūdens zem viņa sakustējās. Vērojot putojošo straumi, viņam pēkšņi radās iedoma, ka ūdens ir nekustīgs, bet tilts kaut kur traucas trakā ātrumā kopā ar viņu. Viņš pēkšņi jutās bezpalīdzīgs un nespēja vairs orientēties. Negribīgi' viņš noņēma kāju no gāzes pedāļa.

Pikaps lēni apstājās. Aiz viņa bija spiestas apstāties aizvien vairāk mašīnu. Tās sāka taurēt. Taču viņš neko nedzirdēja.

Viņš tur sēdēja, kaut kur slīdēdams ar visu tiltu virs stāvošā ūdens, un skatījās rīta saulē. Asaras no saules briļļu apakšas ritēja uz viņa delnām.

Kāds klauvēja pie sānu loga rūts. Kāds braucējs ar bālu un vēl joprojām samiegojušos seju bija izkāpis no savas mašīnas. Vīrs aiz stikla kaut ko dusmīgi sauca.

Dolarhaids skatījās uz sašutušo autovadītāju. No tilta otra gala tuvojās zili mirguļojoša patruļmašīnas uguns. Viņš zināja, ka jābrauc. Tātad jāpiespiež savs ķermenis uzlikt kāju uz gāzes pedāļa. Tas arī izdevās. Vīrs, kurš bija klauvējis pie sānu loga, strauji atsprāga no mašīnas, lai viņam netiktu nobrauktas kājas.

Netālu no 270. šosejas Dolarhaids apstājās pie kāda liela moteļa stāvvietas, kurā stāvēja tikai kāds skolas autobuss. Pret pakaļējo logu tajā rēgojās taures platais gals.

Dolarhaids pajautāja sev, vai viņam nav jākāpj autobusā. Nē, tas viņam nebija jādara. Kaut kur vajadzēja būt viņa mātes pakardam.

- Kāp iekšā, tikai kājas neliec uz sēdekļa. - viņa māte teica.

Bet tas arī nebija tas.

Viņš atradās kāda moteļa stāvvietā uz rietumiem no Sentluisas un vēlējās kaut būtu spējīgs kaut ko grozīt.

Sešu dienu laikā, ja ne ātrāk, viņam jānogalina Reba Makleina. Negaidīti no viņa rīkles izlauzās aizsmacis kliedziens.

Var būt, ka Drakons viņam tomēr atļautu vispirms nogalināt Sērmenus un ar Rebu pagaidīt līdz nākamajam pilnmēnesim?

Nē, tas bija izslēgts.

Reba Makleina neko nezināja par Drakonu. Viņa domāja, ka ir kopā ar Frānsisu Dolarhaidu . Viņa gribēja gulēt ar Frānsisu Dolar- haidu vecmāmiņas lielajā gultā.

- Tas tiešām bija brīnišķīgi, - Reba pēc tam dārzā bija teikusi.

Varbūt Frānsiss Dolarhaids viņai patika. Cik briesmīga kļūda, ka kādai sievietei ir radušās šādas jūtas. Ja tas viņam nebūtu saistīts ar tik laimīgiem brīžiem, tad viņš nešaubītos, ka šādu sievieti par to varētu tikai nicināt.

Reba Makleina bija vainīga, ka viņa bija vēlējusies iegūt Frānsisu Dolarhaidu . Neapšaubāmi vainīga.

Ja nebūtu bijis Drakona, tad nebūtu arī Spēka, kas bija radies tikai viņa Tapšanas ceļā, viņš nekad nebūtu viņu uzaicinājis pie sevis mājās. Viņš nebūtu bijis spējīgs gulēt ar viņu. Bet varbūt tomēr?

-Ak Dievs, mans dārgais, tas ir skaaaisti, - jā, tā viņa bija teikusi. Viņa bija teikusi: "mans dārgais".

Daži brokastotāji atgriezās no moteļa un, iedami garām Dolar- haidam, kurš nekustīgi sēdēja pikapā, gluži vai aptaustīja viņu ar ziņkārīgiem skatieniem.

Viņam vajadzēja atrast mierīgu vietiņu, kur visu pārdomāt. Uz mājām doties viņš nevarēja. Viņš noīrēja motelī istabu un piezvanīja uz darbu, ka ir saslimis. Istaba bija vienkārša un mjerīga. Vienīgais sienas rotājums bija litogrāfija ar kādu tvaikoni. Šeit viņam nekas draudīgi nespīdēja acīs.

Dolarhaids apgūlās uz segas, kas bija diezgan netīra. Ik pēc pāris minūtēm viņam vajadzēja doties uz tualeti pačurāt. Vispirms viņš sala, tad svīda. Pagāja stunda.

Viņš negribēja atdot Drakonam Rebu Makleinu. Viņš ar šausmām domāja par to, ko Drakons ar viņu izdarīs, ja viņš mēģinās Rebu aizstāvēt.

Bailes uzmācās viļņiem, kurus viņa ķermenis, kājās stāvot, nespēja izturēt. Tikai brīžos starp šiem viļņiem Dolarhaids spēja sakarīgi domāt.

Kā izvairīties no tā, ka jāatdod Reba Drakonam? Saprāts viņam ieteica tikai vienu vienīgu izeju. Viņš beidzot piecēlās.

Flīzēm izliktajā vannas istabā skaļi atbalsojās elektriskās gaismas slēdža klakšķis. Dolarhaids nopētīja dušas stieni - 3 cm biezu.

masīvu cauruli, kas bija piestiprināta pie vannas istabas pretējām sienām. Viņš noņēma dušas priekškaru un ar to apklāja spoguli.

Nu viņš ar vienu roku satvēra dušas stieni un pamēģināja to noraut. Nekā, tas turējās stingri. Ādas josta viņam bija pašam. Viņš vārēja piespiest sevi to izdarīt. No tā viņam nebija bail.

Viņš piestiprināja jostu pie stieņa. Gals ar sprādzi veidoja pietiekami lielu cilpu. Josta nešūpojās šurp un turp - tā bija bieza un stīva.

Viņš apsēdās uz poda vāka un paskatījās uz augšu. Nolēkt šeit nebija iespējams, bet TO viņš spēs izdarīt. Viņš noturēs rokas uz leju tik ilgi, līdz kļūs par vārgu, lai atbrīvotos.

Bet vai viņš varēja būt pārliecināts, ka līdz ar viņa nāvi ies bojā arī Drakons, jo tagad taču viņi vairs nebija viens vesels? Un ko tad, ja Drakons viņai tikpat uzbruks?

Varēja paiet vairākas dienas, līdz atradīs viņa līki un noskaidros, kas viņš ir. Un ja nu viņa pa to laiku sadomā aizbraukt pie viņa uz mājām, lai apciemotu slimības laikā? Viņa taustīsies pa māju, lai atrastu viņu, uzies augšā un tur - pārsteigums.

Lielais Sarkanais Drakons nonāks pa kāpnēm lejā un sekos viņai.

Varbūt piezvanīt un brīdināt viņu? Bet kā gan viņa, pat brīdināta, var stāties pretī Drakonam? Nekā. Kad Drakons sāks viņu plosīt un kost, viņai atliks tikai cerēt, ka nāve iestāsies pēc iespējas ātrāk.

Dolarhaida mājas bēniņos viņai uzglūnēja Drakons, kuru Dolarhaids pats bija izgriezis un ierāmējis. Drakons slēpās daudzajos mākslas grāmatu attēlos un žurnālu izgriezumos, katrreiz piedzimstot no jauna, kad fotogrāfs… ko darīja?

Dolarhaids pēkšņi skaidri sadzirdēja Drakona balsi, kura lamā ja Rebu. Viņš lamās to arī pirms košanas. Viņš lamās arī Dolarhaidu un pateiks viņai, kāds Dolarhaids ir nulle un niecība.

-   Nedari to. Nedari to, - Dolarhaids teica vannas istabas skanīgajām flīzēm. Viņš klausījās savā balsī, tā bija Frānsisa Dolarhaida balss, kuru Reba Makleina spēja saprast bez pūlēm. Viņa balss, no kuras viņam bija kauns un ar kuru viņš daudziem cilvēkiem bija teicis ļaunus un rūgtus vārdus.

Viņš nekad nebija dzirdējis, ka Frānsisa Dolarhaida balss runā ar viņu.

-  Nedari to.

Balss, kuru viņš pašlaikdzirdēja, nekad nebija viņam teikusi neko sliktu. Tā bija tikai atkārtojusi Drakona ļaunās lamas. Pat tikai atceroties to, Dolarhaids aiz kauna nosarka.

Kā vīrietis viņš neko daudz piedzīvojis nebija. To pārdomājot, viņam nācās godīgi atzīt, ka sevišķi daudz pūļu gan viņš nebija pielicis, un nu viņam pēkšņi tik ļoti gribējās, lai tā nebūtu.

Tagad viņā bija radies kaut kāds pašlepnums, ko bija atmodinājusi Reba Makleina. Tas viņam čukstēja, ka nav vīra cienīgi mirt svešā vannas istabā.

Bet ko citu viņš varēja darīt? Kādas citas iespējas viņam vēl bija?

Bija vēl viena iespēja, lai gan viņam pašam īsti nebija skaidrs, kā . tas varētu palīdzēt, bet tomēr bija'vērts izmēģināt.

Viņš atgriezās istabā un šurpu turpu soļoja pa to, uzdurdamies gultai, sienai un citiem šķēršļiem, šai laikā cītīgi trenēdamies izrunāt vajadzīgās frāzes. Brīžiem viņam tas izdevās labi, bet tad atkal uznāca baiļu vilnis, un viņam atkal bija slikti, tik slikti, ka viņš izvēmās. Taču pēc nelabuma katrreiz viņš atsāka treniņus. Pacietīgi sagaidījis kādu mierīgu atelpas brīdi, viņš metās pie telefona un piezvanīja uz Bruklinu.

Moteļa stāvvietā savā autobusā kāpa skolas pūtēju orķestris. Jaunieši pamanīja tuvojamies Dolarhaidu . Lai nokļūtu pie sava pikapa, viņam nācās iziet cauri viņu pūlītim. Kāds resns puisis muļķīgā lokomotīves vadītāja tērpā sarauca pieri, piepūtās un demonstrēja savus bicepsus, kad Dolarhaids gāja viņam garām. Divas meitenes sāka ķiķināt. Pa atvērto pakaļējo logu pēkšņi tika izbāzta taure, un Dolarhaidam tieši ausīs ieskanējās skaļš pūtiens, taču viņš nekam nepievērsa uzmanību - pat skaļajiem smiekliem, kas skanēja aiz muguras.

Divdesmit minūtes vēlāk viņa mašīna apstājās pie uzbraucamā ceļa, kas veda uz vecmāmiņas māju. Līdz pašai mājai vēl bija 300 metru.

Viņš noslaucīja seju un trīs vai četras reizes dziji ieelpoja. Kreisajā rokā viņam bija atslēga, bet labā krampjaini turējās pie stūres.

Pa viņa degunu izlauzās skaļa, žēlabaina skaņa. Skaļāk, vēl skaļāk. Vēl, vēl skaļāk. Tagad.

Grants oļi šķīda zem mašīnas pakaļējiem riteņiem, kad tā strauji tuvojās mājai. Pikaps šļūkdams apstājās pie pašas mājas, un Dolarhaids skriešus metās ārā no tā.

Nokļuvis mājā, viņš nodrāzās lejā pagrabā, nepaskatījies ne pa labi, ne pa kreisi. Viņš uzmanīgāk paskatījās uz savu atslēgu saišķi un pamanīja, ka tur nebija piekaramās atslēgas, kas bija vajadzīga, lai atslēgtu lādi.

Tā bija augšā. Viņš ne mirkli neļāva sev apstāties un padomāt. Caur viņa degunu izlauzās, augsta skaņa, viņš joņoja augšā pa kāpnēm un centās ar kliegšanu noslāpēt jebkuru domu vai citu skaņu.

Kādu brīdi viņš rakņājās pa savu sekretāra atvilktni. Tikai neskatīties uz sienu, kur gultas kājgalī atrodas Drakona attēls.

-  KO TU TE DARI?

-  Kur atslēga? Nu kur gan tā palikusi?

-      KO TU TE DARI? NEKAD MAN NAV NĀCIES SKATĪTIES UZ TIK NETĪRU UN PRETĪGU PUIKU KĀ TU. APSTĀJIES!

Vina rokas sastinga.

- SKATIES… PASKATIES UZ MANI.

Viņš cieši pieķērās pie sekretēra malas, lai nevarētu pagriezties uz to pusi. Viņš tam pretojās, sāpīgi pārgriezis acis, betgalva tomēr pagriezās pret Drakona attēlu.

- KO TU TE DARI?

-  Neko.

Zvanīja telefons. Zvanīja telefons, zvanīja telefons. Pagriezis attēlam muguru, viņš paņēma klausuli.

-  Hallo, kā tev klājas? - tā bija Rebas Makleinas balss.

Viņš noklepojās.

- Gluži labi, - viņš nočukstēja.

-Es mēģināju sazvanīt tevi darbā. Bet tavā nodaļā man teica, ka tu esot saslimis. Vai kas noticis? Izklausās, ka tas ir nopietni.

-  Runā ar mani.

-Protams, ka es runāju. Kāpēc tad es tev piezvanīju, kā tu domā? Kas ar tevi ir noticis?

-  Gripa, - viņš ar pūlēm izdvesa.

-Vai tu jau biji pieārsta?… Hallo, vai tu vēl klausies? Es jautāju, vai tu jau biji pie ārsta?

-      Runā, lūdzu, drusku skaļāk, - viņš vispirms parakņājās pa vienu dtvilktni, tad pa otru.

-      Vai līnija nav bojāta? Mīļais, ja tu esi saslimis ar gripu, tad tev nevajadzētu palikt mājās vienam.

- PASAKI VIŅAI, LAI ŠOVAKAR ATBRAUC UN TEV PALĪDZ.

Dolarhaids pēdējā brīdī paspēja pielikt roku priekšā klausulei.

- Ak Dievs, kas tas bija? Vai pie tevis kāds atnācis?

-  Nē, es nejauši nospiedu radio aparātam nepareizo taustiņu.

- Kā tad būs, vai man nevajadzētu kādu pie tevis aizsūtīt? Tava

balss vis neizklausās sevišķi priecīga. Es aizbraukšu pati. Mērsija mani pusdienlaikā aizvedīs.

-  Nē. - Atslēga gulēja atvilktnes dibenā. Beidzot. Viņš ar visu telefonu atkāpās ārā - gaitenī.

-  Es jau atkal jūtos labāk. Es vēlāk tev piezvanīšu pats, - viņš to visu izrunāja ar pūlēm. Tad viņš traucās pa kāpnēm lejup. Vads notrūka, un viņš aizrāva aparātu sev līdzi.

Dusmīgs kliedziens:

- TŪLĪT ATGRIEZIES, TU, SMERDELI!

Lejā, uz pagrabu. Lādē blakus dinamīta kastei stāvēja koferītis ar naudu, kredītkartēm un autovadītāja apliecībām, kas bija izrakstītas uz dažādiem vārdiem. Vēl tur bija pistole, nazis un sitamais riņķis.

Viņš paķēra koferīti un skriešus uznesa to salonā. Klupdams krizdams viņš paskrēja garām kāpnēm, kas veda uz augšu. Viņš nedomāja izvairīties no cīņas ar Drakonu, ja tas nonāktu lejā. Ticis ārā, viņš ielēca pikapā, un tas aizjoņoja, riepām kaucot.

Uz lielceļa viņš lēnām izlīdzināja mašīnas gaitu un beidzot pat apturēja to kādā nomaļā vietā, lai izvemtu drusku kaut ko žultaini dzeltenu. Viņa bailes nedaudz mazinājās.

Braukdams uz lidostu, viņš jau bija spējīgs ievērot ātruma ierobežojumus un vienmēr laikus signalizēja, pirms mainīja braukšanas virzienu.

39. nodaļa

Dolarhaids samaksāja un izkāpa no taksometra divu kvartālu attālumā no Bruklinas muzeja. Atlikušo ceļu viņš nogāja kājām. Citi gājēji, kuri steidzās uz Prospekta parku, viņu bez pūlēm apdzina.

No gājēju saliņas metro stacijas priekšā varēja labi redzēt neoklasicisma stilā būvēto ēku. Viņš nekad agrāk nebija redzējis Bruklinas muzeju, kaut gan bija rūpīgi studējis muzeja ķatalogus- viņš tos pasūtīja jau tad, kad pirmo reizi izlasīja tā nosaukumu zem reprodukcijas "Lielais Sarkanais Drakons un sieviete, kuras tērps ir ' no saules", kas bija nodrukāts apakšā ar maziem burtiņiem.

Virs ieejas bija akmenī iecirsti lielo domātāju vārdi, sākot ar Konfūciju un beidzot ar Demostēnu. Tā bija impozanta būve, ko aptvēra botāniskais dārzs. Neapšaubāmi piemērota vide Drakonam.

Zem viņa nodārdināja metrovilciens, un no tā viņam drusku

iekutējās pēdas. Nostāvējies gaiss izplūda no ventilācijas lūkām, un nāsīs viņam iesitās krāsas smaka-viņš bija nokrāsojis savas ūsas.

Pēc stundas muzejs būs slēgts. Viņš šķērsoja ielu un caur vareno portālu iegāja ēkā. Garderobē viņš nodeva savu koferīti.

- Vai rīt garderobe būs vaļā? - viņš jautāja.

-      Muzejs rīt būs.slēgts, - pavecā garderobiste atteica un pievērsās nākamajam klientam.

-      Vai tie cilvēki, kuri rīt te nāks, lai strādātu, vai viņi garderobi nelieto?

-  Nē, muzejs būs slēgts un garderobe arī.

Ļoti labi.

-  Paldies.

-  Nav par ko.

Dolarhaids lēni pastaigājās starp stiklotajām milzu vitrīnām Okeānijas nodaļā un Amerikas zālē pirmajā stāvā - keramika no Andiem, akmens ieroči un ziemeļrietumu piekrastes indiāņu iespaidīgās maskas.

Līdzmuzeja slēgšanai bija palikušas vairs tikai četrdesmit minūtes. Nepietika laika apskatīt izstādes pirmajā stāvā. Viņš toties uzzināja, kur atrodas lifti un izejas.

Viņš uzbrauca piektajā stāvā. Viņš juta, ka ir piekļuvis Drakonam •tuvāk, bet bailēm nebija pamata. Jūtīgais akvarelis bija ieslēgts tumšā skapī, tāpēc nevarēja notikt tā, ka, pagriezies ap kādu stūri, viņš varētu to ieraudzīt.

Drakons nebija pieejams plašākai publikai kopš atgriešanās no izstādes Londonā.

Pa telefonu Dolarhaids bija noskaidrojis, ka šis akvarelis ļoti reti tiek izstādīts. Pārāk bieža izcelšana dienas gaismā 200 gadus vecajam mākslas darbam laupītu krāsu spožumu.

Dolarhaids apstājās pie Alberta Bīrštata gleznas "Negaiss Klinšu kalnos. Mr.Rozālijs, 1866". No šejienes bija redzamas durvis" uz restauratoru darbnīcu un noliktavu. Tur tika uzglabāts akvarelis - nevis tā kopijas un fotogrāfijas, bet pats Drakons. Viņš bija norunājis atnākt uz šejieni rīt.

Viņš gāja pa piektā stāva zālēm, neskatīdamies ne uz vienu gleznu, kas karājās pie sienām. Viņu interesēja tikai dažādas durvis. Viņš noskaidroja, kur atrodas ugunsdzēsēju kāpnes, evakuācijas izejas, kā arī iemācījās no galvas visu liftu izvietojumu.

Muzeja uzraugi bija pieklājīgi vīri vidējos gados, valkāja kurpes ar gumijas zolēm un no gadiem ilgās stāvēšanas telpās likās stipri iegrimuši sevī. Tikai viens no viņiem, tas, kurš stāvēja sardzē pie •ieejas, bija apbruņots, tomēr arī viņš izskatījās pēc policista, kurš atlaists no darba par gulēšanu postenī.

Tad skaļrunī atskanēja aicinājums atstāt muzeju.

Nedaudz vēlāk Dolarhaids jau stāvēja muzeja priekšā zem alegoriskās statujas, kas simbolizēja Bruklinu, un vēroja no muzeja āra nākošos cilvēkus.

Tiem, kuri steidzās uz parku, brīžiem nācās gaidīt un mīņāties uz vietas, līdz muzeja apmeklētāju bariņi viens pēc otra nozuda metro-^ stacijā.

40. nodaļa.

Pirmdienas vakarā pulksten deviņos Greiams pārguris stāvēja sava Čikāgas dzīvokļa durvju priekšā un nekādi nevarēja izvilkt atslēgu no bikšu kabatas. Viņš bija atgriezies no Detroitas, kur bija runājis ar neskaitāmiem klīniku darbiniekiem un pārbaudījis visa personāla lietas tajā slimnīcā, kurā misis Džeikobsa Detroitā bija nodarbojusies ar labdarību. Viņš nebūtu palaidis garām tādu vīru, kurš bieži ir mainījis darbavietu un ir strādājis gan Detroitā, gan Atlantā, vai arī Birmingemā un Atlantā; kādu, kuram pieder pikaps un ir pieejami veci braucamie krēsli un kurš būtu varējis redzēt slimnīcā kā misis Līdsu, kurai nesen bija operēta krūts, tā arī misis Džeikobsu.

Kroufords no paša sākuma bija uzskatījis, ka brauciens uz Detroitu būtu lieka laika tērēšana, bet nebija mēģinājis Greiamu no tā atturēt. Velna Kroufords! Viņam tomēr ellīgi bieži bija taisnība.

Greiams dzirdēja, ka zvana telefons. Atslēga izplēsa kabatā robu, kad viņam beidzot izdevās to izraut ārā. Pa radušos caurumu izbira monētas un nošķindēja pret grīdu.

