Hariss Tomass

Sarkanais pūķis

TOMASS HARISS

SARKANAIS PŪĶIS

.

1. nodala

Vilis Greiems apsēdināja Krofordu pie dārza galdiņa starp māju un okeānu un pasniedza viņam glāzi tējas ar ledu.

Rēnajā gaismā Džeks Krofords uzlūkoja veco, tīkamo namu ar izbalojušu koka apdari.

-    Vajadzēja notvert tevi Maratonā, kad tu beidzi darbu, - viņš sacīja. - Šeit tu par to negribēsi runāt.

-     Es nekur par to negribu runāt, Džek. Bet tev par to ir jārunā, tāpēc ķersimies klāt. Tikai nevelc ārā bildes. Ja tev tās ir līdzi, lai paliek portfelī - Mollija un Villijs kuru katru brīdi būs atpakaļ.

-    Cik tu zini?

-    Tik, cik bija rakstīts Maiami "Herald" un Sentpīters- bergas "Times ", - atteica Greiems. - Divas ģimenes ar mēneša atstarpi apkautas katra savā mājā. Birmingemā un Atlantā. Apstākļi līdzīgi.

-    Nevis līdzīgi, bet vienādi.

-    Cik atzīšanās jau ir?

-        Kad šopēcpusdicn zvanīju, bija astoņdesmit sešas, - sacīja Krofords. - Žāksti. Detaļas nezināja neviens. Viņš sasit spoguļus un rīkojas ar lauskām. To neviens neminēja.

-    Ko vēl jūs presei nepateicāt?

-    Viņš ir blonds, spēcīgs, nav kreilis, valkā vienpadsmitā izmēra apavus. Prot sasiet jūrnieku mezglu. Darbojies gludos cimdos.

-    Tas gan jau zināms.

Neprot mūķēt, - piebilda Krofords. - Otro reizi, lai tiktu mājā, bija lietojis stiklgriezni un piesūcekni… Jā, un viņam ir ceturtā asinsgrupa, rēzuss pozitīvs.

-    Kāds viņu savainoja?

-     Nezinu. Mēs to noteicām pēc sēklas un siekalām. Viņš slienājas. - Krofords lūkojās gludajā jūras virsmā. - Vili, man tev ir jautājums. Tu lasīji avīzes. Otro gadījumu rādīja arī televīzija. Vai tev kādubrīd ienāca prātā mums piezvanīt?

-Nē.

-    Kāpēc ne?

-    Par pirmo gadījumu, Birmingemu, nebija zināmas detaļas. Tur varēja būt jebkas - atriebība, kāds radinieks…

-    Bet pēc otrā tu taču zināji, kas tas ir.

-     Jā. Psihopāts. Es tev nezvanīju, tāpēc ka negribēju zvanīt. Es zinu, ka tu jau noteikti ar to strādā. Tev ir vislabākā laboratorija. Tev ir Heimlihs Ilārvardā, Blūms Čikāgas universitātē…

-    Un man esi tu, kas šeit remontē sūda motorlaivas.

-    Man neliekas, ka es varētu būt tev sevišķi noderīgs, Džek. Es vairs par to nedomāju.

-   Tiešām? Divus tu noķēri. Pēdējos divus, ko mums izdevies dabūt rokā, noķēri tu.

-    Jā, darot tieši to pašu, ko dari tu un visi pārējie.

-    Ne gluži, Vili, ne gluži. Runa ir par tavu domāšanas veidu.

-    Es domāju, ka ir pārāk daudz samuldēts par manu domāšanas veidu.

-    Tu izdarīji dažus gājienus, ko neesi pēc tam izskaidrojis.

-    Pierādījumi taču bija, - atteica Greiems.

-      Bija, protams, bija. Daudz pierādījumu - tikai pēc tam! Pirms aresta to bija tik sasodīti maz, ka mēs nevarējām sagrābstīt pienācīgu ieganstu.

-    Tev ir visi vajadzīgie speci, Džek. Nedomāju, ka no manis būtu kāds papildu labums. Es atbraucu šurp, lai tiktu no tā visa prom.

-    Zinu. Pēdējā reizē tu dabūji smagi ciest. Tagad atkal izskaties labi.

-     Es arī jūtos labi. Runa nav par to, ka mani sadūra. Tu jau arī esi durts.

-    Esmu durts, bet ne tik briesmīgi.

-    Runa nav par to. Es vienkārši izlēmu mest mieru. Laikam nevarēšu to izskaidrot.

-    Ja tu vairs nevari uz to skatīties - Dievs zina, es sapratīšu.

-     Nē. Redzi, tā skatīšanās… Tas vienmēr ir riebīgi, bet tik un tā var piespiesties un rīkoties, kamēr ir darīšana ar miroņiem. Slimnīcas, nopratināšanas - tas jau ir sliktāk. Tad jāatkratās no dzīvā iespaida un jāturpina domāt. Man liekas, es to tagad vairs nevarētu. Piespiesties es vēl varētu, bet vienlaikus domāt…

-     Šeit ir darīšana tikai ar miroņiem, - Krofords bilda, cik saudzīgi spēdams.

Savas runas ritmā un sintaksē Džeks Krofords dzirdēja Greiema balsi. Agrāk viņš bija dzirdējis Greiemu tā runājam ar citiem. Saspringtu pārrunu gaitā Greiems bieži piesavinājās otra runas veidu. Sākumā Krofordam bija licies, ka viņš to dara tīšām, ka tas ir veikls triks, lai uzturētu sarunas ritmu.

Vēlāk Krofords saprata, ka Greiems to dara nevilšus, ka viņš dažkārt mēģina pat to nedarīt.

Krofords iebāza divus pirkstus žaketes kabatā un izvilka divas fotogrāfijas, ko nosvieda uz galda ar attēlu uz augšu.

-    Tikai ar miroņiem, - viņš atkārtoja.

Greiems brīdi nolūkojās viņā, tad paņēma fotogrāfijas.

Tie bija tikai momentuzņēmumi. Sieviete, kam seko trīs bērni un pīle, nes pie dīķa piknika piederumus. Ģimene sastājusies ap torti.

Pēc krietna brīža viņš nolika fotogrāfijas. Ar pirkstu sastūma tās vienkopus un pavērās uz pludmales pusi, kur puika notupies kaut ko smiltīs pētīja. Sieviete stāvēja, uzlikusi roku uz gurna, un skatījās, ap viņas potītēm viegli skalojās vilnīši. Viņa paliecās uz krasta pusi un atsvieda no pleciem mitros matus.

Greiems, nelikdamies zinis par ciemiņu, raudzījās Mol- lijā un zēnā tikpat ilgi kā pirms tam fotogrāfijās.

Krofords bija iepriecināts. Viņš gan pūlējās to neizrādīt; arī šīs sarunas vietu viņš bija izvēlējies uzmanīgi. Krofords nodomāja, ka ir pierunājis Greiemu. Tikai nevajag sasteigt.

Pienāca trīs visai draudīga izskata suņi un sagūlās ap galdu.

-    Ak kungs, kādi nezvēri… - norūca Krofords.

-    Es teiktu, ka tikai suņi, - atteica Greiems. - Šajā apkaimē ļaudis bieži pamet kucēnus. Mīlīgos es varu kādam atdot. Pārējie paliek šeit un izaug lieli.

-     Izskatās visai nobarojušies.

-    Mollija mīl klaidoņus.

-    Tev šeit ir jauka dzīve, Vili. Ar Molliju, puiku… Cik viņam gadu?

-    Vienpadsmit.

-    Izskatīgs puisēns. Būs garāks par tevi.

Greiems pamāja.

-    Viņa tēvs arī bija garāks. Man ir veicies. Es to apzinos.

-    Es gribētu atvest šurp Filisu. Uz Floridu. Aiziet pensijā, nopirkt mājeli un pārstāt dzīvot kā alu zivs. Taču viņa - nē, visas viņas draudzenes esot Ārlingtonā.

-     Visu laiku gribu viņai pateikties par grāmatām, ko viņa man atnesa uz slimnīcu, bet neesmu to izdarījis. Pasaki viņai paldies no manis.

-    Es pateikšu.

Divi raibi putniņi nolaidās uz galda, cerēdami atrast drupačas. Krofords noskatījās, kā tic palēkā un aizlaižas atkal prom.

-     Vili, tas psihs laikam ir atkarīgs no mēness fāzēm. Džeikobsu ģimeni Birmingemā viņš nogalināja sestdienas naktī, divdesmit astotajā jūnijā, pilnmēnesī. Līdsu ģimeni Atlantā viņš nogalināja aizvakardienas naktī, divdesmit sestajā jūlijā. Līdz pilnam mēness ciklam nepietika vienas dienas. Tātad, ja veiksies, mūsu rīcībā būs vairāk nekā trīs nedēļas, pirms viņš atkal to darīs. Es nedomāju, ka tu gribi sēdēt šeit Floridā un par nākamo lasīt Maiami avīzē "Herald". Velns ar ārā, es neesmu pāvests un negrasos sacīt, kas tev jādara, es tikai gribu pajautāt: vai tu respektē manu viedokli, Vili?

-Jā.

-     Es domāju, ka ar tavu palīdzību mums būs lielākas izredzes viņu notvert ātri. Sasodīts, Vili, sapurinies un palīdzi mums! Aizbrauc uz Atlantu, uz Birmingcmu, paskaties, un tad uz Vašingtonu. Tikai to.

Greiems neatbildēja.

Krofords nogaidīja, kamēr pludmalē atveļas pieci viļņi. Tad viņš piecēlās un pārmeta žaketi pār plecu.

Parunāsim pēc vakariņām.

-    Vakariņo pie mums!

Krofords papurināja galvu.

-    Es atgriezīšos vēlāk. Man viesnīcā būs atstāti ziņojumi, arī jāpazvanās pa telefonu. Tomēr paldies Mollijai.

Kroforda īrētais automobilis sacēla smalkus putekļus, kas nosēdās ceļmalas krūmos.

Greiems atgriezās pie galda. Viņam ienāca prātā, ka Šu- gerlofas sala paliks viņam atmiņā tieši ar šo ainu ledus kūst divās tējas glāzēs, papīra salvetes vējiņā plivinās uz sarkankoka galda, Mollija un Villijs tālu liedagā.

Rieta stunda Šugerlofa, rāmi gārņi un milzīga, sarkana saule.

Vilis Greiems un Mollija Fostere Greiema sēdēja uz iz- balojuša, krastā izskalota baļķa, un viņu sejas saulrietā izskatījās oranžas, muguras grima violetā ēnā. Mollija saņēma Villa roku.

-     Pirms braukšanas šurp Krofords piestāja pie veikala un apsveicinājās ar mani, - viņa sacīja. Viņš jautāja arī ceļu. Es mēģināju tev zvanīt. Tev tiešām vajadzētu šad tad celt klausuli. Kad mēs ar Villiju atbraucām mājās, ieraudzījām mašīnu un devāmies uz pludmali.

-    Ko vēl viņš tev jautāja?

-    Kā tu jūties.

-    Un ko tu teici?

-     Es teicu, ka tu jūties labi un lai viņš liek tevi, sasodīts, mierā. Ko viņš no tevis grib?

-    Lai es apskatu nozieguma vietu. Esmu tiesu medicīnas speciālists, Mollij. Tu esi redzējusi manu diplomu.

-    Tu ar to diplomu aizbāzi spraugu griestos, to es esmu redzējusi. - Viņa apsēdās uz baļķa jāteniski, ar seju pret vīru. - Ja tev pietrūktu tavas otras dzīves, tava vecā darba, es domāju, ka tu par to runātu. Tu nekad par to nerunā. Tu šeit esi atklāts, mierīgs, atslābinājies… Man tas patīk.

-    Mums klājas gluži labi, vai ne?

Redzot viņas sāpjpilno skatienu, Vilis uzreiz saprata, ka vajadzēja teikt ko citu. Pirms viņš attapās, lai kļūdu labotu, Mollija turpināja:

-      Darbs pie Kroforda nāca tev par sliktu. Viņam ir daudz citu palīgu - laikam taču visa sasodītā valdība -, kāpēc viņš nevar likt mūs mierā?

-    Vai Krofords tev to nepateica? Viņš bija mans priekšnieks abas reizes, kad es atstāju FIB Akadēmiju, lai atgrieztos operatīvajā darbā. Viņam nebija gadījies saskarties ne ar ko līdzīgu šīm divām lietām, un viņš strādā jau ilgus gadus. Tagad ir jauna lieta. Šis psihopātu paveids ir ļoti rets. Viņš zina, ka man ir… pieredze.

-    Tik tiešām… - ar rūgtu ironiju novilka Mollija. Villa krekls bija atpogāts, un viņa varēja redzēt līko rētu, kas stiepās pār vēderu. Tā bija pirksta platumā, ar pacēlumu un nekad neiedega. Rēta sniedzās no viņa kreisā gūžas kaula ar loku augšup, kur beidzās krūškurvja pretējā pusē.

Doktors Ilanibals Lekters to pastrādāja ar linoleja griežamo nazi. Tas notika gadu pirms Mollijas iepazīšanās ar Greiemu un bija gandrīz darījis viņam galu. Doktors Lekters, no dzeltenās preses slejām pazīstams kā Ilanibals Kanibāls, bija otrais psihopāts, ko notvēra Greiems.

Kad Greiems beidzot tika ārā no slimnīcas, viņš aizgāja no amata Federālajā izmeklēšanas birojā, atstāja Vašingtonu un sameklēja dīzeļmotoru mehāniķa vietu Maratonas laivu darbnīcā Floridas pussalā. Šādā vidē viņš bija uzaudzis. Viņš nakšņoja vagoniņā pie darbnīcas, līdz uzradās Mollija ar savu veco labo graustu Šugerlofas salā.

Patlaban viņš ari apsēdās uz baļķa jāteniski un saņēma sievas rokas savējās. Viņas pēdas smiltīs parakās zem Villa pēdām.

Labi, Mollij. Krofords domā, ka man ir nags uz monstriem. Tā viņam tāda kā māņticība.

Tu pats tam tici?

Greiems noraudzījās, kā trīs pelikāni rindā aizlido pāri paisuma ūdeņiem.

Mollij, gudru psihopātu - sevišķi sadistu - ir grūti notvert vairāku iemeslu pēc. Pirmkārt, nav uztaustāms nekāds motīvs. Tāpēc pa to ceļu nevar tikt uz pēdām. Un gandrīz vienmēr arī 110 ziņotājiem nav nekādas jēgas. Saproti, lielākā daļa arestēto gvelž muļķības, nevis norāda uz noziedznieka pēdām, un šādā lietā nekādu ziņotāju vispār nevar būt. Noziedznieks pats var neapzināties, ko dara. Tāpēc jāiztiek ar faktiem un jāmēģina izlobīt sakarības. Jācenšas izdibināt viņa domu gaitu, noskaidrot rīcības modeļus.

-  Un tad jāseko viņam un viņš jāatrod, - turpināja Mollija. - Es baidos, ka tu sekosi šim maniakam, vai kas nu viņš tāds ir, - es baidos, ka viņš izrīkosies ar tevi tāpat kā tas iepriekšējais. Lūk, no tā es baidos.

-  Mollij, viņš mani vispār neredzēs un pat nezinās manu vārdu. Viņu arestēs policija, ja izdosies tikt klāt, ne jau es. Krofords tikai grib zināt manas domas.

Mollija vēroja saules sarkanumu izplešamies pār jūru. Debesīs peldēja saules apžilbuši spalvu mākoņi.

Greiemam patika šis Mollijas galvas pieliekums, kurā atklājās viņas mazāk perfektais profils. Viņš redzēja pulsu Mollijas kaklā un spēji visā pilnībā sajuta viņas ādas iesāļo garšu. Viņš norija siekalas un jautāja:

-    Ko tad es varu iesākt?

-      To, ko tu jau esi nolēmis. Ja tu paliksi šeit un notiks jaunas slepkavības, tad tu vairs nejutīsies labi. Vai gan "Dienvidus" [2] nav redzēts… Ja tas ir tā, tad tu jau patiesībā nemaz nejautā.

-    Bet, ja es jautātu, ko tu teiktu?

-   Es teiktu: paliec šeit, pie manis. Pie manis, manis, manis! Un pie Villija, es ņemtu talkā arī viņu, ja no tā būtu kāds labums. Bet man taču pieklājas noslaucīt asaras un pamāt ar kabatas lakatiņu. Un, ja kaut kas noies greizi, tad man būs gandarījums, ka tu esi pildījis savu pienākumu. Kamēr nospēlēs sēru maršu, ar to pietiks. Pēc tam es varēšu braukt mājās un tēlot cildenu atraitni.

-    Es skriešu pēdējais dzinējsuņu barā.

-    To nu gan tu neproti. Es esmu savtīga, vai ne?

-    Es tev nepārmetu.

-    Pat ja pārmestu! Šeit taču ir tik labi. Pēc visa, kas ar tevi noticis, tu to saproti. Tu spēj to novērtēt.

Viņš pamāja.

-    Tu taču nekādā ziņā negribi to zaudēt, - viņa sacīja.

-    Negribu gan. Un mēs to nezaudēsim.

Strauji iestājās tumsa, un zemu dienvidrietumu pamalē parādījās Jupiters.

Viņi gāja atpakaļ uz māju, lēca dilstošs mēness. Tālu selgā izmisīgi lēkāja ēsmas zivis.

Pēc. vakariņām atkal atbrauca Krofords. Lai visi justos brīvāk, viņš bija novilcis žaketi un kaklasaiti un uzrotījis krekla piedurknes. Mollijai Kroforda spēcīgie, bālie delmi likās pretīgi. Viņai atbraucējs atgādināja sasodīti gudru pērtiķi. Viņa pasniedza kafiju un pasēdēja ar ciemiņu lievenī, kamēr Greiems un Villijs pabaroja suņus. Viņa neteica neko. Pret moskītu tīkliem klusi pērās naktstauriņi.

-   Viņš izskatās labi, Mollij, - sacīja Krofords. - Jūs abi izskatāties labi - slaidi, iedeguši.

Lai ko es teiktu, jūs tik un tā aizvedīsiet viņu prom, vai ne?

-    Jā. Man tas ir jādara. Taču zvēru pie Dieva, Mollij, es gādāšu, lai viņam būtu pēc iespējas vieglāk. Viņš ir pārvērties. Labi gan, ka jūs apprecējāties.

-    Viņš jūtas arvien labāk. Vairs tik bieži nemurgo. Kādu laiku Vilis bija galīgi apsēsts ar suņiem. Tagad viņš par tiem vairs nerunā visu laiku, gluži vienkārši rūpējas. Jūs esat viņa draugs, Džek. Kāpēc jūs nevarat likt viņu mierā?

-Tāpēc, ka viņam ir nelaimējies būt labākajam. Tāpēc, ka viņš nedomā tā kā citi cilvēki. Viņam vienmēr ir izdevies neļauties rutīnai.

-    Vilis domā, ka jūs gribat, lai viņš tikai apskata nozieguma vietu.

-   Es tiešām gribu, lai viņš apskata nozieguma vietu. Neviens to neprot labāk. Bet viņam ir arī citas spējas. Iztēle, iejušanās, sauciet, kā gribat. Tās viņu reizēm nomāc.

-   Jums arī nepatiktu, ja jums tādas būtu. Apsoliet man kaut ko, Džek! Apsoliet, ka viņam nebūs jāpiedalās sadursmēs! Es domāju, ka viņu satriektu jau šādas izredzes vien.

-    Viņam nebūs jāpiedalās sadursmēs. To es jums apsolu.

Kad Greiems bija pabarojis suņus, Mollija palīdzēja viņam sakravāties.

2 . nodala

Vills Greiems lēni pabrauca garām mājai, kurā bija dzīvojusi un gājusi bojā Čārlza Līdsa ģimene. Logi bija tumši. Dega viena pagalma spuldze. Viņš atstāja automobili divus kvartālus tālāk un siltajā vakarā nāca atpakaļ, nesdams kartona mapi ar Atlantas policijas izmeklētāju ziņojumu.

Greiems bija uzstājis, ka gribēs būt viens. Citu klātbūtne šajā mājā novērstu viņa uzmanību - tā vismaz viņš bija teicis Krofordam. Tam bija arī kāds cits, personisks iemesls: viņš vēl īsti nezināja, kā rīkosies, un negribēja, lai kāds visu laiku viņu vēro.

Morga apmeklējumu viņš bija izturējis gluži labi.

Divstāvu ķieģeļu nams slējās gabaliņu nost 110 ielas, aiz dažiem kokiem. Greiems ilgi stāvēja zem lapotnēm un lūkojās uz namu. Viņš centās iekšēji nomierināties. Apziņas tumsā itin kā šūpojās sudraba svārsts. Viņš nogaidīja, līdz svārsts apstājas.

Garām pabrauca daži kaimiņi; uzmetuši mājai steidzīgus skatus, viņi novērsās. Kaimiņiem derdz uzlūkot slepkavības namu, tas ir kā skatīties sejā draugam, kas tevi nodevis. Blenž tikai svešinieki un bērni.

Žalūzijas, par laimi, uzvilktas, nodomāja Greiems. Tas nozīmēja, ka radinieki nav bijuši mājā. Radinieki vienmēr žalūzijas nolaiž.

Viņš uzmanīgi gāja apkārt mājai, nelietodams lukturīti. Divreiz apstājās, lai ieklausītos. Atļautas policija zināja, ka viņš ir šeit, bet kaimiņi nezināja. Viņi noteikti bija tramīgi. Varēja gadīties, ka šauj.

Ieskatījies pa kādu sētaspuses logu, viņš aiz mēbeļu siluetiem samanīja priekšpagalma gaismu. Gaisā vēdīja bieza jasmīnu smarža. Gar mājas aizmuguri stiepās plaša smalk- režģa veranda. Verandas durvis bija aizzīmogojusi Atlantas policijas pārvalde. Greiems noņēma zīmogu un iegāja iekšā.

Durvīs no verandas uz virtuvi vienā rūtī policisti bija izņēmuši lauskas un ielikuši finiera gabalu. Lukturīša gaismā viņš atslēdza šīs durvis ar pārvaldē saņemto atslēgu. Viņam gribējās ieslēgt gaismu. Viņam gribējās piespraust savu spīdīgo žetonu un ar kādiem oficiāliem trokšņiem attaisnot savu klātbūtni šajā klusajā mājā, kur bija miruši pieci cilvēki. Tomēr viņš to nedarīja. Viņš iegāja tumšajā virtuvē un apsēdās pie brokastu galda.

Tumsā blāvi spīdēja divas zilas elektriskās plīts kontrollampiņas. Viņš sajuta mēbeļu tīrīšanas līdzekļa un ābolu smaržu.

Noklikšķēja termostats un ieslēdzās gaisa kondicionētājs. Greiems satrūkās no trokšņa un juta pārskrienam baiļu vilnīti. Bailes viņš pazina labi. Ar šādām varēja tikt galā. Viņam gluži vienkārši bija bail, bet viņš tik un tā spēja turpināt darbu.

Bailes saasināja viņa redzi un dzirdi. Kad bija bail, viņš gan nespēja sevišķi sakarīgi izteikties, dažkārt pat kļuva rupjš. Taču šeit vairs nebija palicis neviens, ar ko runāt, neviens, uz kuru varētu sakliegt.

Pa šīm durvīm šajā virtuvē, šajās mājās ar vienpadsmitā izmēra kurpēm bija ienācis ārprāts. Sēdēdams tumsā, viņš sajuta ārprātu; tādas sajūtas ir dzinējsunim, apošņājot kreklu.

Gandrīz visu dienu līdz pat vakaram Greiems bija studējis Atlantas Slepkavību izmeklēšanas nodaļas ziņojumu. Viņš atcerējās, ka, policijai ierodoties, bijusi ieslēgta tvaiku savācēja lampiņa virs plīts. Viņš ieslēdza to arī tagad.

Pie sienas blakus plītij karājās divi ierāmēti izšuvumi. Viens pauda: "Skūpsti nav mūžīgi, virtuve ir." Otrs: "Virtuvē sanāk draugi, pukst mājas sirds, tā silda un mierina mūs."

Greiems paskatījās rokas pulkstenī. Pusdivpadsmit. Pa- tologanatoms bija noteicis, ka nāve iestājusies starp vienpadsmitiem vakarā un vieniem naktī.

Vispirms bija ielaušanās. Viņš domāja par to…

Ārprātīgais attaisīja verandas ārdurvju āķīti. Stāvēja tumsā un izņēma kaut ko no kabatas. Piesūceknis, varbūt zīmuļu drāžamā pamatne, kas domāta, lai tas neslīd pa galdu.

Saliecies pie virtuves durvju koka apakšdaļas, ārprātīgais pacēla galvu, lai paskatītos caur stiklu. Viņš izbāza mēli, aplaizīja piesūcekni, piespieda to pie rūts un pakustināja sviru, lai tas pieliptu. Pie šā rīka bija ar aukliņu piesiets mazs stiklgrieznis, lai viņš varētu izgriezt apli.

Smalks griežņa kvieciens un precīzs sitiens, lai izlauztu stikla gabalu. Viena roka sit, otra tur piesūcekni. Stikls nedrīkst nokrist. Izgrieztais stikla gabals ir drusku ovāls, jo aukla griežot aptinās ap piesūcekņa kātu. Čērkstošs troksnītis, izvelkot stikla gabalu. Viņu neuztrauc uz stikla atstātās siekalas ar liecību par asinsgrupu.

Viņa roka pieguļošā cimdā izlien pa caurumu, sameklē atslēgu. Durvis klusi atveras. Viņš ir iekšā. Tvaiku savācēja lampiņas gaismā viņš redz savu ēnu šajā dīvainajā virtuvē. Mājā ir patīkami vēss.

Vilis Greiems ieņēma divas "Di-Gel" kapsulas. Kaitinošs celofāna čauksts, ieņurcot to atpakaļ kabatā. Viņš gāja cauri dzīvojamai istabai, pēc paraduma turēdams lukturīti izstieptā rokā. Lai gan viņš bija izpētījis dzīvokļa plānu, vienreiz tomēr gadījās nogriezties aplam, pirms atrada kāpnes. Tās nečīkstēja.

Tagad viņš stāvēja lielās guļamistabas durvīs. Bez lukturīša maz ko varēja saskatīt. Uz naktsgaldiņa elektroniskais pulkstenis, gaismiņa atspīdēja uz griestiem. Oranžs gaismas elements pie grīdas līstes rādīja, kur ir vannasista- ba. Gaisā bija jūtama stipra, metāliska asiņu smaka.

Acīm pierodot pie tumsas, varēja redzēt gluži labi. Ārprātīgais droši vien spēja izšķirt, kur guļ misters Līdss, kur viņa sieva. Gaismas pietika, lai varētu šķērsot istabu, satvert Līdsu aiz matiem un pārgriezt viņam rīkli. Kas pēc tam? Atpakaļ pie gaismas slēdža, sveiciens misis Līdsai un tad šāviens, kas atņēma viņai pretestības spējas?

Greiems ieslēdza gaismu, un no sienām, no matrača un grīdas itin kā kliegšus viņam pretī izlēca asins traipi. Pat gaiss likās notriepts ar kliedzieniem. Viņš sarāvās no trokšņa klusajā istabā, kas bija pilna ar tumšiem, kalstošiem traipiem.

Greiems apsēdās uz grīdas, lai pārietu reibonis. Mieru… mieru, tikai mieru.

Asins traipu daudzums un dažādība bija samulsinājuši Atlantas detektīvus, kad tie bija mēģinājuši izdibināt nozieguma gaitu. Visi upuri bija atrasti nogalināti savās gultās.

Kā gan ar asinīm apšļakstītas sienas?

Sākumā viņi nosprieda, ka Čārlzam Līdsam uzbrukts viņa meitas istabā un pēc tam līķis aizvilkts uz guļamistabu. Sīkāka asins pilienu virziena izpēte lika atteikties no šā pieņēmuma.

Slepkavas darbību secība telpās vēl nebija skaidra.

Tagad Villa Greiema rīcībā bija sekcijas un laboratorijas analīžu rezultāti, un viņš sāka saprast, kā risinājušies notikumi.

Iebrucējs bija pārgriezis Čārlzam Līdsam rīkli, kad tas aizmidzis gulēja blakus sievai, tad aizgājis pie sienas un ieslēdzis gaismu - gludais cimds bija atstājis uz slēdža pamatnes matus un breolīnu 110 mistera Līdsa galvas. Kad misis Līdsa cēlās no gultas, viņš to sašāva un devās uz bērnu istabām.

Līdss piecēlās - ar pārgrieztu rīkli - un mēģināja cīnoties aizsargāt bērnus, nepārprotamā arteriālā izplūdumā zaudēdams daudz asiņu. Viņš tika atgrūsts, krita un nomira kopā ar meitu viņas istabā.

Viens zēns bija nošauts gultā. Otrs arī bija atrasts gultā, bet viņam matos bija putekļu lēkšķes. Policija bija nospriedusi, ka viņš izvilkts no pagultes un tad nošauts.

Kad visi, varbūt vienīgi misis Līdsa ne, bija miruši, sākās spoguļu dauzīšana, lausku izvēle, lai pievērstu uzmanību misis Līdsai.

Greiemam mapē bija pilnīgas sekcijas protokolu kopijas. Viena 110 tām - par misis Līdsu. Lode bija ieurbusies labajā pusē viņas nabai un iesprūdusi starp jostas skriemeļiem, taču nogalināta viņa bija nožņaudzot.

Paaugstinātais serotonīna un brīvā histamīna līmenis šautajā brūcē rādīja, ka viņa pēc šāviena nodzīvojusi vismaz piecas minūtes. Histamīna līmenis bija stipri augstāks nekā serotonīna daudzums, tātad viņa nebija nodzīvojusi ilgāk par piecpadsmit minūtēm. Lielākā daļa pārējo brūču droši vien, bet ne noteikti, bija cirstas pēc nāves.

Ja pārējās brūces upurim bija cirstas pēc viņa nāves, ko tad slepkava darīja, kamēr misis Līdsa gaidīja nāvi? Greiems domāja. Cīņa ar saimnieku un pārējo nogalināšana, jā, bet tam nevajadzēja vairāk kā minūti. Sadauzīt spoguļus. Kas vēl?

Atlantas izmeklētāji bija strādājuši rūpīgi. Viņi bija daudz mērījuši un fotografējuši, rūpīgi pārmeklējuši visu telpu, lūkojot pēc redzamām un neredzamām pēdām, noņēmuši izlietnēm sifonus. Tomēr Greiems pētīja arī pats.

Policijas fotogrāfijās un uz matračiem iezīmētajās kontūrās viņš redzēja, kur atrasti līķi. Nitrātu pēdas uz palagiem rādīja, ka viņi atrasti apmēram tādās pašās pozās, kādās miruši. 4

Tomēr asins traipu daudzums un šļūkšanas pēdas uz gaiteņa paklāja palika bez izskaidrojuma. Viens no detektīviem bija spriedis, ka tas vai cits upuris mēģinājis aizrāpot prom no slepkavas. Greiems tam neticēja - skaidrs, ka slepkava viņus pēc nāves pārvietojis un tad atkal nolicis atpakaļ tur, kur nogalinājis.

Tas, ko viņš izdarījis ar misis Līdsu, bija acīm redzams. Bet kā ar citiem? Atšķirībā no misis Līdsas viņš nebija tos izkropļojis. Bērni bija saņēmuši lodi galvā. Čārlzs Līdss bija noasiņojis līdz nāvei. Vienīgā papildu zīme uz viņa ķermeņa bija žņauga pēdas ap krūtīm, atstātas droši vien pēc nāves. Ko slepkava ar viņiem darīja, kad bija nogalinājis?

Greiems izņēma no mapes policijas fotogrāfijas, laboratorijas ziņojumus par katru asins un organisko traipu istabā un standarta salīdzinājuma plates, lai noteiktu asins pilienu trajektorijas.

Viņš rūpīgi pētīja augšstāva telpas, mēģinādams iztēlē sasaistīt ievainojumus ar traipiem, pūlēdamies pagriezt laiku atpakaļ. Viņš atzīmēja katru asins šļakstu lielās guļamistabas plānā, ar standarta salīdzinājuma platēm pēc mēroga aplēšot asins plūsmas virzienu un ātrumu. Tādējādi viņš cerēja noskaidrot, kādā stāvoklī kurā brīdī bijuši ķermeņi.

Lūk, trīs augšupvērsti asins traipi uz sienas guļamistabas stūrī. Lūk, trīs blāvi traipi turpat uz paklāja. Siena bija asiņaina arī virs gultas galvgaļa Čārlza Līdsa pusē, piles bija kritušas uz grīdas līstēm. Plāns Greiema rokās sāka atgādināt uzdevumu, kurā jāsavieno punktiņi, bet nav atzīmēti cipari. Viņš skatījās tajā, tad atkal pārlūkoja istabu, tad atkal skatījās plānā, līdz sāka sāpēt galva.

Viņš iegāja vannasistabā, ieņēma savas pēdējās divas buferīna tabletes un uzdzēra ūdeni, ko no krāna ietecināja delnā. Viņš iešļāca ūdeni sejā un noslaucījās ar krekla stūri. Ūdens izlija uz grīdas. Viņš bija piemirsis, ka izlietnei noņemts sifons. Citādi vannasistaba bija neskarta, ja nebūtu sasistā spoguļa un sarkanā pirkstu nospiedumu pulvera, tā dēvētā "Pūķa asiņu" pēdu. Zobu sukas, sejas krēms, sku- veklis - viss bija savā vietā.

Vannasistaba izskatījās tā, it kā ģimene to vēl lietotu. Uz dvieļu stangas karājās misis Līdsas zeķbikses, kur viņa bija tās nolikusi žāvēties. Greiems redzēja, ka viņa nogriezusi vienu pusi pārim, kurā acīmredzot otras kājas zeķei atiris valdziņš, un pievienojusi tādai pašai veselai pusei no cita pāra, lai, šādi valkājot, ietaupītu naudu. Misis Līdsas mazā mājas ekonomijas viltībiņa smeldzīgi iedzēla viņam; Mollija darīja tāpat.

Greiems izkāpa pa logu uz verandas jumta un apsēdās uz raupjā seguma. Viņš apņēma ceļgalus, sasvīdušais krekls salti spiedās pie muguras; viņš izšņauca no nāsīm slaktiņa smaku.

Nakts debesīs mirgoja rūsgana Atlantas uguņu atblāzma, zvaigznes bija grūti saredzamas. Floridā debesis būtu skaidras. Viņš varētu ar Molliju un Villiju skatīties krītošajās zvaigznēs, ieklausoties, vai neizdzirdēs šalcienu, ar kādu noteikti krīt zvaigznes - par to viņi bija svinīgi vienojušies. Deltas Akvaridu meteoru lietus bija pašā intensīvākajā stadijā, un Villijam tas patika.

Greiems nodrebinājās un atkal nošņaukājās. Viņš negribēja tagad domāt par Molliju. Tas būtu bezgaumīgi un traucētu darbam.

Greiemam bija lielas ķibeles ar gaumi. Viņa domas bieži vien nebija gaumīgas. Viņa apziņā nebija kārtīgu robežu. It viss, ko viņš ieraudzīja un atklāja, sajaucās ar to, ko viņš jau zināja. Ar dažām kombinācijām bija grūti sadzīvot. Greiems tās nespēja ne paredzēt, ne aizkavēt, ne apspiest. Neatkāpās arī viņa apgūtie pieklājības likumi un pamatvērtības, kas lika viņam būt satriektam par savām asociācijām un sapņiem; viņam bija žēl, ka pat apziņas dziļumos viņš nerod drošu patvērumu tam, ko mīlēja. Asociācijas brāzās ar gaismas ātrumu. Novērtējums sekoja ar uzmanīgas lasīšanas ātrumu. Tas nespēja turēties līdzi un virzīt viņa domāšanu.

Viņš uzskatīja savu apziņu par grotesku, bet noderīgu, par tādu kā brieža ragu krēslu. Neko labot nebija iespējams.

Greiems izslēdza Līdsu namā gaismu un caur virtuvi izgāja ārā. Verandas viņā galā lukturīša stars atklāja divriteni un pītu suņa paklājiņu. Pagalmā bija suņabūda, pie pakā- • pieņiem suņa bļodiņa.

Visas zīmes liecināja, ka Līdsi pārsteigti miegā.

Ar zodu piespiedis lukturīti krūtīm, viņš uzrakstīja at- gādni: "Džekam - kur bija suns?"

Greiems brauca atpakaļ uz viesnīcu. Viņš piespieda sevi koncentrēties braukšanai, lai gan satiksme puspiecos no rīta bija niecīga. Joprojām sāpēja galva, un viņš meklēja diennakts aptieku.

Vienu izdevās atrast Pīčtrijā. Pie durvīm snauda nošņur- cis apsargs. Aptiekārs bija tērpies tik savalkātā virsvalkā, ka uz tā varēja redzēt viņa blaugznas. Greiems nopirka bu- ferīnu. Telpā bija pārāk spilgta gaisma. Greiemam riebās jauni aptiekāri. Tie izturējās nicīgi un augstprātīgi, it kā apkārt būtu izgāztuve. Greiemam bija aizdomas, ka mājās viņi ir neciešami.

-    Ko vēl? - noprasīja aptiekārs, pacēlis pirkstu virs kases aparāta taustiņiem. - Ko vēl?

FIB Atlantas filiāle bija pasūtījusi viņam numuru nejēdzīgā viesnīcā tuvu pilsētas jaunajam Pīčtrijas kompleksam. Tur bija stikla lifti asklēpijas pogājās formā, lai liktu viņam manīt, ka nudien ir nonācis pilsētā.

Greiems brauca uz savu numuru kopā ar diviem kādas konferences delegātiem, kam pie krūtīm bija plāksnītes ar uzrakstu "Sveiki!". Braucot augšā, viņi turējās pie stangas un pārlūkoja vestibilu.

-    Paska' tur pie tā galda! Vilma ar šamējiem atbraukusi! - teica garākais. - Velns, šito gan derēja paņemt priekšā…

-     Izdrātēt, ka perd, - piebilda otrs.

Bailes un kārība, un dusmas par bailēm.

-    Zini, kāpēc sievietei ir kājas?

-Nu?

-     Lai nepaliek sliede kā no gliemeža.

Lifta durvis atvērās.

-    Šite? Šite, - konstatēja garākais. Ejot laukā, viņš ieskrēja stenderē.