-Velns parāvis!

Pusceļā telefons apklusa. Droši vien tā bijusi Molli ja.

Viņš piezvanīja uz Oregonu.

Atsaucās Vilija vectēvs; viņš ēda vakariņas un runāja ar pilnu muti.

- Esiet tik labs, pasakiet Mollijai, lai piezvana man, kad būs paēdusi. - Greiams mēģināja būt pieklājīgs.

Viņš stāvēja dušā ar šampūna putām matos, kad telefons iezvanījās atkal. Viņš pieklupa pie telefona.

-  Hallo, mana mīļā!

-      Nu, jūs nu gan esat joku Pēteris! Šeit Bairons Metkāfs no Birmingemas.

- Ak, piedodiet!

-Man jums ir gan labas, gan arī sliktas ziņas. Kas attiecas uz Nilu Džeikobsu, jums bija pilnīga taisnība. Protams, viņš visu jau bija pārdevis, ,bet es atradu viņa istabā kripatu hašiša, un viņš man izstāstīja visu, kā bijis artām mantām. Tās bija sliktas ziņas, jo jūs noteikti cerējāt, ka tos krāmus ir pievācis Kodējs.

Tagad labās ziņas. Projektora kastē esot bijušas divas filmas. Man vēl nav izdevies tās dabūt, jo filmas atrodas Nila mašīnā, ar kuru tagad brauc viņa draugs. Vai jums tās patiešām vajag?

-  Un kā vēl!

-      Gan jau mēs tās dabūsim rokā. Vai lai es nosūtu jums tās uz Čikāgu?

-Tas būtu jauki. Paldies, Bairon, jūs man ļoti palīdzējāt.

-  Bet, Bili, kāda runa!

Tai brīdī, kad Greiams gatavojās iemigt, piezvanīja Mollija. Pēc tam, kad viņi viens otram bija apliecinājuši, ka viņiem klājas labi, pēkšņi atklājās, ka abiem vairāk nav ko teikt.

Mollija teica, ka Vilijām ļoti patīkot Oregonā, viņa pasaukšot dēlu, lai novēlot Billam ar labu nakti.

Taču Vilijām gan bija vairāk ko teikt. Viņš paziņoja satriecošu jaunumu: vectēvs viņam esot uzdāvinājis poniju.

Mollija par to nebija pat ieminējusies.

41. nodaja.

Otrdienās Bruklinas muzejs bija slēgts plašākai publikai, taču tieši otrdienās tur strādāja zinātnieki un mākslas studenti.

Zinātniekiem muzejs vienmēr bija gatavs palīdzēt darbā, lai, iepriekš norunājuši tikšanos, viņi varētu iepazīties ar tiem darbiem, kas netiek eksponēti zālēs.

isi pēc pulksten 14 Frānsiss Dolarhaids, pasitis padusē savu zinātnisko darbu mapi, iznāca no metrostacijas muzeja priekšā. Viņš bija paņēmis līdzi piezīmjugrāmatiņu, LondonasTeita galerijas katalogu un Viljama Bleika biogrāfiju.

Zem krekla viņam bija paslēpti ieroči: plakana 9 mm pistole, sitamais riņķis un bārdas naža asumā uztrīts virtuves duncis. Ar gumijas saiti viņš bija noslēpis savu arsenālu uz plakanā vēdera, tā ka virs tiem bez pūlēm varēja sapogāt žaketi. Tās kabatā savukārt atradās plastmasas maisiņš ar hloroformā samērcētas vates vīkšķi.

Rokās viņš nesa pavisam jaunu ģitāras futrāli.

Netālu no metro izejas stāvēja trīs telefona būdas. Vienam aparātam bija norauta klausule, no diviem pārējiem ari darbojās tikai viens.

Dolarhaids spraugā iemeta dažas ceturtdaļdolāra monētas un uzgrieza numuru.

-  Hallo, - Reba atsaucās gandrīz vai tūlīt.

Viņš dzirdēja viņai apkārt parastos tumšās kameras trokšņus.

-  Hallo, Reba, - viņš to uzrunāja.

-  Kā tev klājas?

Tā kā viņam apkārt valdīja dzīva satiksme, tad nenācās viegli saklausīt viņas teikto.

-  Gluži labi.

-      Izklausās, ka tu zvani no automāta. Bet es domāju, ka tu guli mājās slims.

-  Es labprāt vēlāk parunātos ar tevi.

-  Lai notiek. Tu vienkārši vēlāk piezvani atkal, labi?

- Man tevi… noteikti jāsatiek.

-      Es priecāšos, ja tu atnāksi pie manis ciemos, bet tieši šovakar es nevaru. Man jāstrādā. Vai tu man vēl piezvanīsi?

-Jā, ja nekas…

-  Kā, lūdzu?

-  Es tev piezvanīšu jebkurā gadījumā.

-  Es priecāšos, ja tu drīz atnāksi.

-Jā. Uz redzēšanos… Reba.

Tā, labi. Baiļu sviedri tecēja viņam pār krūtīm uz vēderu. Viņš , sasparojās un pārgāja pāri ielai.

Otrdienās Bruklinas muzejā var iekļūttikai pa vienkāršām durvīm ēkas labajā pusē. Dolarhaids gāja pakaļ četriem mākslas studentiem. Studenti nosvieda uz grīdas savus maišeļus un mugursomas, tad sameklēja savas apliecības. Sargs, kas sēdēja aiz rakstāmgalda, uzmeta tām paviršu skatienu.

Pēc tam viņš uzrunāja Dolarhaidu.

- Vai jūs esat vienojies par apmeklējumu?

-      Jā, - Dolarhaids pamāja. - Ar miss Hārperi no restaurācijas darbnīcas.

-       Ierakstiet lūdzu savus datus viesu grāmatā, - sargs pasniedza viņam rakstāmo.

BetDolarhaidam rokā jau bija sava pildspalva. Viņš parakstījās: Pols Kreins.

Sargs piegāja pie telefona un uzgrieza īsu numuru. Dolarhaids pagrieza rakstāmgaldam muguru un sāka pētīt Roberta Blūma gleznu "Ražas svētki", kas ka rājās virs ieejas. Tikmēr sargs pārbaudīja viņa teikto. Nepagriežot seju, Dolarhaids nopētīja tālāk stāvošo drošībasdienesta vīru.Jā,šisgan noteikti prata apieties ar šaujamo.

-Blakus suvenīru kioskam vestibilā pie lifta irsols.Gaidiettur, līdz ieradīsies miss Hārpere. - Viņš pasniedza Dolarhaidam baltu plāksnīti ar rozā uzrakstu.

- Vai drīkstu tikmēr atstāt pie jums savu ģitāru?

-Jā, es to pieskatīšu.

Šoreiz muzejs izskatījās pavisam citādi, jo apgaismojums nebija ieslēgts. Starp milzīgajām stikla vitrīnām valdīja puskrēsla.

Dolarhaidam nācās gaidīt uz sola apmēram trīs minūtes, līdz miss Hārpere beidzot iznāca no lifta.

- Mister Krein? Es esmu Paula Hārpere.

Viņa bija jaunāka nekā vakar viņam bija licies, runājot pa telefonu no Sentluisas. Paula Hārpere bija jauna sieviete, glīta, bet uzsvērti kārtīga. Blūze un svārki viņai mugurā izskatījās pēc formas tērpa.

-      Jūs zvanījāt sakarā ar Bleika akvareli, - viņa turpināja. - Ja jūs nāksiet man līdzi, es ar prieku jums to parādīšu. Labāk brauksim ar kalpotāju liftu. Esiet tik laipns, sekojiet man.

Viņa to veda sev līdzi garām neapgaismota jam suvenīru kioskam un cauri kādai zālei, kurā bija izlikti primitīvi ieroči.

Dolarhaids tramīgi raudzījās apkārt, lai nezaudētu orientāciju. No Amerikas zāles šaurs koridors veda uz kalpotāju liftu.

Miss Hārpere nospieda izsaukuma pogu. Viņa ar plaukstām aptvēra savus elkoņus un gaidīja. Viņas skaidrās, zilās acis uzmeta nejaušu skatienu balti rozā plāksnītei pie Dolarhaida svārku atloka.

-Jums iedota sestā stāva caurlaide, - viņa teica. - Bet tas nekas. Šodien piektajā stāvā tik un tā neviena sarga nav. Kam īsti jūs savā darbā esat pievērsies?

Dolarhaids līdz šim bija aprobežojies ar galvas palocīšanu un smaidiem.

-  Es rakstu par Batu, - viņš tagad atbildēja.

-  Par Viljamu Batu?

Viņš pamāja.

-      Es neko daudz par viņu neesmu lasījusi. Viņu piemin tikai piezīmēs kā Bleika mecenātu. Vai tad viņš ar kaut ko izraisa interesi?

-      Es tikai nesen sāku ar to nodarboties. Man vēl būs jālido uz Angliju.

-      Cik zinu, tad Nacionālajā galerijā ir divi akvareļi, kurus Bleiks gleznojis pēc Bata pasūtījuma. Vai jūs jau esat tos redzējis?

-Nē.

-Tikai piesakiet viņiem savu vizīti labu laiku iepriekš.

Viņš pamāja. Lifts bija klāt.

Piektais stāvs. Viņš juta vieglu kņudēšanu. Drīz viss būs garām. Bet viņš neļaus viņiem sevi notvert, ja arī kaut kas izies greizi.

Viņa veda Dolarhaidu pa koridoru, kurā pie sienām bija piekārti slavenu amerikāņu portreti. Vakar viņš te netika gājis. Betviņambija skaidrs, kur viņš atrodas. Viss kārtībā.

Taču koridora galā kāds viņu jau gaidīja, un, to ieraudzījis, viņš sastinga uz vietas.

Paula Hārpere pamanīja, ka viņš vairs neseko un pagriezās atpakaļ.

Viņš skatījās uz kādu nišu sienā, pie kuras karājās portreti.

Viņa pienāca klāt un, paskatījusies uz viņa apbrīnas objektu, teica:

- Tas ir Džilberta gleznotais Džordža Vašingtona portrets.

Nē, te kaut kas nebija kārtībā.

-       Līdzīgu portretu jūs noteikti esat redzējis uz viena dolāra banknotēm. To sauc arī par Lansdauna portretu, jo Stjuarts to pasūtījis marķīzam fon Lansdaunam, pateicībā par viņa atbalstu amerikāņu revolūcijai… Kas ar jums notiek, mister Krein?

Dolarhaids bija bālskā līķis.Tas bija daudzsliktākparviendolāra banknotēm, kuras viņš tiešām pazina. Ar savām smago plakstiņu apēnotajām acīm un sliktajiem zobiem viņa priekšā bija Vašingtons. Viņš izskatījās uz mata kā vecmāmiņa. Dolarhaids jutās kā mazs puika.

- Mister Krein, kas jums kaiš?

Atbildēt! Ja ne, tad viss pagalam. Vajag saņemties. Ak Dievs, 262

mans dārgais, tas ir skaaaisti, NEKAD MAN NAV NĀCIES SKATĪTIES UZ TIK PRETiGU… Nē.

Kaut kas jāsaka.

- Man jāiedzer zāles, - viņš beidzot pateica.

-       Varbūt jūs gribat nedaudz pasēdēt un atpūsties? - no viņa tiešām nāca tikko jaušama medikamentu smaka.

-  Nē, ejiet vien mierīgi uz priekšu. Es jums sekošu.-

Tu man neko nenogriezīsi, vecmāmiņ. Es tevi nogalinātu nešaubīdamies, ja vien tu jau nebūtu mirusi. Jau mirusi. Jau mirusi.. Vecmāmiņa jau ir mirusi. Mirusi tagad, mirusi uz visiem laikiem. Ak Dievs, mans dārgais, tas ir skaaaisti.

Bet tas otrs gan nebija miris, par to Dolarhaids nešaubījās.

Viņš sekoja miss Hārperei cauri baiļu biezoknim uz koridora otru galu.

Pa divviru durvīm viņi iegāja restaurācijas darbnīcā un noliktavā. Dolarhaids ātri paskatījās apkārt. Tā bija spoži apgaismota klusa telpa, pilna ar grozāmiem stendiem, uz kuriem bija. sakārtas gleznas. Gar vienu sienu bija dažas kantora darbiem paredzētas vietas. Kādas durvis telpas tālākajā galā bija atvērtas, un aiz tām kāds klabināja rakstāmmašīnu.

Šajā telpā nebija neviena, izņemot Paulu Hārperi.

Viņa aizveda viņu līdz kādam galdam letes augstumā un piedāvāja apsēsties uz ķebļa.

-  Pagaidiet, lūdzu, šeit. Es tūlīt jums atnesīšu to akvareli.

Viņa pazuda aiz stendiem.

Dolarhaids atpogāja kreklu uz sava vēdera.

Miss Hārpere atgriezās. Viņai rokās bija neliela, plāna, melna mape. Tur tas bija. No kurienes viņai radās spēks to pacelt? Viņš nekad nebija iztēlojies to plakanu. Lai gan katalogos vienmēr bija minēti akvareļa izmēri: 34x44 cm, viņš nekad nebija pievērsis tam uzmanību. Viņš bija iztēlojies šo attēlu milzīgi lielu. Bet tas bija pavisam mazs. Tas bija pavisam mazs un bija šeit, šai miera pilnajā telpā. Nekad līdz šim viņam vēl nebija radusies ne mazākā nojausma par to, cik liels ir Drakona spēks. Viņš dzīvoja šajā vecajā mājā liela dārza vidū.

Miss Hārpere skaidroja:

-       Attēls šādi tiek uzglabāts tāpēc, ka gaismā tas drīz izbalētu. Tieši.tāpēc tas tik reti tiek izstādīts.

Viņa uzlika melno mapi uzgaida un atvēra slēdzi. Dubultdurvis ar troksni tika atvērtas.

-  Piedodiet, es palīdzēšu Ziljēnam tikt iekšā pa durvīm.

Viņa aizvēra vākus un, pasitusi tos padusē, aizskrēja palīgā vīram, kurš ar piekrautiem ratiņiem gaidīja pusatvērtajās durvīs. Viņa pieturēja durvis, kamēr viņš iedabūja ratiņus telpā.

-Vai šeit viss skaidrs?

- Jā, paldies, Ziljēn.

Vīrs aizgāja.

Miss Hārpere atgriezās ar gaismas necaurlaidīgo mapi rokā.

-        Piedodiet, mister Krein, Ziljēnam šodien bija jānospodrina rāmji. - Viņa atvēra mapi un izņēma no tās baltus kartona vākus. - Jūs droši vien sapratīsiet, ka mēs nevienam nejaujam pieskarties akvarelim. Es turēšu to jums priekšā - tādi ir noteikumi. Vai esat ar mieru?

Dolarhaids pamāja. Viņš nespēja runāt.

Viņa atvēra vākus un pacēla plastikāta plēvi.

Te nu viņš bija. Lielais Sarkanais Drakons, kuram pie kājām gulēja sieviete, kuras tērps bija no saules. Cilvēkveidīgs drakons bija satvēris sievieti savas astes varenajā tvērienā.

Laigan viņšnebija pārāk liels, tomēr no viņa staroja pārcilvēciska enerģija un spēks. Elpa aizrāvās. Pat labākās reprodukcijas nespēja pareizi atspoguļot atsevišķas detaļas un krāsu nianses.

Dolarhaids visu redzēja pavisam skaidri: Bleika rokrakstu lapas malā, divus brūnus traipus. Viņš bija kā apdullis. Tas viņam bija par daudz… Krāsas bija pārāk spilgtas.

"Skaties uz sievieti, kuru Drakons satvēris ar savu vareno asti un nelaiž vaļāI Skaties!"

Sievietes mati bija tādā pašā krāsā kā Rebas Makleinas mati. Viņš redzēja, ka līdz izejai ir pieci metri. Viņš sevī apspieda balsis.

-      Es ceru, ka neesmu bijusi pārāk uzmācīga, - Reba Makleina reiz tika teikusi.

-Šķiet, ka Bleiks izmantojis netikai akvareļa krāsas, bet arī krītu, - teica Paula Hārpere. Viņa bija nostājusies tā, ka redzēja visu, ko Dolarhaids dara. Viņas skatiens ne uz mirkli nenovērsās no mākslas darba.

Dolarhaida roka paslīdēja zem krekla.

Kaut kur ieskanējās telefons. Rakstāmmašīna apklusa. Sievietes galva paraudzījās pa atvērto durvju spraugu.

-  Paula, tevi. Tava māte.

> Miss Hārpere nepagrieza galvu. Viņa ne uz brīdi neizlaida no acīm Dolarhaidu un akvareli.

-  Lūdzu, pasaki viņai, ka es piezvanīšu, tiklīdz varēšu.

Sieviete atkal pazuda. Drīz pēc tam atkal ieklabējās rakstāmmašīna.

Dolarhaids vairs nespēja gaidīt. Tagad bija īstais brīdis, kad jāriskē ar visu.

Taču Drakons pasteidzās pirmais.

-  NEKAD MAN NAV NĀCIES…

-  Ko? - miss Hārperes acis iepletās.

-      …redzēt tik lielu žurku kā šīl - Dolarhaids pamāja uz ratiņiem, kuros bija sakrauti gleznu rāmji. - Re, kur rāpjas uz augšu!

-  Kur? - miss Hārpere apcirtās riņķī.

Sitamais pazibēja Dolarhaida rokā. Dolarhaids iesita viņai pa pakausi vairāk ar plaukstu nekā ieroci, un, kamēr viņa krita, viņš tai ar hloroformēto vīkšķi pārlaida pār seju. Atskanēja īsa, klusa nopūta, un viņa ļengani sabruka uz grīdas.

Viņš ievilka viņu starp stendiem un ar akvareļa vākiem rokā notupās viņai blakus. Zvanīja telefons.

Sieviete iznāca no biroja.

-       Paula, - viņa meklējot panāca uIz priekšu. - Tavai mātei tūlīt jārunā ar tevi.

Viņa tuvojās galdam.

-      Es varu pa to laiku parūpēties par tavu apmeklētāju, kamēr tu…- un tad viņa ieraudzīja abus. Ar sejai priekšā noslīdējušiem sajauktiem matiem Paula Hārpere gulēja uz grīdas, un virs viņas tupēja Frānsiss Dolarhaids ar pistoli rokās. Viņš pašlaik stūma mutē akvareļa pēdējo stūri. Un tad viņš gremodams metās sievietei virsū.

Viņa paguva iemukt birojā un aizcirst aiz sevis durvis. Klausuli tverdama, viņa nometa telefona aparātu zemē. Nometusies četrrāpus, viņa gribēja uzgriezt numgru, kad durvis izlidoja no eņģēm un viņai pa pakausi trāpīja kaut kas pērkona spērienam līdzīgs. Viņa smagi apvēlās.

Braukdams kalpotāju liftā, Dolarhaids ar grāmatām aizsedza plakano pistoli uz vēdera, lai noslēptu to no ziņkārīgo skatieniem. Viņš nepacietīgi vēroja spīdošos stāvu ciparus.

Beidzot lejā.

Uz tukšo izstāžu zāli. Viņš soļoja tik ātri, ka kurpes švīkstēja pret \

akmens grīdu. Vienreiz viņš nogriezās nepareizi, tā ka viņam bija jāatgriežas pie lielās indiāņu vaļa maskas un viņš zaudēja vairākas dārgas sekundes. Tad viņš gandrīzapmaldījās starp totēmu stabiem. Nejauši viņš pamanīja pirmīt redzētos primitīvos ieročus un atkal zināja, kur atrodas.

Viņš uzmanīgi palūkojās vestibilā ap stūri.

Sargs, kurš viņam bija iedevis balti rozīgo plāksnīti, stāvēja apmēram 10 metru no sava rakstāmgalda un pētīja ziņojumu dēli.

Apbruņotais drošības dienesta ierēdnis stāvēja tuvāk izejai. Pistoles maksts nogurkstēja, kad viņš noliecās, lai notīrītu traipu no kurpes.

"Ja viņi mēģinās tevi aizturēt, tad drošībnieks būs jānovāc." Dolarhaids aizbāza pistoli aiz jostas un aizpogāja žaketi. Viņš iznāca ieejas zālē un noņēma no žaketes atloka savu plāksnīti.

Sargs izdzirdēja viņa soļus un pagriezās pret rakstāmgaldu.

-      Paldies, - Dolarhaids teica. Viņš pacēla plāksnīti augšup, lai parādītu to sargam un tad ļāva tai nokrist uz rakstāmgalda.

Sargs pamāja.

- Vai jūs nebūtu tik laipns un neiebāztu to tajā spraugā?

Pēkšņi iezvanījās telefons.

Nemaz nebija tik vienkārši paņemt gludo plāksnīti no pulētās galda virsmas.

Vēlreiz atskanēja zvans. Pasteidzies taču.

Dolarhaidam izdevās satvert plāksnīti un iebāzt to spraugā. Tad viņš paķēra ģitāras futrāli.

Sargs piegāja pie telefona.

Izgājis ārā, Dolarhaids ātri iegriezās Botāniskajā dārzāja viņš izdzirdētu aiz sevis steidzīgus soļus, tad nekavējoties atklātu uguni uz sekotājiem.

Botāniskajā dārzā viņš ātri iemetās kādā spraugā starp krūmiem un dzīvžogu, kur steigšus atrāva vaļā savu ģitāras futrāli. No turienes viņš izņēma tenisa raketi un bumbiņu, kaklautu, iepirkumu somu un lielu bunti seleriju.

Pogas lidoja uz visām pusēm, kad viņš vienlaicīgi norāva kreklu un žaketi, kā arī izlēca no uzvalka biksēm. Izrādījās, ka zem tā visa viņam ir Bruklinas koledžas T-krekls un treniņbikses. Tad viņš grāmatas, apģērbu un ieročus sabāza iepirkumu somā, pa virsu uzlicis savu kuplo seleriju kušķi. Rūpīgi apslaucījis ģitāras futrāli, viņš to iebāza krūmu bipzoknī.