-    Aklais ved aklo, - sacīja otrs.

Istabā Greiems nolika mapi uz skapīša. Tad iebāza atvilktnē, lai nerēgojas. Diezgan līķus atskatījies. Gribējās piezvanīt Mollijai, bet vēl bija par agru.

Sapulce bija nolikta astoņos no rīta Atlantas policijas pārvaldē. Viņam bija maz, ko teikt.

Jāmēģina pagulēt. Viņa prāts bija kā pārpildīta pansija, argumenti un pretargumenti drūzmējās apkārt un kaut kur gaitenī pat kāvās. Viņš jutās stings un iztukšots un pirms likšanās gultā izdzēra brangu mēriņu viskija no zobu skalojamās glāzes. Taču tumsas spiediens bija pārāk liels. Viņš piecēlās un ieslēdza vannasistabā gaismu, tad likās atpakaļ gultā. Iedomājās, ka Mollija vannasistabā sukā matus.

Galvā viņa paša balsī skanēja rindas no sekcijas protokoliem, lai gan viņš nebija tos lasījis skaļi: "…fekālijas… uz labā apakšstilba talka pēdas. Acs tīklenes plīsums; iedurta spoguļa lauska…"

Greiems mēģināja domāt par Sugerlofas salas pludmali, mēģināja sadzirdēt viļņus. Viņš iztēlojās savu darba galdu un domāja par gaitas regulatoru ūdens pulkstenim, ko meistaroja kopā ar Villiju. Viņš dungoja pie sevis "Viskija upi" un mēģināja atcerēties "Melnā kalna regtaimu" no viena gala līdz otram. Mollijas mūzika. Doka Vatsona ģitāru viņš dzirdēja skaidri, bet vijoles solo allaž nojuka. Mollija pagalmā bija centusies iemācīt viņam tupeļdanci, viņa rādīja palēcienus… un beidzot Greiems aizmiga.

Pēc stundas viņš pamodās sasprindzis un nosvīdis, un gaismiņā, kas nāca no vannasistabas, redzēja otra spilvena siluetu, un viņam blakus sakosta un saplosīta gulēja misis Līdsa ar spoguļa lauskām acīs, un viņai virs deniņiem un aiz ausīm kā briļļu kājiņas aizstiepās asins pavedieni. Viņš nespēja pagriezt galvu un paskatīties. Smadzenes gaudoja kā ugunsgrēka signalizācija, viņš pastiepa roku uz to pusi un pataustīja sauso palagu.

To izdarījis, Greiems juta atvieglojumu. Sirdij dauzoties, viņš piecēlās un uzvilka sausu T kreklu. Slapjo iesvieda vannā. Nogulties gultas sausajā pusē viņš nespēja, tāpēc noklāja dvieli turpat, kur bija svīdis, un gūlās tam virsū, atspiedies pret galvgali ar viskija glāzi rokā. Viņš izdzēra trešdaļu.

Prāts taustījās, par ko domāt, vienalga par ko. Apstājās pie aptiekas, kur viņš bija pircis buferinu, - laikam vienīgais pieredzējums pa visu dienu, kas nebija saistīts ar nāvi.

Viņš atcerējās vecās aptiekas ar zeltera šifoniem. Zēna gados viņam bija licies, ka vecajās aptiekās ir mazliet noslēpumaina gaisotne. Viņam nāca prātā prežu pirkšana - vienalga, vai pēc tiem bija vajadzība, vai nebija. Plauktos vienmēr stāvēja preces, pie kurām neklājās kavēties ar skatienu.

Aptiekā, kur viņš pirka buferinu, pretapaugļošanās līdzekļi košos iesaiņojumos, ierāmēti kā mākslas darbi, bija stāvējuši stiklplasta skapī pie sienas aiz kases aparāta.

Greiemam labāk patika bērnības gadu aptieka ar visiem tās daudzajiem sīkumiem. Viņam bija gandrīz četrdesmit gadu, un viņš sāka just ilgas pēc tālaika pasaules; tā bija kā enkurs, kas noturēja vētrainā jūrā.

Viņš domāja par Smūtu. Vecais Smūts Greiema bērnībā strādāja par bufetnieku un apgādnieku vietējā aptiekā. Smūts dzēra darba laikā, palaikam aizmirsa nolaist markīzi, un skatlogā kusa teniskurpes. Smūtam gadījās aizmirst izslēgt kafijas kannu, un tika izsaukti ugunsdzēsēji. Saldējumu Smūts bērniem pārdeva uz nomaksu.

Smūta lielākais grēks bija īpašnieka atvaļinājuma laikā no bāzes pasūtītās piecdesmit lelles - Kjūpijas. Pēc sava atvaļinājuma īpašnieks patrieca Smūtu uz veselu nedēļu. Pēc tam viņi sarīkoja Kjūpiju izpārdošanu. Piecdesmit lelles tika pusaplī sasēdinātas lielajā skatlogā, un viņas cieši nopētīja katru, kurš nāca iekšā.

Viņām bija lielas, rudzupuķu zilas acis. Iespaids bija satriecošs, un Greiems bija ilgi viņās lūkojies. Viņš zināja, ka tās ir tikai Kjūpijas, tomēr sajuta to koncentrēto uzmanību. Viņu bija tik daudz, un visas skatījās. Daudzi garāmgājēji apstājās un pakavējās pie viņām. Plastmasas lelles, visas ar vienādu, muļķīgu, stīvu cirtu, tomēr koncentrētais skatiens lika gandrīz vai pietvīkt.

Greiems gulēja atzvēlies un pamazām atslābinājās. Kjūpijas cieši lūkojās. Viņš dzēra viskija malku, pēkšņi aizrijās, izklepoja šķidrumu uz krūtīm. Steigšus ieslēdza nakts- lampiņu un atnesa no skapīša atvilktnes mapi. Viņš izņēma Līdsu triju bērnu sekcijas protokolus un savus guļamistabas plānus un izklāja tos uz gultas.

Lūk, trīs asins traipi uz sienas istabas stūrī un, lūk, trīs blāvi traipi uz paklāja zem tiem. Triju bērniņu kontūras. Brālītis, māsiņa, lielais brālis. Sasaistīt, sasaistīt, sasaistīt.

Viņi bija nosēdināti rindā pie sienas ar seju pret gultu. Publika. Mirusi publika. Un Līdss. Uzsliets sēdus, sajozts ap krūškurvi un piesiets pie gultas galvgaļa vēl viens skatītājs. Tā viņš dabūja žņauga pēdas uz krūtīm, tā radās asins traips virs galvgaļa.

Un ko viņi skatījās? Neko; viņi bija miruši. Tomēr viņu acis bija vaļā. Viņi skatījās izrādi ar ārprātīgo un misis Līdsas līķi galvenajās lomās - gultā, blakus misteram Līdsam. Publika. Ārprātīgais varēja atskatīties, palūkoties viņu sejās.

Greiems prātoja, vai slepkava iededzinājis sveci. Liesmas līpināšanās varētu radīt viņu sejās mainīgu izteiksmju iespaidu. Neviena svece nebija atrasta. Varbūt tas viņam ienāks prātā nākamreiz…

Šī pirmā mazā saiknīte ar slepkavu iezīdās smadzenēs sāpīgi kā dēle. Greiems iekodās palagā, domāja.

Kāpēc tu viņus vēlreiz pārvietoji? Kāpēc neatstāji turpat? Greiemu mocīja šie jautājumi. Tu negribi, lai es kaut ko uzzinu. Jā, no kaut kā tu kaunies. Vai varbūt ir kaut kas, ko tu nevari atļauties man izpaust?

Vai tu atvēri viņu acis?

Misis Līdsa bija skaista, vai ne? Kad tu pārgriezi viņas vīram rīkli, tu ieslēdzi gaismu, lai misis Līdsa var paskatīties, kā viņš saļimst, vai ne? Tas bija neciešami, ka pieskarties viņai vajadzēja ar cimdiem rokās, vai ne?

Uz viņas kājas bija talka pēdas.

Vannasistabā talka nebija.

Likās, šos faktus bezkaislīgā balsī pasaka kāds cits.

Tu novilki cimdus, vai ne? Pūderis izbira no gumijas cimda, kad tu to novilki, lai pieskartos viņai, vai ne, tu ku- ņasdēls? Tu grābstījies gar viņu ar kailām rokām un tad atkal uzvilki cimdus un noslaucīji viņu. Vai tu atvēri viņu acis, kad cimdi bija novilkti?

Džeks Krofords pacēla klausuli pēc piektā signāla. Viņam bieži nācās naktī atbildēt uz telefona zvaniem, tāpēc viņš nebrīnījās.

-    Džek, te Vilis.

-Jā, Vili.

-    Vai Praiss vēl strādā Latentajos nospiedumos?

-     Jā, kur ta' šis liksies? Veido apvienoto nospiedumu rādītāju.

-    Es domāju, viņam vajadzētu atbraukt uz Atlantu.

-    Kāpēc? Tu pats teici, ka vietējais specs esot itin labs.

-    Viņš ir labs, bet ne tik labs kā Praiss.

-    Ko tu gribi, lai viņš dara? Kur lai meklē?

-      Uz misis Līdsas roku un kāju nagiem. Tie ir lakoti, gluda virsma. Un uz viņu visu radzenēm. Es domāju, ka viņš novilka cimdus, Džek.

-          Jēziņ, tad Praisam jājož kā plēstam, - teica Krofords. Bēres ir jau šopēcpusdien.

3. nodala

-    Es domāju, viņš Lidsai ir pieskāries, - sveiciena vietā sacīja Greiems.

Krofords pasniedza viņam kokakolas glāzi no Atlantas policijas pārvaldes automāta. Pulkstenis bija bez desmit minūtēm astoņi no rīta.

-     Protams, viņš Līdsu pārvietoja, - teica Krofords. - Uz roku locītavām un pacelēs bija tvērienu zīmes. Tomēr visi nospiedumi, ko izdevās tur atrast, bija no bezporu cimdiem. Neuztraucies, Praiss jau ir Atlantā. Vecais rūgumpods. Viņš jau ir ceļā uz sēru namu. Morgs vakar atdeva līķus, bet sēru namā vēl nekas nav darīts. Tu izskaties saguris. Vai dabūji vispār pagulēt?

-    Kādu stundu. Es domāju, viņš ir pieskāries Līdsai ar kailām rokām.

-    Es ceru, ka tev taisnība, lai gan Atlantas laboranti ir gatavi apzvērēt, ka viņam visu laiku rokās bijuši ķirurga cimdi, - sacīja Krofords. - To gludie nospiedumi bija uz spoguļu lauskām. Uz tās, kas bija iesprausta makstī, rādītājpirksts vienā pusē, izplūdis īkšķis - otrā.

-    Novietojis viņš to apslaucīja, laikam gribēja savā purnā skatīties, - norūca Greiems.

-    Tā, kas mutē, bija noplūdusi asinīm. Arī tās, kas acīs. Viņš nenovilka cimdus.

-    Misis Līdsa bija glīta sieviete, - sacīja Greiems. - Tu taču redzēji ģimenes bildes, vai ne? Man gribētos intīmā situācijā pieskarties viņas ādai, tev ne?

Intīmā? - Kroforda balsī ieskanējās riebums, pirms viņš attapās, lai to apvaldītu. Viņš pēkšņi sāka rakņāties kabatās, meklēdams sīknaudu.

-    Intīmā gan - viņi bija vieni. Visi citi bija miruši. Viņu acis varēja būt vaļā vai ciet, kā nu tam derglim labpatika.

-   Tik tiešām… - piekrita Krofords. 1 .aboratorijā, protams, pārbaudīja, vai uz ādas nav nospiedumu. Nekā. Uz kakla atrada žņaugšanas pēdas.

-Ziņojumā nekas nebija teikts par nagu pārbaudi.

-    Roku nagus droši vien aiztika, kad ņēma paraugus no panadzēm. Tie gan rādīja tikai to, ka viņa pati sev iecirtuši pirkstus delnās. Viņam nebija skrāpējusi.

-    Viņai bija skaistas kājas… - bilda Greiems.

-    Mhm… iesim augšā! - sacīja Krofords. Nu jau visi būs sapulcējušies.

Džimijam Praisam bija daudz darbarīku divas smagas somas, kā arī fotosoma un trijkājis. Ar pamatīgu graboņu viņš iegāja pa Lombarda Sēru nama durvīm. Praiss bija vecs, kalsns vīrs, un viņa garastāvokli nebūt nebija uzlabojis ilgais brauciens maksimumstundā ar taksometru no lidostas.

Valdonīga izskata jauneklis ar ieveidotiem matiem iestūma viņu kantora telpā, kas bija iekārtota bālsārtos toņos. Uz galda bija vienīgi skulptūra "Dievlūdzēja rokas".

Kad kantori ienāca pats misters Lombards, Praiss pētīja šo roku pirkstgalus. Lombards ļoti rūpīgi apskatīja Prai- sa apliecību.

-      Protams, mister Prais, mums zvanīja no jūsu Atlantas fdiāles vai aģentūras, vai kā nu to sauc. Taču vakar bijām spiesti izsaukt policiju, lai tiktu vaļā no viena riebīga tipa, "National Tattler" fotogrāfa, tāpēc man jābūt ļoti piesardzīgam. Es ceru, ka jūs saprotat. Mister Prais, nelaiķus mums atveda tikai šonakt vienos, un bēres jau ir piecos pēcpusdienā. Mēs vairs nevaram kavēties.

-     Daudz laika tas neaizņems, - sacīja Praiss. - Man vajadzētu vienu kaut cik apķērīgu asistentu, ja pie jums tāds būtu. Vai jūs esat pieskāries līķiem, mister Lombard?

-Nē.

-     Noskaidrojiet, kas ir pieskāries. Man viņiem visiem jānoņem nospiedumi.

Policijas izmeklētāju rīta sapulcē attiecībā uz Līdsu lietu runa bija lielākoties par zobiem.

Atlantas galvenais izmeklētājs R. Dž. (Badijs) Spring- fīlds, drukns vīrs bez žaketes, stāvēja pie durvīm kopā ar doktoru Dominiku Prinsiju, kamēr viņiem garām gāja divdesmit trīs izmeklētāji.

-     Nu, puiši! - Springfilds uzsauca. - Katram, kas iet garām, plati jāsmaida! Parādiet doktoram Prinsijam savus zobus! Lūk, tā, lai var redzēt! Jēziņ, Spārk$! Tā ir tava mēle, vai arī tu mēģini vāveri norit? Ašāk, ašāk!

Pie sapulču telpas ziņojumu dēļa bija piesprausts liels cilvēka zobu attēls - gan augšzobi, gan apakšzobi. Greiemam tas atgādināja uzlīmi sīkumbodītē ar Visu svēto dienas ķirbja muti. Viņš ar Krofordu sēdēja telpas aizmugurē, bet izmeklētāji ieņēma vietas pie skolēnu galdiem.

Atlantas sabiedriskās drošības komisārs Gilberts Lūiss un viņa preses sekretārs sēdēja attālāk saliekamos krēslos. Lūisam pēc stundas vajadzēja uzstāties preses konferencē.

Galvenais izmeklētājs Springfīlds ķērās vērsim pie ragiem.

-     Labs ir, jokus pie malas. Ja izlasījāt šārīta biļetenu, redzējāt - progress ir nulle. Tuvāko māju iedzīvotāju ap- taujāšana jāturpina par četriem kvartāliem paplašinātā rādiusā ap nozieguma vietu. Birojs "R & I " mums aizdevis divus ierēdņus, kuri salīdzinās Birmingemas un Atlantas lidmašīnu biļešu pasūtījumus un automobiļu nomātavu datus. Lidostas un viesnīcu patruļas šodien veiks atkārtotas apgaitas. Jā, arī šodien! Apklaušiniet visas apkopējas un apkalpotājus, un arī reģistratūru darbiniekus. Kaut kur taču viņam vajadzēja notīrīties, un varbūt viņš ir atstājis aiz sevis ķēpu. Ja atrodat kādu, kurš viesnīcā vācis ķēpu, tad to, kas tagad ir tajā numurā, izmetiet ārā, numuru aizzīmogojiet un mērkaķa ātrumā apturiet veļas mazgātavas darbu. Šoreiz mums ir arī kaut kas parādāms, par ko varēsiet apjautāties visapkārt. Doktor Prinsij?

Dominiks Prinsijs, Fultonas apgabala galvenais tiesu medicīnas eksperts, izgāja priekšā un nostājās zem zobu attēla. Viņš izstiepa rokā zobu atlējumu.

-     Kungi, tā izskatās meklējamās personas zobi. Šis at- lējums izgatavots Smitsona institūtā Vašingtonā pēc tiem kodieniem, ko mēs fiksējām uz misis Līdsas ķermeņa, un pēc skaidrā kodiena siera gabalā, kas bija Līdsu ledusskapī, - sacīja Prinsijs. - Kā redzat, viņam ir smaili acuzobi, lūk, šie te. - Prinsijs parādīja ar pirkstu atlējumā un pēc tam lielajā attēlā. - Zob*-,izvietojumā ir ielīki, šim priekšzobam nav stūra. Lūk, šim otram priekšzobam ir rieva. Tā izskatās pēc tā dēvētās "skrodera gropītes", kāda mēdz rasties, bieži kožot diegus.

-     Līkzobains maita… - kāds norūca.

-    Kā jūs zināt, dok, ka sieru kodis noziedznieks? - jautāja kāds garš detektīvs pirmajā rindā.

Prinsijam nepatika, ka viņu sauc par doku, tomēr viņš to neizrādīja.

-     Siekalu paraugi no siera un no kodienu brūcēm sakrita pēc asins grupas, - viņš paskaidroja. - Upuru zobi un asins grupas nesakrita.

-    Labi, doktor, - sacīja Springftlds. - Izdalīsim apgait- niekiem zobu attēlus, lai ir ko rādīt.

-     Varbūt tos varētu iedot avīzēm? - ierunājās preses sekretārs Simpkinss. - Lai ieliek: "Vai esat redzējuši tādus zobus?" Kaut ko tādā stilā…

-     Es neredzu iemeslu, kāpēc lai to nedarītu, - sacīja Springfflds. - Kā liekas jums, komisār?

Lūiss pamāja.

Simpkinss vēl nebija beidzis.

-    Doktor Prinsij, žurnālisti noteikti jautās, kāpēc vajadzēja veselas četras dienas, lai tiktu pie šā zobu atlējuma. Un kāpēc tas bija jātaisa Vašingtonā…

īpašais aģents Krofords pētīja savas lodīšu pildspalvas galu.

Prinsijs pietvīka, bet viņa balss bija mierīga.

-     Līķi pārvietojot, kodumu zīmes miesā deformējas, mister Simpson…

-     Simpkinss.

-    Jā, mister Simpkins. Mēs nevarējām iztikt tikai ar kodienu zīmēm uz upuru ķermeņiem. Tāpēc ļoti svarīgs bija siers. Siers ir relatīvi stingrs, tomēr grūti atlejams. Tas ir jāieeļļo, lai aizkavētu lejamā materiāla mitrumu. Parasti iespējams tikai viens mēģinājums. Smitsona institūtā tas ari agrāk ir darīts pēc FIB krimināllaboratorijas lūguma. Viņiem ir labāks ekipējums, lai noteiktu sejas veidolu, un viņiem ir anatomiskais artikulators. Viņiem štatā ir arī tiesu medicīnas odontologs. Mums nav. Vai ir vēl kādi jautājumi?

-    Vai nebūs melots, ja teikšu, ka aizkavēšanās notikusi FIB laboratorijā, nevis šeit?

Prinsijs pagriezās pret jautātāju.

Nebūs melots, ja teiksiet, mister Simpkins, ka federālais izmeklētājs, īpašais aģents Krofords, atrada šo sieru tikai pirms divām dienām - pēc tam, kad jūsējie tur jau bija meklējuši. Pēc mana lūguma viņš panāca paātrinātu laboratorijas slēdzienu. Nebūs melots, ja teiksiet, ka es jutos atvieglots, uzzinājis, ka tajā sierā nebija kodis neviens no jums.

Te iejaucās komisārs Lūiss, un sapulces telpā atbalsojās viņa dobjā balss.

-    Neviens jūsu spriedumus neapšauba, doktor Prinsij. Simpkins, čurāšanas sacīkste ar FIB mums galīgi nav vajadzīga. Virzīsimies tālāk!

-      Mums visiem ir viens uzdevums, - papildināja Springfīlds. - Džek, vai jūs vēlaties ko piebilst?

Priekšā iznāca Krofords. Sejas, ko viņš uzlūkoja, nebija sevišķi draudzīgas. Bija kaut kas jādara, lai gaisotni mainītu.

-     Es tikai gribētu paskaidrot situāciju, šef. Vēl nesen valdīja nejēdzīga sāncensība par to, kas plūks laurus. Gan viena, gan otra puse, federālie un vietējie, slēpa no partneriem informāciju. Tā mūsu tīklos radās caurumi, kam daudzi blēži izspruka cauri. Tagad Birojs ir pret šādu attieksmi, un arī es esmu pret šādu attieksmi. Man ir pie vienas vietas, kas plūks laurus, un izmeklētājam Greiemam arī. Viņš ir tas, kas sēž aizmugurē, ja kāds nezina. Ja to mērgli, kas izdarījis šo noziegumu, sabrauks atkritumu vedējs, es nemaz nebūšu apbēdināts - ka tik viņš vairs nav brīvībā. Es domāju, ka mēs tajā esam vienisprātis.

Krofords lūkojās detektīvos un cerēja, ka tie kļūs labvēlīgāki. Viņš cerēja, ka vietējie neslēps uzietos pavedienus. Viņu uzrunāja komisārs Lūiss:

-   Izmeklētājs Greiems jau agrāk esot strādājis ar šādām lietām…

-    Jā, ser.

-    Vai jūs varat kaut ko piebilst, mister Greiem, vai kaut ko ierosināt?

Krofords vaicājoši pavērās Greiemā.

-    Vai jūs varētu iznākt priekšā? - aicināja Springtīlds.

Greiems daudz labprātāk būtu privāti parunājies ar

Springfīldu. Viņš negribēja iet priekšā. Tomēr viņš gāja.

Izspūrušais un stipri iedegušais Greiems neizskatījās pēc federālā izmeklētāja. Springfīlds nodomāja, ka viņš drīzāk izskatās pēc krāsotāja, kurš uzvilcis uzvalku, lai ierastos uz tiesas sēdi.

Detektīvi sadīdījās krēslos.

Kad Greiems pievērsās telpai, viņa leduszilās acis pārsteidzoši izcēlās brūnajā sejā.

-     Tikai dažus vārdus, - viņš sacīja. - Mēs nevaram rēķināties ar to, ka viņš agrāk būtu ārstējies psihiatriskajā slimnīcā vai ticis tiesāts par dzimumnoziegumiem. Pieļauju, ka viņš nefigurē nekādos reģistros. Ja figurē, tad drīzāk par ielaušanos svešā īpašumā, nevis par dzimumnoziegumiem, kaut vai viegliem. Varētu gadīties, ka viņš ir kodis sīkākos incidentos - bāra kautiņos vai pāridarījumos bērniem. Šajā jomā mums vislielāko atbalstu varēs sniegt neatliekamās palīdzības nodaļu darbinieki un bērnu sociālo dienestu darbinieki. Ir vērts pārbaudīt katru nelāgu košanas gadījumu, ko viņi spēs atcerēties, neatkarīgi no tā, kas ir sakosts un kā, pēc viņu stāstītā, tas noticis. Tas ir viss, kas man sakāms.

Garais detektīvs pirmajā rindā pacēla roku un uzreiz ierunājās.

Līdz šim viņš ir kodis tikai sievietēm, vai ne?

Citi fakti mums nav zināmi. Tomēr viņš kož daudz. Seši spēcīgi kodieni misis Līdsai, astoņi misis Džeikobsai. Tas ir krietni virs vidējā.

-    Cik ir vidēji?

-    Ar seksu saistītā slepkavībā - trīs. Viņam patīk kost.

-    Sievietēm.

Lielākajā daļā dzimumnoziegumu kodiena vietai vidū ir zilums, sūkšanas zīme. Šīm nav. Doktors Prinsijs to ir minējis savā sekcijas protokolā, un es par to pārliecinājos morgā. Nav sūkšanas zīmju. Viņam košana varētu būt tiklab cīņas veids, kā seksualitātes izpausme.

Neizklausās sevišķi pārliecinoši, - sacīja detektīvs.

-    To ir vērts pārbaudīt, - atteica Greiems. - Jebkuru kodienu ir vērts pārbaudīt. Ļaudis mēdz melot par to, kā tas noticis. Sakosta bērna vecāki apgalvos, ka vainīgs ir dzīvnieks, un ļaus bērnu mocīt ar potēm pret trakumsērgu, lai tikai piesegtu ģimenes kodēju - jūs visi esat ar tādiem gadījumiem saskārušies. Ir vērts apjautāties slimnīcās par tiem, kas potēti pret trakumsērgu. Tas nu tiešām ir viss. - Apsēžoties Greiema cisku muskuļi no pārguruma trīsēja.

-    Ir vērts apjautāties, un mēs apjautāsimies, - sacīja galvenais izmeklētājs Springfīlds. - Tā. Ielaušanās un zādzību vienības strādās tuvākajā apkaimē - ar suņa jautājumu. Jaunākos datus un bildi redzēsiet materiālos. Noskaidrojiet, vai ar suni ir redzēts kāds svešinieks. Tikumības un narkotiku vienības, pēc dienas apgaitas pārskatiet kovboju un ādinie- ku bārus. Markuss un Vitmens dodas uz bērēm. Vai ir sarunāti par piesegu draugi vai radinieki? Labi. Fotogrāfs ir? Lieliski. Līdzjūtības apliecinājumu grāmatu iesniedziet "R & /". Birmingemas grāmata viņiem jau ir. Pārējie norīkojumi lasāmi uz lapas. Uz priekšu!

-    Vienu mirklīti… - sacīja komisārs Lūiss. Detektīvi atslīga atpakaļ krēslos. - Esmu dzirdējis, ka šā iecirkņa policisti sauc slepkavu par Zobu Rūķi [3] . man vienalga, kā jūs viņu saucat savās sarunās, kaut kā jau viņš jāsauc ir. Taču es negribu dzirdēt nevienu policijas pārstāvi publiski viņu dēvējam par Zobu Rūķi. Tas izklausās vīzdegunīgi. Jūs nedrīkstat lietot šo vārdu arī nekādos iekšējos dokumentos. Tas viss.

Krofords un Greiems iegāja Springfīldam līdzi viņa kabinetā. Galvenais izmeklētājs pacienāja viņus ar kafiju, un Krofords piezvanīja uz vadības centru un pierakstīja sev atstātos ziņojumus.

-     Vakar, kad atbraucāt, neizdevās ar jums parunāties, - Springfīlds uzrunāja Greiemu. - Te jau iet kā pa trakomāju. Vilis bija vārdā, jā? Vai manējie iedeva visu, kas vajadzīgs?

-    Jā, palīdzēja, kā nākas.

-    Mēs zinām tikai to, ka ne sūda vēl nezinām, - sacīja Springfīlds. - Ak jā, pēc pēdām puķu dobē mēs noteicām gaitas veidu. Lielākoties viņš tur bradājis pa krūmiem, tā ka neko daudz vairāk par kurpju izmēru dabūt nevarējām, varbūt vienīgi aptuveno garumu. Kreisais nospiedums ir drusku dziļāks, varbūt viņš kaut ko nesa. Vispār jau tā ir grābstīšanās pa tumsu. Pirms pāris gadiem gan mēs dabūjām rokā laupītāju pēc gaitas vien. Tā norādīja uz Parkin- sona slimību. Prinsijs to uzoda. Šoreiz tā vis neveiksies.

-    Jums ir laba komanda, - sacīja Greiems.

-   Nav ne vainas. Tomēr tāda veida lietas, paldies dievam, nav gluži mūsu ikdiena. Lai būtu skaidrība - vai jūs ar Džeku un doktoru Blūmu visu laiku strādājat kopā vai arī satiekaties vienīgi šādos gadījumos?

Tikai šādos gadījumos, - atbildēja Greiems.

Diezgan baigi… Komisārs teica, ka jūs esot tas, kurš pirms trim gadiem dabūja rokā Lekteru.

Mēs strādājām kopā ar Mērilendas policiju, - atteica Greiems. - Viņu arestēja štata policisti.

Springfīlds bija raupjš, bet ne dumjš. Viņš redzēja, ka Greiems jūtas neveikli. Pagriezies krēslā, viņš paņēma dažas lapas.

-  Jūs jautājāt par suni. Te ir ziņojums par to. Vakar vietējais veterinārs zvanījis Līdsa brālim. Suns bija pie viņa. Līdss ar savu vecāko dēlu aizvedis suni pie veterināra tai pēcpusdienā, pirms tika nogalināti. Sunim bijusi durta brūce vēderā. Ārsts to aizšuvis, un suns jau atkopjoties. Sākumā domājis, ka suns sašauts, bet nav atradis lodi. Viņš domā, ka durts ar kaltu vai ko tamlīdzīgu. Mēs aptaujājam kaimiņus, vai viņi nav redzējuši kādu spēlējamies ar to suni, pa telefonu apzvanām arī vietējos veterinārārstus, vai nav vēl kādi dzīvnieku kropļošanas gadījumi.

-    Vai sunim bija kaklasiksna ar Līdsu vārdu?

-Nē.

-  Vai Džeikobsu ģimenei Birmingcmā bija suns? - jautāja Greiems.

-  Tas mums jānoskaidro, - sacīja Springfīlds. Uzgaidiet, paskatīsimies… - Viņš uzgrieza kādu iekšējā telefona numuru. - Leitnants Flats uztur sakarus ar Birmingemu…

Jā, Fiat, kas tur ir ar Džeikobsu suni? Aha… aha… Vienu mirklīti. - Viņš ar delnu aizsedza klausuli. - Suņa nav. Pirmā stāva tualetē atrasta kaste ar kaķa mēsliem. Kaķis nav atrasts. Kaimiņi skatās, vai neatgriezīsies.

-     Vai varētu palūgt Birmingemā pārbaudīt pagalmu un vietas aiz saimniecības ēkām? - sacīja Greiems. - Ja kaķis bija ievainots un bērni to laikā neatrada, viņi varbūt to ir apglabājuši. Zināms taču, kaķi paslēpjas, kad jāmirst. Suņi nāk mājās. Vai siksna tam ir bijusi?

-     Pasakiet viņiem, - pievienojās Krofords, - ja vajadzīgs metāna tests, mēs aizsūtīsim. Aiztaupīsies liela rakšanās.

Springfīlds nodeva lūgumu. Telefons iezvanījās, tiklīdz viņš bija nolicis klausuli. Prasīja Džeku Krofordu. Džimijs Praiss zvanīja no Lombarda Sēru nama. Krofords pacēla paralēlā telefona klausuli.

-    Džek, es dabūju vienu daļējo, laikam no īkšķa, un vienu delnas fragmentu.

-    Džimij, tu izglābi man dzīvību.

-     Es zinu. Daļējais ir liekts ovāls, bet neskaidrs. Man vēl būs jāskatās, ko ar to varēšu iesākt, kad tikšu atpakaļ. Bija uz vecākā puikas kreisās acs. Nekad agrāk to nebiju darījis. Nemaz nebūtu pamanījis, bet tas izcēlās pret ābola asinsizplūdumu no šautās brūces.

-    Vai identifikācijai pietiks?

-    Nezinu vis, Džek. Ja nu vienīgi viņš būs atsevišķo nospiedumu rādītājā, bet tu jau zini, ka tā ir īsta loterija. Delnas fragments bija uz misis Līdsas kreisās kājas lielā pirksta naga. Tas derēs tikai salīdzinājumam. Ja veiksies, varēs no tā dabūt vienīgi kādus sešus punktus. Liecināja štata tiesu patologa palīgs un Lombards, viņš ir arī notārs. Man ir bildes in situ. Vai ar to pietiks?

-    Kā ar izslēgšanas nospiedumiem no sēru nama darbiniekiem?

-   Noziedu ār tinti Lombardu un visus viņa puišus un noņēmu galvenos nospiedumus neatkarīgi no viņu teiktā - esot pieskārušies viņai vai neesot. Šie tagad berž rokas un lādējās. Laid mani mājās, Džek. Es gribu ar šiem te pastrādāt savā kambarī. Kas zina, ko no šīs putras izdosies izķeksēt, kas zina… Es vēl varu paspēt uz Vašingtonas lidmašīnu pēc stundas un jau agrā pēcpusdienā faksēt tev rezultātus.

Krofords brīdi apdomājās.

Labi, Džimij, pedāli grīdā. Kopijas Atlantas un Bir- mingemas policijas pārvaldēm un Biroja filiālēm.

Protams. Bet mums vēl kaut kas jāprecizē.

Krofords izmisīgi pavērās griestos.

-    Dziedāsi man ausī par komandējuma naudu un virsstundām?

-    Dabiski.

-    Šodien, Džimij, trumpji ir tavās rokās.

Kamēr Krofords stāstīja par nospiedumiem, Greiems skatījās ārā pa logu.

-    Tas nudien ir ko vērts, - bilda Springfīlds.

Greiema seja bija neizdibināma. Kā uz. mūžu notiesātais, nodomāja Springfīlds un, FIB vīriem aizejot, sekoja viņam ar skatienu.

Brīdī, kad Krofords un Greiems atstāja Springtīlda kabinetu, vestibilā beidzās sabiedriskās drošības komisāra preses konference. Reportieri devās pie telefoniem. Televīzijas reportieri taisīja "nogriežņus", vieni stāvēdami savu kameru priekšā un uzdodami labākos jautājumus, ko bija nupat dzirdējuši, un atbildei izstiepa mikrofonu tukšumā, lai šos kadrus vēlāk piemontētu komisāra teiktajam.

Kad Krofords un Greiems jau devās lejā pa kāpnēm uz ārdurvīm, viņiem garām pabrāzās maza auguma vīrs, apmetās riņķī un nofotografēja. Aiz aparāta parādījās viņa seja.

-     Vilis Greiems! - viņš iesaucās. - Atceraties mani? Fredijs Loundss, es rakstīju par Lektera lietu "Tattler", arī grāmatu uzrakstīju.

-    Atceros, - norūca Greiems. Viņš ar Krofordu gāja tālāk, bet Loundss sāniski virzījās viņiem pa priekšu.

-    Kad jūs izsauca šurp, Vili? Ko esat noskaidrojis?

-    Es ar jums nerunāšu, Lounds.

-      Kā šis vīrs darbojas salīdzinājumā ar Lekteru? Kā viņš upurus…

-      Lounds! - Greiema balss bija skaļa, un Krofords steigšus nostājās starp viņiem. - Jūs rakstāt smirdīgus melus, un ar "Tattler" var tikai pakaļu slaucīt. Vācieties!

Krofords satvēra Greiema roku.

-      Ejiet projām, Lounds. Aši! Vili, iesim brokastīs. Ejam, Vili… - Viņi ātrā solī nogriezās ap stūri.

-     Piedod, Džek. Es nevaru ciest šo neģēli. Kad biju slimnīcā, viņš atnāca un…

-     Es zinu, - sacīja Krofords. - Es izmetu viņu ārā. Cik nu no tā bija labuma… - Krofords atcerējās "National Tattler" fotogrāfiju Lektera lietas nobeigumā. Loundss bija ienācis slimnīcas palātā, kamēr Greiems gulēja. Viņš bija atsviedis palagu un nofotografējis Greiema pagaidu kolostomiju. Avīzē attēls bija retušēts ar melnu plankumu uz Greiema cirkšņa. Paraksts vēstīja: "Vīrs ar iekšām."

Ēdnīca bija gaiša un tīra. Greiemam drebēja rokas, kafija izlija uz apakštases.

Viņš redzēja, ka Kroforda cigaretes dūmi nepatīk pārītim blakus nodalījumā. Tie ēda īgnā klusumā, dūmi it kā ietina viņu aizvainojumu.

Pie galdiņa blakus durvīm strīdējās divas sievietes, acīmredzot māte un meita. Viņas runāja klusi, bet sejas izķēmoja dusmas. Greiems juta viņu naida strāvojumu sev uz sejas un kakla.

Krofords sūrojās, ka viņam nākamajā rītā Vašingtonā jāliecina tiesas prāvā. Viņš baidījās, ka prāva var aizkavēt viņu uz vairākām dienām. Aizdedzinādams jaunu cigareti, viņš pāri liesmiņai palūkojās uz Greiema rokām, pēc tam ievēroja viņa sejas krāsu.

Atlantā un Birmingemā vietējie varēs salīdzināt īkšķa nospiedumu ar tur zināmo seksa noziedznieku īkšķa nospiedumiem, - sacīja Krofords. - Mēs arī to varēsim. Un Praiss jau agrāk ir izracis atbilsmes no atsevišķo nospiedumu rādītāja. Viņš ieprogrammēs to "Atradējā" kopš tavas aiziešanas mēs šai jomā esam krietni progresējuši.

"Atradējs" bija FIB automātiskais pirkstu nospiedumu noteicējs un analizētājs; tas varētu "pazīt" īkšķa nospiedumu salīdzinājumā ar kādu jaunu datu bāzē ienākušu nospiedumu šķietami nesaistītā lietā.

-     Kad mēs viņu dabūsim rokā, ar šo īkšķi un zobiem viņu arī noturēsim, - sacīja Krofords. - Tagad tikai jākoncentrējas uz to, kas viņš varētu būt. Pamēģināsim domāt no pretējā gala, klausies. Pieņemsim, ka esam arestējuši vienu aizdomās turēto. Tu atnāc un skaties uz viņu. Kas viņā būtu tāds, kas tevi nepārsteigtu?

-    Es nezinu, Džek. Sasodīts, es nevaru iztēloties viņa seju. Daudz laika varētu iztērēt, meklējot pašu izdomātus cilvēkus. Vai tu esi runājis ar Blūmu?

Vakar pa telefonu. Blūms šaubās, ka viņš varētu būt pašnāvniecisks, arī Heimlihs šaubās. Blūms šeit bija tikai pāris stundu pirmajā dienā, bet viņam un Heimliham ir visi materiali. Blūms šonedēļ eksaminē doktora darbu aizstāvētājus. Sūta tev sveicienus. Tev ir viņa Čikāgas telefons?

-Jā.

Greiemam patika doktors Alans Blūms, mazs, apaļīgs vīriņš ar skumjām acīm, labs tiesu medicīnas psihiatrs - varbūt vislabākais. Greiems prata novērtēt faktu, ka Blūms nekad nebija paudis par viņu profesionālu interesi. Ne visi psihiatri to prot.

-    Blūms teica, ka viņš nebūtu pārsteigts, ja mēs saņemtu kādu ziņu no Zobu Rūķa. Viņš varot mums uzrakstīt vēs- tulīti, - sacīja Krofords.

-    Uz guļamistabas sienas…

-     Blūms teica, ka viņam varētu būt novirzes. Vai varbūt viņš iedomājies, ka tādas viņam ir. Viņš ieteica man sevišķi nerēķināties ar to. "Es neizliktu šautuvē skrienošo mežacūku, Džek," tā viņš man teica. "Tā būtu novirzīšanās no galvenā un izkliedētu pūliņus." Tā izteikties viņam esot iemācīts jau maģistratūrā.

-    Viņam ir taisnība, - sacīja Greiems.

-    Tu gan kaut ko par viņu varētu pastāstīt, citādi tu nebūtu atradis to pirksta nospiedumu, - sacīja Krofords.

-     Uz to vedināja nospiedumi uz tās sasodītās sienas, Džek. Nevajag to piedēvēt man. Klausies, negaidi no manis pārāk daudz, labi?

-    Ek, mēs viņu dabūsim rokā… Tu taču zini, ka mēs viņu dabūsim rokā, vai ne?

-     Dabūsim jau, dabūsim… Vienādi vai otrādi.

-    Kā būtu vienādi?

-    Ja mēs atradīsim iepriekš neievērotas pēdas.

-    Un otrādi?

-    Viņš to darīs atkal un atkal, līdz kādu nakti ielauzdamies noblīkšķināsies par skaļu un vīrs laikā izvilks ieroci.

-    Citu iespēju nav?

-   Tu domā, ka es viņu pēkšņi ieraudzīšu pūlī? Tā notiek tikai ķinītī. Zobu Rūķis turpinās, līdz mēs paliksim gudrāki vai arī mums gluži vienkārši veiksies. Pats viņš neapstāsies.

-    Kāpēc?

Tāpēc, ka viņam tas ļoti patīk.

-    Nu re, tu kaut ko par viņu jau zini.

Greiems neatbildēja, līdz viņi bija izgājuši uz ietves.

Pagaidi nākamo pilnmēnesi, - viņš sacīja Krofordam.

Tad pateiksi man vēlreiz, cik es par viņu zinu.

Greiems atgriezās viesnīcā un nogulēja divarpus stundas. Viņš pamodās pusdienlaikā, noskalojās dušā un pasūtīja kafijas kannu un sviestmaizes. Bija pienācis laiks rūpīgi izpētīt Birmingemas Džeikobsu lietas materiālus. Viņš nomazgāja lasāmās brilles ar vannasistabas ziepēm un iekārtojās ar mapi pie loga. Dažas pirmās minūtes viņš pie katra troksnīša pacēla acis, ieklausījās soļos gaitenī, tālīnajā lifta durvju troksnī. Pēc tam pilnīgi iegrima dokumentos.

Viesmīlis atnācis pieklauvēja pie durvīm un gaidīja, pieklauvēja vēlreiz un atkal gaidīja. Pēdīgi viņš nolika paplāti uz grīdas ārpusē pie durvīm un parakstīja rēķinu pats.

4. nodala

Hoits Lūiss, Džordžijas Elektroenerģijas kompānijas skaitītāju kontrolieris, pabrauca automobili alejā zem liela koka un atzvēlās sēdeklī ar savu pusdienu kārbu. Tagad, kad viņš to gatavoja pats, atvērt nebija nekāda prieka. Tur neslēpās mīļas zīmītes, nebija pārsteiguma konfektīšu.

Viņš bija notiesājis pusi lielās sviestmaizes, kad salēcās no skaļas balss tieši pie auss.

-    Tad jau šomēnes būšu notērējis elektrību par tūkstoš dolāriem, vai ne?

Lūiss pagriezās un pa automašīnas logu ieraudzīja H. G. Pārsonsa piesarkušo ģīmi. Pārsonsam kājās bija šorti, rokā sētnieka slota.

-    Es nesapratu, ko jūs teicāt.

-    Laikam jūs tūlīt apgalvosiet, ka šomēnes esmu notērējis elektrību par tūkstoš dolāriem. Tagad dzirdējāt?

-    Es nezinu, pēc kā jūs spriežat, mister Pārsons. Vēl neesmu skatījies jūsu skaitītāju. Kad apskatīšos, tad datus pierakstīšu, lūk, te uz lapas.

Pārsonss nevarēja ciest lielos elektrības rēķinus. Viņš jau bija sūdzējies kompānijai, ka aprēķini esot nepareizi.

-    Es sekoju tam, cik tērēju, - sacīja Pārsonss. - Es sūdzēšos Sabiedrisko pakalpojumu komisijai!

-Jūs vēlaties, lai mēs apskatāmies skaitītāju kopā? Aiziesim tūlīt pat un…

Es pats varu apskatīties. Es domāju, arī jūs to varētu iemācīties, ja vien papūlētos.

Paga, paga, Pārsons! - Luiss izkāpa no mašīnas. - Nomierinieties taču, sasodīts! Pagājušo gadu jūs savam skaitītājam pielikāt magnētu. Jūsu sieva teica, ka jūs esot slimnīcā, tāpēc es to gluži vienkārši noņēmu un nevienam neko neteicu. Kad jūs ziemā ielējāt tajā sīrupu, es par to ziņoju. Cik man zināms, jūs samaksājāt piespriesto soda naudu. Jūsu rēķins auga, kad jūs pats sākāt ņemties ar vadiem. Esmu jums skaidrojis, zils palikdams, ka jūsu mājā kaut kas ļoti daudz patērē elektrību. Vai jūs izsaucāt elektriķi? Nē! Jūs zvanāt uz kantori un sūdzaties par mani. Tas man ir līdz kaklam! - Lūiss bija bāls no dusmām.

-    Es cīnīšos līdz galam! - pavēstīja Pārsonss, atkāpdamies pa aleju uz sava pagalma pusi. - Jūs jau pārbauda, mister Lūis. Pats redzēju, ka viens jau izbraukāja jūsu maršrutu pirms jums, - viņš pāri žogam sacīja. I )rī/ vien jums būs jāsāk strādāt godīgi, kā visiem.

Lūiss ielēca mašīnā un brauca projām. Tagad viņam būs jāmeklē cita vieta, kur pabeigt maltīti. Tas bija skumji. Kuplā koka pavēnis gadiem ilgi bija lieliska pusdienošanas vieta.

Tā bija tieši aiz Čārlza Līdsa nama.

Pussešos pēcpusdienā Hoits Lūiss aizbrauca uz krogu "Cloud Nine" un, lai atvieglotu sirdi, iedzēra dažus viski- jus ar alu.

Piezvanījis savai bijušajai sievai, vienīgais, ko viņš spēja pateikt, bija:

-     Esmu noilgojies pēc tevis gatavotajām pusdienām…

-    Par to vajadzēja domāt agrāk, mister Gudriniek, - viņa atteica un nolika klausuli.

Viņš negribīgi uzspēlēja šaflborda partiju ar pāris kompānijas elektriķiem un dispečeru. Lūkojās ļaudīs. Uz krogu pasākuši vilkties sasodītie aviosabiedrības klerki. Visiem vienādas ūsas un gredzens uz mazā pirkstiņa. Drīz vien viņi te piekabinās kādu stulbu šautriņu dēli. Ne par ko vairs cilvēks nevar būt drošs.

-    Sveiks, Hoit! Iedzersim alu, es izmaksāju! - Tas bija viņa priekšnieks Billijs Mīkss.

-    Jā, Billij, es tieši gribēju ar tevi runāt.

-    Kas noticis?

-    Vai tu pazīsti to veco kuņasdēlu Pārsonsu, kas visu laiku zvanās?

-    Zinu, pagājušo nedēļu viņš man tiešām zvanīja, - sacīja Mīkss. - Kas atgadījies?

-     Viņš teica, ka pa manu maršrutu kāds esot braucis pirms manis, it kā domātu, ka es nemaz nebraukšu. Es ceru, tu nedomā, ka es visur kārtīgi nepārbaudu?

-Nē.

-    Tiešām nedomā? Saproti, ja es kādam esmu melnajā sarakstā, tad es gribu, lai viņš man to atklāti pasaka.

-    Tu domāja tu būtu manā melnajā sarakstā, es baidītos tev atklāti pateikt?

-Nē.

-    Nu tad skaidrs. Ja kāds pārbaudītu tavu maršrutu, tad es to zinātu. Kantorī viss ir kārtībā. Neviens tevi nepārbauda, Hoit. Neņem taču to Pārsonsu galvā, viņš vienkārši ir vecs un nervozs. Pagājušo nedēļu viņš man piezvanīja un sacīja: "Apsveicu, ka ņemat pie dziesmas to Hoitu Lūisu!" Es nelikos zinis.

-    Kaut policija pakutinātu viņu par to skaitītāju! - nikni sacīja Lūiss. - Šodien tur alejā biju apstājies, grasījos ēst pusdienas, kad šis jau klāt. Kārtīgi sadot, lūk, ko viņam vajag…

-      Es pats tur agrāk mēdzu piestāt, kad braukāju pa maršrutu, - teica Mīkss. - Un, klausies, dažreiz es redzēju misis Līdsu… Nav jau labi tagad tā runāt, kad viņa pagalam, bet dažu labu reizīti viņa tur pagalmā peldkostīmā sauļojās. Ai, ai, ai… Tā nu bij' figūriņa! Skaista dāma bija.

-    Neviens vēl nav noķerts?

-    Ne-e.

-    Neraža gan, ka tas nezvērs uzklupa Līdsiem, kad otrā ielas pusē vecais Pārsonss prasīties uzprasās, - sprieda Lūiss.

-     Es tev pateikšu, ka es savai vecajai neļauju vis peldkostīmā vāļāties pagalmā. Viņa saka: "Muļķa Billij, kas tad mani tur redzēs?" Bet es saku: nevar zināt, kāds traks izdzimtenis var pār dzīvžogu pārlēkt, savu mengu vicinādams. Vai kruķi jau runāja ar tevi? Prasīja, vai esi kādu redzējis?

-     Jā, tie jau visus izprašņā, kam tur ir maršruts. Pastniekus, visus… Bet es jau cauru nedēļu ņēmos pie Lorelvu- diem Betijdžeinas ielā. - Lūiss iemalkoja alu. - Tu teici, ka Pārsonss tev pagājušo nedēļu zvanīja?

-Jā.

-     Tad jau viņš redzējis kādu, kurš skatās viņa skaitītāju. Ja viņš tikai šodien to būtu izgudrojis, lai pakaitinātu mani, tad zvanījis nebūtu. Tu teici, ka nevienu neesot sūtījis, un mani jau viņš tur neredzēja.

Varbūt "Southeastern Bell" kaut ko pārbaudīja.

-    Varbūt.

-    Tomēr nē… Mums taču tur nav kopīgas sadales…

-    Domā, jāpiezvana kruķiem?

-    Par sliktu nenāks, - sacīja Mīkss.

-          He, tieši tas, kas Pārsonsam vajadzīgs - parunāties policiju. Bikses pietaisīs, kad šie piebrauks!

5. nodala

Vēlu pēcpusdienā Greiems atkal devās uz Līdsu namu. Viņš iegāja pa parādes durvīm un centās neskatīties uz slepkavas atstāto postu. Līdz šim viņš bija redzējis lietas materiālus, nozieguma vietu un upurus - tātad sekas. Viņš visai daudz zināja par to, kā šie ļaudis miruši. Šodien Greiemam bija padomā noskaidrot, kā viņi dzīvojuši.

Tātad pārskats. Garāžā glabājās motorlaiva ar ūdensslē- pošanas piederumiem, laba, daudz lietota, kārtīgi saglabāta. Turpat bija arī mikroautobuss. Golfa nūjas un tūristu velosipēds. Gandrīz nelietoti elektriskie darbarīki. Pieaugušo rotaļlietas.

Greiems paņēma no golfa somas vienu nūju un nedroši atvēzējās, uzmanoties, lai ko neaizķertu. Kad viņš nolika somu atpakaļ pie sienas, no tās uzvēdīja ādas smarža. Čārlza Līdsa mantas.

Greiems sekoja Čārlzam Līdsam pa visām telpām. Mājastēva istabā karājās viņa medību fotogrāfijas. Vienā rindā dižo grāmatu sērija. Iesieti Sevoni universitātes žurnāla gadagājumi. Plauktos ari H. Alcns Smits, Perelmans un Makss Šulmans. Vonnegūts un īvlins Vo. Uz galda atvērts S. S. Forestera "Samainīt sīknaudā".

Sienas skapī - lieliska sporta šautene, "Nikon " fotoaparāts, "Bolex Super Eight" kinokamera un projektors.

Greiems, kam nepiederēja gandrīz nekas, vienīgi makšķerēšanas pamatpiederumi, sagrabējis "Volksvvagen" un divas kastes vīna "Montrachet", izjuta vieglu nīgrumu pret šīm pieaugušo rotaļlietām un pats brīnījās, kāpēc.

Kas bija Līdss? Veiksmīgs jurists, nodokļu speciālists, kādreiz Sevoni komandas futbolists, spēcīgs, dzīvespriecīgs cilvēks, vīrs, kas ar pārgrieztu rīkli cēlās un cīnījās.

Greiems juta vajadzību izsekot viņa dzīves pēdām mājā. Dodot Līdsam priekšroku, viņš it kā lūdza atļauju ieskatīties arī viņa sievas dzīvē.

Greiems juta, ka tieši viņa pievilinājusi slepkavu, gluži kā dziedošs circenis pievilina savas nāves nesēju - plēsīgo sarkanacu mušu.

Tātad misis Līdsa.

Viņai bija maza garderobes istaba otrajā stāvā. Greiemam izdevās tur nokļūt, neieskatoties guļamistabā. Istabas sienas bija dzeltenas, tā likās neskarta, ja neievēroja sasisto spoguli virs tualetes galdiņa. Uz grīdas pie drēbju skapja stāvēja "L. L. Bean " mokasīnu pāris, it kā misis Līdsa tikko būtu no tiem izkāpusi. Viņas rītakleita bija pavirši uzmesta uz vadža, un drēbju skapī valdīja neliels haoss, kas raksturīgs sievietēm, kuras uztur kārtībā vairākus citus skapjus.

Misis Līdsas dienasgrāmata glabājās ar violetu samtu apvilktā kastītē uz tualetes galdiņa. Atslēdziņa, kā arī policijas materiālu glabātavas kontroles talons bija ar līmlenti pielīmēti pie kastītes vāka.

Greiems apsēdās smalkaja, baltajā krēsla un uz labu laimi atšķīra dienasgrāmatu.

23. decembris, otrdiena, pie mammas. Bērni vēl guļ, Kad mamma aizstikloja saulaino verandu, man riebās, kā pārvērtās visas mājas izskats, bet tagad ir ļoti patīkami, jo es varu sēdēt šeit, siltumā, un skatīties ārā uz sniegu. Cik Ziemassvētkus viņa vēl izturēs pilnu māju ar mazbērniem? Es ceru, ka daudz.

Vakar no Atlantas bija grūts brauciens, aiz Roli sniga. Nācās vilkties ļoti lēni. Es jau tā biju nogurusi, kamēr visus saposu. Capelhilas piepilsētā Čārlijs apturēja mašīnu un izkāpa. Viņš nolauza no zara dažas lāsteciņas, lai iztaisītu man martini. Kad viņš nāca atpakaļ, garās kājas sniegā cilādams, viņam matos un uz skropstām bija sniegs, un es atcerējos, ka mīlu viņu. Manī kaut kas it kā pārplīsa, drusku sāpīgi, un tad tur izplūda siltums.

Es ceru, ka jaka viņam derēs. Ja viņš man būs nopircis to briesmīgo gredzenu, es nobeigšos. Gandrīz vai gribas iespert Madlēnai pa viņas lielo celulīta dibenu, ka šī tik mierīgi izrādās ar savējo, it kā tas būtu nezin kas. Četri smieklīgi, milzīgi briljanti netīra ledus krāsā. Lāsteku ledus ir tik dzidrs… Caur mašīnas logu iespīdēja saule - taisni virsū lāstekas nolauztajam galam, kur tas slējās laukā no glāzes, un izveidojās maza prizma. Es turēju glāzi, un man uz rokas krita sarkani un zaļi atspīdumi. Es jutu šīs krāsas sev uz ādas.

Viņš jautāja, ko es gribu uz Ziemassvētkiem, un es saliku rokas viņam ap ausi un pačukstēju: "Tavu lielo daiktu, muļķīt, cik dziļi vien iespējams!"

Viņam nosarka plikais aplītis pakausī. Viņš mūždien baidas, ka bērni izdzirdēs. Vīrieši vispār nepaļaujas uz čukstiem.

Uz lapas bija nokrituši izmeklētāja cigāra pelni.

Kamēr ārā krēsloja, Greiems lasīja par mandeļu izgriešanas operāciju meitai un par pārbīli jūnijā, kad misis Līdsa sev krūtī bija atklājusi nelielu kunkuli. (Mīļais Dievs, bērni vēl ir tik mazi!)

Trīs lappuses vēlāk izrādījās, ka tā ir maza, labdabīga cista, viegli izņemama.

Dr. Janovičs mani šopēcpusdien atlaida. Mēs atstājām slimnīcu un aizbraucām uz dīķi. Ilgi nebijām tur bijuši. Kaut kā nekad neiznāk laika. Čārlijam bija divas šampanieša pudeles ledus spainītī, mēs tās izdzērām un saulrietā barojām pīles. Kādu laiku viņš stāvēja ūdens malā ar muguru pret mani, un man liekas, viņš drusku raudāja.

Sūzana teica, viņa baidījusies, ka mēs atbrauksim mājās no slimnīcas un viņai būs vēl viens brālītis. Mājās!

Greiems izdzirdēja guļamistabā telefona zvanu. Pēc tam atskanēja klikšķis un ierunājās automātiskais atbildētājs: "Labdien, šeit Valērija Līdsa. Diemžēl es šobrīd nevaru pieiet pie telefona, bet, ja jūs pēc signāla ierunāsiet savu vārdu un telefona numuru, mēs jums piezvanīsim. Paldies."

Greiems domāja, ka varbūt pēc pīkstiena ierunāsies Krofords, bet atskanēja tikai garais signāls. Zvanītājs bija nolicis klausuli.

Greiems bija dzirdējis viņas balsi, tagad viņš gribēja šo sievieti redzēt. Viņš gāja uz vīra istabu.

Kabatā viņam bija "Super Eight" filmas rullis, Čārlza Līdsa īpašums. Trīs nedēļas pirms nāves Līdss bija atstājis šo filmu pie aptiekāra, kas to bija aizsūtījis uz attīstīšanu. Viņš nebija to izņēmis. Policija atrada Līdsa makā kvīti un saņēma no aptiekāra filmu [4] . detektīvi noskatījās šo mājas kino līdz ar vairākām ģimenes fotogrāfijām, kas bija attīstītas vienlaikus, un neko interesantu neatklāja.

Greiems gribēja redzēt Līdsus dzīvus. Policijas iecirknī izmeklētāji bija piedāvājuši Greiemam savu projektoru, taču viņš vēlējās noskatīties filmu šajā mājā. Vietējie nelabprāt atļāva viņam izņemt to no mantu glabātavas.

Greiems sameklēja sienas skapī ekrānu un projektoru, uzstādīja tos un apsēdās Čārlza Līdsa lielajā ādas atzveltnes krēslā, lai skatītos. Uz paroča viņš zem delnas sajuta kaut ko lipīgu - tie bija bērnu pirkstu nospiedumi, kam pieķērušās kokvilnas pūciņas. Greiema roka nu smaržoja pēc karameles.

Tā bija patīkama mājas bezskaņas filmiņa, mākslinieciskāka par daudzām citām. Sākumā bija redzams suns, pelēks skotu terjers, kas gulēja uz savas sedziņas. Suni uz brīdi iztraucēja filmēšana, tas pacēla galvu un paskatījās uz kameru. Tad atkal likās uz auss. Joprojām guļošs suns. Terjers spēji saspicēja ausis. Viņš piecēlās un ierējās, un kamera sekoja viņam virtuvē, kur tas aizskrēja pie durvīm un drebēdams nogaidoši apstājās, vicinādams astes strupulīti.

Greiems iekoda apakšlūpā un arī gaidīja. Uz ekrāna atvērās durvis un ienāca misis Līdsa ar iepirkumiem. Viņa samirkšķināja acis, pārsteigta iesmējās un ar brīvo roku atglauda izspūrušos matus. Misis Līdsa kaut ko runāja, lūpām kustoties, tad izgāja no kadra, un telpā ienāca bērni, nesdami mazākus maisiņus. Meitenītei bija seši gadi, puikām astoņi un desmit.

Jaunākais puika, acīmredzot mājas kino veterāns, norādīja uz savām ausīm un pakustināja tās. Kamera atradās visai augstu. Saskaņā ar tiesu medicīnas eksperta ziņojumu Līdss bija septiņdesmit piecas collas garš.

Greiems lēsa, ka šī filmas daļa uzņemta agrā pavasarī. Bērniem bija mugurā vējjakas, un misis Līdsa izskatījās bāla. Morgā viņa šķita iedegusi, ar redzamām peldkostīma joslām.

Sekoja mazas ainiņas, kurās puikas spēlēja galda tenisu un meitenīte Sūzana savā istabā tina dāvanu; koncentrējoties viņa bija piespiedusi mēli augšlūpai, un pār pieri bija pārkritusi matu šķipsna. Viņa atglauda matus ar tuklo roķeli, un kustība bija tieši tāda pati kā mātei virtuves kadros.

Nākamajā ainā Sūzana bija redzama burbuļvannā, sarāvusies kā vardīte. Viņai galvā bija liela peldcepure. Kameras leņķis bija zemāks un fokuss izplūdis, acīmredzot uzņēmis brālis. Aina beidzās ar viņas bezskaņas spiedzienu kameras virzienā, kad meitenīte aizsedza savu sešgadnie- ces krūškurvi. Peldcepure noslīdēja viņai pār acīm.

Lai nejustos pārspēts, Līdss bija notvēris misis Līdsu dušā. Gluži kā priekškars pirms pamatskolas izrādes, dušas aizklājs noraustījās, un tajā iespiedās augums. Parādījās misis Līdsas plecs. Rokā viņai bija dušas sūklis. Aina beidzās, kad objektīvu aizķepināja ziepju putas.

Filma beidzās ar Normenu Vinsentu Pīļu, kas runāja televizora ekrānā, un ar skatu, kur Čārlzs Līdss krāc tajā pašā krēslā, kurā patlaban sēdēja Greiems.

Viņš skatījās ekrāna tukšajā gaismas taisnstūrī. Viņam patika Līdsi. Viņam bija žēl, ka bija redzējis tos morgā. Viņš nodomāja, ka šī ģimene droši vien iepatikusies arī ārprātīgajam, kurš pie viņiem ieradās. Taču ārprātīgajam viņi vel labāk patika savā tagadējā stāvoklī.

Greiemam galva šķita pārblīvēta un trula. Viņš peldējās viesnīcas baseinā, līdz kājas atgādināja gumiju, un izkāpa no ūdens, domādams divas domas vienlaikus: par "Tanqueray" martini un Mollijas skūpstu garšu.

Viņš sajauca sev plastmasas glāzē martini un piezvanīja Mollijai.

Sveika, mana lieliskā!

-    Sveiks, sīkais! Kur tu esi?

-    Nolādētajā Atlantas viesnīcā.

-    Dzīvo zaļi?

-    Ne pārāk. Man te ir vientulīgi.

-    Man arī.

-    Skumstu pēc tevis.

-    Un es - pēc tevis.

-    Pastāsti, ko tu dari.

Nu, šodien bija neliela saķeršanās ar misis Holperu. Viņa gribēja atdot atpakaļ kleitu ar lielu viskija traipu uz dibena. Es uzreiz sapratu, ka viņa to vilkusi uz Džeisiju ballīti.

-    Un ko tu viņai teicP.

-    Es teicu, ka tādu viņai to nepārdevu.

-    Un ko šī?

-   Šī stāsta, ka viņai nekad neesot bijušas problēmas ar preces atdošanu un tieši tāpēc viņa iepērkoties pie manis, nevis pie dažām citām savām paziņām.

-Un ko atbildēji tu?

-    Ak, es atbildēju, ka mans cienītais diemžēl runā pa telefonu kā auns.

-    Skaidrs.

-    Villijam klājas labi. Viņš tagad apsedz dažas bruņru- puču olas, ko suņi bija izrakuši. Izstāsti, ko tu dari.

-    Lasu ziņojumus. Ēdu visādus draņķus.

-    Laikam jau ari daudz domā. -Aha.

-    Vai es varu tev palīdzēt?

-    Man nav kam pieķerties, Mollij. Nepietiek informācijas. Nē, vispār jau informācijas ir daudz, bet es neesmu to pietiekami apstrādājis.

-    Tad jau tu acīmredzot kādu laiku būsi Atlantā… Es nedīcu, lai tu brauc mājās, tikai prātoju.

-    Es nezinu. Vēl dažas dienas būšu. Man tevis pietrūkst.

-    Gribi parunāt par mīlēšanos?

-   Nedomāju, ka spēšu to izturēt. Varbūt labāk tomēr nevajag.

-    Ko nevajag?

-    Runāt par mīlēšanos.

-    Labi. Bet tev taču nav iebildumu, ja es par to domāšu, vai ne?

-    Itin nekādu.

-    Mums ir jauns suns.

-    Ak kungs…

-    Izskatās pēc baseta un pekinieša jaukteņa.

-    Brīnišķīgi. -Viņam ir milzīgi pauti.

-    Tas nekas, lai jau ir.

-    Gandrīz pa zemi velkas. Viņam tie skrienot jāievelk.

-    To nevar izdarīt.

-    Viņš var. Tu taču to nevari zināt.

-    Tomēr zinu.

-    Tu savējos vari ievilkt?

-    Man jau likās, ka līdz tam nonāks.

-    Nu?

-    Nu, ja vēlies zināt, vienreiz ievilku.

-    Kad tas bija?

-    Jaunībā. Man vajadzēja steigšus pārlēkt pāri vienam dzeloņstiepļu žogam.

-    Kāpēc?

-    Man bija rokās arbūzs, ko es nebiju izaudzējis.

-    Tu bēgi? No kā?

No viena man pazīstama cūkgana. Suņu pamodināts, viņš izmetās no savas būdas vienās apenēs un vicināja bisi. Par laimi, viņš nožāvās, aizķēries aiz pupu kastes, un es paspēju attālināties.

-    Vai viņš šāva uz tevi?

-    Toreiz man tā likās, jā. Taču varbūt tie blīkšķi nāca man pašam no otra gala. Līdz šai baltai dienai esmu neziņā.

-    Tu tiki pāri tam žogam.

-    Vēsi.

-    Noziedzīga domāšana tik agros gados.

-    Man nav noziedzīga domāšana.

-    Nav, protams, nav. Es domāju izkrāsot virtuvi. Kāda krāsa tev patiktu? Vili? Kāda krāsa tev patiktu? Kur tu paliki?

-Tepat, tepat, khm… Izkrāsosim dzeltenu.

-    Man dzeltens neder. Es no rītiem izskatīšos zaļa.

-    Nu tad zilu.

-    Zils ir auksts.

-    Manis pēc izkrāso kaut vai maza bērna kakas krāsā… Nē, klausies, es droši vien drīz būšu mājās. Tad aiziesim uz krāsu veikalu, paskatīsimies paraugus, visu pārējo, labi? Būs jānopērk arī pāris jaunu rullīšu, vai ne?

-    Labi, darīsim tā, nopirksim arī rullīšus. Es nesaprotu, kāpēc vispār par to sāku runāt… Klausies, es mīlu tevi, un man tevis pietrūkst, bet tu dari tieši to, kas tev jādara. Un es zinu, ka tev tas ir grūti. Es tepat vien esmu un arī būšu, lai kad tu atgrieztos, vai arī es varu aizbraukt tevi satikt - jebkurā laikā, vienalga uz kurieni. Tā, lūk.

-    Mīļo, mīļo Mollij. Iesim nu gulēt.

-    Labi.

-    Arlabunakti.

Greiems gulēja, salicis rokas aiz galvas, un iztēlojās vakariņas kopā ar Molliju. Akmeņkrabji un "Sancerre", sāļa vēsma kopā ar vīnu.

Taču tas bija viņa lāsts - sarunājoties vienmēr apvainoties par sīkumiem -, un arī tagad viņš bija ņēmis ļaunā. Atcirtis viņas nevainīgajam jociņam par noziedzīgo domāšanu. Stulbi.

Greiems nespēja saprast, kāpēc Mollija viņam pieķērusies.

Viņš piezvanīja uz policijas štābu un atstāja ziņu Springffldam, ka vēlas no rīta doties līdzi apgaitā. Nebija nekā cita, ko darīt.

Džins palīdzēja aizmigt.

6. nodala

Uz Badīja Springfīlda galda bija saliktas caur koppapīru rakstītas lapas - tās bija ziņas par visiem zvaniem, kas attiecināmi uz Līdsu lietu. Otrdien septiņos no rīta, kad Springfīlds ieradās savā kabinetā, to jau bija sešdesmit trīs. Virsējā bija atķeksēta ar sarkanu.

Tā pauda, ka Birmingemas policija atradusi kaķi, kurš apglabāts kurpju kastē aiz Džeikobsu garāžas. Kaķim starp ķepām iesprausta puķe, un tas ietīts trauku dvielī. Kaķa vārds ar bērna roku uzrakstīts uz kastes vāka. Kaklasiksnas nav bijis. Kaste bijusi aizsieta ar aukliņu, plakanais mezgls.

Birmingemas tiesu medicīnas eksperts ziņoja, ka dzīvnieks nožņaugts. Viņš to noskuvis un dūriena brūces nav atradis.

Springfīlds piesita ar briļļu kājiņu pie zobiem.

Viņi bija atraduši irdenu vietu un uzrakuši ar lāpstu. Iztikuši bez kaut kāda sasodīta metāna testa. Tomēr Greiemam, kā izrādījās, bija taisnība.

Galvenais izmeklētājs aplaizīja īkšķi un ņēmās pārlūkot pārējās kopijas. Lielākā daļa zvanītāju iepriekšējās nedēļas laikā apkaimē bija redzējuši aizdomīgas automašīnas; apraksti gan bija aptuveni, tikai automobiļu tips vai krāsa. Četri anonīmi zvanītāji Atlantas iedzīvotājiem bija vēstījuši: "Es ar jums izdarīšu to pašu, ko ar Līdsiem."

Hoita Lūisa ziņojums bija kaudzei ap vidu.

Springfīlds piezvanīja nakts dežūras komandierim.

-    Kas ir ar to skaitītāju kontroliera ziņojumu par Pārsonsu? Numurs četrdesmit astoņi.

-     Vakar mēs mēģinājām pārbaudīt Komunālo pakalpojumu pārvaldē, vai kāds no viņējiem bijis tai alejā, - atbildēja dežūras komandieris. - Viņi solīja mums šorīt atzvanīt.

-    Lai kāds viņus sazvana tūlīt pat, - sacīja Springfīlds. - Pārbaudiet atkritumu vedējus, ūdens un kanalizācijas dienestu, pārbaudiet būvatļaujas gar to aleju un tad atzvaniet man uz mašīnu.

Viņš piezvanīja Villām Greiemam.

-    Vili? Pēc desmit minūtēm gaidiet mani pie savas viesnīcas, pavizināsimies.

Pulksten septiņos un četrdesmit piecās minūtēs Springfīlds apturēja mašīnu alejas galā. Abi vīrieši blakus gāja pa grantī iebrauktajām riteņu sliedēm. Pat šajā agrajā stundā saule jau karsēja.

-    Jums vajadzētu sadabūt cepuri, - sacīja Springfīlds. Viņa paša smalkā salmenīca bija novilkta pār acīm.

Stiepļu sieta žogs Līdsu zemes gabala vienā galā bija noaudzis ar vīnstīgām. Viņi apstājās pie elektrības skaitītāja staba.

-     Ja viņš brauca pa šejieni, tad varēja redzēt visu mājas aizmuguri, - sacīja Springfīlds.

Bija pagājušas tikai piecas dienas, bet Līdsu īpašums jau izskatījās nekopts. Mauriņš bija nelīdzens un virs zāliena slējās maurloki. Pagalmā bija nokrituši daži sīki zariņi.

Greiems gribēja tos pacelt. Māja likās aizmigusi, uz smalk- režģa verandas svītras un plankumus meta rīta garās koku ēnas. Stāvot alejā ar Springlīldu, Greiems spēja saskatīt sevi ielūkojamies pa sētaspuses logu, atveram verandas durvis. Tomēr dīvaini, ka tagad, saules gaismā, nebija tik viegli iztēloties, kā slepkava ielauzies šajā mājā. Viņš vēroja, kā vējiņā viegli šūpojas bērnu šūpoles.

Tas varētu būt Pārsonss, - sacīja Springfīlds.

H. G. Pārsonss bija piecēlies agri un divas mājas tālāk savā pagalmā irdināja puķu dobi. Springfīlds ar Greiemu aizgāja līdz Pārsonsa namiņa sētaspuses vārtiņiem un apstājās pie viņa atkritumu konteineriem. To vāki bija pieķēdēti pie žoga.

Springfīlds ar mērlenti izmērīja strāvas skaitītāja augstumu.

Viņam bija ziņas par visiem Līdsu kaimiņiem. Par Pārsonsu bija zināms, ka viņš agri, pēc priekšnieka lūguma, devies pensijā no darba pastā. Priekšnieks bija ziņojis, ka Pārsonss kļūstot "arvien izklaidīgāks".

Springlīlda piezīmēs netrūka ari baumu. Kaimiņi stāstīja, ka Pārsonsa sieva, cik bieži vien iespējams, uzturoties pie savas māsas Meikonā un ka dēls viņu vispār vairs neapciemojot.

-   Mister Pārsons! - uzsauca Springfīlds. - Mister Pār- sons!

Pārsonss atslēja dakšas pie mājas un pienāca pie žoga. Viņam kājās bija sandales un baltas zeķes. Gar zemi un zāli zeķes jau bija notraipījušās. Viņa seja bija spīdīgi sārta.

Arterioskleroze, nodomāja Greiems. Iedzēris rīta ripu.

-Jā?

-      Mister Pārsons, vai mēs varētu ar jums drusku parunāt? Mēs ceram, ka jūs varēsiet mums palīdzēt, - sacīja Springfīlds.

-    Jūs esat no elektrības kompānijas?

-    Nē, esmu Badijs Springfīlds 110 policijas pārvaldes.

-    Tātad par to slepkavību. Mēs ar sievu bijām Meiko- nā, es jau teicu jūsu…

-      Es zinu, mister Pārsons. Mēs gribējām pajautāt par jūsu elektrības skaitītāju. Vai…

-     Ja tas… skaitītāju kontrolieris teica, ka es daru kaut ko nelikumīgu, tad viņš ir vienkārši…

-     Nē, nē. Mister Pārsons, vai jūs pagājušo nedēļu redzējāt kādu svešinieku apskatām jūsu skaitītāju?

-Nē.

-     Jūs esat pārliecināts? Cik es saprotu, jūs esot teicis Hoitam Lūisam, ka pirms viņa kāds pārbaudījis skaitītājus.

-     Jā, teicu. Un sen jau bija laiks! Es izpētīšu to lietu, un Sabiedrisko pakalpojumu komisija saņems no manis pilnīgu ziņojumu.

-     Jā, ser. Es nešaubos, ka viņi to nokārtos. Tātad - kas tur skatījās jūsu skaitītāju?

-     Tas nebija svešinieks. Tas bija kāds no Džordžijas elektrības kompānijas.

-    Kā jūs zināt?

-    Nu, viņš izskatījās pēc skaitītāju kontroliera.

-    Kas viņam bija mugurā?

-     Laikam tas pats, kas viņiem visiem. Kas tas būtu? Brūns darba tērps un cepure ar nagu.

-    Vai jūs redzējāt viņa seju?

-      Neatceros, ka būtu redzējis. Es viņu ieraudzīju, kad skatījos pa virtuves logu. Gribēju ar viņu parunāt, bet man vajadzēja kaut ko uzvilkt mugurā, un, kad es tiku laukā, viņš jau bija prom.

-    Vai viņam bija automobilis?

-    Neatceros, ka būtu redzējis. Kas šeit vispār notiek? Kāpēc jūs to gribat zināt?

-     Mēs pārbaudām visus, kas pagājušo nedēļu redzēti šajā apkaimē. Tas tiešām ir svarīgi, mister Pārsons. Lūdzu, papūlieties atcerēties!

-    Tātad tomēr par slepkavību. Neesat vēl nevienu arestējuši, vai ne?

-Nē.

-    Es vakar skatījos uz ielu, un veselas piecpadsmit minūtes nepabrauca garām neviena patruļas mašīna. Tas bija drausmīgi, tas… kas notika ar Līdsiem. Mana sieva bija galīgi satriekta. Nez, kas tagad pirks viņu māju. Vienu dienu te daži melnādainie jau skatījās. Ziniet, man dažas reizes nācās runāt ar Līdsu par viņa bērniem, bet vispār viņiem nebija ne vainas. Protams, manus padomus par mauriņu viņš nemēdza ņemt vērā. Lauksaimniecības departamentam ir daži izcili bukleti par nezāļu apkarošanu. Beigu beigās es tos vienkārši iemetu viņiem pastkastē. Godīgi sakot, kad viņš pļāva, tie maurloki smirdēja kā nelabie.

-     Mister Pārsons, kad tieši jūs redzējāt to cilvēku alejā? -jautāja Springfīlds.

-    Es īsti nezinu, es mēģinu par to domāt.

-     Vai jūs atceraties dienas laiku? Rīts? Dienasvidus? Pēcpusdiena?

-     Es zinu, kā sauc dienas daļas, jums nav man tās jāuzskaita. Varbūt pēcpusdiena. Es neatceros.

Springfīlds paberzēja sev sprandu.