Apsējis kaklautu, viņš pastaigas solī cauri Botāniskajam dārzam devās Prospekta parka virzienā. Kad tas bija sasniegts, iegaudojās policijas mašīnu sirēnas. Viņš gāja, nepievērsdams citiem uzmanību, un tie, savukārt, neskatījās uz viņu.

Padusē viņam bija tenisa rakete, un viņš gāja, tenisa bumbiņu mētādams kā vīrs, kurš, tikko nobaudījis savu dienišķo fizkultūras devu, dodas mājās, lai baudītu vakariņas, kurām viņš ir šo to nopircis pa cejam.

Viņšpiespieda'sevi nesteigties: šādi cilvēki nemēdz skriet. Tagad viņš pats sev bija noteicējs, jo neviens viņam pakaļ nedzinās.

Visu viņš tagad varēja noteikt pats.

42. nodaļa.

- Kamēr Greiams vēra ciet tiesas zāles logu žalūzijas, Kroufords, zvērināto solā nosēdies, grauza zemesriekstus.

-      Es kategoriski pieprasu, lai tu šodien pat uzraksti salīdzināšanas profilu policijai,-Kroufords čāpstināja.-Tu teici: otrdien, un pašlaik tuvojas otrdienas vakars.

-  Dabūsi tu savu profilu, bet vispirms es noskatīšos šīs filmas.

Greiams atvēra kurjerpasta kārbu un izņēma no tās divas spoles

ar astoņu milimetru filmiņām.

- Vai Metkāfs jr izvirzījis apsūdzību pret Nilu Džeikobsu?

-      Par zādzību nē, jo Nils tik un tā mantos visu īpašumu. Viņš kaut ko pieminēja par hašišu. Birmingemas prokuratūra zelli paturēs redzes lokā.

-  Nu, labi, - Kroufords noburkšķēja.

Tiesas zāles ekrāns bija iekārtots tā, ka vislabākā redzamība bija tieši no zvērināto soliem. Greiams ielika projektorā pirmo filmu.

-      Kas attiecas uz tiem avīžu kioskiem, kuros Kodējs varēja dabūt TATLER iznākšanas vakarā, tad es esmu saņēmis kaudzi ziņojumu no Čikāgas, un pa vienam no Detroitas un Cincinati, - stāstīja Kroufords.

Greiams skatījās filmu. Makšķerēšana kopā ar ciemiņiem.

Džeikobsu bērni sēž dīķa malā ar vienkāršām bambusa makšķerēm rokās. Ūdenī redzami korķa pludiņi.

Greiams centās aizmirst, ka viņi tagad guļ zem zemes mazos zārciņos. Viņš centās par tiem domāt tikai kā par maziem makšķerniekiem.

Pēkšņi meitenes pludiņš sāka raustīties un tika parauts zem ūdens. Zivs bija piekodusies.

Kroufords saburzīja savu tukšo riekstu paciņu.

-        No Indianapolisas nepienāk ziņas ne par benzīna "Servco Supreme" pircējiem, ne par avīžu kiosku pārbaudi. Čammājas kā tādi…

- Vai tu skatīsies filmu vai ne? - Greiams viņu nelaipni pārtrauca.

Kroufords apklusa, līdz divu minūšu filmiņa bija beigusies.

-Vareni,.- viņš norūca, - skaists asaris. Bet tagad gan ķersimies

pie mūsu profila.

-      Džek, tu Birmingemā iegāji tai mājā tūlīt pēc slepkavības, bet es tur biju mēnesi vēlāk, - Greiams nepacietīgi skaidroja. - Tagad, Dieva dēj, atjauj man mierīgi paskatīties uz šiem cilvēkiem. Pēc tam es tēv to stulbo profilu uztaisīšu.

Viņš sāka skatīties otru filmu.

Uz tiesas zāles ekrāna varēja redzēt, kā Džeikobsu ģimene svin dzimšanas dienu. Viņi sēdēja pie galda un dziedāja. No viņu lūpām varēja nolasīt dziesmas vārdus:

-  Haaappy birthday to you.

Vienpadsmitgadīgais Donalds Džeikobss skatījās tieši kamerā. Viņš sēdēja galda galā, un viņa priekšā bija liela dzimšanas dienas torte. Sveču liesmas atspīdēja viņa brillēs.

Blakus viņam stāvēja brālis un māsa un vēroja, kā viņš nopūš svecītes.

Greiams saslējās krēslā.

Misis Džeikobsa - viņas tumšie mati noplīvoja virs galda - nodzina no galda kaķi.

Tad misis Džeikobsa pasniedza dēlam lielu aploksni, tai bija piesieta gara lenta. Donalds Džeikobss atvēra aploksni un izņēma no tās lielu apsveikuma karti. Viņš pasmaidīja no ekrāna un parādīja kadrā kartīti: "Daudz laimes dzimšanas dienā".

Stipri šūpojoties, kamera sekoja mazajai procesijai uz virtuvi. Pagraba durvis ar krampi. Donalds seko lentai uz leju, pārējie seko viņam. Lentas gals bija piestiprināts pie stūres sporta divritenim ar desmit ātrumiem.

"Kāpēc divriteņa pasniegšana notiek pagrabā?" Greiams brīnījās.

Nākamie kadri deva atbildi uz šo mēmo jautājumu: kļuva redzama lietusgāze aiz durvīm, tad slapjais dārzs. Māja izskatījās

pavisam savādāka. Pirms sludinājuma izlikšanas mākleris Gihens bija licis māju nokrāsot citā krāsā, lai sagatavotu to pārdošanai. Uz ekrāna atvērās pagraba durvis, kas veda uz dārzu, un misters Džeikobss iznesa divriteni dārzā. Šī bija pirmā reize, kad viņš parādījās filmā. Vēja brāzma izjauca viņa rūpīgi sasukāto frizūru un kļuva redzams, ka viņam ir papliks galvvidus. Viņš svinīgi nolika divriteni zemē.

Filma beidzās ar to, ka Donalds piesardzīgi apbrauca pirmo izmēģinājuma apli.

-  Patiešām, man ļoti žēl šos ļaudis, viņi bija jauki, - piezīmēja Kroufords. - Bet tas jau nav nekas jauns.

Greiams gatavojās vēlreiz uzlikt dzimšanas dienas filmu.

Galvu nogrozījis, Kroufords izvilka no sava portfeļa pāris aktu vāku un sāka tos pētīt nelielas lampas gaismā.

Uz ekrāna misters Džeikobss nesa ārā no pagraba divriteni. Durvis aiz viņa aizkrita. Uz vienas no cemmēm pie stenderes karājās vaļēja piekaramā atslēga.

Greiams apturēja kadru.

- Re, Džek. Re, kāpēc viņš bija atstiepis līdzi metāla grieznes - ar tām viņš gatavojās nogriezt šo atslēgu, lai caur pagrabu iekļūtu mājā. Bet kāpēc tad viņš to neizdarīja?

Kroufords izslēdza savu lampiņu un paskatījās uz ekrānu pāri briļļu rāmjiem. - Kas ir?

- Es zinu, ka viņam tās bija līdzi - viņš ar tām nogrieza zaru, kad sēdēja kokā un vēroja, kā bērni atrod un apglabā kaķi. Kāpēc viņš tās pašas grieznes neizmantoja, lai iekļūtu namā pa šo pagraba ieeju?

-  Vai tāpēc, ka tas neizdevās? - Kroufords jautāja ar liekulīgu smaidiņu uz lūpām. Viņam reizēm patika iznīcinātcitu pārdrošākās hipotēzes.

- Vai tad viņš to mēģināja? Vai uz atslēgas bija palikušas kādas pēdas? Es vispār netiku redzējis šīs durvis. Kad es ierados Birmingemā, Gihens durvis jau bija nomainījis.

Kroufords izbaudīja mazu triumfu:

-  Tu domā, ka Gihens tās licis nomainīt? Tas nebija Gihens. Tērauda durvis Džeikobss pats bija licis uzstādīt, pirms tika noslepkavots. Ne velti viņš bija dzīvojis Detroitā: zināja, ka par savas mājas drošību vajag rūpēties pašam.

- Kad Džeikobsi nomainīja durvis?

-To es nezinu. Droši vien pēc zēna dzimšanas dienas. Kad tad tā bija? Tas droši vien atrodams sekcijas protokolā, ja tas ir pie tevis.

-  Viņa dzimšanas diena bija 14. aprilī. - Zodu dūrē iespiedis, Greiams stīvi skatījās sienā.-Es ļoti labprāt uzzinātu, kad Džeikobsi ir nomainījuši durvis.

Krouforda pierē ievilkās dzijas rievas, bet tad viņš saprata Greiama nodomu. -.Tātad Kodējs Džeikobsu māju ir izlūkojis tad, kad pie durvīm atradās piekaramā atslēga? '

-Viņš taču bija sagatavojies tieši uz to, vai ne? Kam gan citam viņam tas smagais rīks bija vajadzīgs, mājā taču nekādu restu nebija?

-  Nf.

-  Viņš bija rēķinājies ar piekaramo atslēgu. Šādas grieznes neviens nestaipītu līdzi tāpat vien. Tās ir smagas un arī izskatās aizdomīgas. Viņam bija diezgan tālu jānoiet pa dienas gaismu. Turklāt viņam bija jārēķinās ar iespēju, ka nāksies glābties bēgot, « ja kaut kas noies šķībi. Viņš nebūtu nesis tās līdzi, ja nezinātu, ka tās viņam būs vajadzīgas.

- Tātad viņš ir izlūkojis darbības lauku toreiz, kad pie durvīm vēl bija piekaramā atslēga? Un tad viņš, mežā gaidīdams, ierauga, ka…

-  Pagrabu no meža redzēt nevar.

Kroufords pamāja.

-Tātad viņš gaida mežā. Džeikobsu ģimene noliekas gulēt, viņš ar grieznēm rokā dodas pie pagraba durvīm, lai pārgrieztu piekaramo atslēgu, bet tur - bāc - tērauda durvis.

- Pieņemsim, ka viņš pārsteigts stāv pie tērauda durvīm. Viņš visu ir izplānojis un mājās arī iet negribas, - Greiams satraukts piecēlās.- Viņš ir vīlies un nikns; viņš par katru cenu grib tikt iekšā mājā. Viņš izlauž dārza durvis, šis troksnis pamodina misteru Džeikobsu, tāpēc viņš tiek nošauts uz kāpnēm. Tas, taisnību sakot, nemaz nav Kodēja stilā. Parasti viņam tādas neveiksmes neatgadās. Viņš ierodas klusi un aiziet, pēdas neatstājis. Pie Līdsiem viņš ielauzās ļoti rafinētā veidā.

- Nu, labi, - Kroufords piekrita. - Kolīdz mēs uzzināsim, kad tika nomainītas durvis, būs zināms arī aptuvenais'datums, kad Kodējs ir izlūkojis māju. Vismaz vēlākais iespējamais datums. Tad mēs vēlreizapstaigāsim automašīnu iznomāšanas kantorus, šoreiz vairāk uzmanības pievēršot pikapiem vai dzīvojamajiem vagoniņiem. Es

tūlīt sazināšos ar Birm'rngemas policiju.

Kroufords šoreiz laikam bija runājis ļoti uzstājīgi, jo jau pēc četrdesmit minūtēm kāds FIB aģents Birmingemā kopā ar mākleri Gihenu stāvēja uz stalažām un runājās ar_kādu galdnieku. Vēl pēc kāda brīža šīs sarunas rezultāti nonāca Čikāgā.

- Aprīļa pēdējā nedēļā, - Kroufords teica, klausuli nolicis. - Tātad viņi to ir izdarījuši šausmīgi sen! Mans dievs, tas taču ir divus mēnešus pirms slepkavības. Kāpēc māju vajadzēja izlūkotdivus mēnešus pirms plānotās ielaušanās?

-  Par to man nav ne jausmas, bet vienu gan es varu pateikt pavisam droši: viņš ir redzējis misis Džeikobsu vai visu ģimeni jau pirms tam, kad izpētīja māju. Ja viņš nav tiem sekojis no pašas Detroitas, tad tikšanās ir notikusi starp desmito aprīli, kad Džeikobsi ieradās Birmingemā, un aprīļa beigām, kad durvis tika nomainītas. Šajā laika posmā viņš noteikti ir uzturējies Birmingemā. Vai to varēs izmantot?

-  Protams, - Kroufords pamāja. - Tikai, kā tu izskaidro faktu, ka viņš zināja par durvīm no pagraba uz mājas iekšieni? Tas nebūt nav pats par sevi saprotams, vismaz šeit - dienvidos - ne.

-Tātad viņš ir bijis mājā iekšā.

- Vai tavam draugam Metkāfam ir arī visas Džeikobsu norēķinu kvītis?

- Vajadzētu būt.

-   Liec viņam pārbaudīt, vai tai laika posmā ir maksāts par amatnieka pakalpojumiem. Mēs to pārbaudījām attiecībā uz laika posmu tieši pirms slepkavības, betacīmredzottas nav bijis pietiekami ilgs laiks. Tas pats jāizdara ar Līdsu rēķiniem.

-  Mēs taču zinājām no paša sākuma, ka viņš ir redzējis Līdsu namu no iekšpuses, - Greiams domīgi nomurmināja. - Vismaz viņš nevarēja redzēt no ārpuses, ka virtuves durvis ir no stikla. Veranda šīs durvis aizsedz. Bet viņš bija paņēmis līdzi stikla griežamo, lai gan Līdsu namā amatnieki pēdējo trīs mēnešu laikā nebija bijuši.

-Ja viņš ir nodarbojies ar izlūkošanu tik agri, tad mūsu pētījumi neietiecas pietiekami tālā pagātnē. Bet to mēs vēl izdarīsim. Līdsu gadījumā viņš divas dienas pirms uzbrukuma tomēr izdarīja īsu pārbaudi, uzdodoties parelektrības kontrolieri. Varbūtviņš tai brīdī redzēja atveramies verandas dlirvis un aiz tām - stikla durvis?

-  Nē. Vai tad tu neatceries, kā tās durvis novietotas? Pagaidi.

Greiams uzlika Līdsu filmu uz projektora.

Līdsu suns saslēja ausis un skrēja uz virtuves durvīm. Valērija Līdsa un bērni nāca, pārtikas produktiem apkrāvušies. Caur virtuves durvīm bija redzama tikai verandas siena.

-       Labi, noskaidrosim to visu. Es pierakstu. Kopš aprīļa. Visus komivojažierus, amatniekus un tamlīdzīgus ļaudis. Bet par to parūpēšos es. Tu, savukārt, parūpēsies par to, lai policija beidzot saņemtu profilu. Pasaki man, kā var sazvanīt Metkāfu.

Greiams skatījās Līdsu filmu un neatbildēja. Tad attapies viņš nosauca trīs telefona numurus, pa kuriem varēja cerēt sazvanīt Metkāfu, un uzlika Līdsu filmu vēlreiz.

Līdsu suns. Tam nebija kakla siksnas ar saimnieka uzvārdu un apkārtnē tādu suņu netrūka, tomēr Drakons bija zinājis, kurš no šiem krančiem pieder Līdsiem.

Tagad Valērija Līdsa. Viņas izskats īpatnēji satrauca Greiamu. Aiz viņas bija redzamas durvis - un arī tas, cik trauslas un neaizsargātas ir šīs durvis. Uz tiesas zāles ekrāna varēja redzēt, kā spēlējas bērni.

Līdz šim Džeikobsu ģimene Greiamam nebija šķitusi tik simpātiska kā Līdsu ģimene. Filma viņu bija saviļņojusi.

Viņš uzlika vēlreiz filmu par Džeikobsa dzimšanas dienu. Bērni pie tortes, svecīšu liesmas.

Pēkšņi viņš atcerējās zaļo sveču tauku traipu uz Džeikobsa guļamistabas galdiņa virsmas, asins traipu Līdsu guļamistabā. Kaut kas…

Kroufords atgriezās.

-  Metkāfs lūdza tev pajautāt…

- Apklustil

Kroufords nemaz neapvainojās. Viņš sastinga uz vietas un pat samiedza savas mazās, pelēkās acis.

Filma turpinājās. Greiama sejā atspīdēja ekrāna atstarotās gaismas kontūras.

Tagad Džeikobsu kaķis. Slepkava bija zinājis, ka kaķis pieder Džeikobsiem.

Tagad durvis no mājas uz pagrabu.

Tagad durvis no pagraba uz āru. Piekaramā atslēga, kuru Drakons cerēja atdarīt ar grieznēm.

Filma beidzās. Tā notinās no spoles, un tās gals griezdamies sitās pret projektoru.

Viss, ko Drakonam vajadzēja zināt, bija redzams šajās filmās. 272

Abas ģimenes neinteresējās par filmu festivāliem un filmu klubiem; filmas nebija rādītas plašākai publikai.

Greiams paskatījās uz parasto zaļo kārbiņu, kurā Līdsiem, ja viņi vēl būtu dzīvi, būtu piegādājuši šo filmu… Uz kārbas bija viņu adrese un attīstītājas firmas adrese: Gateway, St.Louis, Mo. 63102.

Greiama atmiņā Sentluisas vārds uzreiz saistījās ar pilsētu sarakstu. Tās pilsētas, kurās kaut vai viens kiosks pārdeva TATTLER jau tā iznākšanas vakarā.

- Mans Dievs, - Greiams nostenēja. - Vai tas ir aptverams?

Viņš ar abām rokām aptvēra galvu, it kā gribētu nosargāt domas.

- Vai Metkāfs vēl ir pie telefona?

Kroufords pasniedza viņam klausuli.

- Bairon, te Greiams. Paklausieties, vai šīs Džeikobsu filmas - vai tās gadījumā nebija iesaiņotas kaut kādās kārbās? … Dabiski, es saprotu, ka jūs tās nebūtu paturējis. Jā, jūs man varētu mazliet palīdzēt. Jums rokā pašlaik ir Džeikobsu rēķini? Labi, es gribu zināt, kura firma viņiem ir atsūtījusi rēķinu par šaurfilmu attīstīšanu. Varbūt viņi tās nodeva kādā fotodarbnīcā vai drogu veikalā, no kurienes filmas ir nosūtītas specializētai firmai. Noskaidrojiet to, lūdzu! Tas ir ļoti steidzami. Es visu jums izskaidrošu, Bairon, tikai vēlāk! Birmingemas FIB apstaigās visas iespējamās vietas. Tiklīdz kaut ko uzzināsiet, paziņojiet to vispirms musu turienes birojam, pēc tam mums. Jūs to izdarīsiet? Lieliski. Ko? Nē, arsavu mīļumiņues jūs gan neiepazīstināšu.

Birmingemā aģentiem nācās apstaigāt četras fotodarbnīcas, pirms tiem izdevās atrast biroju, kurā Džeikobsi nodevuši attīstīšanai šīs filmas. Biroja vadītājs paziņoja, ka visas šaurfilmas bez izņēmuma viņi sūtot uz vienu un to pašu firmu.

Kroufords jau divpadsmito reizi skatījās noslepkavoto ģimeņu filmas, līdz atskanēja telefona zvans, un Metkāfs paziņoja filmu attīstīšanas firmas adresi.

Paziņodams atbildi, Kroufords paspieda Greiamam roku:

- Geitveja.

43. nodaļa.

Kroufords tikko kā bija ielējis sev savu dienišķo zelteri, kad no lidmašīnas skaļruņa atskanēja stjuartes balss.

- Lūdzu pieteikties misteru Kroufordu!

Kad viņš tai pamāja no savas vietas vidējā rindā, viņa piegāja tam klāt.

-      Mister Krouford, vai jūs nebūtu tik laipns un neatnāktu uz pilotu kabīni?

Pēc četrām minūtēm Kroufords atgriezās un atkrita savā sēdeklī blakus Greiamam.

- Kodējs šodien ir bijis Ņujorkā.

Greiams sašļuka, un viņa zobi skaļi noklabēja.

-      Nē, nē, tas nav tas, ko tu domā. Viņš ar sitamo riņķi tikai apdullinājis divas sievietes Bruklinas muzejā 'un tad - tas tik ir numurs

-  apēdis kādu akvareli.

- Viņš to ir apēdis?

-       Jā, noēdis pa tīro. Kad viņi ir noskaidrojuši, kādu bildi viņš aprijis, tad tūlīt ziņojuši Mākslas darbu zādzību nodaļai. Viņiem izdevies iegūt divus daļējus pirkstu nospiedumus, kurus tie, protams, tūlīt atdevuši Praisam. Pēc apskates zem palielinājuma vecais gandrīz esot sācis kliegt. Identifikācija pēc tiem gan nav iespējama, bet īkšķa nospiedums pilnībā sakritis ar nospiedumu, kuru Kodējs bija pametis uz viena Līdsu zēna acs ābola.

-  Ņujorkā, - Greiams nomurmināja.

-      Ja šodien viņš ir bijis Ņujorkā, tas tikpat neko nenozīmē. Arī Geitvejas darbinieks var aizbraukt uz Ņujorku! Un, ja tas ir tā, tad šodien viņš darbā nebūs bijis. Tas tikai nāk mums par labu.

-  Kādu bildi tad viņš apēdis?

-Akvareli sauc "LielaisSarkanais Drakons un sieviete, kuras tērps ir no saules". Es jau apjautājos. Gleznotāju sauc Viljams Bleiks.

-  Un kā ir ar sievietēm?

-      Šķiet, ka viņš tiešām labi prot rīkoties ar sitamo riņķi. Jaunāko aizveda uz slimnīcu tikai izmeklēt, bet vecākajai nācās uzliktīsušuvi

- četrus dūrienus. Vēl viņai ir neliels smadzeņu satricinājums.

- Vai viņas varēja aprakstīt noziedznieku?