-     Atvainojiet, mister Pārsons, bet man tas būs jānoskaidro precīzāk. Vai mēs varētu ieiet jūsu virtuvē, lai jūs mums parādītu, no kurienes viņu redzējāt?

-     Parādiet man savas apliecības, abi divi.

Mājā valdīja klusums, spodras virsmas un sastindzis gaiss. Un kārtība, kārtība. Novecojoša pāra izmisīgs iekārtojums, redzot, ka viņu dzīve kļūst arvien blāvāka.

Greiemam gribējās palikt ārā. Viņš bija pārliecināts, ka atvilktnēs glabājas pārspodrinātas, nelietotas sudrablietas.

Izbeidz! Jāizspiež no vecā perdeļa, ko var.

No virtuves loga pie izlietnes pavērās labs skats uz pagalmu.

-    Tur. Nu, esat apmierināti? - noprasīja Pārsonss. - No šejienes taču var redzēt turieni. Es ar viņu nerunāju, un es neatceros, kāds viņš izskatījās. Ja tas ir viss, tad man ir daudz darāmā.

Pirmoreiz ierunājās Greiems.

-    Jūs teicāt, ka jums vajadzējis kaut ko uzvilkt un, kad izgājāt laukā, viņš jau bijis prom. Tātad jūs nebijāt apģērbies?

-Nē.

-    Pēcpusdienā? Vai jūs nejutāties labi, mister Pārsons?

-    Tas, ko es daru savā mājā, ir tikai mana darīšana. Es te varu staigāt kaut vai Ādama kostīmā, ja vien man tā gribas. Kāpēc jūs neejat meklēt to slepkavu? Laikam jau tāpēc, ka te iekšā ir vēss.

-     Cik es saprotu, jūs esat pensijā, mister Pārsons, tāpēc laikam tiešām nav tik svarīgi, vai jūs katru dienu apģērbjaties vai neapģērbjaties. Jūs diezgan bieži vispār neapģērbjaties, vai ne?

Pārsonsa deniņos izspiedās vēnas.

-     Tas, ka esmu pensijā, nenozīmē, ka es katru dienu neģērbjos un ka man nav daudz darāmā. Man tikai palika karsti, un es ienācu iekšā un iegāju dušā. Es strādāju. Es mulčēju dārzu un līdz pēcpusdienai to biju izdarījis, un tas ir vairāk, nekā šodien izdarīsiet jūs.

-    Ko jūs darījāt?

-    Mulčēju.

-    Kurā dienā jūs mulčējāt?

-     Piektdien. Tas bija pagājušo piektdienu. Atveda no rīta lielu kravu, un es… līdz pēcpusdienai to visu biju izklājis. Varat pajautāt Dārzu centrā, cik viņi atveda.

-    Un jūs sakarsāt, ienācāt iekšā, noskalojāties dušā. Ko jūs darījāt virtuvē?

-    Taisīju glāzi ledus tējas.

-     Un paņēmāt drusku ledus? Bet ledusskapis ir tur, prom no loga.

Pārsonss paskatījās no loga uz ledusskapi un apjuka. Viņa acis bija trulas kā zivij tirgū uz vakarpusi. Tad tās triumfa iemirdzējās. Viņš aizgāja pie skapīša blakus izlietnei.

-   Tas bija šeit, es ņēmu krūzi un ieraudzīju viņu. Tā tas bija. Tas arī viss. Un tagad, ja esat beiguši savu okšķerēšanu…

-      Man liekas, viņš redzējis Hoitu Lūisu, - sacīja Greiems.

-    Man arī, - atsaucās Springfīlds.

-    Tas nebija Hoits Lūiss! Noteikti nebija! - Pārsonsa acīs riesās asaras.

-    Kā jūs zināt? - jautāja Springfīlds. - Tas varbūt bija Hoits Lūiss, bet jums tikai likās…

-    Lūiss ir iededzis, un viņam ir sirmi, taukaini mati un plukatas vaigubārda. - Pārsonss bija pacēlis balsi un runāja tik ātri, ka bija pagrūti saprast. - Es to zinu! Skaidrs, ka tas

1 nebija Lūiss. Šis tips bija bālāks, un viņam bija blondi mati. Viņš pagriezās, lai pierakstītu bloknotā, un es redzēju viņam zem cepures matus. Blondi mati, taisni nogriezti virs kakla.

Springfīlds stāvēja pilnīgi mierīgs, un, kad ierunājās, viņa balss joprojām bija skeptiska.

-    Un viņa seja?

-    Es nezinu. Varbūt viņam bija ūsas.

-    Kā Lūisam?

-    Lūisam nav ūsu!

-    Ā… - noteica Springfīlds. - Skaitītājs viņam bija acu augstumā, vai arī vajadzēja skatīties uz augšu?

-    Laikam acu augstumā.

-    Vai jūs viņu pazītu, ja vēlreiz ieraudzītu?

-Nē.

-    Cik vecs viņš bija?

-    Vecs nebija. Es nezinu.

-    Vai jūs neredzējāt viņam tuvumā Līdsu suni?

-Nē.

-     Klausieties, mister Pārsons, es tagad saprotu, ka biju maldījies, - teica Springfīlds. - Jūs mums tiešām daudz palīdzējāt. Ja neiebilstat, es atsūtīšu šurp mūsu mākslinieku, un, ja jūs viņam tikai atļautu pasēdēt te pie jūsu virtuves galda, varbūt jūs kopīgiem spēkiem radītu šā cilvēka aptuvenu tēlu. Skaidrs, ka tas nebija Lūiss.

-    Es negribu, lai manu vārdu sāk vazāt pa avīzēm.

-    Tas nenotiks.

Pārsonss iznāca viņiem līdzi ārā.

-     Jums tiešām ir varen jauks dārzs, mister Pārsons, - sacīja Springfīlds. - Jūs būtu par to pelnījis godalgu.

Pārsonss neteica neko. Viņa seja bija piesārtusi un raustījās. Tā nu viņš tur stāvēja savos novalkātajos šortos un sandalēs un nikni blenza viņos. Kad policisti atstāja pagalmu, viņš paķēra dakšas un sāka neganti rakņāt zemi, darīdams galu dažai labai puķei un izbārstīdams kūdru arī zālienā.

Springfīlds pa automašīnas rāciju noskaidroja jaunumus. Neviens no pakalpojumu sniedzēju un pilsētas dienestiem nebija sūtījis uz šo aleju savu darbinieku, kas atbilstu PārsOnsa redzētajam dienā pirms slepkavībām. Springfīlds izziņoja Pārsonsa sniegto aprakstu un lika nodot rīkojumu māksliniekam.

-    Lieciet viņam vispirms uzzīmēt stabu un skaitītāju un tikai tad turpināt. Ar liecinieku jāapietas iejūtīgi.

-     Mūsu māksliniekam diez kā nepatīk izbraukumi, - galvenais izmeklētājs paskaidroja Greiemam, manevrēdams ar savu "Ford" satiksmes plūsmā. - Viņam patīk izrādīties sekretārēm, kā viņš strādā; lieciniekam jāstāv vispirms uz vienas kājas, tad uz otras, turklāt skatoties pār plecu. Policijas iecirknis galīgi neder tādām nopratināšanām, kurās nevajag iebiedēt. Tiklīdz dabūsim bildi, apstaigāsim atkal kaimiņus… Es jūtu, ka mēs nupat esam dabūjuši mazu nieku, kam pieķerties, Vili. Ļoti sīku, bet tomēr tas ir pavediens, vai ne? Paskat, pamocījām nabaga veco velnu, un viņš runāja. Nu jāmēģina ar šo nieku kaut kur aizķepuroties.

-    Ja tas cilvēks alejā ir mūsu meklējamais, tad tas pagaidām ir taustāmākais rezultāts, - piekrita Greiems. Viņš riebās pats sev.

-    Tieši tā. Tas nozīmē, ka viņš neizkāpj uz dullo no autobusa un nejož, kur deguns rāda. Viņam ir plāns. Viņš pārnakšņo pilsētā. Vismaz vienu vai divas dienas iepriekš viņš jau zina, kurp dosies. Viņš jau to iztēlojas. Apskatīt vietu, nokaut dzīvnieku, pēc tam ģimeni. Iztēle, maigi sakot, samaitāta, vai ne? - Springfīlds ieturēja pauzi. - Tas jau vairāk būtu jūsu dārziņš…

-    Laikam gan… Ja tas vispār ir dārziņš, tad manējais.

-    Es zinu, ka jūs agrāk esat ar šādām lietām saskāries. Jums nepatika mans vakardienas jautājums par Lekteru, bet man ar jums par to ir jārunā.

-    Labi.

-    Viņš pavisam, ja nemaldos, nogalināja deviņus cilvēkus?

-    Deviņus, par kuriem mēs zinām. Vēl divi nenomira.

-    Kur viņi tagad ir?

-      Viens ir pie elpināšanas sistēmas kādā Baltimoras slimnīcā. Otrs - privātā nervu klīnikā Denvcrā.

-    Kas viņu mudināja to darīt? Kāds ir viņa ārprāts?

Greiems paskatījās pa automobiļa logu cilvēkos uz ietves. Viņa balss skanēja bezkaislīgi, it kā viņš diktētu vēstuli.

-      Viņš to darīja, tāpēc ka viņam patika to darīt. Joprojām patīk. Doktors Lekters nav traks nevienā no mums pazīstamajām trakuma izpausmēm. Viņš pastrādāja dažus pretīgus noziegumus, tāpēc ka guva no tā prieku. Taču, ja vēlas, viņš spēj dzīvot pilnīgi normāli.

-    Kā to sauc psihologi? Kas viņam īsti kaiš?

-     Psihologi apgalvo, ka viņš esot psihopāts - viņi nespēj atrast viņam citu apzīmējumu. Viņam ir dažas psihopātiem raksturīgas īpašības. Viņam nemaz nav nožēlas vai vainas izjūtas. Un viņam ir pirmā un visriebīgākā pazīme - sadisms pret dzīvniekiem kopš bērnības.

Springfīlds nokrekšķējās.

-    Taču viņam nav neviena no pārējām pazīmēm, - turpināja Greiems. - Viņš nav nepastāvīgs klaiņotājs, viņam nav bijis konfliktu ar likumu. Viņš nav sekls un nav apsēsts ar sīkumiem - atšķirībā no daudziem psihopātiem. Viņš nav neiejūtīgs. Psihologi nezina, kā viņu dēvēt. Viņa elektroen- cefalogrammās ir redzarpas dažas dīvainības, bet neko sevišķu no tām izsecināt nav izdevies.

-       Kā jūs pats viņu dēvētu? - jautāja Springfīlds. Greiems vilcinājās. - Tikai savām vajadzībām - kā jūs viņu domās raksturojat?

-     Viņš ir monstrs, kroplis. Es domāju par viņu kā par vienu no tām nožēlojamām radībām, kas laiku pa laiku piedzimst dzemdību nodaļās. Tādas radības, protams, baro un tur siltumā, bet pie sistēmām nepieslēdz, un tās nomirst. Lckteram tādas pašas vainas slēpjas galvā, bet viņš izskatās normāli, un neviens to nevarēja zināt.

-    Nodaļu vadītāju asociācijā man ir daži draugi no Bal- timoras. Es jautāju viņiem, kā jūs tikāt uz pēdām Lekteram. Viņi teica, ka nezinot. Kā jūs to izdarījāt? Kāda bija pirmā pazīme, kas bija pirmais, ko jūs sajutāt?

-     Tā bija sagadīšanās, - atbildēja Greiems. - Sestais upuris bija nogalināts savā darbnīcā. Tur bija kokapstrādes instrumenti, un turpat glabājās arī medību piederumi. Viņš bija piesiets pie sienas dēļa, kur uz āķiem karājās darbarīki, un galīgi saplosīts - griezts un durts, viņā bija sašautas bultas. Brūces man kaut ko atgādināja. Bet es nevarēju iedomāties, kas tas ir.

Un tad jūs bijāt spiests pievērsties nākamajiem…

-     Jā. Lekters bija iededzies - nākamos trīs viņš nogalināja deviņu dienu laikā. Taču šim sestajam bija uz ciskas divas vecas rētas. Patologanatoms sazinājās ar vietējo slimnīcu un atklāja, ka pirms pieciem gadiem viņš medījis ar loku un nokritis no koka un bulta izdūrusies viņam cauri kājai. Ārstējošais ārsts bija slimnīcas ķirurgs, bet pirmo palīdzību viņam sniedzis Lekters - viņš dežurējis uzņemšanas nodaļā, viņa vārds bija reģistrā. Pēc šā negadījuma bija pagājis ilgs laiks, bet es nodomāju, ka Lekters varētu atcerēties, ja viņam būtu licies, ka aiz bultas brūces slēpjas kas nelāgs, un tāpēc devos pie viņa. Mēs tolaik ķerstījāmies pēc jebkāda pavediena. Viņš bija praktizējošs psihiatrs. Viņam bija jauks kabinets un kantoris. Ar senlietām. Viņš teica, ka necik daudz par bultas brūci neatceroties. Ievainoto atvedis viens no viņa medību biedriem, un viss. Tomēr kaut kas man nedeva mieru. Vai nu tas bija kaut kas Lektera teiktajā, vai kaut kas viņa kantorī. Pārrunāju to ar Krofordu. Mēs pārbaudījām kartotēku, bet nekādu ziņu par Lekteru nebija. Es gribēju pabūt viņa kantorī viens pats, bet mēs nevarējām dabūt orderi, jo mums nebija nekāda taustāma iegansta. Tad nu es devos pie viņa runāties vēlreiz… Tā bija svētdiena, viņš pieņēma pacientus arī svētdienās. Māja bija tukša, tikai pāris cilvēku uzgaidāmajā telpā. Man viņš nelika gaidīt. Mēs runājāmies, un viņš pieklājīgi mēģināja man palīdzēt. Es paskatījos augšup uz dažām ļoti vecām medicīnas grāmatām plauktā viņam virs galvas. Un es sapratu, ka tas ir viņš. Kad es atkal paskatījos uz viņu… Nezinu, varbūt mana seja bija pārvērtusies. Es to zināju, un viņš zināja, ka es zinu. Tomēr es joprojām nespēju saprast iemeslu. Es nepaļāvos uz sevi. Man vajadzēja to apdomāt. Kaut ko nomurmināju un izgāju no kabineta priekštelpā. Tur bija maksas telefona automāts. Es negribēju viņu satracināt, kamēr biju bez palīdzības. Jau runāju ar policijas dispečeri, kad viņš zeķēs iznāca pa dienesta durvīm man aiz muguras. Es nedzirdēju viņa tuvošanos, tikai sajutu viņa elpu, un… tad notika viss pārējais.

-    Tomēr kā jūs to zinājāt?

-    Es to beidzot aptvēru tikai pēc kādas nedēļas slimhī- cā. Tas bija "Ievainojumu vīrs" - ilustrācija, kas izmantota daudzās vecajās medicīnas grāmatās, tādās, kādas bija Lek- teram. Tajā parādīti dažādi kaujas ievainojumu veidi, visi uz viena modeļa. Es to biju redzējis patoloģiskās anatomijas kursā, ko mums mācīja Vašingtona universitātē. Sestā upura poza un ievainojumi bija ļoti līdzīgi "Ievainojumu vīram".

-Tātad "Ievainojumu vīrs"? Un nekā cita jums nebija?

-    Nu nebija. Sagadīšanās, ka biju to redzējis. Cūcene.

-    Diezgan neparasta cūcene…

-    Ja jūs man neticat, kāda sūda pēc vispār jautājat?

-    Es to nedzirdēju.

-     Lieliski… Es negribēju tā sacīt. Tomēr tā nu tas notika.

-    Labi, - noteica Springfīlds, - labi. Paldies, ka izstāstījāt. Man tādas lietas jāzina.

Pārsonsa stāstījums par vīru alejā un ziņas par suni un kaķi varbūt tiešām liecināja par slepkavas metodi: likās iespējams, ka viņš izlūkojis apkaimi, tēlodams skaitītāju kontrolieri, un jutis vajadzību izrēķināties ar upuru mājdzīvniekiem, pirms ķēries pie ģimenes.

Policijai bija jāizšķiras, vai nu publiski izziņot, vai neizzinot šos apsvērumus.

Ja iedzīvotāji apzināsies briesmu signālus un būs modri, policijai būs izredzes laikus saņemt brīdinājumu par slepkavas nākamo uzbrukumu, taču nebūt nebija izslēgts, ka arī slepkava seko preses ziņām.

Viņš Varēja mainīt savas rīcības modeli.

Policijas pārvaldē vairākums sliecās uz domām, ka vā- rie pavedieni jāpatur slepenībā, vienīgi jāsniedz īpaša informācija ASV dienvidaustrumu štatu veterinārārstiem un dzīvnieku patversmēm, aicinot nekavējoties ziņot par dzīvnieku kropļojumiem.

Tādējādi sabiedrībai netiktu dots ļoti svarīgs brīdinājums. Tas bija morāles jautājums, un policija bija neveiklā situācijā. Tā konsultējās ar doktoru Alanu Blūmu Čikāgā. Blūms sacīja, ka slepkava, ja būs izlasījis avīzē brīdinājumu, droši vien mainīs māju izlūkošanas metodi. Doktors Blūms šaubījās, vai slepkava spēs atturēties no uzbrukuma mājdzīvniekiem, lai arī kāds būtu risks. Psihiatrs brīdināja policistus: viņiem nekādā ziņā nevajadzētu rēķināties ar to, ka viņu rīcībā ir veselas divdesmit piecas dienas - tik, cik atlicis līdz nākamajam pilnmēnesim divdesmit piektajā augustā.

Trīsdesmit pirmā jūlija rītā trīs stundas pēc tam, kad Pārsonss bija sniedzis liecību, telefonkonferencē starp Birmingemas un Atlantas policiju un Krofordu Vašingtonā tika pieņemts lēmums: nekavējoties izsūtīt slepenu biļetenu veterinārārstiem, trīs dienas apsekot apkārtni, izmantojot mākslinieka skici, un pēc tam sniegt šo informāciju masu saziņas līdzekļiem.

Visas šīs trīs dienas Greiems un Atlantas izmeklētāji deldēja ietves, rādīdami skici Līdsu nama tuvākās apkaimes ļaudīm. Attēlā bija tikai aptuvenas sejas iezīmes, tomēr viņi cerēja atrast kādu, kurš tās varētu papildināt.

Greiemam izsniegtās skices kopijai malas jau metās mīkstas no viņa sasvīdušajām rokām. Daudzu māju iemītnieki ar aizdomām taisīja vaļā durvis vai neatvēra tās vispār. Naktīs viņš gulēja savā viesnīcas numurā, iepūderējis karstuma izsutumus, un viņa apziņa meta lokus ap risināmo mīklu, it kā tā būtu hologramma. Viņš mēģināja notvert sajūtu, idejas priekšvēstnesi. Tā nedevās rokā.

Tikmēr četri Atlantas iedzīvotāji tika ievainoti un viens gāja bojā, ģimenes galvam šaujot uz saviem piederīgajiem, kad tie vēlu nāca mājās. Vairākkārt auga patruļu izsaukumu skaits, un policijas štābā ienākošo dokumentu kastēs krājās nekam nederīgi iedzīvotāju ziņojumi. Izmisums izplatījās kā gripas epidēmija.

Trešās dienas vakarā no Vašingtonas atgriezās Krofords un iegriezās pie Greiema, kas tobrīd vilka nost savas pie- svīdušās zeķes.

-    Smags darbiņš?

-     Paņem pats rit skici un mēģini pastaigāt, - atrūca Greiems.

-     Nekā nebija, tas viss jau šovakar būs ziņās. Vai staigāji visu dienu?

-    Nevaru taču braukt viņu pagalmos ar auto…

-     Es neticēju, ka tām aptaujām būs kādi rezultāti, - sacīja Krofords.

-    Ko tad, pie velna, tu gribēji, lai es daru?

-     Visu, kas tavos spēkos. - Krofords cēlās uz iešanu. - Man tāda staigāšana ir bijusi kā narkotika, sevišķi pēc tam, kad atmetu dzeršanu. Gan jau tev arī.

Greiems bija nikns. Krofordam, protams, bija taisnība.

Greiems bija dzimis gumijas stiepējs un pats to apzinājās. Skolas gados viņš to bija kompensējis ar tempu pēdējā brīdī. Tagad vairs tā nevarēja.

Bija kaut kas tāds, ko vajadzēja izdarīt, un viņam jau vairākas dienas tas bija prātā. Viņš varēja gaidīt, līdz uz šo soli pēdējās dienās pirms pilnmēness viņu dzīs izmisums. Un viņš varēja to spert tagad, kamēr no tā vēl bija kāds labums.

Viņam vajadzēja zināt kāda cilvēka viedokli. Lai kāds paskatās uz to visu no ļoti dīvaina redzes leņķa; no tāda leņķa, kādā viņš atkal ir spiests iejusties pēc siltajiem, mierīgajiem Floridas gadiem.

Pamatojumi klakstēja kā amerikāņu kalniņa mehānisms pirms lielā lejuplaidiena, un, kad vagoniņi bija pašā augšā, Greiems, neapzinādamies, ka tobrīd saķēris vēderu, skaļi sacīja:

-    Man jāsatiek Lekters.

7. nodala

Doktors Fredizriks Čiltons, Česapīkas Valsts psihiski slimo noziedznieku slimnīcas galvenais ārsts, apgāja ap galdu un paspieda Villām Greiemam roku.

-     Doktors Blūms man vakar zvanīja, mister Greiem… Vai man būtu jāsauc jūs par doktoru Greiemu?

-     Es neesmu doktors.

-     Es ļoti priecājos par doktora Blūma zvanu, mēs jau gadiem esam pazīstami. Sēdieties!

-    Mēs esam pateicīgi par jūsu palīdzību, doktor Čilton.

-     Atklāti sakot, dažkārt es jūtos kā Lektera sekretārs, nevis uzraugs, - sacīja Čiltons. - Viņa korespondences apjoms mani kaitina. Es domāju, zināmās pētnieku aprindās ir modemi sarakstīties ar viņu - dažās psiholoģijas katedrās esmu redzējis viņa vēstules ierāmētas\ Un kādu laiku pat likās, ka viņu intervēt grib ikviens šīs jomas doktorands. Protams, ar jums un doktoru Blūmu es priecājos sadarboties.

-    Man jāsatiek Lekters, cik privātos apstākļos vien iespējams, - sacīja Greiems. - Un varbūt man vajadzēs viņu satikt vēl kādu reizi vai arī parunāt ar viņu pa telefonu.

Čiltons pamāja.

-     Sāksim ar to, ka doktoram Lekteram būs jāpaliek savā kamerā. Tur un tikai tur ir vienīgā vieta, kur viņš uzturas bez trakokrekla. Viena viņa kameras siena ir dubultas restes ar izeju uz gaiteni. Noliksim tur krēslu un, ja vēlaties, aizslietņus. Kategoriski lūdzu nedot viņam itin neko, vienīgi papīrus bez skavām un saspraudēm, bez spirālstiep- les. Viņam nevajag arī zīmuļus vai pildspalvas. Viņam ir pašam savi flomāsteri.

-    Man varbūt vajadzēs parādīt dažus materiālus, lai ierosinātu viņu, - sacīja Greiems.

-     Varat rādīt viņam visu, ko vēlaties, ja vien tas ir no mīksta papīra. Dokumentus varat nodot viņam ar slīdošo paplāti. Nedodiet viņam neko caur restēm un nepieņemiet neko no viņa caur restēm. Papīrus atdot viņš jums var tāpat - ar paplāti. Es uz to uzstāju. Doktors Blūms un misters Krofords man apliecināja, ka jūs ievērosiet noteikumus.

-     Protams, - atteica Greiems. Viņš cēlās kājās.

-     Es saprotu, ka jūs vēlaties sākt, mister Greiem, bet man vispirms jums vēl kaut kas jāizstāsta. Tas jūs interesēs. Varbūt liekas nejēdzīgi, ka es gribu par Lekteru brīdināt pat jūs. Tomēr viņš labi prot ar savu stāju atbaiņot. Veselu gadu, kopš viņu nogādāja šeit, viņš uzvedās priekšzīmīgi un izlikās atsaucīgs pret ārstēšanas mēģinājumiem. Galu galā - tas notika iepriekšējās vadības laikā - viņa apsardze tika mazliet vājināta. Septiņdesmit sestā gada astotā jūlija pēcpusdienā viņš sūdzējās par sāpēm krūtīs. Procedūru telpā viņam tika novilkts trakokrekls, lai būtu vieglāk izdarīt kardiogrammu. Viens no viņa sanitāriem izgāja uzsmēķēt, otrs uz brīdi novērsās. Māsiņa bija ļoti veikla un spēcīga. Viņai izdevās paglābt vienu no savām acīm… Ir vēl kāds vērā ņemams apstāklis. - Čiltons izņēma no galda atvilktnes kardiogrammas lenti, izklāja uz galda un vilka pa to ar pirkstu. - Lūk, viņš guļ uz procedūru galda. Pulss septiņdesmit divi. Lūk, viņš sagrābj māsiņas galvu un pievelk sev klāt. Lūk, viņu savalda sanitārs. Starp citu, viņš nepretojās, kaut ari sanitārs izmežģīja viņam plecu. Visdīvainākais ir, redziet, kas: viņa pulss ne brīdi nepārsniedza astoņdesmit piecus sitienus minūtē. Pat tad, kad viņš izrāva māsiņai mēli.

Greiema sejā Čiltons neredzēja nekādas emocijas. Čil- tons atzvēlās krēslā un saņēma pirkstus zem zoda. Viņa rokas bija sausas un gludas.

-   Ziniet, kad Lekters tika notverts, mēs nodomājām, ka tagad būs unikāla iespēja izpētīt īstu psihopātu, - sacīja Čiltons. - Reti gadās kādu dabūt rokā dzīvu. Lekteram ir ļoti skaidra, precīza uztvere; viņš ir psihiatrijas speciālists… un viņš ir daudzkārtējs slepkava. Šķita, ka viņš vēlas sadarboties, un mēs cerējām, ka viņš būs sava veida atslēga uz šāda veida novirzes skaidrojumu. Mēs domājām, ka būsim kā Boumonts, kurš pētīja gremošanu pa caurumu Senmartēna vēderā. [5] tomēr izrādījies, ka tagad mēs viņu nesaprotam ne druskas labāk kā tai dienā, kad viņu pie mums atveda. Vai jums ar Lekteru kādreiz ir bijušas ilgākas sarunas?

-    Nē. Es viņu satiku tikai toreiz, kad… Es viņu redzēju galvenokārt tiesā. Un doktors Blūms rādīja man viņa rakstus žurnālos, - sacīja Greiems.

-    Viņš gan jūs labi pazīst. Viņš ir daudz pārjums domājis.

-    Jums ir bijuši vairāki seansi ar viņu?

-    Jā. Divpadsmit. Viņam nevar tikt klāt. Pārāk gudrs, lai kaut ko varētu noteikt ar testiem. Ar viņu ir mēģinājuši runāt Edvardss, Fabrē, pat doktors Blūms. Man ir viņu piezīmes, bet arī viņiem Lekters ir palicis mīkla. Proti, nav iespējams pateikt, ko viņš noklusē un vai viņš saprot vairāk, nekā saka. Jā, un kopš ievietošanas šeit viņš ir sarakstījis vairākus lieliskus rakstus "Amerikas Psihiatrijas Žurnālam" un "Ģenerālarhīvam". Taču tie visi ir par tādām problēmām, kādu viņam pašam nav. Es domāju, viņš baidās - ja mēs viņu "atrisināsim", tad neviens par viņu vairs neinteresēsies un viņš paliks kādā nomaļā palātā līdz mūža galam.

Čiltons ieturēja pauzi. Viņš bija ievingrinājies lietot savu perifero redzi, lai vērotu sarunas biedru. Čiltons domāja, ka vēro Greiemu, viņam nezinot.

-    Šeit visi ir vienisprātis, ka vienīgais cilvēks, kurš pierādījis jebkādu reālu Hanibala Lektera izpratni, esat jūs, mister Greiem. Vai jūs varat man kaut ko par viņu pastāstīt?

-Nē.

-     Dažus mūsu darbiniekus interesē, vai tad, kad redzējāt doktora Lektera slepkavības un, kā saka, stilu, jūs kaut cik spējāt rekonstruēt viņa iedomas? Un vai tas jums palīdzēja viņu atrast? - Greiems neatbildēja. - Mums ir nožēlojami maz šāda veida materiālu. Viens pētījums ir bijis "Psihopatoloģijas Žurnālā". Varbūt jums nebūtu nekas pretī parunāties ar mūsu speciālistiem… nē, nē, ne šajā braucienā! Par to doktors Blūms mani ļoti stingri piekodināja. Lai mēs liktu jūs mierā. Varbūt nākamreiz…

Doktors Čiltons bija pieredzējis ne mazumu naidīguma. Arī patlaban viņš to juta.

Greiems piecēlās.

-    Paldies, doktor. Tagad es gribu redzēt Lekteru.

Aiz Greiema muguras aizvērās Maksimālās drošības nodaļas tērauda durvis. Viņš dzirdēja aizslīdam bultu.

Greiems zināja, ka no rītiem Lekters mēdz ilgi gulēt. Viņš pavērās gaitenī. No šejienes viņš nevarēja ieskatīties Lektera kamerā, tomēr redzēja, ka apgaismojums tajā ir minimāls.

Greiems gribēja redzēt doktoru Lekteru miegā. Viņam vajadzēja laiku, lai saņemtos. Ja viņš jutīs savās domās ie- zogamies Lektera ārprātu, viņam tas būs jāaptur - ātri, kā kaitīgu vielu noplūde.

Lai maskētu savu soļu troksni, viņš sekoja sanitāram, kas stūma gultas veļas ratiņus. Doktoram Lekteram bija grūti pielavīties.

Greiems apstājās pa gabaliņu. Tērauda restes bija visā kameras priekšējās sienas platumā. Aiz restēm, tālāk, nekā roka spēja sniegt, bija novilkts stingrs neilona tīkls - no grīdas līdz griestiem, no sienas līdz sienai. Cauri šai barjerai Greiems redzēja pie grīdas pieskrūvētu galdu un krēslu. Galds bija apkrauts ar grāmatām mīkstos vākos un vēstulēm. Viņš piegāja pie restēm, uzlika uz tām rokas, tad atrāva tās.

Doktors Hanibals Lekters aizmidzis gulēja uz savas lāvas, galva uz spilvena pie sienas. Viņam uz krūtīm bija atvērta Aleksandra Dimā "Lielā kulinārijas enciklopēdija".

Kad Greiems bija skatījies caur restēm tikai kādas piecas sekundes, Lekters atvēra acis un sacīja:

-    Jūs lietojat to pašu drausmīgo skūšanās losjonu, ko tiesas laikā.

-    Man to allaž dāvina Ziemassvētkos.

Doktoram Lekteram bija tumši sarkanbrūnas acis, un gaisma tajās atspīdēja kā sīki, sarkani punktiņi. Greiems juta, kā viņam uz skausta matiņi saslienas stāvus. Viņš pielika tur roku.

-    Ziemassvētkos, jā… - noteica Lekters. - Vai saņēmāt manu kartīti?

-    Saņēmu. Paldies.

Doktora Lektera Ziemassvētku kartīte bija pārsūtīta Greiemam no FIB krimināllaboratorijas Vašingtonā. Viņš bija iznesis to pagalmā, sadedzinājis un nomazgājis rokas, lai nepieskartos ar tādām Mollijai.

Lekters piecēlās un aizgāja pie galda. Viņš bija vingrs neliela auguma cilvēks. Ļoti labā formā.

-    Kāpēc gan jūs neapsēžaties, Vili? Man liekas, daži saliekami krēsli ir sienas skapī tepat aiz stūra. Tā vismaz izklausās, kad tos nes šurp.

-    Sanitārs tūlīt vienu atnesīs.

Kamēr Greiems nebija apsēdies, arī Lekters stāvēja kājās.

-    Un kā klājas detektīvam Stjuartam? - viņš jautāja.

-    Stjuartam klājas labi. - Detektīvs Stjuarts bija aizgājis no darba tiesību aizsardzības iestādēs pēc tam, kad bija ieraudzījis doktora Lektera pagrabu. Tagad viņš strādāja par viesnīcas pārvaldnieku. Greiems negribēja to pieminēt. Viņam nelikās, ka Stjuartu sajūsminātu iespēja saņemt no Lektera vēstuli.

-     Žēl gan, ka psiholoģiskās problēmas viņu pievārēja. Es viņu uzskatīju par ļoti daudzsološu jauno izmeklētāju. Vai jums ir bijušas kādas problēmas, Vili?

-Nē.

-    Protams, jums nav…

Greiemam bija tāda sajūta, ka Lekters redz cauri viņa galvai līdz pat pakauša kaulam. Šķita, ka Lektera vērība kā muša apstaigā viņa smadzenes.

-     Es priecājos, ka jūs atnācāt. Pagājuši jau… cik? Trīs gadi. Visi mani apmeklētāji nāk sava darba lietās. Banāli klīniskie psihiatri un alkatīgi otrās šķiras psiholoģijas doktori no kaut kādām kaktu koledžām. Zīmuļu grauzēji, kas mēģina noturēties savās vietās ar raksteļiem žurnālos.

-    Doktors Blūms man rādīja jūsu rakstu "Klīniskās Psihiatrijas Žurnālā" par ķirurģisko atkarību.

-Un?

-    Ļoti interesanti, pat lajam.

-     Pat lajam… lajam… lajs. Interesants termins, - sacīja Lekters. - Daudz gan mūsdienās izglītotu ļaužu. Un tik daudz ekspertu, kas saņem valdības stipendijas. Un jūs sakāt, ka jūs esot lajs. Bet tieši jūs taču mani noķērāt, vai ne, Vili? Vai jūs zināt, kā jūs to izdarījāt?

-    Jūs noteikti lasījāt lietas kopiju. Tur viss ir rakstīts.

-    Nē, nav vis. Vai jūs zināt, kā jūs to izdarījāt, Vili?

-    Tas ir rakstīts lietā. Un vai tas tagad svarīgi?

-    Man tas ir svarīgi, Vili.

-    Es gribu, lai jūs man palīdzat, doktor Lekter.

-    Jā, man jau tā likās.

-    Tā ir Atlantas un Birmingemas lieta.

-Jā.

-    Jūs par to noteikti esat lasījis…

-      Es lasu avīzes. Neko nevaru 110 tām izgriezt. Man, protams, nedod šķēres. Ziniet, dažkārt mani baida, ka atņemšot arī grāmatas. Es negribētu, lai viņi iedomājas, ka man kaut kas briesmīgs padomā. - Doktors Lekters iesmējās. Viņam bija mazi, balti zobi. - Jūs gribat zināt, kā viņš izvēlas upurus, vai ne?

-     Es domāju, jums varētu būt kādi apsvērumi. Es jūs lūdzu, pasakiet man, kādi tie ir.

-    Kāpēc lai es to darītu?

Greiems bija gaidījis šo jautājumu. Sērijslepkavas apturēšana doktora Lektera skatījumā nebija pietiekams iemesls.

-        Jums daudz kā nav, - atbildēja Greiems. - Pētniecības materiālu, pat diapozitīvu. Es varu parunāt ar galveno ārstu.

-      Ar Čiltonu… Jūs noteikti satikāt viņu, kad ieradā- ties šeit. Drūmi, vai ne? Sakiet taisnību - viņš taču arī gar jūsu smadzenēm grābājās kā vidusskolnieks gar meitenes krūšturi, vai ne? Skatījās uz jums ar acs kaktiņu. To taču jūs pamanījāt? Varat neticēt, bet viņš tiešām mēģināja mani pārbaudīt ar tematiskās apercepcijas testu. Viņš tur sēdēja kā Češīras kaķis un gaidīja, kad parādīsies Mfl3, ha!… Piedodiet, man aizmirsās, ka jūs neesat no svaidītajiem. Tā ir bildīte ar sievieti gultā un vīrieti priekšplānā. Tapa gaidīts, ka es izvairīšos no seksuālas interpretācijas. I -s smējos. Viņš sapūtās un klāstīja visiem, ka es esot izsprucis no cietuma ar Gansera sindromu, - lai nu paliek, tas ir garlaicīgi.

-    Jūs varētu gūt pieeju Mediķu asociācijas diapozitīvu bibliotēkai.

-    Es nedomāju, ka jūs man dabūsiet to, ko vēlos.

-    Pārliecinieties par to.

-    Man tāpat pilnīgi pietiek, ko lasīt.

-   Jums rastos iespēja ieskatīties šīs lietas materiālos. Un ir vēl otrs iemesls.

-     Kāds?

-     Man likās, jums būtu interesanti noskaidrot, vai jūs esat gudrāks par to cilvēku, kuru es meklēju.

-     Tātad jūs acīmredzot domājat, ka esat gudrāks par mani, jo jūs taču mani noķērāt.

-    Nē. Es zinu, ka neesmu gudrāks pārjums.

-    Tad kā jūs mani noķērāt, Vili?

-    Jums bija trūkumi.

-     Kādi trūkumi?

-     Kaislība. Un jūs esat traks.

-    Jūs esat pamatīgi iededzis, Vili. - Greiems neatbildēja. - Jūsu delnas ir raupjas. Tās vairs neizskatās pēc policista rokām. Un skūšanās losjons ir tāds, ko varētu izvēlēties bērns. Tam ir kuģītis uz etiķetes, vai ne? - Doktors Lekters reti turēja galvu taisni. Uzdodams jautājumu, viņš to piešķieba, it kā urbtu sarunas biedram sejā ziņkārības viļķi. Pēc klusuma brīža Lekters turpināja: - Jūs taču nedomājat, ka varēsiet pierunāt mani, apelējot pie manas intelektuālās godkārības…

-    Es nedomāju, ka pierunāšu jūs. Jūs vai nu to darīsiet, vai nedarīsiet. Tik un tā ar lietu jau strādā arī doktors Blūms, un viņš ir vis…

-    Vai jums ir tie materiāli līdzi?

-Jā.

-    Arī fotogrāfijas?

-Jā.

-    Iedodiet man tās paskatīties, un es padomāšu.

-Nē.

-    Vai jums rādās sapņi, Vili?

-    Ardievu, doktor Lekter!

-    Jūs man vēl neesat piedraudējis atņemt grāmatas.

Greiems gāja prom.

-    Labi, dodiet man šurp to lietu. Es jums pateikšu, ko par to domāju.

Mapi ar atlasītajiem materiāliem Greiems spiešus iespieda slīdošajā paplātē. Lekters izvilka to savā pusē.

-    Virspusē ir kopsavilkums. Varat izlasīt to tūlīt, - teica Greiems.

-     Vai jūs neiebilstu, ja es to darītu vienatnē? Dodiet man vienu stundu laika.

Greiems gaidīja drūmā atpūtas telpā, sēdēdams uz veca dīvāna ar sintētisku pārklāju. Sanitāri nāca dzert kafiju.

Viņš ar tiem nerunāja. Viņš skatījās uz priekšmetiem telpā un bija atvieglots, ka spēj tos fokusēt savā skatienā. Divreiz viņam vajadzēja iet uz tualeti. Viņš juta stingumu.

Sargs ielaida viņu atpakaļ maksimālās drošības zonā.

Lekters aizdomājies sēdēja pie galda. Greiems zināja, ka lielāko daļu šīs stundas Lekters pavadījis, skatīdamies fotogrāfijas.

-    Viņš ir ļoti kautrīgs puisis, Vili. Mīļuprāt viņu satiktu… Vai esat apsvēris iespēju, ka viņš varētu būt nenormāls? Vai arī iedomājies, ka ir nenormāls?

-    Spoguļi…

-     Jā. Jūs jau ievērojāt, ka viņš sasitis visus spoguļus mājā - nejau tikai tādēļ, lai dabūtu lauskas. Un lauskas viņš spraudis līķos ne jau tikai kropļošanas dēļ. Lauskas ievietotas tā, lai viņš varētu tajās spoguļoties. Viņu acīs - misis Džeikobsas un… Kāds bija otrs uzvārds?

-    Misis Līdsa.

-Jā.

-    Interesanti, - bilda Greiems.

-    Nav interesanti. To jūs pats jau bijāt iedomājies.

-    Biju apsvēris tādu iespēju.

-     Jūs šeit ieradāties, lai paskatītos uz mani. Atkal sajustu veco smaržu, vai ne? Kāpēc gan jūs vienkārši ncpa- ostāt pats sevi?

-    Es gribu zināt jūsu viedokli.

-    Man patlaban nav viedokļa.

-    Kad jums tas būs, es labprāt to uzklausītu.

-    Vai es varu paturēt šo mapi?

-    Es neesmu vēl izlēmis, - sacīja Greiems.

-    Kāpēc te nav teritorijas apraksta? Te ir mājas priekš- skati, telpu plāns, to telpu skices, kur mira cilvēki, bet par teritoriju nekā. Kādi bija pagalmi?

-    Pagalmi lieli, ar žogiem, vietām ar dzīvžogiem. Kāpēc to jautājat?

-    Tāpēc, manu dārgo Vili, ka šim svētceļniekam ir īpašas attiecības ar mēnesi, viņam varētu sagribēties iziet ārā un paskatīties uz to. Saprotiet - kamēr vēl nav notīrījies. Vai jūs esat redzējis asinis mēnessgaismā, Vili? Tās izskatās gandrīz melnas, tomēr saglabā savu īpašo spīdumu. Ja cilvēks ir, teiksim, kails, tad šādai nodarbei zem klajas debess ir vēlama vienatne. Jābūt taču smalkjūtīgam pret kaimiņiem, mmm?

-     Jūs domājat, ka pagalms varētu būt viens no faktoriem, pēc kuriem viņš izraugās upurus?

-     Jā gan. Un būs, protams, vēl citi upuri. Ļaujiet man paturēt šos materiālus, Vili. Es tos izpētīšu. Kad jums būs jauni materiāli, es gribētu redzēt arī tos. Jūs varat man piezvanīt. Tajās retajās reizēs, kad zvana mans advokāts, man atnes telefonu. Mani ar viņu savieno caur selektoru, un visi, protams, noklausās. Varbūt jūs man iedotu savu mājas numuru?

-Nē.

-    Vai jūs zināt, kāpēc mani noķērāt, Vili?

-    Uz redzēšanos, doktor Lekter! Ziņas man varat atstāt, zvanot uz numuru, kas uzrakstīts uz mapes. - Greiems gāja projām.

-    Vai jūs zināt, kāpēc mani noķērāt?

Greiems jau bija ārpus Lektera redzesloka un pielika soli, ejot uz attālajām nodaļas durvīm.

-     Jūs mani noķērāt tāpēc, ka mēs esam ļoti līdzīgi\ - Tie bija pēdējie vārdi, ko Greiems dzirdēja, pirms aiz viņa aizvērās tērauda durvis.

Viss viņā bija stings, viņš juta vienīgi bailes pazaudēt pat šo stingumu. Viņš gāja, nodūris galvu, ne ar vienu nerunādams un dzirdēdams asiņu dunu ausīs gluži kā milzīgu spārnu vēzienus. Ceļš līdz durvīm jau likās ļoti īss. Šī taču bija viena ēka, no ārpasaules Lekteru šķīra tikai piecas durvis. Viņam bija nejēdzīga sajūta, it kā Lekters būtu iznācis viņam līdzi. Ticis laukā, viņš apstājās un paskatījās visapkārt, pārliecinādamies, ka ir viens.

No automašīnas ielas otrā pusē, atbalstot garo objektīvu pret loga malu, Fredijam Loundsam izdevās izdarīt skaidru Greiema profila uzņēmumu pret akmenī cirstajiem vārdiem "Česapīkas Valsts psihiski slimo noziedznieku slimnīca".

Pēc tam avīzei "The National Tattler" izdevās fotogrāfiju apgraizīt tā, lai avīzē būtu redzama tikai Greiema seja un vārdi "psihiski slimo".

8. nodala

Kad Greiems bija aizgājis, doktors I lanibals Lekters gulēja uz lāvas; apgaismojums viņa kamerā bija samazināts. Pagāja dažas stundas.

Kādu laiku viņš apcerēja faktūras: spilvendrānas audumu pie rokām, ko viņš bija saņēmis aiz galvas, pats savu smalko ādu aiz ausīm.

Tad viņš ļāva prātam parotaļāties ar smaržām. Dažas bija reālas, dažas nebija. Tīrījuši izlietnes ar "Clorox", sēkla. Viņpus gaiteņa kaut kam uzlej aso mērci; haki, stīvs no veciem sviedriem. Greiems nedod mājas telefona numuru; rūgti zaļa nopļautu sīkdadžu un vībotņu smarža.

Lekters piecēlās sēdus. Tas cilvēks bija visai smalkjūtīgs. Viņa domām bija silta misiņa smarža, gluži kā pulkstenim.

Lekters samirkšķināja acis, pacēla uzacis. Viņš pagrieza spuldzes gaišāk un uzrakstīja zīmīti Čiltonam ar lūgumu pēc telefona, lai piezvanītu advokātam.

Lekteram bija likumīgas tiesības vienatnē runāt ar savu advokātu, un viņš agrāk nebija tās citādi izmantojis. Tā kā Čiltons nemūžam neļautu viņam iet pie telefona, aparātu pienesa viņam klāt.

To izdarīja divi sargi, atritinādami garu vadu no rozetes pie sava galda. Vienam no sargiem bija atslēgas, otrs turēja rokā asaru gāzes baloniņu.

-    Doktor Lekter, aizejiet uz kameras pretējo galu un nostājieties ar seju pret sienu! Ja pagriezīsieties vai tuvosieties restēm, iekams nebūsiet dzirdējis aizkrītam atslēgu, jūs dabūsiet sejā asaru gāzi. Skaidrs?

-    Jā, protams, - atteica Lekters. - Liels paldies jums, ka atnesāt telefonu.

Lai uzgrieztu numuru, viņam vajadzēja sniegties cauri neilona tīklam. Čikāgas izziņu dienestā viņš dabūja Čikāgas universitātes Psihiatrijas katedras un doktora Alana Blū- ma biroja telefona numurus. Viņš piezvanīja uz Psihiatrijas katedru.

Es mēģinu sazvanīt doktoru Alanu Blūmu.

-    Neesmu pārliecināta, ka viņš šodien ir, bet es jūs savienošu.

-     Vienu mirklīti, man vajadzētu zināt viņa sekretāres vārdu, bet es to diemžēl esmu piemirsis…

-    Linda Kinga. Tūdaļ.

-    Paldies.

Telefons nozvanīja astoņas reizes, līdz tika pacelts.

-    Doktora Blūma birojs.

-    Sveicināta. Vai Linda?

-    Lindas sestdienās šeit nav.

Doktors Lekters bija ar to rēķinājies.

-     Vai jūs būtu tik laipna… varbūt jūs man varat palīdzēt. Es esmu Bobs Grīrs no izdevniecības "Bleins un Ed- vardss". Doktors Blūms man lūdza, lai es aizsūtu Villām Greiemam to Overholsera grāmatu "Psihiatrs un likums", un Lindai man vajadzēja atsūtīt adresi un telefona numuru, bet viņa to nav izdarījusi…

-     Es esmu tikai aspirantu palīdze, Linda būs pirmd…

-    Man ar to grāmatu pēc kādām piecām minūtēm ir jānoķer "Federālais ekspresis", un es negribu traucēt doktoru Blūmu mājās, jo viņš lika Lindai to adresi man atsūtīt, un nebūtu labi, ja viņa tāpēc iekultos nepatikšanās. Tai turpat kaut kur jābūt, viņas galda kalendārā vai kur. Es dancošu jūsu kāzās, tikai, lūdzu, pasakiet man to adresi!

-    Viņai te nav nekāda kalendāra.

-    Varbūt alfabētiska adrešu grāmata?

-Jā.

-    Esiet tik mīļa, uzšķiriet uz burtu G!

-    Kāds bija tas uzvārds?

-    Greiems, Vilis Greiems.

-    Jā, labi, viņa mājas telefona numurs ir 305 JL5-7002.

-    Mums bija runāts, ka es to viņam sūtīšu uz māju pa pastu.

-    Te nav viņa mājas adreses.

-    Un kāda adrese ir?

-    Federālais izmeklēšanas birojs, Pensilvānijas avēnija 10, Vašingtona. Ak jā! Vēl ir pastkastīte numur 3680, Maratona, Florida.

-    Brīnišķīgi! Jūs esat eņģelis.

-    Laipni lūdzu.

Lekters sāka justies daudz labāk. Viņš nodomāja, ka pārsteigs kādreiz Greiemu ar zvanu vai, ja viņš nemācēs uzvesties, tad, atminoties vecos laikus, kādā slimnīcu apgādes firmā pasūtīs, lai aizgādā viņam uz māju kolostomijas maisiņu.

9. nodala

Septiņsimt jūdžu uz dienvidrietumiem kafejnīcā blakus Sentluisas "Gateway" filmu laboratorijai Frānsiss Dolar- haids gaidīja hamburgeru. Otro ēdienu paraugi vitrīnā bija apklāti ar plēvi. Viņš stāvēja blakus kases aparātam un malkoja kafiju no kartona krūzītes.

Kafejnīcā ienāca jauna rudmate laboratorijas virsvalkā un pievērsās saldumu automātam. Viņa vairākkārt paskatījās uz Frānsisa Dolarhaida muguru un savilka lūpas. Pēdīgi viņa piegāja vīrietim klāt un sacīja:

-    Misters D.?

Dolarhaids pagriezās. Ārpus tumšās laboratorijas telpas viņš allaž valkāja sarkanas aizsargbrilles. Pienācēja mēģināja skatīties uz vietu starp briļļu stikliem.

-     Vai tu nevarētu kopā ar mani apsēsties uz mirklīti? Es gribu tev kaut ko pateikt.

-     Ko tu man vari pateikt, Ailīn?

-    Ka man ļoti žēl. Bobs tiešām bija tikai piedzēries un, saproti, ākstījās. Viņš neko ļaunu nedomāja. Lūdzu, apsēdies! Tikai uz mirklīti, labi?

-    Labi.

Viņi apsēdās. Ailīna ņurcīja rokās salveti.

-     Viesībās visi patīkami pavadīja laiku, un mēs priecājāmies, ka tu atnāci, - viņa sacīja. - Tiešām priecājāmies, mēs bijām arī pārsteigti. Tu taču zini, kāds ir Bobs, viņš mūždien atdarina balsis - viņam vajadzētu uzstāties radio. Viņš atveidoja pāris akcentu, stāstīja anekdotes… Viņš māk runāt kā īsts melnādainais. Kad viņš atdarināja to otru balsi, viņš negribēja, lai tu jūties riebīgi. Viņš bija pārāk piedzēries, lai vispār pamanītu, kas ir klāt.

-     Viņi… rēca un tad… uzreiz nerēca… - Dolarhaidam bija grūti izrunāt svelpeni "s", tāpēc viņš centās izvairīties no attiecīgiem vārdiem, kā "visi", "smējās", "vairs".

-    Tikai tad Bobs apjēdza, ko izdarījis.

-    Tomēr viņš turpināja.

-     Es zinu… - Viņa nopūtās un piespiedās nevilcinoties pacelt acis no salvetes uz kolēģa briļļu stikliem. - Es jau viņam to pārmetu. Viņš teica, ka nav neko sliktu domājis, bet, kad iesācis, neesot varējis uzreiz beigt, jo gribējis šo joku arī pabeigt kā joku. Tu redzēji, kā viņš piesarka.

-    Viņš aicināja mani… lai izpildu ar viņu duetu.

-     Viņš apskāva tevi, aplika tev roku ap pleciem. Viņš gribēja, lai tu neņem to galvā, mister D.

-    Neņemu galvā.

-    Bobs jūtas briesmīgi.

-      Nu, negribu, lai viņš jūt… lai viņam ir nelāgi, nebūt negribu. Vari to viņam pateikt. Un te laboratorijā… pārmaiņu nav, dzīve… iet tālāk. - Dolarhaids cik varēdams pūlējās neizteikties ar vārdiem, kuros bija nīstamā skaņa. - Jē- ziņ, ja man būtu Boba apdāvinātība, jokotu nemitīgi. Vienā darbā abi… drīz viņš redzē…s, ka neņemu ļaunā.

-    Lieliski, mister D.! Tu taču zini, ka patiesībā, par spīti visiem jokiem, viņš ir jūtīgs cilvēks.

-     Kā tad. Zinu, vārīga radībiņa… - norūca Dolarhaids, un viņa balsi vēl apslāpēja roka. Sēžot viņš allaž turēja saliektu rādītājpirkstu zem deguna.

-    Kā, lūdzu?

-    Manuprāt, tu e…si ļoti noderīga viņam, Ailīn.

-     Jā, es arī tā domāju, tiešām. Viņš tagad dzer vienīgi nedēļas nogalēs. Viņš tikai tagad sāk atslābt, un viņa sieva vēl zvanās uz mūsu māju. Viņš taisa smieklīgas grimases, kamēr es ar sievu runāju, bet redzu, ka pēc tam viņš atkal ir nomākts. Sieviete redz. - Viņa papliķēja Dolarhaidam pa roku un manīja, ka no pieskāriena viņam aiz brillēm iespī- das acis. - Viss būs labi, mister D. Man prieks, ka mēs parunājāmies.

-    Man arī, Ailīn.

Dolarhaids noskatījās, kā viņa aiziet. Viņai bija sūkta skūpsta zīme pacelē. Viņš nemaldīgi apjauta, ka viņš Ailt- nai nepatīk. Īstenībā viņš nevienam nepatika.

Laboratorijas tumšā telpa bija plaša un vēsa, tajā smaržoja ķimikālijas. Frānsiss Dolarhaids pārbaudīja attīstītāju A tvertnē. Caur šo tvertni ik stundas tika izlaistas simtiem pēdu mājas kinolenšu no visas valsts. Ķimikāliju temperatūrai un svaigumam bija izšķiroša nozīme. Par to, tāpat kā par visām citām darbībām šeit, līdz lentes bija nožāvētas, atbildēja viņš. Daudzas reizes dienā viņš pacēla no tvertnes filmas paraugus un pārbaudīja kadhi pēc kadra. Tumšajā telpā valdīja klusums. Dolarhaidam nepatika, ka viņa asistenti pļāpā, un pats viņš sazinājās ar tiem lielākoties žestikulējot.

Pēc vakara maiņas beigām viņš palika tumšajā telpā viens, lai attīstītu, žāvētu un montētu pats savas lentes.

Dolarhaids atgriezās mājās apmēram desmitos vakarā. Viņš dzīvoja viens lielā namā, ko bija mantojis no vecvecākiem. Tas atradās uz ziemeļiem no Sentluisas piepilsētas Sentčārlzas Misūri upes pretējā krastā. Uz namu cauri ābeļdārzam veda grantēts celiņš. Nekoptā dārza īpašnieks dzīvoja kaut kur citur. Starp koku zaļajām lapām vīdēja ari nokaltuši zari. Tagad, jūlija beigās, šeit dvesmoja pūstošu ābolu smarža. Dienas stundās te rosījās neskaitāmas bites. Tuvākie kaimiņi dzīvoja pusjūdzi tālāk.

Pēc atgriešanās Dolarhaids vienmēr rūpīgi pārbaudīja māju; pirms dažiem gadiem te kāds neveiksmīgi bija mēģinājis ielauzties. Viņš katrā telpā ieslēdza gaismu un palūkojās visapkārt. Ciemiņam neliktos, ka viņš dzīvo viens. Skapjos joprojām karājās viņa vecvecāku drēbes, vecāsmātes matu sukas joprojām stāvēja uz kumodes, tajās joprojām bija ieķērušies viņas mati. Viņas liekie zobi joprojām stāvēja glāzē uz naktsskapīša. Ūdens gan sen izgarojis. Vecāmāte bija nomirusi pirms desmit gadiem.

(Sēru nama darbinieks bija lūdzis:

"Mister Dolarhaid, vai jūs nevarētu atnest savas vecāsmātes zobus?"

"Lieciet tik vāku virsū," viņš bija atbildējis.)

Pārliecinājies, ka mājās ir viens, Dolarhaids uzkāpa otrajā stāvā, ilgi stāvēja zem dušas strūklas un izmazgāja matus.

Viņš uzvilka kimono no sintētiska materiāla, kas atgādināja zīdu, un apgūlās savā šaurajā gultā istabā, kurā bija dzīvojis kopš bērnības. Viņa vecāsmātes matu žāvētājam bija plastmasas kupols un caurule. Viņš uzlika kupolu un, kamēr žuva mati, šķirstīja kādu jaunu modes žurnālu. Dažās fotogrāfijās nepārprotami bija jūtams naids un dzīvniecis- kums.

Viņš sāka just uzbudinājumu. Viņš pagrieza gultas lampu tā, lai gaisma kristu uz akvareļa kopiju, kura karājās pie sienas gultas kājgalī. Tas bija Viljama Bleika "Lielais Sarkanais Pūķis un saulē tērpusies sieviete".

Šis mākslas darbs bija satriecis viņu, jau skatīts pirmoreiz. Nekad agrāk viņš nebija redzējis neko, kas tik ļoti atbilstu viņa iedomu ainām. Viņam bija sajūta, ka Bleiks ieskatījies viņam ausī un tur ieraudzījis Sarkano Pūķi. Nedēļām ilgi Dolarhaids raizējās, ka domas varētu spīdēt viņam ārā no ausīm, varētu būt redzamas laboratorijas tumšajā telpā, varētu izgaismot filmas. Viņš bāza ausīs vati, tad, baidīdamies, ka kokvilnas vate var aizdegties, izmēģināja dzelzs skaidas, bet tikai savainoja ausis līdz asinīm. Pēdīgi viņš no gludināmā dēļa paliktņa izgrieza azbesta gabaliņus un sarullēja vajadzīgā lieluma aizbāžņus.

Ilgu laiku viņam bija tikai Sarkanais Pūķis. Tagad viņam bija vēl šis tas. Viņš juta erekcijas tuvošanos.

Viņš gribēja izdzīvot to lēnām, bet nu vairs nespēja nociesties.

Dolarhaids aizvilka pirmā stāva viesistabas smagās drapērijas. Uzstādīja ekrānu un projektoru. Vecaistēvs, par spīti vecāsmātes protestiem, bija viesistabā nolicis firmas "La-Z-Boy" guļamkrēslu. [6] (Vecāmāte bija uzklājusi uz pagalvja sedziņu.) Tagad Dolarhaids bija par to priecīgs. Tas bija ļoti ērts. Viņš aptina ap paroci dvieli.

Viņš izslēdza gaismu. Atgūlies tumšajā istabā, viņš varēja iztēloties, ka atrodas jebkur. Pie griestu armatūras viņš bija piestiprinājis lielisku, rotējošu gaismas mašīnu, kas meta dažādas krāsas gaismas punktiņus uz sienām, grīdas un viņa ādas. Varbūt viņš ir atlaidies kosmosa kuģa sēdeklī stikla bumbā starpzvaigžņu telpā. Pievēris acis, viņš iedomājās jūtam, kā pār viņu pārvietojas gaismas punktiņi, un iztēlojās, ka tās ir pilsētu ugunis virs un zem viņa. Nebija vairs nekādas augšas vai lejas. Gaismas mašīna iesilstot griezās arvien ātrāk, un punktiņi strāvoja pār viņu, lauzītās straumītēs plūda pār mēbelēm, krita uz sienām kā meteorītu lietus. Viņš varēja būt komēta, kas brāžas cauri Vēža miglājam.

Tikai viena vieta telpā bija aizsegta no gaismas. Pie gaismas mašīnas viņš bija pierīkojis finiera gabalu, kas meta ēnu uz ekrānu.

Kaut kad nākotnē viņš vispirms uzsmēķēs, lai pastiprinātu efektu, bet tagad, šoreiz, tas viņam nebija vajadzīgs.

Viņš ar īkšķi sev pie sāna nospieda vada slēdzi, ieslēgdams projektoru. Uz ekrāna izlēca balts taisnstūris. Pirmajos kadros bija redzamas tikai pelēcīgas švīkas un tad pelēks skotu terjers, kas saspicēja ausis un trīsēdams aizskrēja pie virtuves durvīm, grozīdams savu astes strupulīti. Pēc tam terjers skrien gar ietves malu, vienlaikus mēģinot ieķert filmētājam kājā.

Nu virtuvē ienāca misis Līdsa ar iepirkumiem. Viņa iesmējās un pieskārās saviem matiem. Viņai līdzi ienāca bērni.

Pāreja uz vāji apgaismotu ainu paša Dolarhaida guļamistabā otrajā stāvā. Viņš stāv kails pie gleznas "Lielais Sarkanais Pūķis un saulē tērpusies sieviete". Viņam uz acīm ir "kaujas brilles", proti, cieši pieguļošas plastmasas brilles, kādas iecienījuši hokeja spēlētāji. Viņam ir erckcija, kuru viņš stimulē ar roku.

Asums izplūst, kad viņš ar stilizētām kustībām tuvojas kamerai un stiepj roku, lai mainītu fokusu, un kadru piepilda viņa seja. Attēls noraustās, un pēkšņi redzams skaidrs viņa mutes tuvplāns, kroplā augšlūpa atvilkta, mēles gals izbāzts starp zobiem, kadrā joprojām arī viena kustīga acs. Tad ekrānu piepilda tikai viņa mute, kustīgas lūpas, atvilktas no smailajiem zobiem, līdz objektīvu aprij mutes tumsa.

Nākamās daļas tehniskās grūtības bija saprotamas.

Kustīgs izplūdums spilgtā kino starmeša gaismā pārvērtās par gultu, kurā spirinājās Čārlzs Līdss; misis Līdsa, aizsegdama acis, piecēlās sēdus, pavērsās pret Līdsu, uzlika viņam rokas, griezās uz gultas malu, kājas sapinās segā, mēģinot celties. Kamera parāvās pret griestiem, no kaut kā izvairoties, un tad attēls stabilizējās, misis Līdsa atkal gulēja gultā, uz viņas naktskrekla pletās tumšs traips, un Līdss ar neprātīgām acīm turēja rokas pie kakla. Ekrāns uz dažām sekundēm satumsa, līdz atskanēja montētas vietas sprak- šķītis.

Tagad kamera stāvēja stabili, uz trijkāja. Viņi visi bija miruši. Izvietoti. Divi bērni apsēdināti pie sienas ar skatu uz gultu, viens stūrī ar skatu uz kameru. Misters un misis Līdsi gultā, apsegti ar segu. Misters Līdss atsliets pret galvgali, palags aizsedz auklu viņam ap krūtīm, galva atkritusi uz sāniem.

Dolarhaids ienāca kadrā no kreisās puses, atdarinādams indiešu dejas kustības. Notriepies ar asinīm, kails, vienīgi ar brillēm uz acīm un cimdiem rokās, viņš lēkāja un locījās starp mirušajiem. No tālākās, misis Līdsas puses viņš tuvojās gultai, satvēra segas stūri un norāva to no gultas tādā pozā, it kā vēršu cīņā izpildītu cēlu triku.

Tagad, vecvecāku mājas guļamistabā to skatoties, Do- larhaidu klāja sviedri. Viņa biezā mēle nemitīgi pašāvās laukā, augšlūpas rēta bija mitra un spīdīga, un viņš, stimulēdams sevi, stenēja.

Tomēr pat šajās baudas virsotnēs viņam bija skumji redzēt, ka nākamajā fdmas ainā viņš, zaudējis visu grāciju un kustību eleganci, šņakā gluži kā cūka, dibenu neuzmanīgi pagriezis pret kameru. Nebija nekādu dramatisku paužu, nekādas ritma izjūtas, nekādas kulminācijas, tikai dzīvniecisks drudžainums.

Bet tik un tā tas bija brīnišķīgi. Skatīties šo filmu bija brīnišķīgi. Tomēr skatīšanās nebija tik brīnišķīga kā pašas darbības.

Pēc Dolarhaida gaumes, filmai bija divi būtiski trūkumi - nāves brīdī Līdsi tajā nebija redzami, un viņa paša spēle uz beigām kļuva nemākulīga. Likās, viņam zudusi visa pašcieņa. Sarkanais Pūķis tā vis nebūtu rīkojies.

Labi. Viņš vēl uzņems daudzas filmas, un, uzkrājot pieredzi, viņš cerēja panākt zināmu māksliniecisku distancētī- bu pat visintīmākajos brīžos.

Viņam jāsaņem visi spēki. Šis bija viņa mūža darbs, dižens darbs. To daudzinās paaudžu paaudzes.

Drīz būs jāturpina. Jāizraugās pārējo lomu tēlotāji. Viņš jau bija nokopējis vairākas filmas ar ģimeņu izbraukumiem Ceturtā jūlija svētkos. Vasaras beigas allaž bija rosīgs laiks filmu attīstīšanas darbnīcā, jo ļaudis nesa atvaļinājumu filmas. Pēc Pateicības dienas atkal būs uzplūdi.

Viņš katru dienu pa pastu saņēma jaunus ģimeņu pasūtījumus.

10. nodala

Lidmašīna no Vašingtonas uz Birminglmu bija pustukša. Greiems apsēdās pie loga, vietā, kur nebija blakussēdētāja.

Viņš atteicās no stjuartes piedāvātās apkaltušās sviestmaizes un uzlika uz paplātes galdiņa Džeikobsu lietas mapi. Vispirms viņš sarakstīja Džeikobsu un Līdsu lietu kopīgās iezīmes.

Abi pāri bija vēlīnos trīsdesmitos, abiem pāriem bija bērni - pa diviem puikām un pa meitenei. Edvardam Džei- kobsam bija vēl viens dēls no iepriekšējās laulības, kas ģimenes slepkavības laikā bija koledžā.

Abās lietās vecākiem bija augstākā izglītība, un abas ģimenes dzīvoja divstāvu namos patīkamās priekšpilsētās. Misis Džeikobsa un misis Līdsa^bija pievilcīgas sievietes. Vienādas bija dažas ģimeņu lietotās kredītkartes, sakrita arī vairāki viņu abonētie populārie žurnāli.

Te nu līdzība beidzās. Čārlzs Līdss bija nodokļu speciālists, bet Edvards Džeikobss - metalurģijas inženieris. Atlantas ģimene bija prezbiterieši; Džeikobsi bija katoļi. Līd- si visu mūžu bija nodzīvojuši Atlantā, toties Džeikobsi tikai pirms trim mēnešiem bija pārcēlušies uz Birmingemu no Detroitas.

Vārds "nejaušs" skanēja Greiema prātā kā piloša ūdens pakšķi. "Upuru izvēle bijusi nejauša", "Nav redzama motīva" - šādas frāzes lietoja avīžnieki, un arī detektīvi slepkavību izmeklēšanas nodaļās tos dusmās un izmisumā spļau- tin izspļāva.

Tomēr vārds "nejaušs" šeit neiederējās. Greiems zināja, ka masu slepkavas un sērijslepkavas neizvēlas savus upurus pēc nejaušības principa.

Cilvēks, kas nogalināja Džeikobsu ģimeni un Līdsus, bija ieraudzījis viņos ko tādu, kas viņu piesaistīja un mudināja to izdarīt. Varēja gadīties, ka viņš tos ļaudis labi pazina - Greiems uz to cerēja -, un varēja gadīties, ka viņš tos vispār nepazina. Tomēr Greiems bija pārliecināts, ka slepkava redzējis viņus kādu laiku pirms nogalināšanas. Viņš tos izvēlējās, tāpēc ka kaut kas viņos uzrunāja slepkavu, un sievietes šeit bija būtības saknē. Bet kas tas bija?

Noziegumos bija arī atšķirības.

Edvards Džeikobss bija nošauts, kāpjot ar lukturīti lejup pa kāpnēm - iespējams, ka viņu bija pamodinājis troksnis.

Misis Džeikobsai un viņas bērniem bija iešauts galvā, misis Līdsai vēderā. Ierocis abos gadījumos bija deviņu milimetru automātiskā pistole. Ievainojumos bija atrastas dzelzs skaidu pēdas no paštaisīta klusinātāja. Pirkstu nospiedumu uz ložu čaulītēm nebija.

Nazis bija lietots tikai pret Čārlzu Līdsu. Doktors Prinsijs uzskatīja, ka tas bijis ar plānu asmeni un ļoti ass, iespējams, zivju tīrāmais nazis.

Ielaušanās metodes arī bija atšķirīgas; Džeikobsu namā verandas durvis bija uzlauztas, bet pie Līdsiem lietots stikl- grieznis.

Birmingemas nozieguma vietas fotogrāfijās nebija redzams tāds asiņu daudzums kā pie Līdsiem, tomēr arī tur uz guļamistabas sienām divarpus pēdu augstumā bija traipi. Tātad arī Birmingemā slepkavam bijusi publika. Birmingemas policija bija meklējusi uz upuru ķermeņiem pirkstu nospiedumus, arī uz nagiem, un neko nebija atradusi. Vasaras mēnesis zem zemes apglabātajiem birmingemiešiem būs iznīcinājis tādus nospiedumus, kādu izdevās atrast uz Līdsu dēla acs.

Abās vietās atrasti vienādi blondi mati, tās pašas siekalas, tā pati sēkla.

Greiems atslēja abu smaidošo ģimeņu fotogrāfijas pret priekšējā sēdekļa atzveltni un ilgi tajās nolūkojās lidmašīnas pabaisajā mierā.

Kāpēc slepkava bija pievērsies tieši viņiem? Greiemam ļoti gribējās ticēt, ka ir kāds kopīgs faktors un ka viņš to drīz noskaidros.

Citādi viņš būs spiests apmeklēt arvien jaunas mājas un skatīties, ko viņam atstājis Zobu Rūķis.

No lidostas Greiems pa tālruni FIB Birmingemas filiālē noskaidroja ceļu un pieteica savu ierašanos vietējā policijā. Mazajā automobilī, ko viņš bija noīrējis, gaisa kondicionētāja spraugas spļāva viņam uz rokām ūdeni.

Viņa pirmā pietura bija Denisona avēnijā - Džīhana Nekustamā īpašuma birojs.

Džīhans, gara auguma plikpauris, steidzīgi nāca pāri tirkīzzilajam paklājam, lai sasveicinātos. Kad Greiems parādīja apliecību un palūdza Džeikobsu nama atslēgu, viņa smaids apdzisa.

-    Vai tur šodien būs policisti formastērpos? - viņš jautāja, kasīdams pakausi.

-    Es nezinu.

-     Kaut nu nebūtu! Man ir iespēja šajā pēcpusdienā parādīt to diviem klientiem. Tā ir jauka māja. Ļaudis, kas to ierauga, aizmirst citus piedāvājumus. Pagājušo ceturtdien^ es tur biju kopā ar vienu pāri no Minesotas, no Dulūtas; solīdi pensionāri, noilgojušies pēc dienvidu saulītes. Es jau biju tālu ticis ar viņiem - jau runājām par hipotēku -, saprotiet, tas cilvēks būtu varējis iemaksāt veselu trešdaļu! Un tad piebrauca patruļas automašīna, un šie nāca iekšā. Pensionāri jautāja, kas noticis, un, zināt ko, atbildes viņi saņēma visai izsmeļošas, šie krietnie policisti viņiem sarīkoja veselu ekskursiju - kur gulējis kurais līķis. Beigu beigās: "Paldies, Džīhan, par jūsu pūlēm!" Es mēģināju viņiem rādīt, kādi drošības pasākumi tiek ieviesti, bet viņi vairs neklausījās. Vilkās tik projām grīļīgām kājām un sēdās iekšā savā "Sedan de Ville ".

-     Vai māju ir vēlējušies apskatīt arī kādi neprecējušies vīrieši?

-     Man nav prasīts, bet mēs neesam vienīgie piedāvātāji. Tomēr - es nedomāju vis. Policija mums neļāva sākt pārkrāsošanu… pat neatceros, cik ilgi. Tikai pagājušo otrdienV pabeidzām krāsot iekštelpas. Laidām divas lateksa krāsas kārtas, vietām pat trīs. Mēs joprojām pošam ārpusi. Tā būs īsta paraugmāja.

-     Kā jūs varat to pārdot, kamēr nav nokārtoti mantošanas jautājumi?

-    Es nevaru noslēgt darījumu līdz apstiprinājumam, bet tas nenozīmē, ka es nevaru būt tam gatavs. Un cilvēki jau var ievākties uz vienošanās memoranda pamata. Man kaut kas ir jādara. Manam biznesa partnerim ir visi papīri, un kapitāla procenti taču var augt dienu un nakti, arī tad, kamēr mēs guļam.

-    Kas ir mistera Džeikobsa testamenta izpildītājs?

-     Bairons Metkalfs no firmas "Metkalfs un Bārnss". Cik ilgi jūs tur plānojat uzturēties?

-    Nezinu. Kamēr būšu beidzis.

-     Varat iemest atslēgu pastkastē. Jums nav noteikti šeit jāatgriežas.

Braucot uz Džeikobsu namu, Greiemu nomāca sāja priekšnojauta - pēdas būs zudušas. Ccjamērķis bija jaunā rajonā pie pašas pilsētas robežas. Viņš vēlreiz apstājās šosejas malā, lai ieskatītos kartē, un tikai tad atrada asfaltēto sānceļu, kur bija jānogriežas.

No Džeikobsu ģimenes nogalināšanas bija pagājis vairāk nekā mēnesis. Ko viņš, Vilis, todien darīja? Uzstādīja divus dīzeļdzinējus sešdesmit piecas pēdas garajā Ribovi- ča jahtā, māja Arjagam celtnī, lai nolaiž tos vēl puscollu zemāk. Vēlu pēcpusdienā bija atnākusi Mollija, un viņi bija trijatā sēdējuši kubrikā zem audekla nojumes puspabeigta- jā kuģī un ēduši lielās, Mollijas atnestās garneles, un dzēruši aukstu "Dos Equis" alu. Arjaga skaidroja, kā pareizi tīrāmi vēži, un zīmēja spīles zāģskaidās uz klāja. Saules stari no ūdens ņirbīgi atspīdēja apkārt planējošo kaiju spārn- apakšās.

Odens no gaisa kondicionētāja smidzinājās uz Greiema krekla, un tagad viņš bija Birmingemā, un te nebija nekādu garneļu un nekādu kaiju. Viņš brauca ar mašīnu, un pa labi pletās pļavas un koku puduri, kur ganījās kazas un zirgi, un pa kreisi bija Stounbridža, jau pasens savrupmāju rajons ar dažiem elegantiem mitekļiem un daudziem bagātnieku namiem.

Nekustamā īpašuma firmas zīmi viņš pamanīja jau no simt jardu atstatuma. Džeikobsu nams bija vienīgais ceļa labajā pusē. Gar ceļu auga pekanriekstkoki, no kuriem sabirušās čagas darīja brauktuvi lipīgu, automobiļa spārnos grabēja tur ielekušie akmentiņi. Namdaris uz pieslietām kāpnēm stiprināja pie loga restes. Kad Greiems gāja apkārt mājai, viņš pamāja ar roku.

Verandu mājas sānā apēnoja kupls ozols. Naktī ozols šajā pagalma pusē noteikti aizsedza arī laternas mesto gaismu. Tieši te bija ielauzies Zobu Rūķis, pa šīm stikla slīd- durvīm. Tagad bija'ieliktas jaunas durvis, alumīnija rāmji vēl spoži, vēl nenoņemtām ražotāja uzlīmēm. Slīddurvīm priekšā bija jaunas, kaltas dzelzs drošības durvis. Arī pagrabam bija jaunas vienlaidu tērauda durvis ar smagām atslēgām. Uz verandas akmens grīdas stāvēja kastes ar jaunu vannasistabas iekārtu.

Greiems iegāja iekšā. Kailas grīdas un sastāvējies gaiss. Tukšajā mājā atbalsojās viņa soļi.

Vannasistabu jaunie spoguļi nekad nebija atspoguļojuši Džeikobsu vai slepkavas seju. Uz katra vēl bija blāvs traips, kur noplēsta cenas zīme. Lielās guļamistabas stūrī gulēja salocīts mēbeļu pārklājs. Greiems sēdēja uz tā tik ilgi, kamēr saules stari caur kailajām rūtīm pavirzījās uz grīdas par vienu dēļa platumu.

Šeit nekā nebija. Vairs nekā.

Ja viņš būtu šeit ieradies tūlīt pēc Džeikobsu nogalināšanas, vai Līdsi vēl būtu dzīvi? To Greiems nezināja. Viņš apsvēra, cik smaga ir šīs domas nasta.