-Jaunākā teica, ka viņš ir bijis kluss, muskuļots, ar tumšām ūsām un melnieni matiem - es domāju, ka tā būs bijusi parūka. To pašu saka arī drošības dienesta ierēdnis, kurš dežurēja pie ieejas. Kas attiecas uz vecāko sievieti, tad viņa nevarēja pateikt pilnīgi neko - tik maz viņa to bija redzējusi. Ja viņš būtu zvērādās tērpies, pat tad viņa nebūtu to pamanījusi.

- Bet viņš nevienu nav nogalinājis.

-Jā, dīvaini, bet tā tas ir, - Kroufords piekrita. - Viņam taču būtu

bijis drošāk apklusināt tās abas uz visiem laikiem. Tad viņš būtu varējisdrošāk rīkoties, pametot muzeju, un arī vēlāk, jo bija skaidrs, ka viņas izstāstīs visu, ko redzējušas. Izturēšanās pētniecības nodaļa uzreiz bija sazinājusies ar doktoru Blūmu slimnīcā un, vai zini, kādu hipotēzi viņš izvirzīja? Blūms domā, ka šādi Kodējs, iespējams, mēģina pārtraukt savus uzbrukumus.

44. nodaļa.

Dolarhaids dzirdēja, kā tiek izlaista šasija, un redzēja iluminatoros Sentluisas ugunis. Zem lidmašīnas plosījās jūtams pretvējš.

Dolarhaids sāka grozīt galvu uz vienu un otru pusi, lai sprands nepaliktu stīvs no saspringtās sēdēšanas.

Viņš atgriezās mājās.

Viņš bija uzņēmies milzīgu risku, bet tāgad viņš bija ieguvis iespēju lēmumus pieņemt pats. Piemēram, viņš varēja izlemt, vai saglabāt dzīvību Rebai Makleinai. Viņš varēja paturēt viņu sev, lai sarunātos ar viņu, un viņš varēs sajust viņas dzīvības pilnās kustības savā gultā.

No savas mājas viņam vairs nebija jābaidās. Drakons bija viņa vēderā. Nu viņš varēja ienākt savā mājā, noraut no sienas Drakona kopiju un saburzīt to kā parastu papīra gabalu.

Viņam vairs nebija jāuztraucas par to, vai viņš mīl Rebu. Ja nu tas tā bija, tad Drakons pats varēja ņemtSērmenus, betviņš pievērsīsies Rebai un apiesies ar viņu labi.

Dolarhaids no lidostas tūlīt piezvanīja Rebai uz mājām. Viņa vēl nebija pārnākusi. Viņš zvanīja uz firmu. Tur telefons bija aizņemts. Viņš domāja par Rebu, kā viņa, uzmetusi uz pleciem lietusmēteli, ar spieķi tausta sev ceļu uz autobusa pieturu.

Satiksme vairs nebija pārāk dzīva, tāpēc piecpadsmit minūšu laikā viņš jau varētu būt pie firmas. Varbūt autobuss vēl nebūs aizgājis.

Rebu pieturā nemanīja. Viņš apstājās pretī tumšās kameras ieejai. Viņš viņai teiks, ka gaidījis, līdz viņa beigs darbu. Viņš bija lepns par savu jauno spēju noteikt pašam savu rīcību. Viņam bija skaidrs, kā viņš to izmantos.

Gaidīdams viņš vēl nolēma šo to nokārtot pats savā nodaļā.

Gaisma spīdēja vairs tikai pavisam nedaudzos firmas logos.

Rebas tumšā kamera bija jau aizslēgta. Virs durvīm nedega ne sarkanā, ne zaļā gaisma. Tātad telpa bija tukša. Viņš nospieda zvana pogu. Nekādas reakcijas nebija.

Varbūt viņa bija atstājusi viņam zirnīti viņa nodaļā.

Gaitenī viņš izdzirdēja soļus.

Dendridžs, kurš vadīja infrasarkanās gaismas filmu nodaļu un bija Rebas priekšnieks, aizsteidzās, nesdams padusē biezas personāla lietas aktu vākos.

Dolarhaida pierē ievilkās grumbas.

Kad viņš iznāca no ēkas, Dendridžs jau bija ticis līdz stāvvietai un teciņiem vien steidzās uz firmas galveno ēku.

Stāvvietā bija divas kravas mašīnas un kāds pusducis vieglo. Šis burks taču piederēja Fiskam - Geitvejas personāla daļas vadītājam. Ko viņš te meklēja tik vēlu?

Šai firmā nebija pieņemts strādāt naktīs, tāpēc vairums ēku jau bija pavisam tumšas. Dolarhaids orientējās tikai pēc sarkanajām signalizācijas lampiņām pie rezerves izejām. Viņš devās uz savu nodaļu un pa ceļam ieskatījās aiz personāla daļas durvīm. Caur matēto stikiu varēja dzirdēt dažādas balsis, starp tām bija arī Dendridža un Fiska balss.

Pēkšņi tuvojās, sievietes soļi. Fiska sekretāre iznāca gaitenī pa kādām durvīm, kuras atradās netālu no Dolarhaida. Matos viņai bija ietīti ruļļi, kuri bija apsieti ar lakatu, un viņa no grāmatvedības nesa aktu vāku kaudzi. Tā kā abas rokas viņai bija aizņemtas, tad viņa mēģināja ar kāju atvērt Fiska kabineta durvis.

Bills Greiams viņai palīdzēja tās atvērt.

Dolarhaids stāvēja tumšajā gaitenī kā sastindzis. Viņa pistole bija palikusi pikapā.

Personāla daļas durvis atkal aizvērās.

Dolarhaids skriešus metās prom, viņa kurpes ar gumijas zolēm nesacēla tikpat kā nekādu troksni. Pie izejas viņš piespieda seju durvju stiklam un vēroja stāvvietu. Tās vājajā apgaismojumā viņš pamanīja kaut kādu kustību. Kāds vīrs kabatas lukturīša gaismā kaut ko darīja pie kravas auto aizmugures spoguļa. Viņš noņēma no tā pirkstu nospiedumus.

Pēkšņi Dolarhaids izdzirdēja soļus koridorā sev aiz mūguras. Ātri prom no durvīm! Viņš veikli noskrēja pa kāpnēm uz kurinātāja telpu pagrabā.

Pakāpjoties uz kāda darbagalda, viņš varēja izrāpties laukā pa pagraba lodziņu, kas bija aizsegts ar krūmiem un vienā līmenī ar zemi. Viņš to arī izdarīja ar īstu kaķa veiklību.

Šai mājas pusē viss bija kluss. Viņš piecēlās kājās un, rokas bikšu kabatās sabāzis, nevērīgi aizslāja pa ielu. Kamēr ietve bija ēnā, viņš skrēja, bet, ja garām brauca kāda mašīna, tad gāja kā pastaigādamies. Apmetis lielu loku apkārt firmai, viņš atgriezās stāvvietā pie sava pikapa.

Mašīna stāvēja tumšās kameras priekšā un viņš vairs nevarēja tai piekļūt nepamanīts. Nu labi. Viņš pārskrēja atklātajai vietai pāri un lielā ātrumā ielēca vadītāja kabīnē, kur tūlīt satvēra rokās savu koferīti.

Viņš pielādēja ieroci no pilnās magazīnas un pabāza pistoli zem kāda T-krekla uz paneļa.

Tad viņš lēni sāka braukt - kaut tikai nebūtu jāapstājas pie sarkanā signāla-uzmanīgi nogriezās ap stūri un pievienojās citiem retajiem braucējiem ielās.

Nu viņam vajadzēja spert katru soli kā uz plāna ledus. Taču pēc nogurdinošās dienas viņam bija tik neiedomājami grūti saglabāt vēsu prātu.

Filmas. Greiams kaut kādā veidā ir uzdūries viņa pēdām. Viņš bija uzdūries tikai pēdām, bet viņam pašam vēl ne. Ja viņš jau būtu uzzinājis, kuru īsti viņš meklē, tad viņam nebūtu jānodarbojas ar personāla lietām. Taču kāpēc viņam ievajadzējās rēķinus no grāmatvedības? Atvaļinājumu dēļ. Vai viņš gribēja zināt, kurš bija paņēmis sev brīvas tās dienas, kad Drakons bija devies savās gaitās? Nē, tās bija sestdienas, ja neskaita to gadījumu ar Laundu. Tātad viņš'grib noskaidrot, vai kāds nav paņēmis sev brīvu piektdienu pirms Drakona akcijām. Bet vai viņa cerības nav pārāk rožainas - galvenā grāmatvedība nebūt neuzskaita atsevišķas dienas, ko kāds no kalpotājiem ir palūdzis atskaitīt no atvaļinājuma.

Braukdams pa Lindberga bulvāri, Dolarhaids savas brīvās rokas pirkstus sāķa noliekt vienu pēc otra, apsverot visus iespējamos pieturas punktus.

Viņi meklē pirkstu nospiedumus. Vispār viņš tos nekur netika atstājis, izņemotvienīgi to plāksnīti šodien Bruklinas muzejā. Betari to viņš centās ņemt aiz maliņām.

Taču firmas kravas mašīnā viņi pārbaudīja tieši pirkstu nospiedumus. Dolarhaidam nebija laika pārliecināties, vai viņa pikaps arī ir ticis pārbaudīts.

Pikaps. Viņam taču nācās pārvadāt Laundu ar visu braucamo krēslu, tāpēc arī viņi pārbauda kravas mašīnas. Varbūt Čikāgā kāds ir redzējis, kā Launds tika izstumts no mašīnas aizmugures. Bet pikapu Geitvejā netrūka - gan privāto, gan firmas.

Nē, Greiams varēja zināt tikai to, ka viņš ar kaut kādu mašīnu ir pārvadājis Laundu, tātad viņš meklē vai nu pikapu, vai.kravas auto. Grejams to saprata, jo viņš to vienkārši zināja. Viņš to labi saprata. Šis draņķis Joti daudz ko saprata. Viņš bija monstrs.

Viņi paņems pirkstu nospiedumus no katra, kas strādā Geitvejā. Ja arī viņu neatklās šovakar, tad rīt viņš nekur nespruks. Visu savu atlikušo dzīvi viņš bēguļos un viņa SEJA būs redzama katrā policijas iecirknī uz dēļa. Viņi bija viņam tikuši uz pēdām. Pēkšņi viņš jutās mazs un šausmīgi pārbijies.

-  Reba, - viņš sauca. Bet arī Reba viņam vairs neko nevarēja līdzēt. Viņš jau juta ķērāju karsto elpu uz pakauša un viņš nebija nekas cits kā pretīgs, mazs Zaķalū…

-NU, VAI TAGAD TU SAPROTI, CIK STULBI BIJA SACELTIES PRET MANI?

Šī varenā balss nāca viņam no iekšienes, kur atradās apēstais akvarelis.

- Es to nemaz nedarīju. Es tikai gribēju izlemt pats. Tu taču mani tā izķengāji un…

- DOD MAN TO, KO ES GRIBU, UN ES IZGLĀBŠU TEVI.

-  Nē, es bēgšu.

-  DOD MAN TO, KO ES GRIBU, UN TU DRĪZ DZIRDĒSI, KĀ SALŪZT GREIAMA MUGURKAULS.

-  Nē.

- VAI TU MAZ ZINI, KO TU ŠODIEN IZDARĪJI? TAS TAČU BIJA BRĪNIŠĶĪGI. TAGAD ES TEV ESMU TIK TUVU, KĀ NEKAD AGRĀK. NO DIVIEM ATKAL IR TAPIS VIENS. VAI TU JŪTI MANI SEVĪ? TU TAČU JŪTI MANI, VAI NE?

-Jā.

- UN TU ZINI, KA ES VARU TEVI IZGLĀBT. TU ZINI, KA CITĀDI VINI TEVI NOGĀDĀS TĀDĀ VIETĀ, KAS IR SLIKTĀKA PAR BRĀĻA BEDĪJA PATVERSMI. DOD MAN TO, KO ES GRIBU, UN TU BŪSI BRĪVS.

-Nē.

-VIŅI GRIB TEVI NOGALINĀT. TEV BŪS JĀVĀRTĀS UZ GRĪDAS.

-Nē.

- KAD TU BŪSI BEIGTS, VIŅA IES PIE CITIEM PUIŠIEM, VIŅA AR TIEM…

-  Nē. VaKu reiz turēsi mutil

-VIŅAGULĒS AR CITIEM PUIŠIEM, TIEM, KAS IZSKATĀS LABĀK PAR TEVI, VIŅA TIEM….

-  Izbeidz! Turi muti!

-  BRAUC LĒNĀK UN ES APKLUSiŠU.

Dolarhaids atlaida kāju no gāzes pedāļa.

-  TĀ JAU IR LABĀK. DOD MAN TO, KO ES GRIBU, UN LIETA NEMAZ TIK TĀLU NENONĀKS. DOD MAN TO, UN PĒC TAM TU VARĒSI IZLEMT PATS. UN TU ARĪ VARĒSI RUNĀT PAREIZI. MAN LABĀK PATIKTU, JĀTU SPĒTU PAREIZI RUNĀT. BRAUC LĒNĀK. TĀ IR LABI. VAI REDZI BENZĪNA TANKU TUR PRIEKŠĀ? VISPIRMS APSTĀSIMIES TEPAT, LAI ES MIERĪGI VARĒTU AR TEVI APRUNĀTIES…

45. nodaļa.

Greiams iznāca no personāla daļas un uz brīdi atpūtināja acis vāji apgaismotajā koridorā. Viņš bija nervozs un nemierīgs, jo viss vilkās pārāk ilgi.

Geitvejas 380 kalpotāju personāla lietas Kroufords izšķirstīja vienu pēc otras tik ātri, cikvien tas bija iespējams, bet tas tomēr vilkās pārāk ilgi. Bija skaidrs, ka ar katru brīdi to visu būs arvien grūtāk paturēt noslēpumā.

Savu palīgu skaitu Kroufords bija ierobežojis līdz minimumam. ("Mēs viņu gribam atrast, nevis brīdināt," Kroufords viņiem tika teicis. "Ja mēs viņu atšifrēsim jau šovakar, tad varēsim apcietināt kaut kur ārpus firmas - dzīvoklī vai pa ceļam.")

Sentluisas policija arī nāca viņiem palīgā. Ar privātu mašīnu neuzkrītoši atbrauca leitnants Fogels no Sentluisas Slepkavību izmeklēšanas komisijas un kāds seržants, līdzi atvezdami telefaksa aparātu.

Pieslēgts pie Geitvejas telefona līnijas, tas drīz sāka sūtīt firmas darbinieku sarakstu uzFIB Identifikācijas nodaļu Vašingtonā, kā arī uz Misūri, kur to salīdzināja ar kravas mašīnu vadītāju tiesības saņēmušo sarakstiem.

Vašingtonā salīdzināja vārdus ar ierakstiem dažādās datu bāzēs. Lai ietaupītu laiku, infrasarkano staru filmu nodaļas darbinieki pagaidām netika pārbaudīti, jo viņi bija tikuši smalki sijāti ļau pieņemot tos darbā pie Pentagona pasūtījuma.

Autovadītāju tiesību saņēmēju sarakstos tika atzīmēti tie Geitvejas

darbinieki, kuriem ir tiesības braukt ar pikapu vai kravas mašīnu.

No Geitvejas štata tika pieaicināti tikai četri cilvēki: personāla daļas vadītājs Fisks un viņa sekretāre, Dendridžs - kā diezgan patstāvīgās infrasarkanās nodaļas vadītā js- un Geitvejas galvenais grāmatvedis.

Telefonu nolēma neizmantot, lai šos četrus cilvēkus uzaicinātu naktī ierasties firmā. Vairāki FIB aģenti devās pie šiem cilvēkiem uz mājām, lai vispirms ar tiem personiski aprunātos. ("Apskatiet viņus labi, pirms sakiet, kāpēc viņus aicināt," Kroufords viņiem pieteica. "Un nevienam no viņiem neļaujiet pēc tam vēl runāt pa telefonu. Šādi jaunumi izplatās daudz ātrāk, nekā to varētu iedomāties.")

Vispār jāsaka, ka viņi bija cerējuši ātri noskaidrot īsto pēc rekonstruētā zobu sakodiena. Diemžēl neviens no četriem pieaicinātajiem firmas kalpotājiem tādus zobus nekad nebija redzējis.

Greiams stāvēja garajā koridorā, ko vāji apgaismoja tikai dežūr- lampiņas. Viņš gandrīz fiziski juta šeit pēdas - īstas un pavisam svaigas.

Bet ko gan varētu izdarīt vēl šovakar?

Kroufords bija lūdzis atlidot uz Sentluisu jaunāko darbinieci no Bruklinas muzeja - miss Hārperi, tiklīdz viņas stāvoklis to atļautu. Iespējams, ka viņa varēs ierasties jau rīt. Sentluisas policija gatavoja mašīnu ar veikli nomaskētu novērošanas posteni, no kura miss Hārpere varēs vērot kalpotājus ierodamies darbā.

Ja viņi neko neatradīs šīs nakts laikā, tad viņiem nāksies ļoti pamatīgi noslēpt visas savas darbības pēdas pirms darba sākuma otrā rītā. Greiamam nebija nekādu ilūziju - tas būs tikai laimīgs gadījums, ja viņiem izdosies veselu dienu saglabāt noslēpumā šo izmeklēšanu. Drakons noteikti bija ļoti piesardzīgs. Un tiklīdz viņš pamanīs kaut ko aizdomīgu, viņš bēgs.

46. nodaja.

Reba Makleina nešaubījās, ka vēlas vakariņas ar Ralfu Mendiju varētu būt labākais atrisinājums no radušās situācijas, jo agri vai vēlu-viņai tā kā tā nāktos ar viņu izskaidroties, un viņa nemēdza nepatīkamo atlikt uz vēlāku laiku.

Viņa vispār nešaubījās, ka Ralfs jau nojauta, no kuras puses pūš vējš, kad viņa restorānā uzstāja, ka maksās par sevi pati.

Kad viņš Rebu ar savu mašīnu aizveda uz mājām, viņa pie durvīm tam paskaidroja, ka viņa paturēs kopā pavadīto laiku ļoti labā atmiņā un ka viņš piešķiršanās nekādi nav vainojams, ka viņa labprāt saglabātu draudzīgas attiecības ar viņu, bet… viņa nu ir iepazinusi kādu citu cilvēku.

Varbūt viņš jutās nedaudz aizvainots, tomēr Reba zināja, ka vienlaikus viņš izjuta arī lielu atvieglojumu. Katrā ziņā, viņa izturēšanās bija nevainojama.

Pie dzīvokļa durvīm viņš nelūdza atļauju vēl pēdējo reizi ienākt. Viņš lūdza tikai vienu skūpstu uz atvadām. Tas bija lūgums, kas Rebai gluži labi patika. Ralfs atslēdza viņas dzīvokļa durvis un atdeva viņai atslēgu. Viņš pagaidīja, līdz viņa bija iegājusi iekšā un aizslēgusi aiz sevis durvis.

Tad viņš pagriezās. Tai pašā brīdī Dolarhaids viņam iešāva trīs lodes: divas - krūtīs un vienu-galvā. Trīs īsi plakšķieni no pistoles ar klusinātāju. Motorollers saceltu vairāk trokšņa…

Dolarhaids bez piepūles pacēla Mendija līķi, un iestiepa to biezajos krūmos mājas priekšā. Tur viņš to pameta.

Frānsiss Dolarhaids jutā$ aizvainots savās labāka jās jūtās, skatoties kā Reba skūpsta Mendiju. Taču pēkšņi visas sāpes izzuda.

Viņš vēl joprojām izskatījās kā Frānsiss Dolarhaids un arī runāja tāpat, jo Drakons bija lielisks aktieris un nevainojami tēloja Dolarhaidu.

Reba mazgāja seju, kad izdzirdēja zvanu. Zvans noskanēja četras reizes, pirms viņa tika līdz durvīm. Viņa sataustīja ķēdi, bet neņēma to nost.

-  Kas tur ir?

- Frānsiss Dolarhaids.

Viņa atvēra durvis spraugā, kurai vēl aizvien bija priekšā drošības ķēde.

-  Pasaki, lūdzu, to vēlreiz.

-  Dolarhaids. Es tas esmu.

Viņa zināja, ka tas ir viņš. Viņa noņēma ķēdi.

Rebai pārsteigumi nepatika.

-  Es domāju, ka tu man piezvanīsi.

-  Es jau arī gribēju. Bet man viss negaidīti mainījās.

To pateicis, viņš ienāca un vienlaikus piespieda hloroformā samitrinātu drānu viņas degunam un mufei.

Uz ielas neviena nebija. Daudzās mājās gaisma jau bija nodzēsta. Viņš aiznesa saļimušo Rebu uz pikapu. Ralfa Mendija kājas mazliet rēgojās no krūmu apakšas, bet Dolarhaidu tas vairs neinteresēja.

Mašīnā Reba pēc kāda brīža atguva samaņu. Viņas kājas gulēja uz putekļainā mašīnas paklāja blakus Dolarhaidam, un brauciena trokšņi dārdēja viņai ausīs.

Viņa pamēģināja ar roku pieskarties sejai. No šīs kustības viņai sāpīgi saspiedās krūtis. Viņas apakšdelmi bija ar kaut ko aptīti no elkoņiem līdz plaukstu locītavām.

Viņa pieskārās saitēm ar vaigu. Šķita, ka tās bija mīksta auduma , strēmeles. Viņas kājas noceļgaliem līdz pēdām bija sasaistītas tādā pašā veidā. Turklāt mutei arī kaut kas bija aizsiets priekšā.

Kas., kādā veidā…? Dolarhaids bija ienācis pa durvīm un tad… 1 Viņa atcerējās, ka bija mēģinājusi no kaut kā izvairīties, taču * uzbrucējs bija ārkārtīgi stiprs. Žēlīgais Dievs!… Vai tiešām tas bija… jj Dolarhaids? Tas bija viņš, kurš piespieda viņai pie sejas kaut ko vēsu, tad viņa bija mēģinājusi no tā atrauties, taču viņa tvēriens bija tēraudciets…

Tagad viņa atradās Dolarhaida pikapā. Viņa to pazina pēc i raksturīgajām skaņām, tāpat kā citi spēj pazīt mašīnu pēc izskata. Pikaps brauca. Rebai kļuva bail. Taču instinkts lika viņai izturēties ; mierīgi, tikai hloroforma un benzīna tvaiki to neļāva. Viņa sāka rīstīties.

- Drīz jau būsim galā. - Tā bija Dolarhaida balss.

Viņa juta, ka pikaps strauji nogriežas, un šosejas gludo segumu nomainīja grantētsceļš. Mazi akmentiņi kā zirņi grabēja pretdubļu- ļ sargu iekšpusi.

Viņš bija jucis. Traks. Tikai tā to varēja izskaidrot.

No jukušajiem viņai, dabiski, bija bail.

Kā gan tas varēja notikt? Ralfs Mendijs! Dolarhaids noteikti bija f redzējis, ka Ralfs viņu atveda un pie durvīm noskūpstīja. Vai no tā viņš būtu sajucis?

Mans Dievs, kas nu būs?! Reikera institūtā viens vīrietis reiz bija mēģinājis viņu sist. Bet viņš arī bija akls. Viņa toreiz sarāvās klusa kā pelīte, un tas vīrs nevarēja viņu atrast. Toties šis gan bija nolādēti redzīgs. Viņai bija jābūt gatavai uz visu.

"Tagad saturies. Tev jāpanāk, lai viņš ar tevi sāktu runāt. Mans Dievs, citādi viņš tevi nogalēs, pat neizņemot šo stulbo vīkšķi no mutes. Ak Dievs, viņš taču var nogalināt tevi tāpēc vien, ka vairs nebūs spējīgs tevī ieklausīties un aptvert, ko tu saki…

Sagatavojies. Esi gatava uz visu un neiedomājies viņam kaut ko pārjautāt. Nekādus "Ko lūdzu?" un "Kā lūdzu?" Jāliek viņam saprast, ka esi gatava tūlīt visu šo lietu aizmirst, un ka viņam šai ziņā nemaz nav jābaidās. Tu nevienam neko neteiksi. Un jāizturas klusi un mierīgi, cik ilgi vien iespējams. Vismaz tik ilgi, kamēr nerodas iespēja piekļūt viņa acīm…"

Pikaps apstājās. Tas, Dolarhaidam izkāpjot, sašūpojās. Atvērās sānu durvis. Zāles un sakarsušu riepu smarža. Viņš iekāpa pikapā viņas pusē.

Negribot viņa iekunkstējās vīkšķī un, cik spēdama, atvirzījās prom no Dolarhaida rokām.

Maigi piesitieni pie pleca. Tie nelīdzēja, un tad viņš ar rāvienu piespieda Rebu pagriezties.

Viņa mēģināja kautkoteiktvīkšķī. Viņšto pacēla un kautkurnesa. Soļi atbalsojās pret koka uzbraucamo celiņu. Nu viņai bija skaidrs, kur viņa atrodas. Dolarhaida mājā. Taču uz kuru istabu viņa tiek nesta? Pulksteņa tikšķēšana atskanēja no labās puses. Tepiķis, tad dēļu grīda. Guļamistaba, kur viņi bija kopā gulējuši. Viņa rokas pavērās, un Reba iekrita gultā.

Viņa atkal mēģināja kaut ko teikt. Viņš izgāja no guļamistabas. Viņa ieklausījās trokšņos. Noskanēja pikapa durvis. Tad viņš atgriezās. Nolika kaut ko uz grīdas. Skārda kannas.

Uzvēdīja benzīna smaka.

- Reba, - tā neapšaubāmi bija Dolarhaida balss, taču tā skanēja tik biedējoši mierīgi, ka viņai kļuva vēl vairāk bail. - Reba, es īsti nezinu… ko lai tev saku. Ar tevi kopā - tas bija tik skaisti, un tu pat nezini, ko es izdarīju tavā labā. Bet nu es redzu, ka tas nebija tā vērts. Tu pievīli mani, Reba. Tu man atņēmi spēku un iespēju aizstāvēties, un tad vēl sarūgtināji mani.

Viņa mēģināja kaut ko teikt vīkšķī.

- Vai tu būsi tik saprātīga, un nesāksi skraidīt pa māju, ja es tevi atsiešu? Aizbēgttu nevari. Es tevi noķeršu kurā katrā laikā. Vai būsi prātīga?

Viņa stīvi pagrieza galvu un pamāja.

Auksts tērauds pieskārāsviņasādai, tad nazis rāvieniem pārgrieza saites. Viņas rokas bija brīvas. Tad kājas. Viņas vaigi bija mitri, kad beigās viņš izņēma viņai no mutes vīšķi.

Uzmanīgi un pavisam lēni viņa uzslējās gultā sēdus. "Nu, tagad nu rādi, ko proti!"

-Es tiešām nezināju, ka tu par mani tik daudz domāji. Es domāju, ka par to var tikai priecāties, bet nu tu man ar to sagādāji pamatīgas izbailes.

Viņš neatbildēja, taču Reba zināja, ka viņš atrodas kaut kur pavisam tuvu.

-      Vai.tas bija Ralfs Mendijs, šis muļķa zēns, kura dēļ tu tik ļoti uztraucies? Vai tu viņu redzēji pie manas mājas? Tā laikam bija, vai ne? Es taču tikai pateicu viņam, ka pēc šīvakara vairs negribu viņu satikt. Jo turpmāk esgribu satikties tikai artevi. Es vairs nekad arviņu nesa tikšos.

- Ralfs ir miris, - Dolarhaids teica. - Un ne jau pats viņš to gribēja.

"Tās nu gan ir iedomāsi Mans Dievs, atliek tikai cerēt, ka tās ir

tikai iedomas."

-       Es nekad neesmu darījusi tev sāpes. Es nekad to neesmu gribējusi darīt. Ak, būsim atkal vienkārši draugi, gulēsim kopā, un būsim viens pret otru mīļi. Gan mēs visas tās muļķības aizmirsīsim.

-       Klusu, - viņš tai pavēlēja pavisam mierīgi. - Tagad uzklausi mani. Tas būs svarīgākais, ko tu jebkad būsi dzirdējusi. Tik svarīgs kā Kalna sprediķis - vai kā desmit baušļi - ja tu saproti, ko es ar to gribu teikt.

-Jā, es…

-      Tev jāklusē, es taču tev teicu! Reba, Birmingemā un Atlantā ir notikuši ievērības cienīgi atgadījumi. Vai tu zini, par ko es runāju?

Viņa purināja galvu.

-       Par to daudz runāja arī pa radio. Divas cilvēku kopas tika pārveidotas. Līdsi. Un Džeikobsi. Policija domā, ka viņi ir noslepkavoti. Vai tagad tu saproti, par ko es runāju?

Viņa atkal gribēja papurināt galvu. Te pēkšņi viņa to aptvēra un, kā apstulbusi, lēni pamāja.

-      Vai tu zini, kā viņi nosauca to, kurš ieradās pie šiem cilvēkiem viņu mājās? Tagad tu vari runāt.

-Kod…

Viena roka sagrāba viņas seju, otra aprāva vārdu vēl neizteiktu.

- Tu vēl drusku padomā un tad atbildi pareizi.

-  Kaut kāds drakons. Drakons… sarkans drakons.

Viņš bija tik tuvu viņai, ka viņa sajuta tā elpu uz savas sejas.

- ES ESMU DRAKONS.

No tā, cik skaļi un kādā veidā viņš šos vārdus izrunāja, viņa neapzināti atrāvās atpakaļ. Viņas galva atsitās pretgultas galvgali.

-      Reba, Drakons tevi grib. Viņš vienmēr ir tevi gribējis. Es viņam tevi nedevu. Es šodien izdarīju kaut ko tādu, lai Viņš nevarētu tevi dabūt. Tā bija muļķīga rīcība no manas puses.

Šī balss piederēja Dolarhaidam. Ar Dolarhaidu Reba varēja runāt.

-       Lūdzu, lūdzu, neatdod mani viņam. Kaut ko tādu tu taču nemūžam nedarīsi! Neatdod mani viņam! Es taču piederu tev. Paturi mani sev. Tev taču es patīku - par to es vispār nešaubos!

-      Es tiešām nezinu, ko darīt. Es droši vien to nepārdzīvošu, ja man nāksies tevi atdot Viņam. Es nezinu. Es vispirms gribu pārliecināties par vienu: vai tu izdarīsi to, ko es tev teikšu? Vai tu to darīsi? Vai es varu uz tevi paļauties?

-       Es mēģināšu. Es darīšu visu, kas manos spēkos, un vēl vairāk. Tikai, lūdzu, nebiedē mani tik ļoti, citādi nekas nesanāks.

• Piecelies, Reba. Nostājies blakus gultai. Vai tu zini, kurā vietā šai telpā tu atrodies?

Viņa pamāja.

-Tu arī zini, kur atrodas šī istaba. Tu taču staigāji pa māju, kamēr es gulēju, vai ne?

-  Kamēr tu gulēji?

-      Neizliecies dumjāka, nekā tu esi. Kad mēs šeit kopā pavadījām nakti. Tu taču pēc tam piecēlies un staigāji pa māju. Vai tu ne- uzdūries kaut kam neparastam? Vai tu nepaņēmi kaut ko sev līdzi un pēc tam kādam neparādīji? Vai tu to darīji, Reba?

-      Es tikai izgāju ārā. Tu vēl gulēji, un es izgāju ārā pastaigāties. Goda vārds!

- Tātad tu zini, kur ir ārdurvis?

Viņa pamāja.

- Reba, patausti te man uz krūtīm. Pacel savu roku pavisam lēni.

"Vai pamēģināt viņam izdurt acis?"

Ar īkšķi un rādītājpirkstu viņš viegli aptvēra viņas rīkli.

-      Met labāk pie malas tās domas, kuras tev nupat ienāca prātā. Vai arī es saspiedīšu pirkstus. Patausti tikai man uz krūtīm. Zem kakla. Vai sataustīji ķēdīti ar atslēgu? Pārvelcto pāri manai galvai. Uzmanīgi… tā, labi. Un tagad redzēsim, vai es varli tev uzticēties. Aizej līdz ārdurvīm, atslēdz tās un atnes man atslēgu atpakaļ. Ej! Es tevi šeit gaidīšu. Prom bēgt labāk nemaz nemēģini. Es tevi tūlīt panākšu.

Viņa turēja atslēgu savā rokā; ķēdīte šūpojoties atsitās pret viņas

gurnu. Kurpēs viņai orientēties bija grūtāk, bet tās novilkt viņa negribēja. Toties ļoti palīdzēja pulksteņa tikšķēšana.

Tepiķis, grīda, tepiķis. Masīvs dīvāns. Tagad pa labi.

"Ko tagad darīt: piedalīties šajā viņa spēlītē vai labāk mēģināt bēgt? Vai tie citi arī no sākuma tajā piedalījās?" Viņa elpoja smagi, un kājas likās kā ar svinu pielijušas. "Nē, tagad vajag saglabāt skaidru galvu. Jākoncentrējas. Viss ir atkarīgs no tā, vai durvis būs vaļā. Jānoskaidro, kur viņš atrodas."

- Vai es eju pareizi? - viņa zināja, ka iet pareizi.

- Vēl pieci soļi, - Dolarhaida balss atskanēja no guļamistabas.

Viņa juta vēja pūsmu uz savas sejas. Durvis bija pa pusei vaļā.

Viņa klusi izliecās ārā pa spraugu un ielika atslēgu slēdzenē zem roktura. No ārpuses.

Tagad var! Viņa izklupa ārā pavisam, aizcirta durvis un apgrieza atslēgu slēdzenē. Spieķa viņai nebija, bet uzbraucamo laipu viņa vēl pietiekami labi atcerējās, lai noskrietu pa to. Un tad viņa vienkārši skrēja, mēģinot atcerēties tikai to, kur palika pikaps. Viņa ieskrēja biezos krūmos un netika vairs uz priekšu. Viņa izmisusi sāka saukt palīgā. Tad atkal sajuta grantēto celiņu sev zem kājām un skrēja tālāk. Tālumā varēja dzirdēt kādas garāmbraucošas kravas mašīnas troksni. Tur vajadzēja būt lielceļam. Viņa kādu brīdi skrēja, tad pārgāja uz ātriem soļiem un tad atkal sāka skriet, koriģējot virzienu pēc tā, ko juta zem kājām. Ja tā bija zāle, tad viņa griezās atpakaļ un meklēja grantēto celiņu.

Tad viņa izdzirdēja soļus aiz muguras. Tie strauji tuvojās. Viņa apstājās un sagrāba saujā granti, ko mest viņam sejā, kad viņš būs pieskrējis viņai pietiekami tuvu klāt. Akmentiņi atsitās pret viņa vareno augumu un trieciens pret plecu nogāza viņu zemē.

Viņš satvēra Rebu zem zoda, sažņaudza viņas kaklu un sāka spiest viņas pakausi uz leju, līdz asinis sāka dunēt viņai ausīs. Viņa vēl pakāpās atpakaļ, iespēra viņam pa kājas stilbu, bet tad viss kļuva arvien klusāks un klusāks.

47. nodaļa.

*

Pēc divām stundām bija noskaidroti visi Geitvejā strādājošie kalpotāji vīrieši divdesmit līdz piecdesmit gadu vecumā, baltie, kuriem bija tiesības vadīt pikapu.

Pēc automašīnu vadīšanas apliecību datiem varēja noskaidrot- ari matu krāsu, taču uz to pilnībā paļauties nevarēja, jo nebija izslēgts, ka Drakons izmantojis parūku.

Miss Tilmena, Fiska sekretāre, pagatavoja saraksta kopijas, kuras izdalīja klātesošajiem.

Leitnants Fogels studēja šo sarakstu, kad pēkšņi viņa kabatā atskanēja izsaukuma signāls.

Viņš tūlīt uzgrieza centrāles numuru un pēc īsas sarunas, ar roku klausuli aizsedzis, teica:

-       Mister Krouford… tas ir, Džek, tikko netālu no universitātes atrasts nošauts kāds Ralfs Mendijs, baltais, 38 gadus vecs. Interesanti ir tas, ka viņš gulējis krūmos pie kādas mājas, kurā dzīvo viena no šīs firmas kalpotājām Reba Makleina. Durvis ir vaļā un viņa pati ir pazudusi.

-      Dendridž! - Kroufords pasauca. - Ko jūs varat pateikt par Rebu Makleinu?

-      Viņa strādā tumšajā kamerā. Viņa ir akla un uz šejieni ir aN braukusi, laikam, no Kolorādo….

- Vai jūs pazīstat Ralfu Mendiju?

- Mendiju? - Dendridžs pārjautāja. - Rendiju Mendiju?

-  Ralfu! Ralfu Mendiju. Vai viņš te strādā?

Personāla sarakstā tāda uzvārda nebija.

- Varbūt sagadīšanās, - Fogels ieminējās.

- Varbūt, - Kroufords norūca.

-Jācer, ka ar Rebu nebūs nekas ļauns atgadījies, - bailīgi piemetināja miss Tilmena.

-Vai jūs viņu pazīstat? - Greiams viņai jautāja.

-  Es dažas reizes esmu apstājusies, lai ar viņu parunātos.

- Un vai jūs kaut ko zināt par Mendiju?

-      Nēko. Vienīgais vīrietis, ar kuru es Rebu jebkad esmu redzējusi kopā, ir misters Dolarhaids. Es vienreiz redzēju, kā viņa iekāpa viņa pikapā.

-Vai misteram Dolarhaidam ir pikaps? Vai jūs zināt, kādā krāsā tas ir?

-       Atļaujiet man drusku padomāt - tumši brūns, bet varbūt arī pavisam melns.

- Kur strādā misters Dolarhaids? - Kroufords jautāja atkal.

-      Viņš firmā atbild par šaurfilmu attīstīšanu, - Fisks pasteidzās sniegt informāciju.

- Kur ir viņa istaba?

-  Kādu gabalu tālāk pa gaiteni.

Kroufords gribēja kaut ko teikt Greiamam, bet tas jau skrēja pa gaiteni.

Mistera Dolarhaida kabinets bija aizslēgts. Taču Šo šķērsli ātri uzveica ar rezerves atslēgu komplektu, ko atnesa ēkas sargs.

Greiams pabāza durvju spraugā roku un nospieda elektrības slēdzi. Viņš palika nekustīgi stāvam durvīs, kamēr skatiens ātri pārbaudīja telpu. Viss bija uzkrītoši kārtīgs. Nekur nemanīja nevienu personīgu lietu. Plauktā atradās tikai speciālā literatūra.

Lampa uz rakstāmgalda stāvēja pa kreisi no krēsla, tātad viņš bija labrocis.

Nu viņiem pēc iespējas ātrāk bija jādabū šī labroča kreisā īkšķa nospiedums.

-      Vispirms jāpārbauda rakstāmgalda virsma, - teica Kroufords, kurš jau bija nostājies Greiamam aiz muguras. - Uzcaurumotā ja arī varētu būt kāds pārītis kreisā īkšķa nospiedumu.

Viņi abi jau bija ķērušies pie atvilktņu izskatīšanas, kad Greiams uzmeta skatu pārliekamajam kalendāram. Viņš uzšķīra sestdienu, 28. jūniju - dienu, kad tika nogalināta Džeikobsu ģimene. Nekā.

Arī ceturtdienā un piektdienā pirms šī datuma nekādu ierakstu nebija.

Tad viņš šķīra atpakaļ uz jūlija beigām. Arī šai gadījumā ceturtdienā un piektdienā nekādu ierakstu nebija. Toties trešdienā bija īsa piezīme: "Am. 552 3:45 - 6:15".

Greiams to pārrakstīja savā piezīmju grāmatiņā.

- Es labprāt tūlīt uzzinātu,'uz kurieni ir bijis šis reiss.

-      Ļauj to man noskaidrot, bet pats turpini šeit meklēt, - Kroufords atsaucās. Viņš aizgāja uz koridora otru galu pie sienas aparāta.

Greiams pētīja kārbu ar zobu protēžu tīrāmo pulveri, kad izdzirdēja, ka Kroufords sauc no gaiteņa.

- Bili, tas ir Atlantos reiss. Braucam meklēt viņa mājul

48. nodaļa.

Auksts ūdens šļācās Rebai sejā un tecēja matos. Galva viņai bija smaga. Apakšā viņa juta kaut ko cietu, kas vēl turpinājās slīpi uz leju. Viņa pagrieza galvu. Zem viņas bija dēlis. Pār viņas seju tika pārvilkts auksts un slapjš kabatas lakats.

-       Vai viss atkal kārtībā, Reba? - atskanēja Dolarhaida mierīgā balss.

Viņa no tās sarāvās: -Ā-ah.

-  Elpo dziļi. Pagāja kāda minūte.

-  Kā tu domā, vai varēsi piecelties? Tagad pamēģini, piecelies! Ja viņš to pieturēja, tad viņa spēja nostāvēt. Viņas kuņģi mocīja

spazmas. Viņš pagaidīja, līdz tās pārgāja.

-  Tagad uz augšu. Tu taču zini, kur atrodies?

Viņa pamāja. Tas bija koka uzbraucamais celiņš mājas priekšā.

-  Ļoti jauki. Tagad ej uz guļamistabu. Ceļu tu zini.

Viņa paklupa un saļima uz ceļiem, viņas galva noslīga uz priekšu. Viņš to satvēra aiz padusēm un aizveda uz guļamistabu.

- Apsēdies uz šī krēsla. Vina apsēdās.

-  UN TAGAD DOD VIŅU MAN.

Viņa saslējās, taču stipras rokas noturēja viņu krēslā.

-      Paliec mierīgi sēžam, citādi man neizdosies atturēt Drakonu, - Dolarhaids viņai paskaidroja.

Tikai tagad viņa pa īstam atguva samaņu. Viņai gan būtu gribējies palikt pirmītējā pusnemaņas stāvoklī.

-  Lūdzu, pamēģini gan, - viņa čukstēja.

-  Reba, ar mani tagad viss ir cauri.

Viņš kaut ko darīja netālu no viņas. Benzīna smaka kļuva daudz intensīvāka.

-  Izstiep savu roku. Aptausti šo. Nevajag satvert, tikai aptausti. Viņa sataustīja tādas kā tērauda nāsis, to iekšpuse bija ļoti

gluda. Šaujamierocis ar diviem stobriem.

-      Tā ir skrošu bise. Kalibrs numur 12. Vai tev ir nojausma, ko tas spēj?

Viņa pamāja.

-      Tagad paņem prom savas rokas. - Auksto stobru gali pieskārās viņas kakla bedrītei.

-  Reba, es tik labprāt būtu tev uzticējies. Es gribēju tev ticēt. Izklausījās, it kā viņš raudātu.

- Bija tik skaisti ar tevi. Viņš tiešām raudāja.

- Arī man bija labi ar tevi. Lūdzu, nedari tagad neko.

-  Ar mani nu viss ir cauri. Bet es nekādā gadījumā nedrīkstu pieļaut, ka tu krīti Viņa nagos. Vai tu vari iedomāties, ko Viņš ar tevi darītu?

Dolarhaids nu jau gandrīz kauca.

-Vai zini, kā Viņš ar tevi izrīkotos? Viņš tevi sakostu līdz nāvei. Tad jau labāk mirsti kopā ar mani.

Nošvirkstēja sērkociņš, nāsīs iecirtās sēra galviņas smaka, bettad arvien vairāk spēkā pieņēmās dobja šņākoņa. Kļuva jūtami karstāks. Dūmi. Uguns. Tieši no tā viņai bija visvairāk bail. No uguns. Visu, tikai ne to. Viņa bija cerējusi, ka viņu uzreiz nogalinās pirmais šāviens. Viņa saspringa, gatava mukt pie pirmās izdevības.