Kad viņš izgāja no mājas un atkal bija zem klajas debess, smagums neatstājās.

Greiems uzkumpis, sabāzis rokas kabatās, stāvēja pekankoka ēnā un noskatījās uz pagaro piebraucamo ceļu, kas no lielceļa veda uz Džeikobsu namu.

Kā Zobu Rūķis bija ticis līdz šim namam? Viņam vajadzēja braukt. Kur viņš atstāja mašīnu? Greiems nosprieda, ka grantētais piebraucamais ceļš būtu pārāk trokšņains pusnakts vizītei. Birmingemas policija tā nedomāja.

Viņš aizgāja līdz lielceļam. Tas bija asfaltēts, ar grāvjiem abās pusēs, cik tālu sniedza skatiens. Ja zeme būtu sakaltusi cieta, slepkava varēja Džeikobsu mājas pusē pārbraukt pāri grāvim un noslēpt automašīnu krūmos. Lielceļa otrā pusē pretī Džeikobsu piebraucamam ceļam bija tāds pats ceļš, kas veda uz Stounbridžu. Plakāts brīdināja, ka Stounbridžu apsargā privāta apsardzes firma. Sveša automašīna tur būtu pamanīta. Arī cilvēks, kas tur staigātu vēlu naktī. Doma par pieturu Stounbridžā jāatmet.

Greiems iegāja atpakaļ mājā un pārsteigts atklāja, ka telefons darbojas. Viņš piezvanīja uz meteoroloģijas dienestu un noskaidroja, ka dienā pirms Džeikobsu ģimenes noslepkavošanas nolijušas trīs collas lietus. Tātad grāvji bija pilni ar ūdeni. Zobu Rūķis nebija noslēpis savu automobili pie asfaltētā ceļa.

Zirgs aplokā, kurš bija ierīkots blakus pagalmam, nāca līdzi Greiemam, kad viņš gar balto žogu devās uz zemes gabala otru pusi. Viņš iedeva zirgam ledeni un atstāja to aploka stūrī, bet pats nogriezās gar žogu aiz saimniecības ēkām.

Viņš apstājās, kad ieraudzīja iedobi zemē, kur Džeikobsu bērni bija apglabājuši savu kaķi. Atlantas policijas pārvaldē, apspriežot noziegumu ar Springtīldu, viņš bija iztēlojies šīs ēkas baltas. Izrādījās, ka tās ir tumšzaļas.

Bērni bija ietinuši kaķi trauku dvielī un ielikuši kurpju kastē ar puķi starp ķepiņām.

Greiems atspieda roku pret žoga malu un atbalstīja pieri plaukstā.

Mīļa dzīvnieka bēres, bērnības svinīgais rituāls. Vecāki ieiet atpakaļ mājā, kaunēdamies skaitīt lūgšanu. Bērni uzlūko cits citu, apjauzdami sevī jaunas nervu stīgas, ko nežēlīgi atklājis zaudējums. Māsiņa nodur galvu, tad tā dara visi, lāpsta ir par garu arī lielākajam no viņiem. Pēc tam bērni strīdas, vai kaķis ir vai nav debesīs pie Dieva un Jēzus, un tad atkal viņi kādu laiku neklaigā.

Greiems stāvēja pie žoga, saule sildīja sprandu, un viņam kļuva pilnīgi skaidrs: Zobu Rūķis bija ne tikai nogalinājis kaķi, bet arī noskatījies, kā bērni to aprok. Viņam noteikti gribējās to redzēt, ja vien bija iespējams.

Viņš nebrauca šurp divreiz: vispirms, lai nogalinātu kaķi, un pēc tam, feju izrēķinātos ar ģimeni. Viņš atbrauca, nožmiedza kaķi An pagaidīja, lai bērni to atrod.

Nebija iespējams noteikt, kur bērni atraduši kaķi. Policijai nebija izdevies atrast nevienu, kas būtu pēcpusdienā sarunājies ar kādu no Džeikobsiem šajās aptuveni desmit stundās pirms viņu nāves.

Kā gan Zobu Rūķis bija ieradies? Un kur viņš bija gaidījis?

Aiz sētaspuses žoga līdz kokiem pletās trīsdesmit jardu plata krūmu josla cilvēka augumā. Greiems izķeksēja no bikšu aizmugurējās kabatas saņurcītu karti un izklāja pret žogu. Tajā aiz Džeikobsu zemes gabala bija redzama nepārtraukta ceturtdajjūdzi plata meža josla abos virzienos. Aiz meža, norobežojot to no dienvidiem, stiepās stigas ceļš, paralēls lielceļam, kas veda gar Džeikobsu māju.

Greiems aizbrauca no mājas atpakaļ uz šoseju, mērīdams attālumu pēc skaitītāja. Uz šosejas viņš nogriezās uz dienvidiem un no turienes kartē atrastajā stigas ceļā. Viņš atkal uzņēma mēru un lēni brauca, līdz skaitītājs rādīja, ka viņš atrodas aiz Džeikobsu mājas otrpus mežam.

Asfalts šeit beidzās pie trūcīgo daudzdzīvokļu mājām, kas bija tik jaunas, ka viņa kartē nebija atzīmētas. Viņš iebrauca autostāvvietā. Lielākā daļa mašīnu te bija vecas, nodilušām atsperēm. Divas stāvēja uz bluķīšiem.

Melnādaini puikas uz kailas zemes spēlēja basketbolu; grozs bija viens, bez tīkla. Greiems apsēdās uz motora pārsega un kādu brīdi vēroja spēli.

Viņš gribēja novilkt žaketi, bet zināja, ka viņa 44. kalibra pistole un plakanais fotoaparāts pie jostas pievērsīs uzmanību. Viņš vienmēr juta dīvainu mulsumu, kad sveši cilvēki skatījās uz viņa pistoli.

Vienā komandā spēlēja astoņi puikas kreklos. Viņu pretinieki bija vienpadsmit zēni bez krekliem. Tiesāja paši spēlētāji - pēc vienprātības principa.

Mazs pusplikais, nogrūsts zemē, cīnoties par atlēcošo bumbu, dusmīgs atstāja laukumu. Pēc brīža viņš, spēcināts ar konfekti, tomēr atgriezās un ienira burzmā.

Klaigas un bumbas būkšķi uzlaboja Greiemam omu.

Viens grozs, viena bumba. Viņu atkal satrieca atskārsme, cik daudz mantas bijis Līdsiem. Arī Džeikobsu ģimenei. Saskaņā ar Birmingemas policijas datiem laupīšanas iespēja bija izslēgta. Laivas, sporta un tūrisma piederumi, kinokameras, bises, makšķeres… Aritas abām ģimenēm bija kopīgs.

Reizē ar domām par Līdsu un Džeikobsu dzīvi atgriezās arī domas par viņu nāvi, un Greiems vairs nespēja skatīties basketbolu. Viņš dziļi ievilka elpu un devās uz tumšo mežu ceļa otrā pusē.

Malā bija pabiezi brikšņi, bet, ieejot dziļāk priedēs, Greiems nonāca brīvākā mežā, kur krita ēna, tomēr iešana pa skuju paklāju bija viegla. Gaiss bija silts un rāms. Kokos zilie sīļi skaļi izziņoja viņa ierašanos.

Lēzena nogāze veda uz izžuvušu strauta gultni, pie kuras auga dažas cipreses un bija redzamas jenotu un lauka peļu pēdas, kas bija iemītas sarkanajā mālā. Strauta gultni iezīmēja daudzas cilvēku pēdas, tostarp dažas bija atstājuši bērni. Tās visas bija iegrimušas, noapaļotām malām, jau vairākkārt salijušas.

Aiz strauta bija jākāpj kalnup jau smilšainākā zemē, kur zem priedēm auga arī papardes. Greiems iesilis gāja, līdz ieraudzīja gaismu meža otrā malā.

Starp stumbriem varēja saskatīt Džeikobsu mājas augšstāvu.

Atkal brikšņi cilvēka augumā - no mežmalas līdz Džeikobsu žogam. Greiems izlauzās tiem cauri un apstājās pie žoga, skatīdamies pagalmā.

Zobu Rūķis varēja atstāt mašīnu jaunajā rajonā un iznākt cauri mežam līdz šiem brikšņiem aiz mājas. Viņš varēja ievilināt kaķi brikšņos, nožņaugt to un tad ar ļenganu līķīti vienā rokā pielavīties atpakaļ pie žoga. Greiems domās redzēja, kā kaķis ielido pagalmā, bet nepagriežas, lai nokristu uz kājām, un dobji nobūkšķ uz muguras sētā.

Zobu Rūķis to darīja dienas laikā - naktī bērni kaķi nebūtu ne atraduši, ne bērējuši.

Un viņš gaidīja, lai redzētu, kā kaķi atrod. Vai viņš gaidīja visu dienu svelmainajos brikšņos? Caur žoga stieņiem viņš būtu no pagalma redzams. Lai saskatītu pagalmu, atkāpjoties tālāk brikšņos, viņam būtu jāpieceļas kājās tieši iepretī mājas logiem, un virsū spīdētu saule. Skaidrs, viņam bija jāiet atpakaļ uz mežu. To darīja arī Greiems.

Birmingemas policisti nebija muļķi. Viņš redzēja, kur tie bija lauzušies cauri brikšņiem, kā jau parasti pārmeklēdami tuvāko apkaimi. Taču tas notika, pirms bija atrasts kaķis. Viņi meklēja pierādījumus, kādu izkritušu priekšmetu, pēdas - nevis skatpunktu.

Viņš iegāja dažus jardus mežā aiz Džeikobsu nama un staigāja šurpu turpu plankumainajā ēnā. Vispirms viņš pakāpās augstākā vietā, no kuras bija daļēji redzams pagalms, tad meklēja gar koku saknēm.

Viņš bija meklējis ilgāk nekā stundu, kad viņam acīs iekrita atspīdumiņš no zemes. Viņš to pazaudēja, tad atkal atrada. Tā bija dzēriena bundžas attaisāmā cilpiņa, kas, daļēji paslīdējusi zem kritušām lapām, gulēja zem gobas, vienas no nedaudzajām gobām, kuras auga starp priedēm.

Viņš to pamanīja no astoņu pēdu atstatuma un apmēram piecas minūtes negāja tuvāk, bet gan pārlūkoja zemi ap koku. Viņš notupās un, tupus tuvodamies kokam, atrau- sa sānis lapas, lai neizpostītu varbūtējos nospiedumus. Viņš darbojās lēni un atbrīvoja no lapām visu stumbra apkārtni. Neviena pēda tomēr nebija iespiedusies pērnā rudens klājienā.

Netālu no alumīnija cilpiņas viņš atrada sakaltušu ābola serdi, kuru skudras bija izgrauzušas plānu, plānu. Putni bija izknābājuši sēklas. Vēl desmit minūtes viņš pētīja zemi. Pēdīgi viņš apsēdās, izstiepa nogurušās kājas un atspiedās pret stumbru.

Saules starā dejoja knišļu bariņš. Pie kādas lapas bija cieši pieķēries kāpurs.

Uz zara virs viņa galvas bija zābaka atstāts strauta māla gabaliņš.

Greiems pakāra žaketi uz cita zara un sāka uzmanīgi rāpties augšā pa koka otru pusi, aplūkodams zarus virs māla piciņas. Trīsdesmit pēdu augstumā viņš vēlreiz paskatījās gar stumbru, un, lūk, tur, simt septiņdesmit piecu jardu attālumā, bija redzams Džeikobsu nams. No šā augstuma tas izskatījās citāds, visvairāk izcēlās jumta krāsa. Ļoti skaidri varēja saskatīt pagalmu un zemi aiz saimniecības ēkām. Ar labu binokli no šāda atstatuma viegli varētu redzēt pat cilvēku sejas izteiksmes.

Greiems dzirdēja šosejas dunu, kaut kur tālumā gaudoja arī policijas automašīnas sirēna. Cikāde sāka skandināt savu vareno zāģi un pārmāca citas skaņas.

Viņam virs galvas bija resns zars tieši vajadzīgajā leņķī pret Džeikobsu māju. Viņš pievilkās, līdz varēja to redzēt, un aptvēra stumbru, lai mierīgi visu apskatītu.

Tieši pie viņa vaiga, zara un stumbra staklē, bija iesprausta bundžiņa.

- Tas man patīk… - Greiems čukstus to uzrunāja. - Ak jēziņ, kā man tas patīk… Sveika, bundžiņ!

Tomēr to varēja būt atstājis arī bērns.

Viņš pakāpās augstāk savā koka pusē. Tas bija riskanti, zari nebija spēcīgi. Tad viņš virzījās stumbram apkārt, līdz varēja paskatīties no augšas uz lielo zaru.

Tam bija izgriezts mizas gabaliņš, atsedzot spēļu kārts lieluma laukumiņu. Šā zaļganā taisnstūrīša vidū, iegrieztu baltā koksnē, Greiems ieraudzīja zīmi.

Griezums bija izpildīts rūpīgi un precīzi, ar ļoti asu nazi. Tas nebija bērna darbs.

Greiems nofotografēja zīmi, uzmanīgi noregulējis aparātu.

Redzamība no lielā zara bija laba, un tā vēl bija uzlabota: augšējam zaram bija nogriezts lejup noliecies dzinums - lai neaizsedz skatu. Šķiedras bija saspiestas un gals griezuma vietā nedaudz saplacināts.

Greiems lūkoja pēc nogrieztā zara. Ja tas gulētu zemē, viņš to būtu pamanījis. Rau, zemāko zaru zaļumā tas vīdēja brūnām, novītušām lapām.

Laboratorijai vajadzēs abas griezuma puses, lai izmērītu grieziena spēku. Tas nozīmēja, ka būs te jāatgriežas ar zāģi. Viņš vairākas reizes nofotografēja griezuma vietu, visu laiku pie sevis murminādams:

- Es domāju, ka tu nožmiedzi kaķi, iemeti to pagalmā, uzkāpi šeit un gaidīji. Es domāju, ka tu vēroji bērnus un sapņoji, graizīdams koku. Kad pienāca vakars, tu redzēji, kā viņi staigā gar gaišajiem logiem, tu redzēji, kā cita pēc citas tiek aizvilktas žalūzijas un pa vienai nodziest lampas. Vai ne? Nebija taču pārāk grūti nokāpt no šā lielā zara, ja gaismu met laterna un lec spožs mēness.

Greiemam kāpt bija visai grūti. Viņš iebāza zariņu bundžas caurumā, uzmanīgi izcēla to no stakles un taustījās lejup; vietās, kur vajadzēja turēties ar abām rokām, viņš paņēma zariņu zobos.

Atgriezies stāvvietā, Greiems atklāja, ka putekļos uz viņa mašīnas sāna kāds uzrakstījis: "Levons ir muļķis." Uzraksta augstums liecināja, ka arī rajona visjaunākie iedzīvotāji nav nekādi analfabēti.

Viņš prātoja, vai kāds bija aprakstījis ari Zobu Rūķa mašīnu.

Greiems brīdi sēdēja, lūkodamies logu rindās. Likās, to bija apmēram simt. Nebija izslēgts, ka balto svešinieku stāvvietā vēlu naktī kāds varētu atcerēties. Kaut arī bija pagājis vesels mēnesis, bija vērts pārbaudīt. Lai aptaujātu visus iedzīvotājus un izdarītu to ātri, viņam vajadzēs Birmingemas policijas palīdzību.

Viņš juta kārdinājumu aizsūtīt dzēriena bundžu pa taisno uz Vašingtonu Džimijam Praisam. Tomēr viņam vajadzēja lūgt birmingemiešiem papildspēkus. Labāk jau nodot viņiem savus atradumus. Uzklāt uz bundžas pūderi būs vienkārši. Atjaunot skābu sviedru pamaitātos nospiedumus - jau sarežģītāk. To varēs darīt Praiss arī pēc tam, kad Bir- mingemā būs veikta pirmapskate, ja tikai viņi nečamdīs skārda kārbu ar kailiem pirkstiem. Jādod vien policijai. Viņš zināja, ka FIB Dokumentu nodaļa metīsies uz griezumu kokā kā traki mangusti. Attēli būs jāizdala visiem, tas nekam nevarēs kaitēt.

No Džeikobsu nama viņš piezvanīja Birmingemas Slepkavību izmeklēšanas nodaļai. Izmeklētāji piebrauca brīdī, kad nekustamo īpašumu aģents Džīhans veda iekšā potenciālos pircējus.

11. nodala

Kad kafejnīcā ienāca Dolarhaids, Ailīna lasīja "National Tattler" rakstu "Mēsli jūsu maizē". Viņa bija ēdusi tikai lielās tunča sviestmaizes pildījumu.

Dolarhaida skatiens aiz sarkanajiem stikliem aši pārskrēja "Tattler" pirmajai lapai. Citi virsraksti bija "Elvisa slepenā mīlas ligzdiņa - ekskluzīvi foto!", "Brīnišķīgi jaunumi vēža slimniekiem!" un milzīgs tēmas pieteikums "Ilanibals Kanibāls palīdz likumsargiem: kruķi lūdz padomu Zobu Rūķa slepkavību lietās".

Viņš stāvēja pie loga un izklaidīgi maisīja kafiju, līdz dzirdēja Ailīnu pieceļamies. Viņa iegrūda vienreiz lietojamos traukus no paplātes atkritumu konteinerā, un, kad grasījās turpat iemest arī avīzi, Dolarhaids pieskārās viņai pie pleca.

-    Vai tu neiedotu man to avīzi, Ailīn?

-    Protams, mister D. Es tur lasu tikai horoskopus.

Dolarhaids atšķīra laikrakstu savā kabinetā aiz slēgtām

durvīm.

Vidus atvērumā Fredija Loundsa vārds bija pie veseliem diviem rakstiem. Lielākais bija elpu aizraujošs stāstījums

par Džeikobsu un Līdsu nogalināšanu. Tā kā policija bija skopi klāstījusi detaļas, tad Loundss tās bija bagātīgi smēlies savas iztēles apcirkņos.

Dolarhaidam tās likās banālas. Blakus sleja bija interesantāka.

Freclijs Loundss

Ar ārprātīgo ļaundari par masu slepkavībām konsultējas detektīvs, kuru viņš mēģinājis nogalināt

ČesapIka, MēRILENDA. Federālie cilvēku tvarstītāji, nonākuši strupceļā Zobu Rūķa, psihopātiskā Birmingemas un Atlantas ģimeņu slepkavas, meklēšanā, griezušies pēc palīdzības pie visbriesmīgākā monstra, kas patlaban ir ieslodzījumā.

Ar doktoru Hanibalu Lekteru, par kura neiedomājamiem noziegumiem šajās slejās tika ziņots pirms trim gadiem, šonedēļ viņa stingra režīma psihiatriskās slimnīcas palātā kamerā tikās kriminālmeklēšanas dūzis Viljams (Vilis) Greiems.

Savulaik, kad Greiems atmaskoja Lekteru, šis daudzkārtējais slepkava gandrīz nāvīgi sadūra izmeklētāju. Greiems pirms termiņa atvaļinājās, bet tagad ir atgriezies, lai vadītu Zobu Rūķa medības. Par ko runāja šie divi nāvīgie ienaidnieki? Ko Greiems mēģināja izdibināt?

"Tāds tādu atrod, " šā raksta autoram teica kāds augsts federālais ierēdnis. Ar to viņš domāja Lekteru, kuru pazīst kā Hanibalu Kanibālu un kurš vienlaikus ir psihiatrs un daudzkārtējs slepkava.

Bet varbūt viņš ar to domāja Greiemu?

"Tattler" ir uzzinājis, ka Greiems, bijušais tiesu medicīnas pasniedzējs FIB Akadēmijā Virdžīnijas štata pilsētā Kventiko, reiz četras nedēļas stacionāri ārstējis psihisku slimību…

Federālie ierēdņi atteicās komentēt, kāpēc šīs ārkārtīgi svarīgās izmeklēšanas vadība uzticēta cilvēkam, kurš kādreiz bijis psihiski nestabils.

Netiek izpausts Greiema psihisko traucējumu raksturs, tomēr kāds bijušais psihiatrijas jomas darbinieks tos dēvēja par "dziļu depresiju ".

Germons Evanss, sanitārs, kas agrāk strādājis Betesdas Kara flotes hospitālī, stāstīja, ka Greiems ievietots psihiatriskajā nodaļā drīz pēc tam, kad viņš nogalinājis Geretu Džeikobu Hobsu jeb Mine- sotas Čaksti. Greiems nošāva Hobsu 1975. gadā, pārtraukdams astoņus mēnešus ilgo šausmu laiku Mineapolisā.

Evanss paskaidroja, ka pirmajās ārstēšanās nedēļās Greiems bijis ļoti noslēgts un atteicies ēst un sarunāties.

Greiems nekad nav bijis FIB aģents. Pieredzējuši eksperti to skaidro ar Biroja stingro kadru atlasi, kuras gaitā tiek konstatēta nosliece uz psihisku nestabilitāti.

Federālie avoti ziņo, ka vispirms Greiems strādājis FIB krimināllaboratorijā un pēc tam arī noziegumu vietu izpētē īpašā izmeklētāja statusā, līdz viņam par izcilu darbu uzticēti pasniedzēja pienākumi FIB Akadēmijā.

"Tattler" ir uzzinājis, ka pirms dienesta federālajās iestādēs Greiems bijis Ņūorleānas policijas pārvaldes Slepkavību izmeklēšanas nodaļas izmeklētājs,

taču atstājis šo darbu, lai Džordža Vašingtona universitātes maģistratūrā studētu tiesu medicīnu.

Kāds Ņūorleānas izmeklētājs, kas strādājis kopā ar Greiemu, viņa gaitas komentēja šādi: "Var jau teikt, ka viņš ir atvaļinājies, tomēr federāļi jūtas labāk, zinādami, ka viņš nekur nav pazudis. Viņš ir kā draudzīga žņaudzējčūska, kas dzīvo zem mājas. Viņš varbūt bieži nerādās acīs, bet ir labi zināt, ka viņš tur ir un grauž mokasīnus. "

Doktors Lekters ir ievietots psihiatriskajā slimnīcā uz mūžu. Ja viņu jebkad atzīs par pieskaitāmu, viņam būs jāstājas tiesas priekšā par deviņām pirmās pakāpes slepkavībām.

Lektera advokāts stāsta, ka daudzkārtējais slepkava pavada laiku, rakstīdams vērtīgas publikācijas zinātniskiem žurnāliem un intensīvi sazinās ar vairākiem psihiatrijas spīdekļiem.

Dolarhaids pievērsās divām fotogrāfijām virs raksta. Vienā bija redzams Lekters, piespiests pie policijas automobiļa. Otrajā Fredijs Loundss bija nofotografējis Villu Greiemu pie Česapīkas Valsts slimnīcas. Pie katra raksta bija arī mazs paša Loundsa foto.

Dolarhaids ilgi lūkojās attēlos. Viņš lēni vilka pa tām ar rādītājpirkstu, šurpu turpu, ārkārtīgi smalki izjuzdams drukas faktūru. Pirkstgals kļuva melns no tipogrāfijas krāsas. Viņš ar mēles galu samitrināja traipu un notīrīja to ar "Kleenex" salveti. Tad viņš izgrieza otru rakstu un iebāza kabatā.

Pa ceļam no darba uz mājām Dolarhaids nopirka ātri šķīstošo tualetes papīru, no tiem, kādus lieto kuģos un tālsatiksmes autobusos, kā arī deguna inhalatoru.

Viņš jutās labi par spīti siena drudzim, kas viņu mocīja tāpat kā daudzus citus cilvēkus, kuri pārcietuši lielas rino- plastiskas operācijas un kuriem nāsīs vairs nav matiņu. Do- larhaidu bieži piemeklēja arī augšējo elpošanas ceļu infekcijas.

Kad kāda noslāpusi kravas mašīna uz desmit minūtēm aizturēja viņu uz Sentčārlzas tilta pār Misūri, viņš pacietīgi gaidīja. Melnajā furgonā bija ērti, vēsi un mierīgi. Stereo- sistēma atskaņoja Ilendeļa "Ūdens mūziku".

Viņš ritmā bungoja pirkstus uz stūres un braucīja degunu.

Viņam blakus otrā joslā divas sievietes sēdēja mašīnā ar nolaistu jumtu. Viņām kājās bija šorti, blūžu stūri sasieti virs nabas. Dolarhaids lūkojās no augšas. Sievietes izskatījās nogurušas un piemiegtām acīm garlaikotas lūkojās rietošajā saulē. Tā, kas sēdēja pasažiera pusē, bija atgāzusi galvu pret sēdekli un uzslējusi kājas uz paneļa. Neērtā poza radīja divas krunkas uz kailā vēdera. Dolarhaids redzēja sūkta skūpsta pēdu viņas ciskas iekšpusē. Sieviete pieķēra viņu skatāmies, izslējās taisni un sakrustoja kājas. Viņas sejā bija redzams gurds riebums.

Viņa kaut ko pateica otrai, kas stūrēja. Abas skatījās taisni uz priekšu. Dolarhaids zināja, ka sievietes runā par viņu. Viņam bija liels prieks par sevi, ka viņš spēja nedusmoties. Viņu vairs nebija īpaši viegli sadusmot. Viņš apzinājās, ka ir ieaudzinājis sevī pašcieņu.

Mūzika bija ļoti patīkama.

Mašīnas Dolarhaida joslā sāka kustēties. Blakus joslā tās joprojām stāvēja. Viņš ar prieku iedomājās, ka drīz būs mājās. Joprojām mūzikas ritmā bungodams pa stūri, viņš ar otru roku nolaida lejup logu.

Viņš atkraukājās un uzspļāva zaļu gļotu piku blakus mašīnā sēdošajai sievietei. Viņš trāpīja gandrīz nabā. Sievietes skaļā un spalgā lādēšanās saplūda ar Hendeļa mūziku, un viņš aizbrauca prom.

Dolarhaida lielais albums bija vismaz simt gadu vecs. Iesiets melnā ādā, ar misiņa stūriem, tas bija ļoti smags un otrā stāva slēgtajā sienas skapī stāvēja uz pamatīga, riteņo- ta galdiņa. Ieraudzījis to kādas bankrotējušas Sentluisas tipogrāfijas mantības izpārdošanā, Dolarhaids bija uzreiz sapratis, ka tam jānonāk viņa īpašumā.

Tagad, nomazgājies un ietērpies kimono, viņš atslēdza skapi un izvilka galdiņu. Kad albums bija novietots tieši zem Lielā Sarkanā Pūķa attēla, viņš iekārtojās krēslā un atšķīra to. Nāsīs ieplūda veca papīra smarža.

Pāri pirmajai lappusei lieliem burtiem stiepās viņa paša grezni izstrādātais uzraksts, vārdi no Jāņa Atklāsmes grāmatas: "Vēl cita zīme parādījās pie debesīm: redzi, Liels Pūķis, Sarkans kā Uguns…"

Pats pirmais materiāls albumā bija vienīgais, kas nebija rūpīgi iestiprināts. Starp lapām bija ielikta nodzeltējusi fotogrāfija ar Dolarhaidu bērnībā un viņa vecomāti uz liela nama pakāpieniem. Viņš ieķēries vecāsmātes svārkos. Vecāmāte, saņēmusi rokas uz krūtīm, stalti stāv.

Dolarhaids pāršķīra lapu. Viņš nepievērsa uzmanību fotogrāfijai, it kā tā tur būtu gadījusies kļūdas pēc.

Albumā bija daudz izgriezumu, agrākie par Sentluisā un Tolīdo pazudušām vecākām kundzēm. Lappuses staip izgriezumiem bija aprakstītas ar paša Dolarhaida roku - ar melnu tinti, kaligrāfiskā rokrakstā, kas bija visai līdzīgs Viljama Bleika rokrakstam.

Lappušu malās bija pielīmēti robaini galvas ādas gabaliņi, no kuriem mati stiepās kā komētu astes, kas iespiestas paša Dieva albumā.

Tālāk bija izgriezumi par Birmingemas Džeikobsu lietu kopā ar filmas spolītēm un diapozitīviem, kas bija salikti lapām pielīmētās kabatiņās.

Turpat bija raksti par Līdsiem un arī filma.

Līdz Atlantas lietai presē nebija lasāms apzīmējums Zobu Rūķis. Tas bija izsvītrots visos rakstos, kur minēts.

Tagad Dolarhaids to pašu izdarīja ar šo "Tattler" izgriezumu, pārklādams "Zobu Rūķi" ar nikniem sarkanas pildspalvas vilcieniem.

Viņš atšķīra jaunu, tīru lapu un apgrieza "Tattler" raksta nialas, gatavodamies ielīmēt. Vai Greiema bildi atstāt? Akmenī kaltie vārdi "psihiski slimo" virs Greiema galvas aizvainoja Dolarhaidu. Viņam riebās skatīties uz jebkādām ieslodzījuma vietām. Greiema sejai viņš nespēja redzēt cauri. Viņš to pagaidām nolika sānis.

Bet Lekters… Lekters. Šis nebija labs doktora attēls. Dolarhaidam bija labāks, un viņš to atnesa no skapja atvilktnes. Tas bija publicēts pēc Lektera apcietināšanas, un tajā bija redzamas viņa dziļās acis. Tomēr arī šī fotogrāfija nebija pietiekami laba. Dolarhaida apziņā Lekters līdzinājās kāda renesanses prinča tumšajam portretam. No visiem cilvēkiem vienīgi Lekteram pietiktu uztveres asuma un pieredzes, lai saprastu Dolarhaida Tapšanas slavu un dižumu.

Dolarhaids juta, ka Lekters saprot, cik būtībā ireāli ir tie cilvēki, kas mirst, lai tev šajā lietā palīdzētu, - saprot, ka viņi ir nevis miesa, bet gaisma, krāsa un gaiss, un ātras skaņas, kuras ātri beidzas, kad tu viņus pārvērt. Gluži kā pārdurot balonus ar krāsu. Viņš saprot, ka tie ir daudz svarīgāki savas pārvērtības, nevis savas dzīvības dēļ: dzīvības, pie kurām viņi lūgdamies turas.

Dolarhaids viņu kliedzienus uztvēra tāpat, kā tēlnieks uztver no slīpēta akmens krītošus putekļus.

Lekters bija spējīgs saprast, ka asinis un dvaša ir tikai elementi, kas pārvēršas, barojot viņa spožumu. Tāpat kā gaismas avots ir degšana.

Viņam gribētos satikt Lekteru, parunāt, dalīties ar viņu, līksmot par viņu kopīgo vīziju, tapt atzītam no viņa tāpat, kā Jānis Kristītājs atzina To, kas nāca pēc viņa, sēdēt uz viņa, kā Pūķis sēž uz sešsimt sešdesmit seši Bleika Atklāsmes ciklā, un nofilmēt, kā viņš mirst un mirstot saplūst ar Pūķa spēku.

Dolarhaids uzvilka jaunu gumijas cimdu pāri un aizgāja pie rakstāmgalda. Viņš atrullēja un noplēsa nopirktā tualetes papīra ārējo kārtu. Tad viņš attina septiņu gabaliņu garumu un noplēsa to.

Ar kreiso roku rūpīgi vilkdams drukātus burtus, viņš rakstīja vēstuli Lekteram.

Runa nespēj pienācīgi liecināt par cilvēka rakstītpras- mi, tā allaž ir maldinoša. Dolarhaida runas spēju traucēja reālas un iedomātas kroplības, un atšķirība starp viņa runu un rakstīšanu bija satriecoša. Tomēr viņš atklāja, ka tik un tā nespēj izteikt savas vissvarīgākās jūtas.

Viņam gribējās saņemt kādu ziņu no Lektera. Viņam vajadzēja būt personiskā kontaktā ar doktoru, lai varētu pavēstīt viņam īsteni svarīgo.

Kā lai to izdara? Viņš sameklēja atvilktnē visus Lektera izgriezumus un atkal pārlasīja tos.

Tad viņam ienāca prātā vienkāršs saziņas veids, un viņš rakstīja tālāk.

Pārlasot vēstule šķita pārāk pieticīga un bikla. Viņš to bija parakstījis: "Dedzīgs pielūdzējs."

Vairākas minūtes viņš apcerēja šo parakstu.

"Dedzīgs pielūdzējs", nudien. Viņš nedaudz, bet valdonīgi izslēja zodu.

Iebāzis mutē cimdotu īkšķi, viņš izņēma platītes un nolika tās uz dzēšlapas.

Augšējā bija neparasta. Zobi bija normāli, taisni un balti, bet sārtā akrila augšdaļa bija baisi nelīdzena, izlieta atbilstoši viņa cieto aukslēju izciļņiem un spraugām. Platītei bija pievienots mīkstas plastmasas pagarinājums ar blīvi augšpusē, kas runājot kopā ar mīkstajām aukslējām noslēdza deguna dobumu.

Viņš paņēma no galda mazu kārbiņu. Tajā bija vēl viens lieko zobu komplekts. Aukslēju daļa bija tāda pati, tikai bez mīkstās puses. Starp līkajiem zobiem bija tumši traipi, un tie drusku oda.

Tie bija identiski vecāsmātes zobiem glāzē uz naktsska- pīša pirmajā stāvā.

Sajūtot smaku, Dolarhaida nāsis iepletās. Viņš atvēra muti mironīgā smaidā, ielika platītes un aplaizīja.

Viņš salocīja vēstuli, raudzīdamies, lai locījuma vieta būtu tieši uz paraksta, un spēcīgi iekoda tajā. Kad viņš to atlocīja, parakstu ietvēra ovāla kodiena pēdas; viņa notariālais apliecinājums, spiedogs ar vecu asiņu zīmi.

12. nodala

Pulksten piecos advokāts Bairons Metkalfs noraisīja kaklasaiti, ielēja sev mēriņu un uzcēla kājas uz galda.

-    Vai jūs tiešām nepievienosieties?

-     Citreiz. - Greiems noņēma no piedurknes dažus tur pieķērušos sīkdadžus un atvieglots baudīja kondicionētā gaisa vēsumu.

-     Es nepazinu Džeikobsu ģimeni sevišķi labi, - teica Metkalfs. - Viņi šeit dzīvoja tikai trīs mēnešus. Mēs ar sievu pāris reižu bijām pie viņiem uz kokteiļiem. Eds Džei- kobss ieradās pie manis, lai sastādītu jaunu testamentu drīz pēc tam, kad bija atsūtīts uz šejieni, un tā es ar viņu iepazinos.

-    Tomēr jūs esat viņa testamenta izpildītājs.

-    Jā. Viņa sieva bija minēta kā pirmā izpildītāja, tad es kā otrais, ja viņa būtu mirusi vai nespējīga. Edam Filadelfijā ir brālis, bet, cik es noprotu, viņiem nebija labas attiecības.

-    Jūs agrāk bijāt apgabala prokurora vietnieks.

-        Jā, no sešdesmit astotā līdz septiņdesmit otrajam gadam. Tad es kandidēju par prokuroru. Gandrīz tiku, bet neizdevās. Es par to vairs neuztraucos.

-    Kā jūs uzlūkojat to, kas šeit notika, mister Metkalf?

-     Vispirms es iedomājos Džozefu Jablonski, arodbiedrības priekšnieku…

Greiems pamāja.

-    Domāju, varbūt noziegums ar motīvu, šajā gadījumā - varu, bet nomaskēts kā ārprātīgā uzbrukums. Mēs smalki izstudējām Eda Džeikobsa dokumentus - Džerijs Estridžs no prokuratūras un es. Nekā. No Eda Džeikobsa nāves neviens neiedzīvojās nekādās bagātībās. Viņam bija liela alga un daži patenti, kas deva papildu ienākumus, bet naudu viņš tērēja gandrīz tikpat ātri, cik saņēma. Viss bija novēlēts sievai, tikai viens zemes gabals Kalifornijā bērniem un to pēctečiem. Vēl bija neliels tērējams noguldījums vecākajam dēlam. Ar to pietiks, lai samaksātu vēl par trim mācību gadiem. Tad gan viņš būs vēl tikai pirmkursnieks.

-    Nailss Džeikobss.

-    Jā. Tas puika Edam bija kā galvassāpes. Viņš dzīvoja ar savu māti Kalifornijā. Par zādzību nonāca kolonijā. Viņa māte, cik noprotu, ir drusku ķerta. Eds bija uz turieni aizbraucis. Atveda puiku šurp uz Birmingemu un iekārtoja Bārdvelas koledžā. Mēģināja turēt pie sevis mājās, bet viņš kāpa uz galvas citiem bērniem un krita visiem uz nerviem. Misis Džeikobsa kādu laiku to pacieta, bet tad Nailsam nācās pārvākties uz kopmītni.

-    Kur viņš bija?

-    Divdesmit astotā jūnija vakarā? - Metkalfs neizteiksmīgi pavērās Greiemā. - Policiju arī tas interesēja, tāpat kā mani. Viņš bija kinoteātrī un tad atgriezās kopmītnē. Tas ir pārbaudīts. Turklāt viņam ir pirmā asins grupa. Mister Greiem, man pēc pusstundas jābūt pretī sievai. Ja vēlaties, mēs varam turpināt šo sarunu rit. Ja vajadzīga mana palīdzība, būšu jūsu rīcībā.

-     Es gribētu redzēt visu Džeikobsu personiskās mantas. Dienasgrāmatas, fotogrāfijas un pārējo.

-      Tādu mantu nav daudz - gandrīz viss aizgāja bojā ugunsgrēkā viņu mājā Detroitā, pirms viņi pārvācās uz šejieni. Nekā aizdomīga - Eds pagrabā kaut ko metināja, dzirksteles ielēca krāsā, kas viņam tur glabājās, un māja nosvila rūkdama… Ir dažas privātas vēstules. Tās kopā ar dārglietām esmu noglabājis bankas seifa. Neatceros, ka būtu bijušas dienasgrāmatas. Viss pārējais ir noliktavā. Nailsam varbūt ir kādas fotogrāfijas, tomēr es šaubos. Klausieties - rīt pusdesmitos man jābūt tiesā, bet pirms tam varu ievest jūs bankā paskatīties, kas tur ir, un pēc tam jūs tur satikt.

-    Labi, - sacīja Greiems. - Vēl viena lieta. Man varētu noderēt visu dokumentu kopijas, kam ir sakars ar mantojumu: pretenzijas uz mantu, testamenta apstrīdējumi, ja tādi ir, sarakste. Visi tie papīri.