Šņuksts.

- Ak, Reba, es nevaru noskatīties, kā tu sadedz!

Stobrs atvirzījās no viņas kakla.

Viņa pielēca kājās un vienlaicīgi atskanēja abi šāvieni.

Viņai aizkrita ausis, un viņa jau domāja: "Viņš ir mani nošāvis, es esmu beigta". Tad viņa drīzāk sajuta, nevis izdzirdēja, smagu blīkšķi pret grīdu.

Dūmi jau bija pavisam tuvu, un liesmu sprakšķi tuvojās vēl ātrāk. Uguns viņu izrāva no apjukuma. Viņa jau juta karstumu ar plaukstām. "Tikai ārā no šejienes." Viņa grīļodamās uzslējās stāvus un sāka klepot.

"Jānoliecas zem dūmiem," viņa atcerējās to, kas viņai kādreiz bija mācīts. "Un nesteidzies, citādi tikai ieskriesi ar galvu kaut kur un nokritīsi bez samaņas".

Viņa bija ieslēgta. Ieslodzīta. Rāpodama un ar pirkstiem taustīdama grīdu, viņa atrada kājas. Nē, jāmeklē otrs gals. Viņa sataustīja matus, matainu ādasdrisku, un roka iekļuva lipīgā slapjumā. Kaut kāda putra, kaulu šķembas un - caurums acs vietā.

Atslēga ķēdē ap viņa kaklu… Ātrāk. Abām rokām satvert ķēdi, atsperties ar kājām pret grīdu un - spēcīgs rāviens. Ķēde pārtrūka, un viņa nokrita uz muguras. Tūlīt atķal uztrausās kājās un apjukusi taustījāsvisapkārt. Viņasaizkritušāsausisdzirdēja vairs tikai liesmu sprakšķus. Gultas pusē… Kurā pusē? Viņa paklupa pār līķi un centās ieklausīties.

BUMM, BUMM - sita pulkstenis. BUMM, BUMM - durvis ir šeit. Zem roktura. Tikai neizlaist no rokām. Atslēga jāpagriež. Un durvis ir vaļā. Gaiss. Uzbraucamā laipa. Viņa iekrita zālē, ar pūlēm saslējās četrrāpus un turpināja ceļu tādā veidā.

Viņa uztrausās uz ceļgaliem un sasita plaukstas, lai pēc atbalss atrastu māju un turpinātu rāpot prom no tās. Viņa dziļi elpoja, līdz bija spējīga atkal piecelties.

Beidzot viņa sāka iet ātriem soļiem un reizēm pat paskrēja; krita, atkal cēlās, un nu jau skrēja prom uz lielceļa pusi.

49. nodaļa.

Izrādījās, ka Frānsisa Dolarhaida māju atrast nemaz nav tik viegli. Firmas dokumentos bija atzīmēta tikai pasta kastīte Sentčārlzā.

Upes otrajā pusē šerifa komanda sagaidīja papildspēkus no Sentluisas, un tad abas nelielās vienības kopā pa valsts šoseju numur 94 devās tālāk uz ziemeļiem. Kāds šerifa palīgs sēdēja blakus Greiamam un rādīja ceļu. Kroufords sēdēja uz pakaļējā sēdekļa maliņas un visu laiku liecās uz priekšu. Viņš turēja kaut ko sīku starp zobiem un saspringti vēroja ceļu sev priekšā. Pie Sentčārlzas ziemeļu robežas ceļš bija tikpat kā tukšs - viens autobusiņš ar skolas bērniem, kāds smagais vilcējs un pikaps.

Drīz pēc tam viņi ieraudzīja liesmu atblāzmu virs horizonta.

-Tur tas ir, - šerifa palīgs rādīja caur vējstiklu, - tas noteikti ir tur.

Greiams piedeva gāzi. Viņiem tuvojoties, ugunsgrēks ar katru brīdi kļuva intensīvāks.

Kroufords ar pirkstiem sataustīja mikrofonu.

-      Visām apakšvienībām. Tā, kas tur priekšā deg, ir viņa māja. Turpmāk es lūdzu visus būt ļoti piesardzīgiem. Iespējams, ka viņš tepat pa krūmiem nāk mums pretī. Serif, tūlīt izlieciet nožogojumu uz ceļa.

Dzirksteļojošs biezu dūmu mākonis klājās dienvidu virzienā pāri apkārtējiem laukiem un nu arī pāri viņiem.

- Šeit, - teica šerifa palīgs. - Nogriezieties pa šo grantēto ceļu.

Šajā vietā viņi pamanīja sievieti, kuras melnais siluets bija redzams uz liesmu fona. Izdzirdējusi policijas mašīnu signālu, viņa pacēla roku.

Tajā brīdī liesmas sasniedza jumtu. Liesmojošie griestu baļķi un logu rāmji meta dzirksteļu kūļus skaidrajās naksnīgajās debesīs, un degošais pikaps pēkšņi apgāzās uz sāniem. Nākamajā acumirklī nogranda varena eksplozija, un likās, ka liesmas kļūst tumšākas. Zeme notrīcēja un policijas mašīnas gandrīz saskrējās.

Sieviete pakrita ar seju pret zemi. Kroufords, Greiams un šerifa palīgi metās pie viņas, lai paglābtu to no krītošajām, liesmojošajām atlūzām drošākā vietā. Daži skrēja tālāk uz mājas pusi ar šaušanai sagatavotiem ieročiem.

Kroufords izcēla Rebu no kāda šerifa palīga rokām, kurš viņai ar plaukstu slāpēja matos sakritušās dzirksteles.

Kroufords turēja tās seju gandrīz tieši pretī savai sejai, kura liesmu gaismā izskatījās pavisam sarkana.

-      Frānsiss Dolarhaids, - viņš maigi papliķēja viņai vaigu. - Kur ir Frānsiss Dolarhaids?

-      Tur iekšā, - viņa pacēla savu ar sodrējiem notriepto roku uz liesmu pusi un ļāva tai noslīgt lejā. - Viņš ir pagalam.

-Vai jūs to droši zināt? - Kroufords skatījās viņas neko neredzošajās acīs.

- Es tur tikko biju.

-  Lūdzu, pastāstiet.

-      Viņš iešāva sev sejā. Tieši vidū. Es ieliku roku brūcē. Viņš pirms tam aizdedzināja māju. Un tad viņš nošāvās. Es ieliku tur savu roku. Viņš gulēja uz grīdas. Es ieliku brūcē savu roku. Vai es drīkstu apsēsties?

-      Protams, - Kroufords viņu pieveda pie policijas automašīnas un palīdzēja apsēsties pakaļējā sēdeklī. Tad viņš apsēdās blakus un uzlika viņas galvu uz sava pleca, lai viņa varētu izraudāties.

Greiams tikmēr stāvēja uz grantētā pievedceļa un lūkojās liesmās, līdz sarkani nokaitusī seja sāka sāpēt.

Vējš, kas tostarp bija sacēlies, aizdzina mēnesim priekšā dūmu vērpetes.

50. nodaļa.

Nākamajā rītā vējš atkal bija karsts un mitrs. Tur, kur reiz bija mitusi Dolarhaidu dzimta, vējš sacēla tikai tvaiku mākonīšus pār nokvēpušiem pamata akmeņiem. Pāri apkārtējām pļavām un laukiem vēl klājās tieva dūmu strūkliņa.

Dažas lietus lāses nokrita uz vecās koka mājas pārogļotajām paliekām un ātri iztvaikoja karstajos pelnos.

Dārzā stāvēja ugunsdzēsēju mašīna. Tai uz jumta vēl joprojām griezās zilā signālspuldze.

FIB Sprāgstvielu nodaļas vadītājs S.F. Einsverts kopā ar Greiamu stāvēja pie krāsmatām vēja pusē un lēja sev no termosa karstu kafiju. 292

Einsverts sašutumā sarāvās, kad ieraudzīja vietējo ugunsdzēsēju komandas vadītāju ar kociņu urbināmies pa pelniem.

- Paldies Dievam, ka tur iekšā viņam vēl ir par karstu. - Einsverts nomurmināja, ar plaukstu piesedzis muti. Viņš bija izmeklēti pieklājīgi sasveicinājies ar vietējiem ierēdņiem, betGreiamam gan viņš savas domas neslēpa. - Man tūlīt nāksies list iekšā peklē, jo drīz te izskatīsies kā vistu kūtī. Kad šerifs un žandarmu kungi būs paēduši brokastis un nokārtojuši savas rīta rebes, viņi ieradīsies šeit, lai palīdzētu mums!

Tā kā Einsverts no Vašingtonas nebija atbraucis ar savu mīļo bumbvedēju, tad viņam nācās iztikt ar to, ko varēja atvest ar lidmašīnu. No kāda patruļas automobiļa bagāžnieka viņš izvilka savu apvazāto jūrnieka maisu un izpurināja notā speciāloapakšveļu, azbesta zābakus un ugunsdrošo kombinezonu.

- Bili, kā izskatījās tad, kad šī būda uzlidoja gaisā?

-ļoti spilgts gaismas uzliesmojums, kurš tūlīt pazuda. Un tad viss izskatījās kaut kā tumšāks. Pa gaisu lidoja visādi priekšmeti: logu rāmji, lieli jumta gabali un tamlīdzīgi. Pavisam lieli mājas fragmenti nelidoja pa gaisu, bet vienkārši sāniski iekrita dārzā. Pēc tam bija spiediena vilnis un attiecīgi gaisa strāva, kas visu vilka sev līdzi: vispirms kā viesulis visu sacēla uz augšu, tad svieda atpakaļ lejā. It kā kāds milzis te uzpūstu ugunskuru.

- Vai pirms eksplozijas dega ļoti stipri?

-Jā, liesmas jau bija tikušas cauri jumtam un visiem logiem abos stāvos. Pat koki dega.

Einsverts pasauca pie sevis divus ugunsdzēsējus, kas nostājās gatavībā ar šļūteni rokā. Trešais ugunsdzēsējs azbesta uzvalkā drošināja ar vinču un tērauda trosi, lai uzreiz ar tiem rīkotos, ja gadījumā kaut kas no mājas karkasa paliekām uzkristu Einsvertam uz galvas.

Vienīgais atalgojums par viņa pūlēm bija plakans saņurcīta metāla gabals, kas viņu tomēr ļoti iepriecināja.

Sviedriem noplūdis un tumši sarkanu seju, viņš atbrīvojās no sava azbesta apģērba un nosēdās uz ugunsdzēsēju mašīnas kāpšļa. Viņš palūdza kādu no vīriem aizdot viņam lietusmēteli un uzmeta to sev uz pleciem.

Tad viņš nolika metāla gabalu zemē un notīrīja tam pelnus.

-Dinamīts,-viņš teica Greiamam.-Šeit, redzat, tāds kā papardes nospiedums metālā. To parasti uzglabā lādē vai pagrabā darba rīku skapī. Tas ir visticamākais. Bet tas nav eksplodējis pagrabā. Drīzāk tomēr pirmajā stāvā. Redziet, kurto koku nolauzusi marmora

galda virsma? Trieciens ir bijis no sāna. Bet dinamīts ir glabāts tā, ka liesmas tam labu laiku nav tikušas klāt.

-Vai ir cerības atrast kaut kādas mirstīgās atliekas?

-      Daudz no viņa pāri palikt nevarēja, bet pilnīgi iztvaikot gaisā arī nav iespējams. Darīsim, ko varēsim, un kaut ko jau sameklēsim. To es jums iedošu tādā mazā paciņā.

Reba Makleina iesnaudās pret rītu slimnīcā, kad viņai bija iedotas nomierinošas zāles. Viņa uzstāja, lai pie viņas gultas paliek policiste. Priekšpusdienā uz brīdi atmodusies, viņa katrreiz taustīja pēc sievietes rokas.

Kad viņa palūdza brokastis, Greiams tās viņai atnesa.

Kā viņam vajadzētu izturēties? Daudziem šādā situācijā bija vieglāk, ja attiecībā pret viņiem ieturēja distanci un izturējās bezpersoniski. Ar Rebu tā noteikti nedrīkstēja darīt.

Viņš nosauca viņai savu vārdu.

- Vai jūs viņu pazīstat? - viņa jautāja policistei.

Greiams parādīja policistei savu apliecību, taču izrādījās, ka tas ir lieki.

- Es zinu, ka viņš ir no FIB, miss Makleina.

Tad Reba izstāstīja visu, ko piedzīvojusi kopā ar Frānsisu Dolarhaidu. Rīkle viņai vēl sāpēja, tāpēc viņai bieži nācās pārtraukt savu stāstījumu, lai drusku pasūkātu saskaldītu ledu.

Greiams viņai uzdeva daudzus nepatīkamus jautājumus, uz kuriem viņa tomēr atbildēja bez kādas vilcināšanās. Tikai vienreiz viņa ar mājieniem palūdza viņu iziet, kamēr pati rīstīdamās izvēma savas brokastis policistes turētajā traukā.

Viņas seja pēc tam bija bālāka, taču arī nedaudz apskaidrota un apņēmīgāka nekā tad, kad Greiams ienāca.

Pēc tam, kad viņš bija viņai uzdevis pēdējo jautājumu, viņš aizvēra savu piezīmju grāmatiņu un teica:

-        Es labprāt atnāktu pie jums kaut kad vēlāk atkal, - viņš paskaidroja. -Tikai neuztraucieties! Es otrreiz vairs nepakļaušu jūs šai procedūrai. Es tikai atnākšu jums pateikt labdien un apskatīties, kā jums iet. •

-  Kāda tam vairs jēga - tādam cilvēkam kā man?

Pirmo reizi Greiams viņas acīs ieraudzīja asaras un saprata, cik ļoti viņu satriecis šis notikums.

-Vai jūs, lūdzu, mūs uz brīdi neatstātu vienus?-Greiams uzrunāja policisti un saņēma Rebas roku.

-       Protams, ka ar Dolarhaidu daudz kas nebija kārtībā, bet uz 294

jums tas nemaz neattiecas. Jūs taču pati teicāt, ka viņš pret jums izturējās ļoti uzmanīgi. Un nedomājiet, ka es to kaut uz brīdi apšaubīšu. Jums izdevās atklāt viņa būtības pašas labākās puses. Ne jau veltīgi viņš pašās beigās nespēja jūs nogalināt, respektīvi, redzēt, ka jūs mirstat. Cilvēki, kuri daudz zina par tādām lietām, užskata, ka viņš ir mēģinājis pārtraukt slepkavības. Kāpēc? Tāpēc, ka jūs ar savu atsaucību pēkšņi viņam parādījāt viņa paša būtības gaišo pusi. Līdz ar to jūs varbūt izglābāt kādu ģimeni, kura to nekad pat nenojautīs. Nekādā ziņā jūs netikāt saistījusies ar necilvēku. Jūs saistījāties ar vīrieti, kuram, varētu teikt, necilvēks dvesa pakausī. Jūs varat būt pārliecināta, mana mīļā, ka viss, ko jūs sev pārmetat, ir pilnīgas blēņas. Atcerieties to vienmēr. Pēc dažām dienām es atkal ienākšu jūs apciemot. Ja kādam tā kā man diendienā ir jāsaskaras ar policistiem, tad jāpriecājas par katru pārmaiņu. Starp citu, jums noteikti jālūdz, lai šeit parūpējas par jūsu matiem.

Viņa papurināja galvu un ar mājienu raidīja viņu prom. Varbūt viņas sejā pavīdēja smaids, bet īsti drošs Greiams par to nebija.

Kad Greiams no Sentluisas FIB nodaļas mēģināja sazvanīt Molliju, klausuli pacēla Vilija vectēvs.

-Māt, tas ir BillsGreiams, - viņš vispirms notaurēja savā istabā un tikai tad teica klausulē:

-  Labdien, mister Greiam.

Vilija vecvecāki viņu vienmēr tika dēvējuši par misteru Greiamu.

- Māte stāstīja, ka viņš esot izdarījis pašnāvību. Viņa skatījusies televīzijā Donahjū, kad pārraide pārtraukta ziņu speciālizlaiduma dēļ. Un es teikšu: paldies Dievam, ka tā. Tas ietaupīja daudz nepatīkama kā jums, tā arī visiem Amerikas nodokļu maksātājiem. Bet vai tiešām tas bija baltais?

-Jā, ser. Un gaišiem matiem. Izskatījās pēc skandināva.

Vilija vecvecāki bija ieceļotāji no Skandināvijas.

- Varbūt tagad jūs man atļautu parunāt arī ar Molliju?

- Vai jūs tūlīt domājat atgriezties Floridā?

- Drīz. Vai Mollija ir jums blakus?

-Māt, viņš grib runātar Molliju. Viņa nesen iegāja vannā, mister Greiam. Mans mazdēls pašlaik ēd otrās brokastis. Pēc jājiena svaigā gaisā viņam ir lieliska apetīte. Jums vajadzētu redzēt, kā viņš tagad ēd. Es varu derēt, ka pa šo laiku viņš ir pieņēmies svarā par kādiem pieciem kilogramiem. Ā, tur jau vina nāk.

-  Hallo.

-  Hallo, mana saldā.

- Tev laikam labas ziņas?

- Tā rādās.

-      Es biju ārā dārzā. Mammamā skriešus izmetās no mājas, lai paziņotu man, ko dzirdējusi televīzijā. Kad tu viņu atradi?

- Pagājušajā naktī.

- Kāpēc nepiezvanīji uzreiz?

- Negribēju jūs pamodināt, domāju, ka mammamā arī jau guļ…

-      Nē. Viņa skatījās Džona Kārsona programmu. Bili, es nemaz nevaru tev izteikt, kā es priecājos, ka tev nevajadzēja viņu apcietināt!

- Man vēl drusku jāaizkavējas.

- Četras vai piecas dienas?

-Vēl nezinu. Varbūt tikšu galā ātrāk. Es noteikti gribu tevi redzēt.

- Es arī nevaru vien sagaidīt, lai tu ātrāk met visu to lietu pie malas.

- Šodien ir trešdiena, teiksim, piektdien…

-      Bili, zini, mammamā ir ielūgusi Vili ja radus un tie tikai nākamnedēļ var atbraukt no Sietlas…

-      Kas man daļas gar mammamā, vispār, kas tik stulbu vārdu varēja izdomāt?

- Kad Vilijs vēl bija pavisam mazs, tad viņš tā iesāka…

- Braucam mājās.

-      Bili, es taču gaidīju, kad tas bija vajadzīgs. Bet viņi Viliju tik reti dabū redzēt, un dažas dienas šurp vai…

" - Brauc viena pati. Lai viņš paliek vienu nedēļu tur un tad lai tava bijusī vīramāte iesēdina viņu lidmašīnā. Zini ko? Sarunāsim randiņu Ņūorleānā. Es tur zinu vienu mazu restorāniņu…

-      Tas nav tik vienkārši. Es te pilsētā jau sāku strādāt - tiesa, uz pusslodzi - kādā džīnu veikalā. Gluži vienā dienā es nevaru to pamest.

- Kas noticis, Mollij?

-      Nekas. Kam tad bija jānotiek? Es tikai biju drusku satriekta. Un tu atceries, ka pēc Vilija tēva nāves es arī atbraucu uz šejieni.-Viņa vienmēr teica "Vilija tēvs" parsavu mirušo vīru, itin kā lai pasargātu savas tiesības uz viņa piemiņu.-Šeit mēs bijām visi kopā un tas man ļoti palīdzēja atkal atgūties. Man tagad arī nebija viegli, un es iedomājos, ka mēs varbūt varētu…

- Ir viena maza starpība: es esmu dzīvs.

- Ak, neesi taču tāds…

- Kāds tad es nedrīkstu būt?

- Tu esi traks.

Greiams uz mirkli aizvēra acis.

-      Hallo? Kur tu paliki? 296

-      Mollij, es neesmu traks. Dari, kā vēlies. Es tev piezvanīšu, kad būšu te visu pabeidzis.

-Atbrauc uz šejieni.

- Es nedomāju, ka tā būtu prātīga doma.

- Kāpēc ne? Mājā vietas pietiek. Mammamā varētu…

-Viņi nevar mani ciest, un tu arī zini, kāpēc. Katrreiz, kad viņi mani redz, es viņiem esmu kā dadzis acī.

- Tas nav godīgi, Bili, un nav ari taisnība.

Greiams jutās ļoti noguris.

-      Nu labi. Viņi to vien runā, kā tikai stulbības, un viņi man šausmīgi krīt uz nerviem. Vai tas tev liekas tuvāk patiesībai?

- Tā tu nedrīksti runāt.

-      Viņus taču interesē tikai puika. Varbūt tu arī viņiem patīc - nu jā, tu viņiem patīc, cik nu viņi par tevi vispār interesējas. Bet patiesībā viņiem ir vajadzīgs tikai un vienīgi Vilijs. Tu vienkārši esi kopā ar viņu. Par mani viņi nevēlas neko pat zināt, un es nevaru teikt, ka bēdātos par to. Es gribu tevi pie sevis. Floridā. Un Viliju arī, tiklīdz viņa viesošanās laiks būs beidzies.

-Tu domāsi citādi, tiklīdz būsi kārtīgi izgulējies un atpūties.

-      Šaubos gan. Klausies, es tev zvanīšu, kad viss būs daudzmaz skaidrāks.

-  Labi, - viņa nolika klausuli.

-       Nolādēts, nolādēts, nolādēts, - Greiams atviegloja sirdi. - Nolādēts, nolādēts.

Kroufords pabāza galvu-pa durvīm:

- Vai tas esi tu, kas te lādas?

-  Zināms.

-Nu tad nāc ātrāk lādēties uz šejieni. Einsvertam ir nepatikšanas ar vietējās varas pārstāvjiem. Tava palīdzība mums būtu īsti reizē.

51. nodaļa.