-    Atlantas prokuratūra man to jau pieprasīja. Es zinu, ka viņi to salīdzina ar Līdsu mantojuma izpildi.

-    Tomēr es gribētu kopijas arī sev.

-    Labi, dabūsiet kopijas. Bet jūs taču nedomājat, ka tā ir naudas lieta, vai ne?

-    Nē. Tikai nebeidzu cerēt, ka šejienes un Atlantas papīros kaut kur parādīsies viens un tas pats uzvārds.

-     Es arī ceru.

Bārdvelas koledžas studentu pilsētiņu veidoja četras nelielas kopmītņu ēkas, starp kurām bija piedrazots, nomīdīts pagalma taisnstūris. Kad atbrauca Greiems, tur ritēja stereo karš.

Uz pretējiem moteļu tipa balkoniem bija izlikti divi skaudu komplekti, kas sacentās decibelos. Grupa "Kiss" pret Čaikovska uvertīru "1812. gads". Slaidu loku gaisā aplieca maisiņš ar ūdeni un sašķīda desmit pēdas no Greiema kājām.

Dzīvoklī, kur viens no iemītniekiem bija Nailss Džei- kobss, Greiemam, lai tiktu cauri dzīvojamai istabai, bija jā- saliecas, lai neaizķertos aiz veļas auklas, un jākāpj pāri divritenim. Durvis uz Džeikobsa guļamistabu bija pavērtas, un no spraugas dārdēja mūzika.

Nekādas atbildes.

Greiems atgrūda durvis. Garš puisis ar pūtainu seju sēdēja gultā un sūca četras pēdas garu ūdenspīpi. Otrā gultā gulēja meitene džinsos.

Puisis spēji pagrieza seju pret Greiemu. Puisis pūlējās domāt.

-    Es meklēju Nailsu Džeikobsu.

Puisis izskatījās apstulbis. Greiems izslēdza atskaņotāju.

-    Es meklēju Nailsu Džeikobsu.

-    Tās man ir tikai astmas zāles, cilvēk. Vai jūs nekad neklauvējat?

-    Kur ir Nailss Džeikobss?

-    Vai es zinu? Kam vajag?

Greiems parādīja viņam žetonu.

-    Pamēģiniet atcerēties, krietni pamēģiniet.

-    O, velns… - noelsās meitene.

-     Kāds nosmirdējis… Paklau, cilvēk, nav vērts mani ņemt, piesēdiet, parunāsim…

-    Parunāsim par to, kur ir Džeikobss.

-    Es mēģināšu noskaidrot, - sacīja meitene.

Greiems gaidīja, kamēr viņa apjautājās pie kaimiņiem.

Visur, kur viņa iegāja, tualetē tika nolaists ūdens.

Šajā istabā bija pamaz liecību par Nailsu Džeikobsu - uz skapīša gulēja Džeikobsu ģimenes fotogrāfija. Greiems noņēma no tās glāzi ar kūstošu ledu un ar piedurkni noslaucīja mitro apli.

Meitene atgriezās.

- Paskatieties "Indīgajā čūskā", - viņa sacīja.

Bāra "Indīgā čūska" skatlogi bija aizkrāsoti ar tumšzaļu krāsu. Ārpusē atstātie braucamie veidoja jocīgu komplektu: lieli kravas automobiļi, kas bez treileriem atgādināja suņus apcirstām astēm, mazgabarīta vieglie auto, ceriņkrāsas limuzīns ar nolaistu jumtu, veci "Dodge" un "Chevrolet" ar ķēmīgi paaugstinātiem pakaļgaliem, lai radītu tiem sacīkšu automobiļu siluetu, četri "Harley-Davidson" motocikli visā spožumā.

No gaisa kondicionētāja, kas bija tieši virs durvīm, pilēja ūdens.

Greiems, vairīdamies no pilēm, iegāja iekšā.

Telpa bija pilna ar cilvēkiem, oda dezinfekcijas līdzekļi un novadējies alus. Aiz bāra letes darbojās drukns sievišķis dungriņos. Pāri sēdētāju galvām viņa pasniedza Greiemam kolas pudeli. Viņa šeit bija vienīgā sieviete.

Nailss Džeikobss, melnīgsnējs un tievs kā diegs, stāvēja pie mūzikas automāta. Viņš bāza spraugā monētas, bet pogas spieda vīrs, kurš stāvēja viņam blakus.

Džeikobss izskatījās kā nolaidies skolas puika, bet vīrs, kurš izvēlējās mūziku, tāds nebija vis.

Džeikobsa kompanjona iezīmes bija dīvains sajaukums: viņam bija puiciska seja un stiegrains, muskuļains augums. Mugurā T krekls, kājās džinsi, kas kabatu vietās izdiluši balti. Rokas vienos muskuļu mezglos, delnas lielas un neglītas. Uz kreisā apakšdelma bija profesionāls tetovējums, kas pauda: "Dzimis, lai jātos." Uz otras rokas bija vienkāršs cietuma darinājums - "Rendijs". Cietumnieka ezītis bija ataudzis nelīdzeni. Kad viņš pasniedzās līdz pogai uz apgaismotā automāta, Greiems ieraudzīja mazu, noskūtu laukumiņu uz viņa delma.

Greiems sajuta vēderā saltu stingumu.

Viņš sekoja Nailsam Džeikobsam un "Rendijam" cauri pūlim telpas dziļumā. Viņi apsēdās atsevišķā nodalījumā.

Greiems apstājās divas pēdas no galda.

-     Nails, mani sauc Vilis Greiems. Man ar tevi drusku jāparunā.

Rendijs pacēla acis un plati, neīsti uzsmaidīja. Viens no viņa priekšzobiem bija atmiris.

-    Vai es tevi pazīstu?

-    Nē. Nails, man jāparunā ar tevi.

Nailss vaicājoši pacēla vienu uzaci. Greiems prātoja, kā viņam klājies kolonijā.

-    Mums te ir privāta saruna, - sacīja Rendijs. - Tinies!

Greiems domīgi uzlūkoja viņa spēcīgos, nejēdzīgi apstrādātos delmus, plāksteri elkoņa locītavā, noskūto laukumiņu, kur Rendijs bija pārbaudījis sava naža asumu. Tipisks nažu cīņu cienītāju niķis.

Man ir bail no Rendija. Jāuzbrūk vai jāatkāpjas.

-    Tu dzirdēji? Tinies! - atkārtoja Rendijs.

Greiems atpogāja žaketi un nolika uz galda žetonu.

-     Sēdi mierīgi, Rendij. Ja tu mēģināsi celties, tev būs divas nabas.

-     Piedodiet, ser… - Tūlītēja un sirsnīga ieslodzītā nožēla.

-     Rendij, es gribu, lai tu izdari labu darbu. Gribu, lai tu pasniedzies savā kreisajā aizmugurējā kabatā. Tikai ar diviem pirkstiem. Tu tur atradīsi pieccollu nazi ar atsperi. Noliec uz galda… Paldies.

Greiems iebāza nazi kabatā. Tas likās netīrs.

-     Tā, un otrā kabatā tev ir maks. Izvelc laukā. Tu šodien pārdevi asinis, vai ne?

-    Nu un tad?

-    Nu un tad iedod man to kvīti, ko viņi tev iedeva un kas tev būs nākamreiz jāuzrāda donoru centrā. Izklāj šeit uz galda.

Rendijam bija pirmā asins grupa. Pie velna Rendiju!

-    Cik ilgi tu jau esi ārā no cietuma?

-    Trīs nedēļas.

-    Kā sauc tavu uzraudzības ierēdni?

-    Es neesmu atbrīvots pirms termiņa.

-    Diez ko neticu… - Greiems gribēja iebiedēt Rendiju. Viņš varēja aizturēt puisi par neatļauta lieluma aukstā ieroča nēsāšanu. Atrašanās vietā, kur tirgo alkoholu, bija pirmstermiņa atbrīvošanas noteikumu pārkāpums. Greiems saprata, ka ir nikns uz Rendiju, jo pats bija no viņa nobijies.

-    Rendij!

-Jā?

-    Pazūdi!

-     Es nezinu, ko lai jums stāstu. Es nepazinu savu tēvu īpaši labi, - sacīja Nailss Džeikobss, kad Greiems veda viņu atpakaļ uz kopmītni. - Viņš pameta māti, kad man bija trīs gadi, un kopš tā laika es viņu nebiju redzējis - mana māte to neciestu.

-    Taču nesen viņš pie tevis ieradās.

-Jā.

-    Kolonijā.

-    Tātad jūs to zināt.

-    Es tikai mēģinu visu precizēt. Kā tas notika?

-        Nu, kādu dienu viņš gluži vienkārši uzradās apmeklētāju telpā, sasprindzis, mēģināja lieki neskatīties apkārt - daudzi cilvēki tādu vietu uztver kā zvērudārzu. Māte man daudz ko bija par viņu teikusi, bet viņš nemaz tik slikts neizskatījās. Parasts cilvēks tizlā sporta jakā.

-    Ko viņš teica?

-     Nu, es gaidīju, ka viņš uzreiz lasīs man morāli vai arī pats jutīsies baigi vainīgs, tā vismaz parasti uzvedas apmeklētāji. Bet viņš tikai pajautāja, kā man pašam liekas - vai es varētu atkal iet skolā. Vismaz mēģināt. "Tev pašam sev ir drusku jāpalīdz. Gan es tevi skolā iekārtošu, tikai mēģini pats sev palīdzēt." Nu, tādā garā.

-    Cik ilgi pirms tavas atbrīvošanas tas notika?

-    Divas nedēļas.

Nails, vai tu kolonijā ar kādu runāji par savu ģimeni? Ar saviem kameras biedriem, kādu citu?

Nailss Džeikobss uzmeta ātru skatienu Greiemam.

-    Aha, saprotu. Nē. Par tēvu ne. Es gadiem nebiju par viņu pat domājis, kāpēc lai es par viņu runātu?

-    Un šeit? Vai tu kādreiz ņēmi kādu no draugiem līdzi uz vecāku māju?

-     Vecāka, nevis vecāku. Tā nebija mana māte.

-    Vai kāds bija pie tevis tur ciemos? Skolas biedri vai…

-    Vai asie, detektīv Greiem?

-Jā.

-Nē.

-    Ne reizi?

-    Nekad.

-     Vai viņš kādreiz minēja kādus draudus? Vai viņu kaut kas nomāca vai satrauca pēdējā mēneša, divu mēnešu laikā?

-     Pēdējo reizi, kad es viņu satiku, viņš bija uztraukts, bet tikai par manām atzīmēm. Un man bija daudz kavējumu. Viņš man nopirka divus modinātājus. Nekādus citus uztraukumus es nezinu.

-     Vai pie tevis ir kādas no viņa saņemtas personiskas lietas - vēstules, fotogrāfijas, kaut kas tamlīdzīgs?

-Nē.

-    Tev ir ģimenes fotogrāfija. Uz skapīša tavā istabā. Pie ūdenspīpes.

-    Tā nav mana pīpe. Es tādus sūdus mutē nebāžu.

-     Man vajag to fotogrāfiju. Es to likšu nokopēt un atsūtīšu tev atpaka|. Kas vēl tev ir?

Džeikobss izkratīja no paciņas cigareti un čamdījās kabatās pēc sērkociņiem.

-     Tas ir viss. Es vispār nesaprotu, kāpēc viņi man to iedeva. Mans tēvs ar sīko murmuļu varzu sajūsmināts blenž uz misis Džeikobsu. Varat paturēt. Uz mani viņš nekad nav tā skatījies.

Greiemam vajadzēja iepazīt Džeikobsu ģimeni. Jaunās pazīšanās Birmingemā neko daudz neatklāja.

Bairons Metkalfs ļāva viņam izpētīt seifa saturu. Viņš izlasīja plāno vēstuļu kaudzīti, lielākoties darījumu saraksti, un apskatīja dārglietas un galda sudrabu.

Trīs karstas dienas viņš strādāja noliktavā, kur glabājās Džeikobsu mājas mantība. Vakaros viņam palīdzēja Metkalfs. Viņi atvēra katru kasti un pārbaudīja tās saturu. Pēc policistu uzņemtajām fotogrāfijām Greiems iztēlojās, kurā vietā mājā šīs mantas atradušās.

Lielākā daļa mēbeļu bija jaunas, nopirktas par apdrošināšanas naudu, kas bija saņemta pēc Detroitas ugunsgrēka. Ģimene nebija īsti paspējusi iedzīvoties savā mājā.

Viena mēbele īpaši piesaistīja Greiema uzmanību - naktsgaldiņš, uz kura bija saglabājušās pirkstu nospiedumu pūdera pēdas. Galdiņa vidū bija pielipis zaļš vaska gabals.

Jau otro reizi viņš nosprieda, ka slepkavam patīk sveču gaisma.

Labi, ka viņš izšķīrās sadarboties ar Birmingemas laboratoriju.

Tiesa gan, no kokā atrastās skārda kārbas birmingemie- šiem un Džimijam Praisam Vašingtonā bija izdevies iegūt tikai izplūdušu degungala nospiedumu.

FIB Laboratorijas ieroču un darbarīku nodaļa ziņoja par atdalīto zaru. Tas nokniebts ar bieziem asmeņiem, seklu iegrimi; tātad ar metālknaiblēm.

Dokumentu nodaļa mizā iegriezto zīmi bija pāradresējusi uz Lengli - CIP Āzijas studiju nodaļai.

Greiems sēdēja noliktavā uz kastes un lasīja garo ziņojumu. Āzijas nodaļa pauda, ka šī zīme esot ķīniešu hieroglifs, kas nozīmē "trāpīts" vai "trāpīts tieši centrā" - teiciens, ko dažkārt lietojot azartspēlēs. Tā tiek uzskatīta par pozitīvu vai laimīgu zīmi. Āzijas pētnieki vēstīja, ka šī zīme esot arī uz viena no senas ķīniešu spēles kociņiem un tā nozīmējot Sarkano Pūķi.

13. nodala

FIB mītnē Vašingtonā Krofords runāja pa tālruni ar Greiemu, kas zvanīja no Birmingemas lidostas. Kroforda durvīs iestājās viņa sekretāre un māja ar roku.

-   Doktors Čiltons no Česapīkas slimnīcas uz līnijas divi septiņi nulle seši. Tas esot ļoti steidzami.

Krofords pamāja.

-    Pagaidi, Vili. - Viņš pārslēdza telefonu. - Krofords.

-    Labdien, mister Kroford! Te Frederiks Čiltons no…

-    Jā, doktor.

-    Man te ir vēstule, pareizāk sakot, divi vēstules gabali, un izskatās, ka tā ir no tā cilvēka, kurš Atlantā nogalināja…

-    Kā jūs to dabūjāt?

-    Hanibala Lektera kamerā. Tā bija rakstīta, iedomājieties, uz tualetes papīra, un tajā ir zobu kodiena zīme.

-     Vai jūs varat man to nolasīt, vairs neaiztiekot ar rokām?

Čiltons, pūlēdamies izklausīties mierīgs, lasīja:

Dārgo doktor Lekter!

Vēlos Jums paziņot, ka ļoti priecājos par Jūsu interesi par mani. Kad uzzināju par Jūsu plašo saraksti, iedomājos: vai uzdrīkstēties? Protams, es uzdrīkstos. Es neticu, ka Jūs viņiem pateiktu, kas esmu, pat ja zinātu. Turklāt šis konkrētais ķermenis, kuru patlaban apdzīvoju, ir pilnīgi nenozīmīgs.

Svarīgākais ir tas, ka esmu Tapšana. Es zinu, ka tikai Jūs to spējat saprast. Man ir dažas lietas, kuras es ļoti vēlētos Jums parādīt. Varbūt kādreiz, ja apstākļi atļaus. Es ceru, ka mēs varēsim sazināties…

-    Mister Kroford, te ir izplēsts caurums. Tālāk rakstīts:

Es jau gadiem esmu Jūs apbrīnojis un sakrājis daudzus preses rakstus par Jums, tā ir pilnīga kolekcija. Īstenībā es tos uzlūkoju kā necienīgas pļāpas. Tāpat kā rakstus par sevi. Viņiem patīk mētāties ar pazemojošām iesaukām, vai ne? Zobu Rūķis. Kas varētu būt nejēdzīgāk? Man būtu kauns, ka Jūs esat to lasījis, ja es nezinātu, ka esat līdzīgi cietis no preses apvainojumiem.

Izmeklētājs Greiems mani ir ieinteresējis. Visai netipisks slepenais, vai ne? Ne sevišķi glīts, bet apņēmīgs.

Jums gan vajadzēja viņu kārtīgāk pārmācīt.

Atvainojiet par šo rakstāmpapīru. Es to izvēlējos tāpēc, ka tas ļoti ātri izšķīstu, ja Jums vajadzētu to norīt.

-     Te viens gabals trūkst, mister Kroford. Vēl tikai beigas palikušas.

Ja es saņemšu no Jums ziņu, nākamreiz varētu nosūtīt kaut ko sulīgu. Tikmēr palieku Jūsu

Dedzīgs pielūdzējs.

Kad Čiltons beidza lasīt, iestājās klusums.

-    Vai jūs tur esat?

-    Jā. Vai Lekters zina, ka jums ir šī vēstule?

-     Vēl ne. Šorīt viņš tika pārvietots uz izolatoru: kamēr tiek iztīrīta viņa kamera. Apkopējs bija tīrījis izlietni un lietojis nevis kārtīgu lupatu, bet rāvis lieliem gabaliem tualetes papīru. Viņš atradis vēstuli uztītu uz rullīša un atnesa to man. Man atnes visu, ko atrod noslēptu.

-    Kur tagad ir Lekters?

-    Joprojām izolatorā.

-    Vai viņš no turienes var redzēt savu kameru vai gaiteni?

-    Jāpadomā… Nē, nevar.

-     Mirklīti uzgaidiet, doktor. - Krofords atslēdza Čilto- na līniju. Vairākas sekundes viņš neko neredzošām acīm lūkojās divās mirgojošās podziņās uz sava telefona. Krofords, cilvēku makšķernieks, vēroja, kā viņa pludiņš peld pret straumi. Viņš pieslēdzās Greiemam.

-     Vili… ir vēstule, varbūt no Zobu Rūķa, bijusi noslēpta Lektera kamerā Česapīkā. Tādā kā pielūdzēja stilā. Viņš vēlas Lektera uzmanību, interesējas par tevi, uzdod jautājumus.

-    Kādā veidā Lekters paredzējis atbildēt?

-    Nav vēl zināms. Viens gabals trūkst, citā vietā izplēsts caurums. Izskatās, ka viņi varētu sazināties, kamēr Lekters nezinātu, ka mēs zinām. Es gribu to vēstuli dabūt uz laboratoriju un arī aši pārmeklēt viņa kameru, bet tas būs riskanti. Ja Lekters ko nojautīs, kas zina, kādā veidā viņš brīdinās to izdzimteni. Mums vajag viņu saikni un mums vajag arī vēstuli.

Krofords izstāstīja Greiemam, kur patlaban ir Lekters un kā atrasta vēstule.

-     Līdz Česapīkai jau tā ir astoņdesmit jūdžu, vecīt. Es nevaru atļauties vēl tevi gaidīt. Ko tu saki?

-    Desmit līķu mēneša laikā… Mēs nedrīkstam spēlēt ilgstošu pasta spēlīti. Es saku - rīkojies.

-    Rīkošos, - atbildēja Krofords.

-    Es būšu pie tevis pēc divām stundām.

Krofords uzrunāja sekretāri.

-      Sāra, izsauc helikopteru. Man vajadzīgs tas, kurš ir gatavs lidojumam, vienalga kāds - mūsējais, policijas vai jūras kājnieku lidaparāts. Es būšu uz jumta pēc piecām minūtēm. Piezvani uz Dokumentu nodaļu un pasaki, lai uzsūta augšā vienu dokumentu pārvadāšanas komplektu. Pasaki 1 lerbertam, lai savāc kratīšanas brigādi. Uz jumta. Piecas minūtes.

Viņš pieslēdza Čiltona līniju.

-     Doktor Čilton, mums jāpārmeklē Lektera kamera, viņam nezinot, un mums vajadzīga jūsu palīdzība. Vai esat kādam vēl teicis par šo vēstuli?

-Nē.

-    Kur ir tas apkopējs, kas atrada vēstuli?

-    Šeit, manā kabinetā.

-    Lieciet, lai viņš tur paliek un lai nepļāpā. Cik ilgi jau Lekters ir ārpus savas kameras?

-    Apmēram pusstundu.

-    Vai tas ir neparasti ilgi?

-    Nē, vēl nav. Tomēr tīrīšana parasti ilgst apmēram pusstundu. Drīz viņš sāks brīnīties, kas noticis.

-    Labi, rīkojieties, lūdzu, šādi: izsauciet savas ēkas pārvaldnieku vai saimnieku, vai kā nu to darbinieku sauc. Lieciet viņam noslēgt ēkā ūdeni un izsitiet Lektera gaitenī korķus. Lieciet saimniekam noiet ar darbarīkiem gar izolatoru. Lai viņš ir steidzīgs, noraizējies, pārāk aizņemts, lai atbildētu uz jautājumiem, - sapratāt? Pasakiet, ka es viņam visu izskaidrošu. Ja atkritumi šodien vēl nav izvesti, tūlīt lieciet izvešanu atcelt. Un nepieskarieties tai vēstulei, labi? Mēs lidojam.

Krofords piezvanīja Zinātniskās analīzes nodaļas priekšniekam.

- Braien, es tūlīt vedu pa gaisu šurp vienu vēstuli, iespējams, no Zobu Rūķa. Augstākās pakāpes prioritāte. Tai jāatgriežas, no kurienes nākusi, stundas laikā - neskartai. Tā ies uz Matu un audu, uz Latento nospiedumu un uz Dokumentu nodaļu, pēc tam pie tevis, tā ka koordinējies ar viņiem, labi? Jā. Es pats to nēsāšu apkārt. Jā, nogādāšu.

Bija silts - oficiāli noteiktie astoņdesmit grādi pēc Fā- renheita. Kad Krofords ar liftu brauca lejā no jumta ar vēstuli, viņa mati bija izspūruši helikoptera propellera saceltajā vējā. Nonākot Matu un audu nodaļā, viņš jau slaucīja sviedrus no sejas.

Matu un audu nodaļa bija klusa, bet rosīga. Priekštelpā stāvēja daudzas kārbas ar lietiskiem pierādījumiem, ko bija sūtījušas policijas pārvaldes no visām valsts malām; tajās glabājās plākstera gabali, ar ko bijušas aizlīmētas mutes un sasietas rokas, tur bija saplēstas drēbes ar dažādiem traipiem, tur bija nāves gultu palagi. Lavierēdams starp kastēm, Krofords pa izpētes istabas logu ieraudzīja Beverliju Kacu. Viņas priekšā uz pakaramā karājās bērna kombinezons - virs galda, kas bija noklāts ar baltu papīru. Telpa bija spoži apgaismota, nodrošināta pret caurvēju. Beverlija ar metāla lāpstiņu uzmanīgi kasīja kombinezonu, pa šķiedrai un pret šķiedru, krustām un taisni. Uz papīra nobira zemes piciņa un smilšu šķipsna. Tām līdzi lēnāk par smiltīm, bet ātrāk par drēbes pūciņām noplanēja sprogaina spalva.

Beverlija piešķieba galvu un uzlūkoja to ar spožu sarkan- riklītes aci.

Krofords redzēja, kā nokustējās viņas lūpas. Viņš zināja, ko Beverlija saka.

-Tā, lūk!

Viņa vienmēr tā sacīja.

Krofords pieklauvēja pie stikla, un viņa ātri iznāca ārā, vilkdama nost baltos cimdus.

-     Uz Nospiedumiem vēl nebiji, vai ne?

-    Nebiju gan.

-     Viss ir uzstādīts nākamajā izpētes telpā. - Krofords vēra vaļā dokumentu pārvadāšanas komplektu.

Vēstules abi gabali bija saudzīgi ielikti starp plastmasas filmplēvēm. Beverlija Kaca ieraudzīja zobu nospiedumus un uzlūkoja Krofordu, nešķiezdama laiku jautājumam.

Viņš pamāja - nospiedumi atbilda slepkavas kodiena attēlam, ko viņš bija paņēmis līdzi uz Česapīku.

Krofords caur stiklu vēroja, kā viņa ar slaidu knaģīti paceļ vēstuli un pakarina virs baltā papīra. Viņa apskatīja to ar spēcīgu lupu, tad vieglītēm pavēcināja. Padauzīja knaģīti ar lāpstiņas malu un tad ar lupu pētīja apakšā nolikto papīru.

Krofords paskatījās rokas pulkstenī.

Ar cita knaģīša palīdzību Kaca apgrieza vēstuli otrādi. No otras puses virsmas viņa ar mazītiņu pincetīti, kas pati nebija daudz resnāka par matu, noņēma kaut ko ļoti sīku.

Kaca lielā palielinājumā nofotografēja plēsuma vietas un ievietoja vēstuli atpakaļ pārvadāšanas komplektā. Viņa pielika klāt jaunu, baltu cimdu pāri. Baltie cimdi - zīme, ka nedrīkst pieskarties, - būs blakus pierādījumam tik ilgi, līdz būs pārbaudīti varbūtējie pirkstu nospiedumi uz tā.

-       Tas viss, - viņa sacīja, sniegdama komplektu Krofor- dam. - Viena spalviņa, varbūt trīsdesmitā daļa collas. Un pāris zilu drusciņu. Es tās apstrādāšu. Kas vēl tev ir?

Krofords iedeva viņai trīs marķētas aploksnes.

-      Mats no Čiltona ķemmes, apkopēja mats un rugāji no Lektera elektriskā skuvekļa, ko viņam ļauj lietot. Man jāiet.

-    Uz redzi! - sacīja Kaca. - Man patīk tavi mati.

Latento nospiedumu nodaļā Džimijs Praiss viebās, uzlūkodams poraino tualetes papīru. Viņš saspringti lūkojās pār plecu savam tehniķim, kas darbojās ar hēlija kadmija lāzeru, mēģinot atrast kādu pirksta nospiedumu un likt tam spīdēt. Uz papīra iegaismojās tikai izplūduši sviedru traipi un nekas cits.

Krofords dzīrās uzdot jautājumu, taču pārdomāja un nogaidīja, zilajai gaismai atspīdot viņa aceņu stiklos.

-    Tātad ar šo bez cimdiem ir darbojušies trīs cilvēki… - noņurdēja Praiss.

-    Jā, Lekters, apkopējs un Čiltons.

-     Tas apkopējs, izlietni tīrīdams, droši vien bija attaukojis rokas, bet pārējie… Izskatās drausmīgi. - Praiss pacēla papīru pret gaismu, viņa vecā, plankumainā roka stingri turēja pinceti. - Es viņu varētu kodināt, Džek, bet nevaru garantēt, ka joda traipi izies atvēlētajā laikā.

-     Un ninhidrīns? Paātrinot ar karstumu? - Ikdienā Krofords nekad neizteica Praisam tehniskas dabas ierosinājumus, taču tagad viņš tvērās pēc katra salmiņa. Viņš gaidīja īgnu atbildi, bet vecais vīrs izklausījās tikai sarūgtināts un bēdīgs.

-     Nē. Pēc tam nevarēsim nomazgāt. No šitā es nevaru dabūt tev nevienu nospiedumu, Džek. Nav tur nospieduma.

-    Velns… - izspruka Krofordam.

Sirmgalvis novērsās. Viņš sāka izsaiņot rokas, kuras bija pienākušas citā lietā. Viņa atkritumu grozā kūpēja sausais ledus. Krofords uzmeta tam virsū baltos cimdus.

Vilšanās sajūtai spiežot pakrūti, Krofords steidzās uz Dokumentu nodaļu, kur jau gaidīja Loids Boumens. Bou- mens bija izsaukts ārā no tiesas sēdes un no straujās domu maiņas mirkšķināja acis, it kā tikko būtu pamodināts.

-     Apsveicu ar jauno frizūru, braša un svaiga, - sacīja Boumens, ātri, bet rūpīgi pārvietodams vēstuli uz savas darba virsmas. - Cik man ir laika?

-    Maksimums: divdesmit minūtes.

Boumena lukturu gaismā abi papīra gabali šķita spīdam. Cauri garenajam, nelīdzenajam caurumam augšējā gabalā bija redzama tumšzaļa dzēšlapa.

-     Pats pirmais un galvenais jautājums: kā Lekters paredzējis atbildēt? - sacīja Krofords, kad Boumens bija izlasījis.

. - Atbildes instrukcija droši vien bija izplēstajā daļā. - Boumens runādams nepārtrauca cītīgi darboties ar lukturiem, to filtriem un fotoaparātu. - Re, augšējā gabalā viņš raksta: "Es ceru, ka mēs varēsim sazināties…" - un tad sākas caurums. Lekters ir apvilcis slēpjamo ar flomāsteru, tad salocījis uz pusēm un gandriz visu izplēsis…

-    Viņam nav ar ko griezt.

Boumens ļoti blāvā apgaismojumā nofotografēja zobu nospiedumus un vēstules otru pusi, viņa ēna un rēgainās roku kustības vīdēja te uz vienas, te uz citas sienas, kad viņš izgaismoja papīru no visiem iespējamiem leņķiem.

-     Tagad mazdrusciņ pamīcīsim. - Boumens novietoja vēstuli starp divām stikla loksnēm, lai izlīdzinātu cauruma negludās malas. Plīsuma vietā bija redzamas sarkanas tintes pēdas. Boumens savā nodabā skaitīja tādus kā buram- vārdus. Tikai pēc trešā atkārtojuma Krofordam izdevās izšķirt vārdus. "Tu ir viltīgs, bet es ar'!"

Boumens nomainīja savas mazās televīzijas kameras filtrus un fokusēja kameru uz vēstuli. Viņš aptumšoja telpu, līdz tajā gaismoja tikai luktura nespodri sarkanais spīdums un monitora ekrāna zilzaļā mirga.

Ekrānā bija redzami palielināti vārdi "Es ceru, ka mēs varēsim sazināties" un nelīdzenais caurums; Lektera tinte vairs nebija saskatāma, un plīsuma vietā parādījās burtu fragmenti.

-     Anilīns, ko lieto krāsainajās tintēs, infrasarkanajos staros ir caurspīdīgs, - skaidroja Boumens. - Lūk, te un te varētu būt T augšdaļas. Te galā astīte, kas varētu būt no M vai N, vai varbūt R. - Boumens nofotografēja redzamo un ieslēdza gaismu. - Džek, ir tikai divi komunikācijas veidi, kuros viena puse paliek anonīma, - telefons un sludinājums. Vai Lekteram var steidzami piezvanīt?

-   Viņam var zvanīt, bet tas ir lēni, un visi zvani iet caur slimnīcas komutatoru.

-    Tātad vienīgais drošais veids paliek sludinājums.

-     Mēs zinām, ka šis mīļuks lasa "The Tattler". Tur bija raksts par Greiemu un Lekteru. Es nezinu nevienu citu avīzi, kur par to būtu rakstīts.

-    Vārdā "Tattler "ir trīs T un viens R. Privātsludināju- mos, vai ne? Tur būtu jāskatās.

Krofords saņēma telefonizziņu FIB bibliotēkā, tad piezvanīja un nodeva rīkojumus Čikāgas filiālei.

Kad viņš bija beidzis, Boumens pasniedza viņam pārvadāšanas komplektu.

-        "The Tattler" iznāks šovakar, - sacīja Krofords. - To iespiež Čikāgā pirmdienās un ceturtdienās. Mēs saņemsim sludinājumu lapu korektūras.

-     Kaut ko es te vēl izdabūšu - laikam gan tikai sīkumus, - sacīja Boumens.

-    Visu, kas var noderēt, sūti pa taisno uz Čikāgu. Mani informēsi, kad atgriezīšos no trakomājas, - noteica Krofords un pazuda aiz durvīm.

14. nodala

Atbraucis no lidostas, Greiems ar ceļasomu rokā iznāca no metro vagona Vašingtonas centrālajā stacijā un devās karstajā pēcpusdienā.

Aiz svelmē virmojošās Desmitās ielas Dž. Edgara IIū- vera nams slējās kā milzīgs betona būris. Kopš Greiems bija atstājis Vašingtonu, te bija norisinājusies FIB pārvākšanās uz jauno galveno ēku. Viņš nekad tajā nebija strādājis.

Krofords sagaidīja viņu pie caurlaides punkta blakus pazemes iebrauktuvei, lai Greiemam nerastos aizķeršanās ar viņa nesen steidzīgi atjaunoto apliecību. Greiems izskatījās noguris un aizkaitināts par lūgumu parakstīties reģistrā. Krofords prātoja, kā viņš jūtas, zinādams, ka par viņu domā slepkava.

Greiemam tika izsniegta magnētiski kodēta kartīte, tāda pati kā Krofordam krekla kabatā. Viņš iesprauda to vārtu panelī, lai tiktu garajos, baltajos gaiteņos. Krofords nesa viņa somu.

- Aizmirsu pateikt Sārai, lai aizsūta tev pretī mašīnu.

-     Šādi varbūt ir pat ātrāk. Vai izdevās pienācīgi aizdabūt vēstuli atpakaļ Lekteram?

-     Jā, - atteica Krofords. - Tikko atgriezos. Mēs izgāzām ūdeni gaitenī uz grīdas, atslēdzām elektrību. It kā būtu plīsušas caurules un izsisti korķi. Tur bija Simonss - viņš tagad strādā Baltimoras ieroču un drošības kontrolē -, palūdzām viņu slaucīt grīdu, kad Lekteru veda atpakaļ uz kameru. Simonsam liekas, viņš ir uzrāvies.

-    Es lidmašīnā gudroju, vai tik Lekters pats nav to uzrakstījis.

-     Man arī tas nedeva mieru, kamēr nebiju ieraudzījis vēstuli. Kodiena zīme uz papīra atbilst kodieniem uz sieviešu ķermeņiem. Turklāt izmantota lodīšu pildspalva, Lekteram tādas nav. Cilvēks, kas to rakstījis, ir lasījis "Tattler", bet Lekteram tādas iespējas nav bijis. Renkins un Vilingems pārmeklēja kameru. Veikls darbiņš, bet viņi nenieka neatrada. Vispirms viņi iztaisīja "Polaroid" bildītes, lai varētu visu precīzi salikt atpakaļ. Tad gāja apkopējs un darīja to, ko viņš parasti dara.

-    Nu, un kā tev liekas?

-     Runājot par fiziskiem pierādījumiem identifikācijai, tā vēstule ir mēsls, - sacīja Krofords. - Mums kaut kā jāpanāk, lai varam izmantot šo sazināšanās priekšlikumu, bet, sasper jods, ja es zinātu, kā to izdarīt… Dažu minūšu laikā dabūsim pēdējos rezultātus no laboratorijas.

-    Slimnīcas pasts un telefoni tiek kontrolēti?

-     Tagad ir spēkā ilglaicīgs rīkojums izsekot un ierakstīt visus Lektera telefonzvanus. Viņš jau sestdien pēcpusdienā zvanīja. Teica Čiltonam, ka runāšot ar savu advokātu. Tas ir tas sasodītais teritoriālais serviss.

-    Ko teica advokāts?

-        Neko. Nākotnei Lekteram par godu esam pievienojuši slimnīcas komutatoram īpašu līniju, tā ka viņš mums būs dzirdams. Un, sākot ar nākamo sūtījumu, mēs pārbaudīsim viņa pastu. Paldies dievam, nebija problēmu ar orderiem.

Krofords, izmantojot magnētisko karti, atvēra kādas durvis.

-     Laipni lūdzu. Mans jaunais kabinets. Smalki izkrāsots ar kādam karakuģim pārpalikušu pervi. Te ir tās vēstules kopija. Viens pret vienu.

Greiems izlasīja to divreiz. Redzot savu vārdu zirnek- līgi ķeburīgiem burtiem, viņam galvā sāka spalgi džinkstēt.

-    Bibliotēka apliecina, ka "Tattler" ir vienīgā avīze, kur tagad bijis rakstīts par Lekteru un tevi, - sacīja Krofords, iemezdams sev glāzē "Alka-Seltzer" tableti. - Negribi tādu? Palīdz. Tas bija publicēts pirms nedēļas, pirmdienas vakarā. Otrdien bija kioskos visā valstī, dažos kaktos gan tikai trešdien - Aļaskā, Menā un tamlīdzīgi. Zobu Rūķis to ir dabūjis agrākais otrdien. Viņš to izlasa, aizraksta Lekteram. Renkins ar Vilingemu joprojām slimnīcas atkritumos meklē aploksni. Ķēpīgs darbiņš. Česapīkā nešķiro pamperus no citiem papīriem… Nūja, tātad Lekters vēstuli no Zobu Rūķa dabū ne agrāk kā trešdien. Viņš izplēš to daļu ar atbildes instrukciju, apvelk un izbaksta vienu agrāku atsauci uz to… Nesaprotu, kāpēc viņš arī to vienkārši neizplēsa.

-    Tā bija rindkopas vidū, kur daudz komplimentu, - sacīja Greiems. - Tos viņš gribēja saglabāt. Citādi jau vienkāršāk būtu nolaist podā visu. - Viņš ar pirkstu kauliņiem paberzēja deniņus.

-     Boumens domā, ka Lekters lietos "Tattler", lai atbildētu Zobu Rūķim. Viņš saka, tāda droši vien esot šī shēma. Tu domā, viņš vispār atbildēs?

-      Noteikti, viņš ir aizrautīgs rakstītājs. Vēstuļdraugi visās malās.

-    Ja viņi lieto "Tattler", Lekteram būtu/tik tikko^jpicti- cis laika, lai iedabūtu savu atbildi šovakar spiestajā numurā; pat ja viņš būtu atbildējis tajā pašā dienā, kad saņēma Zobu Rūķa vēstuli, un sūtījis to ar ātro pastu. Čestersno Čikāgas filiāles tagad ir "Tattler" tipogrāfijā un pārbauda sludinājumus. Avīzi tieši patlaban montē.

-     Dieva dēļ, tikai nesaceliet kājās to avīzi… - norūca Greiems.

-    Tipogrāfijas meistars domā, ka Česters ir nekustamo īpašumu aģents, kas grib apsteigt konkurentus. Viņš slepus pārdod viņam kontrollapas - pa vienai, tiklīdz gatavas. Mēs ņemam pilnīgi visus privātsludinājumus - dūmu aizsegam… Labi, pieļausim, ka mēs uzzinām, kā Lekters paredzējis atbildēt, un atdarinām viņa rīcību. Tad mēs varam iemānīt Zobu Rūķim savu ziņojumu - bet ko lai mēs sakām? Kā lai to izmantojam?