Kad Greiams un Kroufords izkāpa no mašīnas Dolarhaida mājas atlieku priekšā, Einsverts skārda kārbās pildīja pelnu paraugus.

Viņš bija viscaur notriepies arsodrējiem un zem labās auss viņam varēja redzēt apdeguma tulznas. Speciālaģents Džeinevits no Sprāgstvielu nodaļas kaut ko meklēja pagrabā.

Dīdelīgs tauku pikucis, kurš izskatījās tā, it kā tikai pārpratuma dēļ būtu apģērbts vīriešu drēbēs, stāvēja uz grantētā ceļa blakus savam supernolietotajam automobilim. Viņš metās pie Greiama un Krouforda, kad tie tuvojās izdegušajām krāsmatām.

- Vai jūs esat Kroufords?

-Jā.

-      Mani sauc Roberts L.Deilenijs. Es esmu šī rajona oficiālais-līķu apskatītā js. - Viņš pasniedza vizītkarti, uz kuras bija rakstīts "Balsojiet par Robertu L.Deileniju".

Kroufords gaidīja.

-Tam jūsu cilvēkam ir līķis, ko viņš atsakās man izdot. Es jau veselu stundu gaidu!

-      Man, protams, ir ļoti žēl, ka jums jācieš tādas neērtības, mister Deilenij, bet es viņam tiešām devu šādus norādījumus. Vai jūs nevarētu drusku pagaidīt savā mašīnā, kamēr es visu nokārtošu?

Kroufords un Greiams turpināja savu ceļu, un Deilenijs arī apņēmīgi devās viņiem līdzi.

Kroufords pagriezās atpakaļ.

-       Piedodiet, mister Deilenij, bet atļaujiet man to tomēr izkārtot pašam. Lūdzu, kāpiet savā mašīnā. Nu, lieliski.

Kad Einsverts vēroja šo atrakciju, viņa zobi spīdēja melnajā sejā kā nēģerim. Visu priekšpusdienu viņš jau bija pavadījis, pelnus sijājot.

-  Kā nodaļas vadītājs es izjūtu lielu prieku…

-      Tā drusku izcelt sevi, zinām jau zinām, - Džeinevits pabeidza teikumu viņa vietā, rāpdamies ārā no pārogļotā jucekļa, kas kādreiz bija bijis pagrabs.

-Tādiem sīkiem gariņiem kā jūs, Džeinevit, labāk vispār stāvēt pie ratiem. Tagad papūlieties atnestšiem kungiem lietišķos pierādījumus, ko viņi laikamgan labprātaplūkotu. - Einsverts pameta Džeinevitam mašīnas atslēgu.

Džeinevits atnesa garenu papes kārbu no kādas FIB mašīnas bagāžas nodalījuma. Tur bija karstumā deformēti bises stobri ar pārogļotām laidnes paliekām. Otrā, mazākā kārbiņā, bija nomelnējusi automātiskā pistole.

-       Šī ir labāk pārcietusi ugunsgrēku, - Einsverts paskaidroja. - Varbūt mūsu ballisti ar to kaut ko vēl varēs iesākt. Kas noticis, Džeinevit? Kur tad jūs likāt pašu galveno?

Einsverts izņēma viņam no rokām trīs termosa kārbas.

-       Tās jums, Greiam, - uz mirkli pat no Einsverta sejas nozuda smaidiņš. Šī, no pirmatnējo mednieku laikiem saglabātā rituāla nozīmi nemazināja arī tas, ka Greiama piere netika noziesta ar uzvarētā ienaidnieka asinīm. - Jūs to neticami veikli dabūjāt gatavu. - Einsverts ielika kārbas Greiamam rokās.

Vienā bija apmēram 13 cm garš gabals no pārogļotā stilba 298 kaula ar gurna locītavas atliekām. Otrā atradās rokas pulkstenis, bet trešajā - mākslīgie zobi.

Zobu plate bija pārogļojusies un saplaisājusi. Daudzu zobu trūka, bet šķībie malējie priekšzobi neradīja nekādas šaubas par to, kam tie piederējuši.

Greiamam šķita, ka no viņa gaida kādu atbildi.

- Paldies, - viņš teica. - Sirsnīgi pateicos.

Viņam uz brīdi sagriezās melns gar acīm, bet tad pēkšņi viss noskaidrojās un viņš sajuta milzīgu atvieglojumu.

-       …Muzeja eksponāts, - viņš dzirdēja Einsverta balsi. - Mums laikam nāksies vien to atdot šim suvenīru medniekam tur, sagrabējušajā vāģī.

-Jā. Bet Sentluisā ir daži profesionāļi, kuri no šādām lietām kaut ko saprot. Viņi ieradīsies kuru katru brīdi un pagatavos labus nospiedumus. Un tos drīkstēsim paturēt mēs.

Kroufords un pārējie aizgāja pie resnā līķu aplūkotāja mašīnas.

Greiams palika viens un netraucēts mājas drupās. Viņš ieklausījās kā skurstenī gaudo vējš. Viņš cerēja, ka Blūms varēs ierasties, lai aplūkotu šo vietu, tiklīdz jutīsies labāk. Diez vai viņš palaidīs garām šādu iespēju.

Greiams gribēja uzzināt vairāk par Dolarhaidu. Visvairāk viņu interesēja, kas viņu bija padarījis par Drakonu. Bet pirmajai reizei jau bija gana.

Kāds putnelis nolaidās uz kamīna dzegas un iesvilpās.

Greiams atsvilpoja viņam pretī.

Nu viņš varēja atgriezties mājās.

52. nodaļa.

Greiams smaidīja, kad varenais "Džets" pacēlās virs Sentluisas un traucās vispirms pretī saulei, bet tad ar slaidu loku pagriezās pareizajā kursā - uz austrumiem.

Mollija un Vilijs viņu gaidīs.

-       Netērēsim tagad savu laiku garām diskusijām pa telefonu, - viņa tam bija paziņojusi īsi un nepārprotami. - Es gaidīšu tevi Maratonā, labi?

Pašlaik viņš centās atcerēties vairs tikai īsos, patīkamos brīžus - apmierinājumu par sadarbību ar cilvēkiem, kuri bija savas nozares speciālisti, kuriem labi padarīts darbs sagādāja patiesu prieku. Viņi reizēm aizmirsa, kas īsti ir viņu darba objekts.

Viņam nācās pa telefonu stāstīt Beverlijai Kacai un Loidam

Būmenam, cik liels prieks viņam bijis atkal reiz strādāt kopā ar viņiem. Nebija ko domāt viņiem vēl mēģināt paskaidrotsavas izjūtas sīkāk.

Viņam tomēr vairāk raizes sagādāja tas, kādas emocijas bija plosījušās viņā pašā tai brīdī, kad Kroufords Čikāgā bija nolicis telefona klausuli un teicis: "Tā ir Ge'rtveja."

Iespējams, ka viņš nekad nebija izjutis intensīvāku un mežonīgāku triumfu, kā šai acumirklī. Bija drusku satraucoši apzināties, ka skaistākais mirklis viņa dzīvē bija bijis tur - Čikāgas tiesu nama smacīgajā un pelēkajā zvērināto istabā, kad viņš nojauta visu, ko īstenībā vēl nezināja.

Viņš nestāstīja Loidam Būmenam par šīm savām izjūtām, bet tas nebija vajadzīgs.

- Vai jūs zināt, ka Pitagors upurēja mūzām simt vēršu, kad noskaidrojās, ka viņa teorēma ir patiešām nevainojami pierādīta,- Būmens teica. - Nav pasaulē nekā skaistāka par to, vai ne? Neatbildiet man neko, Bili - tas saglabājas ilgāk, ja to nenovazā sarunās.

Jo tuvāk Greiams bija Molli jai un Floridai, jo mierīgāks viņš kjuva. Maiami lidostā viņam nācās pāriet pāri skrejceļam, lai pārsēstos kādā vecā DC-3 - "Tante Lula"t kura gatavojās lidot uz Maratonu.

Viņam patika šī lidmašīna. Šodien viņam patika itin viss.

Zem lidmašīnas Greiams redzēja Atslēgu salu ugunis. Atlantijas okeāna pusē viļņiem bija putu cepures. Vēl pēc dažām minūtēm lidmašīna jau gatavojās nolaisties uz zemes strēles netālu no Maratonos.

Bija atkal tāpat kā pirmajā reizē, kad viņš bija nokļuvis šai saliņā. Arī toreiz tā bija "Tante Lula", kas viņu atveda. Pēc tam viņš neskaitāmas reizes bija ar automašīnu braucis uz zemes strēli un noskatījies, kā nosēdās vecā lidmašīna: svarīgi tusnīdama, rīstīdamās un dzirksteles kaisīdama, ar steidzīgiem pasažieriem aiz apgaismotajiem lodziņiem. '

Arī pacelšanās bija jauks skats. Taču, kad vecā lidmašīna bija aprakstījusi debesīs loku un pagriezusies uz ziemeļiem, viņš vienmēr noskuma un viņam likās, ka gaiss ir neskaitāmu atvadu asarās samircis. Tāpēc viņš pamazām bija pārstājis nākt, lai noskatītos lidmašīnas pacelšanos. Viņš labāk biežāk atnāca uz nosēšanos - kopā ar priecīgo sagaidītāju bariņu.

Tas bija pirms Mollijas ēras.

Nedaudz noraustījusies, lidmašīna beidzot skrejceļa galā apstājās. Greiams redzēja Molliju un Viliju aiz nožogojuma pie laternas. 300

Vilijs bija nostājies kā zemē ieaudzis. Tā viņš tur stāvēs, līdz Greiams pats pienāks klāt. Tad viņš apsveicināsies un pajautās to, kas viņu interesēs. Tas Greiamam Vilijā ļoti patika.

Mollija bija vienā augumā ar Greiamu - metrs septiņdesmit seši. Skūpsts vienā līmenī sabiedriskā vietā bija saistīts ar īpatnēju vilinājumu-varbūt tāpēc, ka parasti vienā līmenī skūpstīties var tikai gultā.

Vilijs piedāvājās aiznest Greiama koferi. Taču Greiams viņam atdeva tikai savu drēbju saini.

Braucot uz Cukura salu pie stūres sēdēja Mollija. Greiams atcerējās visu ceļu pēc dažām detaļām, kas uz brīdi iznira no.tumsas.

Viņš atvēra mājas durvis un ieklausījās, kā šalc jūra.

Vilijs bija uzlicis drēbju saini uz galvas tā, ka, mājā iekšā ejot, tā šļauganais gals sitās viņam pret dibenu.

Greiams palika stāvam mājaspriekšā, domīgigaiņādams moskītus no savas sejas.

Mollija maigi uzlika viņam roku uz vaiga.

- Nāc labāk iekšā, kamēr moskīti tevi vēl nav pavisam noēduši.

Viņš pamāja. Viņa acīs mirdzēja asaras.

Viņa pagaidīja vēl kādu brīdi, tad nolieca galvu sāņus un, acis piemiegusi, paskatījās viņā no sāniem.

-      Tūlīt mēs iejauksim martīni, mūs gaida sulīgs bifšteks, nu - un maigi apskāvieni un tā tālāk. Cienītais kungs, esietlik laipns un sekojiet man… Un tikai pēc visa tā - elektrības rēķins, ūdens un kanalizācijas rēķins, un interesantas sarunas ar manu dēlu, - viņa beigās vēl klusi piebilda, lūpas gandrīz nekustinādama.

53. nodaļa.

Greiams un Mollija vairs neilgojās ne pēc kā cita, kā tikai pēc tā, lai viss atkal būtu kā agrāk.

Taču sapratuši, ka tas tā kā tā neizdosies, viņi samierinājās ar šo domu, kā samierinātos ar nelūgtu un nepatīkamu ciemiņu. Savstarpējie mīlestības apliecinājumi, ar kuriem viņi abi centās neskopoties ne dienu, ne nakti, tikai tuvināja brīdi, kad vadzim vajadzēja lūzt.

Nekad agrāk Greiamam Mollija nebija šķitusi tik skaista un iekārojama. Tāpēc vēl jo vairāk smeldza doma, ka ir radusies distance.

Viņa centās būtviņam mīļa sieva, taču pēc Oregonas mirušais vīrs atkal bija nostājies starp viņiem.

Vilijs to sajuta ļoti skaudri, tāpēc viņa attiecības ar Greiamu kļuva vēsākas un izturēšanās - izaicinoši pieklājīga.

Kad pienāca vēstule no Krouforda, Mollija to atnesa viņam kopā ar pārējo pastu, nebilzdama ne vārda.

Kopā ar citiem papīriem vēstulē bija arī maza Šērmenu ģimenes fotogrāfija - kadrs no šaurfilmas. Nebūf ne viss bija sadedzis, tā Kroufords rakstīja. Kad policija bija pārmeklējusi mājas apkārtni, tad starp priekšmetiem, kurus eksplozija bija izkaisījusi pa visu dārzu, tika atrasts arī gabals no šīs filmas.

"Iespējams, ka viņš bija gatavojies doties uz šo māju nākamajā pilnmēnesī," Kroufords rakstīja. "Taču nu viņiem vairs ne no kā nav jābaidās. Es domāju, ka tas tev varētu likties interesanti."

Greiams parādīja vēstuli Mollijai.

-  Redzi? Tādēļ, - viņš teica. - Tikai tādēļ es to visu darīju.

-  Es zinu, r viņa pamāja. - Nedomā taču, ka es tevi nesaprotu.

Spožajā mēness gaismā ūdenī kļuva redzami makreļu bari.

Mollija sakravāja piknika grozu, pēc tam viņi makšķerēja un kurināja ugunskuru, taču nekādu prieku viņiem tas viss nesagādāja.

Vectēvs un mammamā bi ja atsūtījuši Vilijām viņa ponija fotogrāfiju, un zēns piekāra to savā istabā pie sienas.

Greiams jau piecas dienas bija mājās, un kā Mollijai, tā arī Greiamam šī bija pēdējā brīvā diena - viņiem abiem atkal vajadzēja atsākt savus ierastos darbus. Viņi makšķerēja paisuma viļņos, izvēlējušies vietu, kur viņiem agrāk bija ķērušies labi lomi.

Greiams noliecās līdz smilšainajam pamatam zem kājām un no putojošā ūdens izvilka sauju dubļu. Tajā bija arī divi smilšu gliemji.

- Pamēģini ar šo, - viņš piedāvāja vienu Vilijām.

-       Nē, es makšķerēšu labāk ar šo. Vai tu maz zini, ka to tika pagatavojis mans tēvs?

-  Nē. - Greiams pameta skatienu uz Molliju.

Viņa ar rokām bija apķērusi cejgalus un skatījās uzfregatputnu, kurš meta plašus lokus augstu gaisā. Beidzot viņa piecēlās un nopurināja smiltis.

- Es aiziešu pagatavot pāris sviestmaižu.

Kad Mollija bija prom, Greiams vairākkārt mēģināja sākt sarunu, ar zēnu vienu pašu. Nē. Vilijs izturēsies pret viņu tieši tāpat kā viņa māte. Viņam jāgaida, kad tā atgriezīsies un jāizrunājas ar abiem. To atlikt vairs nedrīkstēja.

Viņa ilgi nekavējās, taču atgriezās bez sviestmaizēm, diezgan ātrā solī nākdama pa cietajām smiltīm gar pašu ūdens malu.

-      Zvanīja Džeks Kroufords. Es teicu, ka tu piezvanīsi viņam vēlāk, 302

bet viņš grib runāt ar tevi tūlīt. Tas esot ļoti steidzami. - Viņa ar dziļu interesi pētīja savu pirksta nagu. - Labāk pasteidzies.

Nedaudz nosarcis, Greiams iesprauda makšķerēšanas piederumus smiltīs un aizslāja pāri kāpām. Šis ceļš bija taisnāks nekā gar jūras krastu - ja vien nebija līdzi nekā tāda, kas varētu ieķerties krūmos.

Viņš dzirdēja dziedošo smilšu sanēšanu un uzmanīgi skatījās, kur likt kāju, kad spraucās cauri krūmiem.

Pēkšņi viņš pamanīja krūmos zābaku, tad iemirdzējās tēmēklis un noraustījās haki krāsas piedurne.

Nākamajā mirklī viņš jau vērās Frānsisa Dolarhaida dzeltenajās acīs, un viņa iekšas sarāvās paniskās bailēs.

Noskanēja pistoles aizslēga klakšķis, un Greiama skatienam atklājās automātiskais ierocis. Greiams pasitās sāņus tai brīdī, kad stobrs izspļāva blāvi dzeltenu zibsni. Greiama krūtīs kreisajā pusē kaut kas savādi iesmeldzās. Greiams nogāzās uz muguras - un nokūleņoja lejā no kāpas.

Dolarhaids ar vienu lēcienu uzkrita viņam uz vēdera ar abām kājām. Viņš jau lēcienā bija izvilcis nazi un nepievērsa ne mazāko vērību izmisušajam kliedzienam, kas atskanēja no jūras puses. Ar abiem ceļgaliem piespiedis Greiamu pie zemes, viņš pacēla nazi augstu pāri galvai un skaļi nosēcies, dūra to Greiamam acī. Nazis trāpīja vaigā, jo Greiamam izdevās drusku parauties sāņus. Tomēr brūce bija ļoti dziļa.

Dolarhaids saslējās, lai uzgultos nazim ar visu svaru, un izdurtu to cauri Greiama galvai.

Makšķeres aukla nosvilpa gaisā, kad Mollija meta makšķeri, ar trim smagajiem trīskāšu āķiem mērķēdama Dolarhaidam sejā. Tie iecirta asiņainas švīkas uzbrOcēja vaigā, un spole šņākdama automātiski tina auklu atpakaļ. Mollija jau atvēzējās nākamajam metienam. Tagad viņai izdevās iecirst āķus Dolarhaida plaukstā. Piespiedis vienu roku pie vaiga, viņš ar otru izrāva nazi no Greiama brūces un metās virsū Mollijai.

Greiams apvēlās uz sāniem un uzslējās vispirms četrrāpus, bet tad tika arī uz kājām. Pats savas asinis rīdams, viņš muka, ko kājas nes, prom no Dolarhaida.

Arī Mollija bēga pakaļ Vilijām augšup kāpās. Dolarhaids metās viņai pakaļ. Makšķere vilkās viņam līdzi tik ilgi, kamēr tā sapinās krūmā, un viņš, sāpēs iekaucies, nokrita zemē. Tikai tad viņš attapās pārgriezt makšķeres auklu.

- Puika, mūc cik jaudas, - Mollija kliedza, būdama gandrīz vai bez elpas. - Skrien, apkārt neskaties. - Viņa ar savām garajām kājām jau mina zēnam uz papēžiem, taču arvien tuvāk skanēja .smagie soji un zaru brakšķi no krūmiem.

Izskrējusi no krūmiem,^ viņa bija par apmēram simt metriem atrāvusies no sekotāja. Šis handikaps saruka līdz septiņdesmit metriem, kad viņa sasniedza māju. Viņa pēdējiem spēkiem uzskrēja pa kāpnēm augšā un atrāva vaļā Vilija skapja durvis.

- Paliec te, - viņa uzsauca Vilijām.

Un tad atkal viņa metās lejā, lai stātos pretī uzbrucējam. Uz virtuvi. Steigā aizelsusies, viņa nespēja ieroci pareizi satvert rokās.

Viņa neatcerējās, kā īsti bija jāstāv, un nedomāja arī par tēmēšanu, bet, kad Dolarhaids parādījāsatvērtajās durvīs, viņa bija cieši sagrābusi pistoli ar abām rokām un jau pirmais šāviens izrāva šausmīgu caurumu Dolarhaida kājā.

- Mhammal - viņš iesaucās. Tacļ. viņa iešāva viņam sejā. Viņš sabruka sēdus uz grīdas pie durvīm, bet viņa no nelielā attāluma šāva viņam sejā vēl un vēl, jo viņš mēģināja tverties pie sienām.

Vilijs saplēsa pžlagu strēmelēs un skrēja meklēt Billu. No satraukuma kājas viņam briesmīgi ļodzījās, un viņš vairākkārt pakrita, skriedams pār pagalmu. Šerifa mašīna un ātrā palīdzība ieradās pirms Mollijai ienāca prātā zvanīt uz kaut kurieni. Kad bruņoti vīri ar šaušanai sagatavotām pistolēm ielauzās mājā, viņa stāvēja dušā. Viņa kā apsēsta mēģināja nomazgāt asinis un kaulu šķembas no savas sejas'un matiem, nespēdama pateikt neko, kad šerifs viņu uzrunāja, stāvēdams blakus dušas priekškaram.

Beidzotviens no šerifa palīgiem paņēma brīvi kārājošos telefona klausuli, kura bija tā atstāta pēc Krouforda zvana no Vašingtonas. Viņš, gaidot sarunu ar Billu, bija dzirdējis šāvienus, un uzreiz sazinājies ar šerifu.

- Es nezinu. Viņi to pašlaik nes šurp, - šerifa palīgs teica. Viņš pa logu redzēja, ka nestuves ar Greiamu iestumj ātrās palīdzības mašīnā. - Diez kas nav, tā rādās.

54. nodaļa.

Pie sienas virs gultas kājgaļa karājās pulkstenis, kura cipari bija gana lieli, lai viņš, neraugoties uz sāpēm un stipro zāļu notrulinošo iedarbību, tos saskatītu.

Kad Bijlam Greiamam beidzot bija izdevies atvērt labo aci un ieraudzītpulksteni, viņšsaprata, kuratrodas-reanimācijā. Skatīšanās 304 uz pulksteni viņam nāca par labu. Rādītāju kustēšanās viņam palīdzēja apzināties, ka šīs mokas reiz beigsies, ka tas paies, tas paiet…

Tā jau tas arī bija.

Stundu rādītājs bija sasniedzis ceturto stundu. Viņam nebija ne mazākās nojausmas, kura ceturtā stunda pašlaik ir iestājusies, un vispār viņam tas bija vienalga, kamēr vien rādītāji turpināja kustēties. Viss atkal satumsa.

Kad viņš no jauna atvēra acis, pulkstenis rādīja astoņi.

Kāds atradās viņam blakus. Viņš uzmanīgi paskatījās uz to pusi. Tā bija Mollija, viņa skatījās ārā pa logu. Viņa bija šausmīgi novājējusi. Viņš mēģināja runāt, bet tas izraisīja briesmīgas sāpes sejas kreisajā pusē. Viņa galva un krūtis pulsēja katra savā ritmā. Kad Mollija izgāja no telpas, Greiams vēlreiz mēģināja izdvest kādu skaņu.

Aiz loga bija gaišs, kad viņu kaut kur veda, kaut ko darīja, un kaklā viņš sajuta kaut kādas caurules.

Atspīdēja dzeltena gaisma, kad viņš virs sevis ieraudzīja Krouforda seju.

Greiamam izdevās pamirkšķināt ar vienu aci. Kad Kroufords pasmaidīja, Greiams viņam starp zobiem pamanīja spinātu atliekas.

Komiski. Kroufords necieta nekādus dārzeņus.

Greiama roka zem palaga sakustējās, kā rakstot.

Kroufordsatbrīvoja viņa roku, pabāza zem tās piezīmju grāmatiņu un ielika pirkstos zīmuli.

- Vili- - Greiams sāka rakstīt.

-Jā, ar viņu viss ir kārtībā, - Kroufords teica. - Un ar Molliju tāpat. Viņa visu laiku bija tev blakus, kamēr tu gulēji. Dolarhaids ir beigts. Bili, es tev zvēru, nu viņš ir beigts. Es pats viņam noņēmu pirkstu nospiedumus un salīdzinaju ar tiem, kuri glabājas pie Praisa. Tas ir pilnīgi droši. Viņš ir beigts.

Greiams uzzīmēja lielu jautājuma zīmi.

-      Par to es tev vēlāk pastāstīšu. Es būšu tepat tuvumā, un atnākšu, kad tev būs labāk. Es tev visu izstāstīšu, bet tagad man ir jāiet prom.

- Tagad, - Greiams rakstīja.

-Vai dakteris ar tevi jau runāja? Nē? Kas attiecas uz tevi, tad viss būs kārtībā. Tavas acis ir tikai uztūkušas no tā, ka tev sejā ir dzija brūce. Nevajag uztraukties, viss sadzīs, bettas prasa laiku. Bez tam tev vēl izņems liesu, bet mūsu dienās jau bez tās var iztikt tīri labi. Praiss savējo pazaudēja 1941. gadā Birmā.

Medmāsa pieklauvēja pie stiklotajām durvīm.

-       Nu gan man jāiet. Tos ne ar ko nevar ietekmēt, nelīdz ne iespaidīgas vēstules uz zīmogpapīra, ne ietekmīgu cilvēku ieteikumi, nekas. Viņi vienkārši izmet cilvēku pa durvīm, kad tikšanās laiks ir beidzies. Labi, gaidi mani vēlāk atkal.

Mollija sēdēja reanimācijas nodaļas uzgaidāmajā telpā, kurā kopā ar viņu atradās vēl daži pārguruši un nobiedēti cilvēki.

Kroufords pienāca viņai klāt.

-Mollij…

-      hallo, Džek. Jūs izskatāties patiesi brīnišķīgi. Vai jūs negribētu piedāvāt savus audus viņa sejas transplantācijai?

- Mollij, es jūs lūdzu…

- Vai jūs viņu redzējāt? -Jā.

-      Es no sākuma domāju, ka nespēšu uz viņu paskatīties, bet tad man tomēr to izdevās izdarīt.

-Jūs viņu dabūsiet atpakaļ tādu pašu, kāds viņš bija agrāk, to man teica ārsti. Viņš atkal būs kopā ar jums. Vai jūs vēlētos, lai kāds paliek pie jums? Es paņēmu līdz Filisu. Viņa…

-  Nē. Lai Dievs mani pasargā no jūsu rūpēm!

Viņa aizgriezās, meklēdama papīra kabatas lakatiņu. Kad viņa atvēra rokassomiņu, viņš pamanīja tajā vēstuli*uz dārga violeta rakstāmpapīra, kādu viņš jau reiz bija redzējis.

Lai gan Kroufordam nemaz negribējās turpināt šo sarunu, bet uz šo vēstuli viņš nevarēja nereaģēt.

-Mollij!

-Jā?

- Vai Billam ir pienākusi vēstule?

-Jā.

- Vai to jums iedeva medmāsa?

-Jā, viņa man to iedeva. Pie viņas ir arī ziedi no viņa draugiem Vašingtonā.

- Vai es drīkstu apskatīt vēstuli?

-      Es to glabāšu līdzjam brīdim, kad Billam būs vēlēšanās kaut ko palasīt.

-  Lūdzu, atļaujiet man to apskatīt.

-  Kāpēc?

-      Tāpēc, ka viņam… nebūtu vēlams neko saņemt no šī konkrētā cilvēka.

Viņa sejas izteiksme Molliju tomēr nepārliecināja, jo viņa nolaida acis un ļāva izkrist somiņai no rokām. Pa grīdu aizripoja lūpu krāsa.

Kroufords noliecās, lai paceltu Mollijas lietas, un izdzirdēja, kā noklaudzēja viņas papēži, skrienot prom no uzgaidāmās telpas.

Rokassomiņa palika pie Krouforda, un viņš to atdeva māsai.

Kroufords zināja, ka Lekteram nevarētu būt pieejams nekas bīstams, taču pilnībā viņš savai pārliecībai neuzticējās, it īpaši kad bija runa par Lekteru.

Viņš palūdza kādu no nodaļas asistentiem pārbaudīt vēstuli rentgena aparātā. Tad viņš atgrieza visas četras aploksnes malas un rūpīgi pārbaudīja to iekšpusi, vai tur nav kaut kādu traipu, vai putekļu - galu galā Cespīkas dziednīcā mazgāšanai izmantoja sārmu un tur bija arī aptieka.

Pārliecinājies par savu drošību, viņš lasīja vēstuli.

"Mīfais Bili,

Te nu mēs abi esam - es un Jūs - veģetējam katrs savā ārstniecības iestādē. Jums ir Jūsu sāpes, bet man nav manu grāmatu - par to parūpējās mūsu augsti izglītotais draugs Dr. Ciltons.

Mēs dzīvojam raupjā un neizglītotā laikmetā, nudien, tas nav ne primitīvi tumsonīgs, ne arī īsti civilizēts. Visapkārt pussoli, pusdarīti darbi un puscilvēki. Jebkura saprātīgāka civilizācija mani vai nu nogalinātu, vai arī atdotu man manas grāmatas.

Es novēlu Jums ātrāku izveseļošanos un ceru, ka pārāk pretīgi Jūs pēc tam tomēr neizskatīsieties. Es bieži domāju par Jums.

Hanibals Lekters."

Ārsts paskatījās pulkstenī.

-  Vai es jums vēl esmu vajadzīgs?

-       Nē, - Kroufords atbildēja. - Kur jums te ir atkritumu sadedzināšanas krāsns?

Kad Kroufords pēc četrām stundām atkal ieradās reanimācijas, nodaļā, Mollija nebija ne palātā, ne uzgaidāmajā telpā.

Greiams bija nomodā. Viņš nekavējoties sāka rakstīt uz papīra:

-  Kā D. nomira?

Kroufords viņam izstāstīja. Šā stāsta laikā Greiams nogulēja nepakustēdamies. Tad viņš uzrakstīja:

-  Kā izkļuva?

-       Labi, - Kroufords iesāka. - Sentluisā Dolarhaids laikam bija meklējis Rebu Makleinu un pamanījis mūs. Mēs atradām uz

pagraba atvērtā loga rāmja dažus viņa pirkstu nospiedumus taču to, ka tie bija viņa atstātie nospiedumi, mēs uzzinājām tikai vakar.

Greiams nepacietīgi uzrakstīja:

-Līķis?

-Jādomā, ka tas ir bijis kāds Arnolds Langs - viņš skaitās pazudis. Viņa mašīnu mēs atradām Memfisā. To pašlaik pārbauda: meklē pirkstu nospiedumus. Kuru katru brīdi būs atbilde. Bet es izstāstīšu tev visu pēc kārtas.

Tātad Dolarhaids zināja, ka mēs jau esam Geitvejā. Viņš izlavī- jās no turienes un aizbrauca pa 270. ceļu uz "Servco Supreme" benzīntanku, kur strādāja Arnolds Langs.

Reba Makleina mums pastāstīja, ka sestdien Dolarhaids tur sastrīdējies arbenzīntanka kalpotāju. Ļoti iespējams, ka tas bija tieši Langs.

Viņš nogalināja Langu un aizveda viņa līķi uz savu māju. Tad viņš ieradās pie Rebas Makleinas, kura tai brīdī atvadījās no Ralfa Mendi ja un noskūpstīja viņu uzšķiršanos. Dolarhaids Mendi ju nošāva un ievilka krūmos.

Medmāsa ienāca palātā.

-  Velns parāvis, mēs taču nodarbojamies ar izmeklēšanu! - Kroufords protestēja, kad māsa viņu aiz piedurknes vilka uz durvīm. - Viņš apdullināja Rebu Makleinu ar hloroformā samērcētu vīkšķi un tāpat aizveda viņu uz savu māju, kur jau bija sagatavots Langa līķis, - Kroufords, jau durvīs stāvēdams, steidzīgi stāstīja tālāk.

Lai uzzinātu stāsta nobeigumu, Greiamam bija jāgaida vēl četras stundas.

-  Tad viņš viņas klātbūtnē sāka apspriesties pats ar sevi, vai nogalināt Rebu pašam, vai atdot Drakonam, - Kroufords sāka stāstīt jau uz sliekšņa. - Vienu ir jāatzīst: tas stiķis ar kaklā iekārto atslēgu bija ellīgi rafinēts. Vienīgi tā viņš varēja piespiest Rebu aptaustīt līķi. Lai viņa pēc tam nešaubītos, ka mājā palika tieši līķis. Lai kā tas toreiz arī nebija: viņš sāk gaudot, ka nevar noskatīties, kā viņai jāmirst, un nošauj Langam pusgalvu nost.

Langs bija kā radīts viņa nolūkam: zobu viņam vairs nebija. Varbūt Dolarhaids zināja - mēs nezinām, ko visu viņš zināja - ka augšžoklis bieži mēdz būt vienīgais, kas paliek pāri no sadeguša cilvēka. Pēc Dolārhaida šāviena Langam gan nekāds žoklis pāri nepalika. Tad viņš laikam apgāza atzveltnes krēslu, lai imitētu cilvēka kritienu: Jau pirms tam viņš bija uzkarinājis Langam kaklā

savu atslēgu.

Degošajā mājā Reba sāka taustīties pēc šīs atslēgas. Dolarhaids to novēroja no droša attāluma. No bises šāviena viņai bija daļēji aizkritušas ausis - viņa noteikti nedzirdēja viņa klusos soļus.

Lai gan viņš jau bija pielaidis mājai uguni, tomēr benzīnu vēl nebija izlējis. To viņš bija tikai sagatavojis. Reba izkļuva no mājas. Ja viņa panikā būtu ieskrējusi kaut kur sienā, vai kā citādi nebūtu tikusi laukā, tad viņš laikam būtu to apdullinājis ar sitamo riņķi un pēc tam iznesis ārā. Ārā viņai bija jātiek, lai viņa varētu apliecināt, ka Frānsiss Dolarhaids ir nošāvies un sadedzis. Stulbums, tā māsa jau atkal nāk šurp.

Greiams steidzīgi rakstīja.

- Bet mašīna?

-       Viņš patiešām bija izdomājis visu līdz galam, - Kroufords turpināja. - Viņam bija skaidrs, ka pikaps jāatstāj blakus mājai. Bet Viņam bija vajadzīga mašīna bēgšanai. Un'viņš nevarēja atbraukt vienlaicīgi gan savā pikapā, gan Langa mašīnā.

Tagad klausies, kā viņš atrisināja šo problēmu. Kamēr Langs vēl bija dzīvs, Dolarhaids lika tam piekabināt pikapu trosē pie remonta mašīnas. Tad viņš Langu nogalināja un atveda līķi uz savu māju remonta mašīnā, kura atvilka arī pikapu. Vilcēju viņš atstāja krūmos uz kāda celiņa un ar pikapu brauca pakaļ Rebai. Kad viņš bija tai notēlojis visu vajadzīgo un pārliecinājies, ka viņa ir laimīgi izkļuvuši ārā, viņš izsaiņoja dinamītu un izlēja benzīnu apkārt liesmām. Tad viņš ar remonta brigādes vilcēju atgriezās tukša jā benzīna tankā un tālāk brauca ar Langa mašīnu. Tādējādi viņam izdevās izmukt un neatstāt tikpat kā nekādas pēdas.

Es jau biju nokļuvis tuvu ārprātam, līdz izdibināju to visu.

Iespējams, ka mēs pat varējām satikt viņu piedegošās mājas. Jā, māsa, es jau eju. Ir jau labi, māsiņ.

Greiams gribēja Kroufordam vēl kaut ko pajautāt, bet bija jau par vēlu.

Nākošo piecu minūšu tikšanos sev pieprasīja Mollija.

Greiams Krouforda piezīmju grāmatiņā uzrakstīja:

-  Es tevi mīlu.

Viņa pamāja un turēja viņa roku.

Kādu minūti vēlāk viņš uzrakstīja:

- Vilijs OK?

Viņa pamāja.

-Kur?

Viņa pārāk ātri atrāva skatienu no piezīmju grāmatiņas. Tad viņa pameta gaisa skūpstu un parādīja uz tuvojošos medmāsu.

Bills pieskārās viņas īkšķim.

Viņš divreiz pasvītroja vārdu "Kur?"

- Oregonā, - viņa atbildēja.

Kad Kroufords ieradās pabeigt savu stāstu, bija atkal pagājušas četras stundas.

Greiams viņu jau sagaidīja ar uzrakstītu jautājumu:

- Liekie zobi?

-Tie piederējuši viņa vecaimātei, - viņš atbildēja. - Tie, kurus mēs atradām mājā, bija piederējuši viņa vecaimātei. Sentluisas policija bija sameklējusi kādu Nedu Fogtu - Dolarhaida māte bija Fogta pamāte. Fogtskā mazs zēns reiz bija redzējis veco misis Dolarhaidi un līdz šim laikam nebija gizmirsis viņas šķībos zobus. •

Tieši tāpēc es tev zvanīju tai brīdī, kad tu saskrējies ar Dolarhaidu. Misūri vietējās varas iestādes beidzot bija atdevušas tos liekos zobus un Smitsona institūtā viņus, tāpat, vienkārši intereses pēc, bija kārtīgāk izpētījuši. Viņi bija ļoti pārsteigti, ka plate nav izgatavota no akrila, bet gan no vulkanīta, kas netiek lietots jau vismaz 35 gadus.

Dolarhaidam bija identisks komplekts ar akrila plati, kas atbilda viņa vilka rīklei. To mēs atradām viņa mutē. Arī to Smitsona institūtā kārtīgi izpētīja.Pēc viņu domām tas izgatavots Ķīnā. Vecais bija pagatavots no Šveicē ražotiem materiāliem.

Vēl pie līķa bija Maiami bagāžas glabāšanas kameras atslēga. Tur mēs atradām milzīgu grāmatu. To varētu nosaukt par dienasgrāmatu - to tev jāredz. Ja gribi, es to atvedīšu šurp.

Bet tagad man jāatgriežas Vašingtonā. Ja man izdosies, es nedēļas beigās pie tevis atbraukšu. Kā tu domā, vai drīz tiksi uz pekām?

Greiams vispirms uzzīmēja jautājuma zīmi, bet tad to nosvītroja un uzrakstīja:

- Protams.

Pēc tam, kad Kroufords bija aizgājis, atnāca medmāsa un pielika viņam sistēmu, no kuras vēnā tika pilināts demerols. No tā viņam acu priekšā radās tāda migla, ka tā spēja aizsegt pat pulksteni. Bet viņš jau bija tā noguris, ka vairs nespēja pat saskatīt sekunžu rādītāju.

Viņš vaicāja sev, vai demerolsspēj ietekmētarī emocijas? Ar tādu seju viņš spēs noturēt Molliju vairs tikai uz laiku - katrā ziņā, vismaz tik ilgi, kamēr viņš nebūs atkal atveseļojies. Citādi viņai liktos negodīgi Greiamu pamest. Bet kāpēc gan viņam vispār vajadzētu Molliju paturēt? Krēsloja, un viņa vienīgā cerība bija, ka demerols ļaus viņam gulēt bez sapņiem.

Pagaidām viņš atradās kaut kur pa vidu starp nomoda tēliem un sapņiem. Vēl nemaz nebija tik slikti. Viņš nesapņoja ne par Dolarhaidu, ne arī par šķiršanos no Mollijas. Viņš atkal bija Silohā, kur viņš patiesībā bija bijis drīz pēc tam, kad nošāva Garetu Džobsu.

Kādā jaukā aprīļa dienā viņš gāja pa brīnumskaistu apvidu. Tas bija ceļš uz Asiņu dīķi. Svaigā zāle vēl bija smaragda zaļumā, un tā auga no ceļa līdz pat dīka krastam un turpinājās arī zem ūdens. Skaidrais ūdens skalojās virs zāles, un likās, ka viss dīka dibens ir brīnišķīgas ganības kaut kādām nezināmām zemūdens govīm. Greiams zināja, kas bija noticis šai vietā tālajā 1862. gadā.

Kad Greiams apsēdās ceļmalas zālē, viņš juta mitrumu sūcamies augšup gar biksēm.

Pa ceļu aizbrauca tūristu mašīna, un tikko viņa pazuda, tā Greiams pamanīja, ka uz asfalta kaut kas kustas. Automašīna bija uzbraukusi čūskai un salauzusi tai mugurkaulu, tā ka reptilis meta nebeidzamus astotniekus uz asfalta un spēja tikai locīties uz vietas. Brīžiem bija redzama čūskas melnā mugura, tad atkal pazibēja bālais vēders.

Lai gan Greiams nedaudz svīda pavasara siltajā saulītē, tomēr vēsturiskās vietas svinīgā apkārtne viņam uzdzina aukstus šermuļus. Viņš sāka drebēt.

Čūska turpināja nebeidzamo riņķa danci. Viņš piecēlās, satvēra tās gludo, sauso ķermeni, pacēla to augstu gaisā un sita ar to kā ar pātagu pret zemi.

Čūskas smadzenes aizšķīda līdz dīķim. Tās tūlīt satvēra ļīdaciņa.

Viņa uztverē Silohā kļuva par nolādētu vietu, tās skaistums viņam likās ļauns un neveselīgs kā lilijas smarža.

Taču tagad, narkotiskā pusmiegā atceroties toreizējos iespaidus, viņš pēkšņi saprata, ka arSilohu viss ir kārtībā; šai vietā nebija nekā neveselīga, tāpat arī nekā neparasta. Tā vienkārši bija. Skaistajā Silohā varēja notikt viss. Vietas visu piedodošais skaistums tikai izcēla dabas vienaldzību-tā bija Zaļā Mašīna. Silohas valdzinājums un cilvēka ciešanas neietekmēja viens otru.

Viņš pamodās un skatījās uz nejūtīgo pulksteni. Taču atbrīvoties no savām domām viņš nespēja.

Zaļā Mašīna nepazīst žēlastību. Žēlastību esam radījuši mēs no tās netveramās substances, kuru producējušas mūsu smadzenes, kuras nemaz tik ļoti neatšķiras no reptiļa smadzenēm.

Kaut ko tādu kā slepkavība daba arī nepazīst. Tā eksistē tikai mūsu apziņā, un ar slepkavībām nodarbojamies tikai mēs.

Greiams pēkšņi apzinājās, ka viņam ir visi priekšnoteikumi, kas vajadzīgi slepkavošanai - un laikam arī žēlastībai.

Jebkurā gadījumā, viņš daudz zināja par slepkavībām, un tas nemaz nebija patīkami. •

Viņš jautāja sev, vai cilvēces lielajā ķermenī, visu cilvēku universālajā apziņā, kurā bija apvienoti visu pūliņi un civilizācijas centieni, vai tajā šīs ļaunās dziņas, kuras mēs paši sevī kontrolējam, kā arī mūsu tumšā zemapziņa, kura nojauš par šīm dziņām - vai tas viss nedarbojas apmēram tāpat kā novājināti baciļi, kurus ievada ārsts ar profilaktisko poti, lai organisms izstrādātu imunitāti pret kādu ļaunu slimību.

Viņš jautāja sev, vai mums nav jāpateicas šīm ļaunajām dziņām, šim bacilim par to, kajmums vispār ir potes, medicīna un civilizācija…

Jā, attiecībā par Silohu viņš bija kļūdījies. Tā nebija nolādēta. Nojādēti bija cilvēki.

Siloha nezināja ne laba, ne ļauna.

Tomass Hariss SARKANAIS DRAKONS. Parakstttsiespiešanai 05.05.94. Apgāds 'IEVIŅA', reģ. N 000314079. Dzērbenes iela 14, C-512. Līgumcena. Iespiests a/s "Preses nams" tipogrāfijā. Rīgā, Balasta dambi 3. Pašūt. Nr. 817

Content

Hariss Tomass Sarkanais drakons

1. nodaļa.

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodala.

6. nodaļa.

7. nodaļa.

8. nodaļa

9. nodaļa

10. nodaļa.

11. nodaļa.

12. nodaļa

13. nodaļa.

14. nodaļa.

15. nodaļa

16. nodaļa

17. nodaļa

18. nodaļa

19. nodaļa.

20. nodaļa.

21. nodaļa.

22. nodaļa

23. nodaļa.

24. nodala.

25. nodaļa

26. nodaļa.

27. nodaļa.

28. nodaļa