-     Acīmredzot jāmēģina viņu piedabūt atnākt uz kādu pasta abonentpunktu pēc vēstules, - sacīja Greiems. - Kā ēsmu pasolot kaut ko tādu, ko viņam gribētos redzēt. Kādu "svarīgu pierādījumu", ko Lekters uzzinājis, runājot ar mani. Par kādu kļūdu, kuru viņš pieļāvis un kuras atkārtojumu mēs gaidām.

-    Vai nu viņš būs tāds muļķis, ka uzrausies…

-Nebūs jau, nebūs… Zini, kāda būtu vislabākā ēsma?

-    Baidos, ka nezinu vis.

-    Pats Lekters, - sacīja Greiems.

-    Kā to dabūt gatavu?

-     Velnišķīgs darbiņš, tas nu ir skaidrs. Mēs varētu pārņemt Lekteru federālā uzraudzībā - Čiltons te Čcsapīkā noteikti palaistu muti -, un mēs varētu viņu iebāzt Virdžīni- jas Maksimālās drošības psihiatriskajā slimnīcā. Nospēlēt viņa izbēgšanu.

-    Nu, paklau…

-    Pēc šīs lielās "bēgšanas" mēs nākamās nedēļas "Tattler" ieliekam sludinājumu, kurā Lekters viņu aicina uz tikšanos.

-     Ak jēziņ! Kāpēc gan lai viens cilvēks gribētu satikt Lekteru? Pat ja .tas būtu Zobu Rūķis!

-    Lai nogalinātu viņu, Džek. - Greiems piecēlās. Te nebija loga, pa kuru viņam runājot skatīties. Viņš nostājās pie plakāta ar "Desmit visvairāk meklētajiem", Kroforda vienīgā sienas rotājuma. - Saproti, tādā veidā Zobu Rūķis varētu aprīt viņu, uzsūkt sevī, kļūt par ko vairāk nekā viņš.

-    Tu izklausies visai pārliecināts.

-     Es neesmu pārliecināts. Vai tad kāds ir pārliecināts? Vēstulē bija rakstīts: "Man ir dažas lietas, kuras es ļoti vēlētos Jums parādīt. Varbūt kādreiz, ja apstākļi atļaus." Varbūt tas bija nopietns piedāvājums. Es nedomāju, ka viņš mētājas ar laipnībām.

-     Interesanti, ko viņš varētu rādīt? Upuri nebija sadalīti. Nekas netrūka, vienīgi mazs ādas gabaliņš ar matiem, un tas droši vien bija… Kā Blūms to formulēja?

-     Nonācis gremošanā, - atteica Greiems. - Dievs vien zina, kas viņam ir. Atceries Tremontu un viņa kostīmu Spo- kanā? Viņš jau bija piesiets pie nestuvēm, bet joprojām māja ar zodu, mēģinādams ar to padižoties Spokanas policistiem. Es neesmu pārliecināts, ka ar Lekteru izdosies pievilināt Zobu Rūķi, Džek. Es tikai saku, ka tā ir labākā iespēja.

-     Ja cilvēki uzzinās, ka izmucis Lekters, sāksies ellīga psihoze. Avīzes dzīvus apēdīs mūs. Iespēja varbūt laba, bet atstāsim to pēdējo.

-     Pasta abonentpunktam viņš varbūt gluži klāt neietu, bet varbūt viņam pietiktu ziņkārības, lai paskatītos uz to, lai redzētu, vai Lekters nav viņu nodevis. Viņš to varētu darīt pa gabalu. Mēs sameklētu tādu abonentpunktu, kurš ir redzams tikai no dažām attālākām vietām, un šīs vietas mēs uzmanītu. - Jau runājot, Greiems saprata, ka tas neizklausās pārliecinoši.

-     Slepenajam dienestam viens tāds ir, viņi to nav izmantojuši un, domāju, nodos mūsu rīcībā. Taču, ja mēs neieliksim sludinājumu šodien, būs jāgaida līdz nākamajam numuram, līdz pirmdienai. Iespiest sāk piecos pēc mūsu laika. Tātad Čikāgā ir palikusi stunda un piecpadsmit minūtes, lai sameklētu Lektera sludinājumu, ja tāds vispār ir.

-      Kā ar Lektera sludinājuma pasūtījumu? Viņam taču bija jāaizsūta uz "Tattler" vēstule, lai pasūtītu to sludinājumu, - vai pie tās mēs nevaram tikt ātrāk?

-    Čikāgā meistars par to jau ir uzmanīgi izjautāts, - sacīja Krofords. - Pasts paliek privātsludinājumu menedžera kabinetā. Viņi pārdod vārdus un atpakaļadreses dažādām firmām, kas pa pastu piedāvā pasūtīt preces vientuļiem cilvēkiem, mīlas un potences brīnumlīdzekļus, aicina piedalīties personības attīstības kursos un "iepazīties ar skaistām azi- ātu meitenēm", tādas būšanas.

-     Varētu jau apelēt pie tā menedžera pilsoņa patriotisma un iemest tur aci, un lūgt, lai viņš nepļāpā, bet es negribu riskēt, jo "Tattler" atkal var pieķērkt par mums pilnu avīzi. Vajag orderi, lai tur ietu un šņakarētos pa pastu. Es par to jau domāju.

-     Ja Čikāgā nekas neatradīsies, tik un tā varam ielikt sludinājumu. Ja mēs par "Tattler" maldāmies, tomēr neko zaudēt nevaram, - sacīja Greiems.

-    Un, ja mēs nemaldāmies, ka "Tattler" ir saziņas telpa, un, savā atbildē balstīdamies tikai uz to, kas mums ir šajā vēstulē, visu salaižam dēlī-ja viņš saož ko nelāgu -, tad mēs esam dimbā visīstākajā. Es tev nepajautāju par Bir- mingemu. Ir kaut kas?

-     Aizslēgta, un atslēga ir nolauzta. Džeikobsu māja ir izremontēta, iekārtota par jaunu un palaista pārdošanā. Viņu mantas noliktavā gaida uz testamenta apstiprinājumu. Es izrakos pa tām kastēm. Cilvēki, ar ko es runāju, nepazina šo ģimeni sevišķi labi. Tikai vienu visu laiku daudzināja - cik ļoti Džeikobsu pāris bija pieķēries viens otram. Visu laiku glaudījušies, apskāvušies. Nekas no viņiem vairs nav palicis, tikai piecas autokravas mantu. Kaut es būtu…

-    Atstāj to "būtu"! Tagad tu esi šeit.

-    Kas ir ar to iegriezumu kokā?

-    "Trāpīts tieši centrā"? Tas man neko neizsaka, - teica Krofords. - Sarkanais Pūķis tāpat. Beverlija pārzina šo ķīniešu spēli ar kociņiem - "madžongu". Viņa ir gudra, bet neko nevar no tā izsecināt. Pēc viņa matiem mēs zinām, ka viņš nav ķīnietis.

-     Zaru viņš ir nokniebis ar metālknaiblēm. Es nesaprotu…

Iezvanījās Kroforda telefons. Viņš pateica klausulē dažus vārdus.

-     Laboratorijā beiguši darbu ar vēstules datiem, Vili. Iesim uz Zelera kabinetu. Tas ir lielāks un nav tik drūms.

Loids Boumens, par spīti karstumam sauss kā dokuments, panāca viņus gaitenī. Katrā rokā viņš turēja vairākas mitras fotogrāfijas un padusē bija iespiedis faksa lapu kaudzīti.

-     Džek, man četros piecpadsmit jābūt tiesā, - viņš sacīja, nepalēninādams soli. - Tā ir viltotāja Niltona Eskjū un viņa draugaļas Nenas lieta. Viņa prot ar brīvu roku uzzīmēt valsts aizņēmuma obligāciju. Viņi jau divus gadus dara mani traku ar saviem pašdarinātajiem ceļojumu čekiem. Bez tiem nemaz neatstāj māju. Es paspēšu laikā, vai man jāzvana prokuroram?

-    Paspēsi, - sacīja Krofords. - Klāt esam.

No Zelera kabineta dīvāna Greiemam uzsmaidīja Be- verlija_ Kaca, cenšoties izlīdzināt blakus sēdošā Praisa īgnā vaiga iespaidu.

Zinātniskās analīzes nodaļas priekšnieks Braiens Zelers bija pajauns šim amatam, bet viņa mati jau metās plāni, un viņš valkāja biezas brilles. Uz plaukta aiz Zelera galda Greiems ieraudzīja H. Dž. Volsa tiesu medicīnas rokasgrāmatu, Tedeski institūta lielo "Tiesu medicīnu" trīs sējumos un senu Hopkinsa poēmas "Brigas "Vācija" vraks" izdevumu.

-    Vili, mēs laikam reiz satikāmies Vašingtona universitātē… - viņš sacīja. - Vai jūs visus pazīstat? Lieliski.

Krofords atslējās pret Zelera galda stūri un sakrustoja rokas uz krūtīm.

-    Vai kādam ir kas satriecošs? Labi… Vai kāds atradis kaut ko, kas liecinātu, ka vēstule nav no Zobu Rūķa?

-   Nē, - sacīja Boumens. - Pirms brīža es runāju ar Čikāgu, lai paziņotu viņiem skaitli, ko man izdevās nolasīt no nospieduma vēstules otrā pusē. Seši-seši-seši. Es parādīšu, kad līdz tam tiksim. Čikāga jau atsūtījusi vairāk nekā divsimt privātsludinājumu. - Viņš pasniedza Greiemam faksu kopiju kaudzīti. - Es tos visus esmu izlasījis, un visi ir pilnīgi parasti - aicinājumi precēties, lūgumi aizmukušajiem. Es nezinu, kā mēs varētu vajadzīgo sludinājumu atrast, ja tur tāds būtu.

Krofords pakratīja galvu.

-     Es arī nezinu. Tiksim galā ar fiziskajiem objektiem. Tā, Džimijs Praiss izdarīja visu iespējamo, un nospieduma nebija. Kā ar tevi, Bev?

-    Viens matiņš. Blīvums un diametrs atbilst Hanibala Lektera paraugiem, arī krāsa. Šī krāsa ievērojami atšķiras no Birmingemā un Atlantā iegūtajiem paraugiem. Trīs zili graudiņi un dažas tumšas plēksnītes aizceļoja pie Braiena. - Viņa vaicājoši uzlūkoja kolēģi.

-     Graudiņi ir no plaši izplatīta granulēta tīrīšanas līdzekļa ar hloru, - sacīja Braicns Zelers. - Droši vien pieķērušies no apkopēja rokām. Pārējais ir dažas ļoti sīciņas sakaltušu asiņu daļiņas. Tās noteikti ir asinis, bet par maz, lai noteiktu grupu.

-     Plīsuma vietas vēstules galos nav pa perforācijas līniju, - turpināja Beverlija Kaca. - Ja mēs atradīsim rullīti aizdomās turētā īpašumā un viņš nebūs to atkārtoti noplēsis, varēsim dabūt precīzu atbilsmi. Es ieteiktu izziņot pārvaldēm, lai tie, kas izdarīs arestu, sameklētu arī rullīti.

Krofords pamāja.

-    Boumen?

-     Šerona no mana kantora noskaidroja papīra jautājumu. Tas ir tualetes papīrs, ko lieto uz kuģiem un tūristu fur- goniņos. Faktūra atbilst "Wedeker" šķirnei, to ražo Minea- polisā. Nopērkams visā valstī.

Boumens izlika fotogrāfijas uz statīva pie logiem. Šī mazā, kalsnā vīrieša balss bija pārsteidzoši dobja. Runājot viegli kustējās viņa kaklasaite.

-    Par rokrakstu: cilvēks, kam labā roka galvenā, to rakstījis ar kreiso roku, speciāli ar lielajiem burtiem. Redzams, ka vilcieni nav vienādi taisni, dažāds ir burtu lielums. Proporcijas liek man domāt, ka meklējamam ir neliels, nekori- ģēts astigmatisms. Tinte uz abiem vēstules papīriem rāda, ka izmantota viena un tā pati standarta zilā lodīšu pildspalva, taču, skatoties ar krāsainajiem filtriem, parādās sīka atšķirība. Viņš ir lietojis divas pildspalvas, kaut kad trūkstošajā posmā tās nomainīdams. Te var redzēt, kur pirmā jau sāk niķoties. Šī pirmā pildspalva netiek bieži lietota - redziet, ar kādu kleksīti sākas teksts? Droši vien glabāta ar lodīti uz leju, bez uzgaļa kādā zīmuļu traukā vai kārbiņā; tas liek domāt par rakstāmgaldu. Turklāt virsma, uz kuras rakstot gulējis papīrs, bijusi visai mīksta, varbūt dzēšlapa. Ja dzēšlapa atrastos, tajā varētu būt saglabājušies iespiedumi. To vajadzētu pievienot Beverlijas ziņojumam.

Boumens vērsa uzmanību uz vēstules otru pusi. Papīrs pamatīgajā palielinājumā izskatījās izplūdis. Tajā bija jaušamas tumšas iespiedumu rievas.

-    Lai rakstītu apakšējo daļu, viņš ir vēstuli salocījis, arī vēlāk izplēsto daļu. Šajā otras puses palielinājumā slīpā gaismā atklājas daži iespiedumi. Lūk, te var izšķirt "666 un". Varbūt tur viņam nerakstīja pildspalva un nācās stiprāk piespiest un pārvilkt. Es to neievēroju, līdz nebija attīstījies šis augstas kontrastainības uzņēmums. Nevienā sludinājumā pagaidām nav bijuši trīs sešnieki. Teikumu struktūra ir sakarīga, nav nekādas minstināšanās. Locījumu vietas liecina, ka vēstule sūtīta standarta aploksnē. Šīs divas tumšās vietas ir tipogrāfijas tintes traipi. Vēstulei droši vien pirms likšanas aploksnē uzraugu apmānīšanai bija aplikta apkārt kāda aprakstīta lapa… Tas nu būtu viss, - sacīja Boumens. - Ja vien tev nav jautājumu, es labprāt ietu uz tiesu. Kad būšu liecinājis, atkal atgriezīšos.

-    Iegriez viņiem pamatīgi! - atbildēja Krofords.

Greiems pētīja "Tattler" privātsludinājumus. ("Pievilcīga, krāšņa lēdija, jauneklīgos 52, meklē kristieti, Lauvu, nesmēķētāju, 40-70. Lūdzu, bez bērniem. Var būt invalīds. Piedzīvojumu meklētājus lūdzu neatsaukties. Vēstulei pievienojiet foto.")

Juzdams sludinājumos paustās sāpes un izmisumu, viņš nepamanīja, ka pārējie grasās iet prom, līdz viņu uzrunāja Beverlija Kaca.

-    Atvaino, Beverlij… Ko tu teici? - Viņš ieskatījās darbinieces možajās acīs un laipnajā sejā ar sīkām grumbiņām.

-     Es tikai teicu, ka priecājos, redzot tevi atgriezušos, čempiņ. Tu labi izskaties.

-    Paldies, Beverlij.

-    Sols mācās pavāru skolā. Viņam vēl sokas visādi, bet, kad šitā jezga aprims, piekāp - lai viņš praktizējas, būsi degustators.

-    Labprāt.

Zelers aizgāja savas laboratorijas apgaitā. Bija palikuši tikai Krofords ar Greiemu. Viņi paskatījās sienas pulkstenī.

-     Četrdesmit minūtes līdz "Tattler" iespiešanai, - sacīja Krofords. - Jāmetas viņu pastā… Ko tu saki?

- Kas jādara, jādara.

Krofords pa Zelera telefonu nodeva rīkojumus čikāgie- šiem.

-     Vili, mums jābūt gatavam savam tekstam, ja Čikāgā atrodas Lektera vēstule.

-    Es uzrakstīšu.

-    Un es norunāšu par pasta abonentpunktu. - Krofords piezvanīja uz slepeno dienestu un izklāstīja savu vajadzību. Kad viņš bija beidzis, Greiems vēl rakstīja.

-     Tas abonentpunkts ir īsts skaistulis, - Krofords beidzot sacīja. - Būtībā tā ir kaste pie Anapolisas ugunsdzēsēju depo sienas, ārpusē. Tā ir Lektera teritorija. Zobu Rūķis redzēs, ka tas ir kaut kas, ko Lekters varētu zināt. Slepenie mēdz tur piebraukt, paņemt rīkojumus un pastu. Kāds mūsējais var to uzmanīt no parka otrā ielas pusē. Slepenais dienests ir gatavs zvērēt, ka vieta esot lieliska. Viņi to iekārtojuši, lai noķertu vienu naudas viltotāju, bet izrādījies, ka nav vajadzīgs. Kā sokas ar sludinājumu?

-        Mums jāieliek divi ziņojumi vienā numurā. Pirmais brīdinās Zobu Rūķi, ka viņa ienaidnieki ir tuvāk, nekā viņš domā. Un - ka viņš Atlantā pieļāvis kļūdu, kura viņu pazudinās, ja tiks atkārtota. Un ka Lekters ir pa pastu nosūtījis viņam "slepenu informāciju", ko viņš guvis no manis, - par mūsu darbu un pavedieniem, proti, vārdi "tavs paraksts". Vienlaikus tā viņš tiek uzvedināts uz otru sludinājumu, kas sākas ar vārdiem "Dedzīgais pielūdzēj…" un kur ir pasta abonentpunkta adrese. Tā jārīkojas tāpēc, ka pat ar šādiem aplinkus izteicieniem pirmajā sludinājumā izteiktais brīdinājums var ierosināt kādus parastus trakos uz visādām nejēdzībām. Ja viņi nevarēs atrast adresi, tad nevarēs atnākt uz punktu un visu izjaukt.

-     Labi nostrādāts… Gribi pagaidīt manā kabinetā?

-    Es labāk gribētu kaut ko darīt. Man vajadzētu satikt Braienu Zeleru.

-    Lai notiek. Tiklīdz vajadzēs, es tevi tur varēšu ātri sameklēt.

Nodaļas priekšnieku Greiems atrada seroloģijas nodalījumā.

-    Braien, vai jūs varētu man parādīt dažas lietas?

-    Protams. Ko tieši?

-     Tos paraugus, pēc kā jūs noteicāt Zobu Rūķa asins grupu.

Zelers cieši pavērās Greiemā caur savām biezajām brillēm.

-    Vai ziņojumā bija kaut kas jums nesaprotams?

-Nē.

-     Kaut kas neskaidrs?

-Nē.

-    Kaut kā trūka? - Zelers šo vārdu izrunāja tā, it kā tam būtu pretīga garša.

-Ziņojums bija lielisks, labāks nemaz nevarēja būt. Es tikai gribu paturēt šos lietiskos pierādījumus rokā.

-    Ā, skaidrs… To var. - Zelers nodomāja, ka visi izmeklētāji ir mazliet māņticīgi. Viņš labprāt izpildīja Greiema prasību. - Tas viss ir vienuviet tajā galā.

Greiems sekoja viņam starp garajiem galdiem, uz kuriem bija novietoti aparāti.

-    Jūs lasāt Tedeski.

-    Jā, - pār plecu atsaucās Zelers. - Mēs gan šeit ar tiesu medicīnu nenodarbojamies, jūs jau to zināt, bet Tedeski sējumos ir daudz noderīga. Greiems… Vilis Greiems… Tātad jūs sarakstījāt to vispāratzīto monogrāfiju par nāves laika noteikšanu pēc kukaiņu aktivitātes, jā? Vai arī jūs būtu cits Greiems?

-     Tas pats. - Pauze. - Jums taisnība, Tedeski pētnieki Mants un Nuorteva labāk pārzina kukaiņus.

Zelers bija pārsteigts, izdzirdot savu klusībā domāto domu.

-    Nu, šajā izdevumā ir vairāk attēlu, arī aktivitātes viļņu tabula. Neapvainojieties…

-    Protams, tas ir labāks izdevums. Es to pats viņiem esmu teicis.

Zelers paņēma no kāda skapīša un ledusskapja pudelītes un priekšmetstikliņus un izkārtoja tos uz laboratorijas galda.

-     Ja vēlaties man kaut ko jautāt, es tepat vien būšu. Šā mikroskopa gaismas slēdzis ir te, malā.

Greiemam nevajadzēja mikroskopu. Viņš neapšaubīja nevienu no Zelera secinājumiem. Viņš pats nezināja, ko grib. Viņš pacēla pudelītes un priekšmetstikliņus pret gaismu, tāpat pergamīna aploksni ar diviem blondajiem, Bir- mingemā atrastajiem matiem. Otrā aploksnē bija trīs mati, kas atrasti uz misis Līdsas līķa.

Greiema priekšā uz galda bija siekalas, mati, sēkla un - tukšs gaiss, kurā viņš pūlējās ieraudzīt tēlu,-seju, jebko, kas aizstātu viņa bezveidīgo šausmu sajūtu.

No skaļruņa griestos atskanēja sievietes balss.

-  Greiem, Vili Greiem, uz īpašā aģenta Kroforda kabinetu, ļoti steidzami!

Viņš ieraudzīja Sāru ar austiņām uz galvas klabinām rakstāmmašīnu, Krofords skatījās viņai pār plecu.

-   Čikāgā atrasts sludinājuma pasūtījums ar seši-seši- seši, - Krofords ar mutes kaktiņu pačukstēja. - Viņi to tagad diktē Sārai. Daļa izskatoties pēc koda.

Rindiņas pa vienai iznira no Sāras rakstāmmašīnas.

Dārgo Svētceļnieki

Tu mani pagodini…

-īstais! īstais! - iesaucās Greiems. - Lekters, runādams ar mani, arī nosauca viņu par svētceļnieku.

Tu esi brīnišķīgs…

-    Jēziņ… - noelsās Krofords.

Pieņem 100 lūgšanu par Tavu drošību.

Rodi palīdzību Jāņa 6:22, 8:16, 9:1; Lūkas 1:7,

3:1; Galatiešu 6:11, 15:2; Darbos 3:3; Atklāsmē

18:7; Jonas 6:8…

Sāra apturēja rakstīšanu, atkārtodama Čikāgas aģentam katru skaitļu pāri. Kad viņa bija beigusi, saraksts ar atsaucēm uz Bībeli aizņēma ceturtdaļlappusi. Paraksta vietā: "Topi svētīts, 666."

-    Tas viss, - noteica Sāra.

Krofords pacēla telefona klausuli.

-    Labi, Čester. Kā izdevās ar to sludinājumu menedžeri? Nē, tu rīkojies pareizi… Alkatīgs maita, skaidrs. Paliec pie tā te'efona, es tev atzvanīšu.

-    Kods, - teica Greiems.

-    Noteikti. Mums ir divdesmit divas minūtes laika, lai atkostu un ieliktu savu sludinājumu. Tipogrāfijas meistars, lai iedabūtu šajā numurā, prasa skaidrību desmit minūtes iepriekš un trīssimt dolāru. Boumens ir savā kabinetā, viņam ir pārtraukums. Tu pastrādāsi ar viņu, es runāšu ar Lengli šifrētājiem. Sāra! Aizfaksējiet sludinājuma tekstu uz CIP kriptogrāfijas nodaļu. Es viņiem pateikšu, ka tas ir ceļā.

Boumens uzlika lapu uz galda un rūpīgi piebīdīja taisnā leņķī pret dzēšlapu. Viņš ļoti ilgi, kā Greiemam likās, spodrināja savu bezrāmju aceņu stiklus.

Boumenam bija ātra strādātāja reputācija. To atzina pat Sprāgstvielu nodaļas vīri un piedeva viņam, ka tas nav dienējis jūras kājniekos.

-    Mums ir divdesmit minūtes laika… - sacīja Greiems.

-    Es saprotu. Tu zvanīji uz Lengli?

-    Krofords zvanīja.

Boumens vairākas reizes izlasīja tekstu, skatījās uz to taisni, otrādi un sāniski, brauca gar malām ar pirkstu. Viņš nocēla no plaukta Bībeli. Kādu brīdi vienīgās skaņas bija abu vīru elpa un plāniņā papīra švīksti.

-    Nē, - viņš teica. - Mēs nepaspēsim. Atlikušajā laikā labāk dari ko citu, kas tev darāms.

Greiems parādīja viņam tukšu delnu.

Boumens pagriezās pret viņu un noņēma brilles. Tās bija atstājušas uz viņa deguna divus sārtus plankumiņus.

-    Vai tu esi pilnīgi pārliecināts, ka šī vēstule ir vienīgā ziņa, ko Lekters saņēmis no Zobu Rūķa?

-Jā.

-     Tātad kodam jābūt vienkāršam. Tam vajadzēja tikai būt slēptam citiem lasītājiem. Spriežot pēc perforācijas līnijām vēstulē Lekteram, tajā trūkst tikai apmēram triju collu gabaliņa. Tur nav daudz vietas instrukcijai. Cietumnieku alfabēta režģim - klauvēšanas kodam - cipari neatbilst. Tas droši vien ir grāmatas kods.

Pie viņiem pienāca Krofords.

-    Grāmatas kods?

-     Tā izskatās. Pirmais skaitlis, šīs "100 lūgšanas", varētu būt lappuses numurs. Skaitļu pāri Bībeles atsaucēs varētu norādīt rindiņas un burtus. Bet kurā grāmatā?

-    Vai tad tās nav atsauces uz Bībeli? - jautāja Krofords.

-    Nē, uz Bībeli ne. Sākumā es domāju, ka tā varētu būt. Vēstule galatiešiem neatbilst. 6:11 vēl būtu atbilstošs: "Redziet, ar kādiem lieliem burtiem es jums rakstu ar savu paša roku!" Tomēr tā ir sagadīšanās, jo seko 15:2, bet Vēstulē galatiešiem ir tikai sešas nodaļas. Tāpat ar Jonas 6:8 - Jonas grāmatā ir četras nodaļas.

-     Varbūt grāmatas nosaukums slēpjas mums zināmajā vēstules daļā? - bilda Krofords.

Boumens pašūpoja galvu.

-    Nedomāju vis.

-     Tātad Zobu Rūķis ir vēstulē pateicis, kāda grāmata lietojama, - sacīja Greiems.

-    Tā izskatās, - atsaucās Boumens. - Varbūt jāpasvied- rē Lekters? Psihiatriskajā slimnīcā taču jābūt zālēm…

-     Pirms trim gadiem viņu mēģināja iespaidot ar nātrija amitālu, lai uzzinātu, kur viņš apracis vienu Prinstonas studentu, - sacīja Greiems. - Viņš tiem pateica lietotā šķīduma formulu. Turklāt, to darot, mēs zaudēsim saikni. Ja Zobu Rūķis ir nosaucis grāmatu, tad tādu, par kuru viņš zina, ka tā Lekteram noteikti kamerā ir.

-    Es skaidri zinu, ka viņš nevienu nav pasūtījis vai aizņēmies no Čiltona, - teica Krofords.

-    Kas avīzēs bijis rakstīts par Lektera grāmatām, Džek?

-     Ka viņam ir medicīnas un psiholoģijas grāmatas un vēl pavārgrāmatas.

-     Tātad tai jābūt no šīm jomām, par kuru Zobu Rūķis būtu drošs, ka Lekteram tā ir, - sacīja Boumens. - Mums vajadzīgs Lektera grāmatu saraksts. Vai jums tas ir?

-     Nē. - Greiems blenza uz savām kurpēm. - Var piezvanīt Čiltonam… Paga! Renkins un Vilingems, kad pārmeklēja viņa kameru, uzņēma momentfoto, lai varētu visu salikt atpakaļ vietās.

-     Vai varat lūgt viņus, lai atnes man šo grāmatu fotogrāfijas? -jautāja Boumens, ņemdams portfeli.

-    Uz kurieni lai nes?

-    Uz Kongresa bibliotēku.

Krofords pēdējo reizi piezvanīja uz CIP Kriptogrāfijas nodaļu. Lengli dators pārbaudīja neskaitāmas ciparu un burtu atbilsmes kombinācijas, kā arī ārkārtīgi daudzus alfabēta režģa veidus. Bez panākumiem. CIP speciālists bija vienisprātis ar Boumenu, ka tas droši vien ir grāmatas kods.

Krofords paskatījās rokas pulkstenī.

-     Vili, mums ir palikušas trīs iespējas, un tieši patlaban ir jāpieņem lēmums. Mēs varam izņemt no avīzes Lektera sludinājumu un neielikt tur neko. Mēs varam ielikt savu aicinājumu Zobu Rūķim ierasties pasta abonentpunktā. Un mēs varam atstāt Lektera sludinājumu tādu, kāds tas ir.

-     Tu domā, mēs vēl varam paspēt izņemt Lektera sludinājumu no "Tattler"!

-     Česters domā, ka par piecsimt dolāriem meistars to varētu izgriezt. ,

-     Es negribētu likt to mūsu sludinājumu. Tad Lekters nemūžam vairs nesaņemtu no viņa ziņas.

-    Jā, bet man ir dīvaina sajūta, ļaujot iespiest Lektera sludinājumu un nezinot, kas tajā sacīts, - teica Krofords.

-    Ko Lekters var viņam pateikt tādu, ko viņš vēl pats nezina? Ja viņš uzzinās, ka mums ir daļējs īkšķa nospiedums un ka tas nav nevienā kartotēkā, viņš varēs nodrāzt īkšķa galu, izraut zobus un tiesā mums valdzinoši uzsmaidīt.

-    īkšķa nospiedums nebija minēts tajā lietas kopsavilkumā, ko redzēja Lekters. Lai jau tas Lektera sludinājums iet. Tas vismaz iedrošinās Zobu Rūķi atkal ar viņu kontaktēties.

-    Ja nu tas iedrošina viņu uz vēl kaut ko?

-     Tad mēs ilgi jutīsimies riebīgi, - atteica Greiems.

-    Bet mums tas ir jādara.

Pēc piecpadsmit minūtēm Čikāgā sāka strādāt "Tattler" lielās iespiedmašīnas, uzņemdamas ātrumu, un no to dārdiem cehā cēlās putekļi. FIB aģents gaidīja karstās tipogrāfijas krāsas dvakā un paņēma vienu no pirmajām loksnēm.

Starp pirmās lappuses virsrakstiem bija, piemēram, tādi - "Galvas transplantācija!" un "Astronomi ierauga Dievu!".

Aģents pārbaudīja, vai Lektera sludinājums ir savā vietā, salocīja un iebāza uz Vašingtonu sūtāmā eksprespasta pakā. Viņš vēlreiz redzēs šo loksni ar sava īkšķa notraipīto vietu pirmajā lappusē, bet tas notiks pēc daudziem gadiem, kad viņš vedīs bērnus uz īpašu izstādi FIB galvenajā ēkā.

15. nodala

Pirmsausmas stundā Krofords pamodās no dziļa miega. Viņš redzēja, ka vēl ir tumšs, juta sievas kuplo dibenu ērti piespiedušos sev pie krustiem. Viņš neaptvēra, kas viņu pamodinājis, līdz telefons iezvanījās otrreiz. Viņš to atrada bez taustīšanās.

-    Džek, te Loids Boumens. Es atšifrēju kodu. Tev jāzina nekavējoties.

-    Jā, Loid. - Kroforda pēdas meklēja rītakurpes.

-    Atšifrējums ir baiss. Greiema mājas: Maratona Flo- ridā. Taupi spēkus. Nogalini viņus visus.

-    Velns parāvis! Jārīkojas.

-    Zinu.

Krofords gāja uz savu darbistabu, nekavēdamies, lai uzvilktu rītasvārkus. Viņš divreiz zvanīja uz Floridu, vienreiz uz lidostu, tad piezvanīja uz viesnīcu Greiemam.

-    Vili, Boumens tikko atšifrēja kodu.

-    Nu, ko šis saka?

-    Tūlīt pateikšu. Tagad klausies. Viss ir kārtībā. Es to esmu jau nokārtojis, tā ka paliec pie telefona, kad es tev pateikšu.

-    Nu saki jel!

-   Tā ir tava mājas adrese. Lekters ir iedevis tam izdzimtenim tavu mājas adresi. Pagaidi, Vili! Divas mašīnas no šerifa departamenta jau ir ceļā uz Šugerlofu. Muitas kuteris no Maratonas nosedz okeāna pusi. Zobu Rūķis neko nevar būt izdarījis tik īsā laikā. Nenoliec klausuli! Tu tur tiksi ātrāk, ja es tev palīdzēšu. Tagad klausies… Policisti necels augšā un nebiedēs Molliju. Viņu mašīnas tikai bloķē ceļu. Divi policisti būs tuvumā pie pašas mājas. Vari piezvanīt viņai tajā laikā, kad viņa ceļas. Es būšu pie tevis pēc pusstundas.

-    Manis te nebūs.

-    Nākamā lidmašīna uz to pusi izlido tikai astoņos. Atvest viņus šurp būs ātrāk. Viņi var apmesties mana brāļa mājā Česapīkā. Man ir labs plāns, Vili, pagaidi, uzklausi! Ja tev nepatiks, es pats tevi aizvedīšu uz lidostu.

-    Man vajag dažas mantas no arsenāla.

-    Dabūsim, tiklīdz es būšu pēc tevis aizbraucis.

Mollija un Villijs bija starp pirmajiem, kas izkāpa no lidmašīnas Vašingtonas Nacionālajā lidostā. Viņa pamanīja pūlī Greiemu, bet neuzsmaidīja, tikai pagriezās pret Villi- ju, kaut ko viņam pateica un strauji nāca šurp no Floridas atgriezušos atpūtnieku straumes priekšgalā.

Viņa nopētīja Greiemu no galvas līdz kājām un viegli noskūpstīja uz vaiga. Viņas iedegušo pirkstu pieskāriens bija vēss.

Greiems juta, ka zēns viņu vēro. Villijs paspieda viņam roku, turēdamies visas rokas garuma atstatumā.

Ejot uz mašīnu, Greiems pa jokam nopukojās, cik Mol- lijai smags čemodāns.

-    Es nesīšu, - sacīja Villijs.

Kad viņi izbrauca no autostāvvietas, aiz viņiem slīdēja brūns "Chevrolet" ar Mērilendas numuru.

Greiems Ārlingtonā šķērsoja tiltu un pirms nogriešanās uz austrumiem, uz Česapīka līci, norādīja uz Linkolna un Džefersona memoriāliem un Vašingtona pieminekli. Desmit jūdzes aiz Vašingtonas robežas brūnais "Chevrolet" piebrauca blakus joslā, šoferis paskatījās uz viņiem, aizsedzis ar roku muti, un Greiema mašīnā no nekurienes atskanēja balss.

-    Fokss, Edvards, gaiss tīrs. Laimīgu ceļu!

Greiems paliecās uz priekšu pie panelī noslēptā mikrofona.

-     Rodžers, Bobijs. Ļoti pateicos.

"Chevrolet" atpalika un ieslēdza pagrieziena signālu.

-     Viņš tikai pārbaudīja, vai neseko reportieri vai vēl kāds, - paskaidroja Greiems.

-    Vai tu re, - noteica Mollija.

Vēlu pēcpusdienā viņi piestāja ceļmalas restorānā un pasūtīja krabjus. Paēdis Villijs aizgāja paskatīties omāru baseinu.

-    Es zinu, ka tas ir nožēlojami, Mollij. Man ļoti žēl, - sacīja Greiems.

-    Vai nākamais mērķis esi tu?

-    Mums nav iemesla tā domāt, taču Lekters to viņam ieteicis, mudinājis to darīt.

-    Ja tu zinātu, cik drausmīga sajūta…

-    Es zinu. Kroforda brāļa mājā jūs ar Villiju būsiet drošībā. Neviens visā pasaulē, izņemot mani un Krofordu, nezina, ka jūs tur esat.

-     Es labprāt nerunātu par Krofordu.

-    Tā ir jauka vieta, tu redzēsi.

Viņa dziļi ievilka elpu un, to izpūzdama, šķita, izelpoja ari dusmas. Mollija piepeši likās gurda un mierīga. Viņa šķelmīgi uzsmaidīja Greiemam.

-     Velns, biju gan nikna kādu laiku! Vai mums tur būs jāpiecieš kādi Krofordi?

-     Nē. - Viņš pabīdīja cepumu bļodiņu, lai saņemtu Mollijas roku. - Cik daudz zina Villijs?

-    Daudz. Viņa drauga Tomija māte bija atnesusi no liel- veikala vienu dzeltenu avīželi. Tomijs to parādīja Villijam. Tur bija daudz rakstīts par tevi, šķiet, visai sagrozīti. Par Hobsu, par to, kur tu biji pēc tam, par Lekteru, par visu. Tas viņu nomāca. Es jautāju, vai viņš grib ar mani par to parunāt. Viņš tikai jautāja, vai es visu laiku esot to zinājusi. Es teicu: jā, ka mēs esam par to vienreiz runājuši un ka tu man esi visu pirms mūsu kāzām izstāstījis. Jautāju, vai viņš grib, lai es viņam visu izstāstu, kā tas patiesībā bija. Viņš teica, ka pajautās tev pašam.

-    īsts puika. Tas ir labi. Kas tā bija par avīzi, "Tattler"!

-    Es nezinu, droši vien.

-    Lielais paldies Fredijam… - Dusmu uzplūds pret Fre- diju Loundsu piecēla viņu kājās. Viņš aizgāja uz tualeti un noskaloja seju ar aukstu ūdeni.

Kad Sāra kabinetā jau atvadījās no Kroforda, pēkšņi iezvanījās telefons. Viņa nolika somiņu un lietussargu, pacēla klausuli.

-     īpašā aģenta Kroforda kabinets… Nē, mistera Greiema šeit nav, bet sakiet, lūdzu… Jā, rīt pēc pusdienas viņš te būs, bet sakiet…

Viņas balss tonis lika Krofordam piecelties.

Viņa turēja klausuli tā, it kā tā būtu nomirusi viņai rokā.

-     Viņš prasīja Villu un teica, ka varētu atkal zvanīt rīt pēc pusdienas. Es mēģināju viņu noturēt.

-Ko?

-     Viņš teica: "Tikai pasakiet Greiemam, ka zvanīja Svētceļnieks.",Tā taču doktors Lekters nosauca…

-    Zobu Rūķi, - pabeidza Krofords.

Kamēr Mollija un Villijs izsaiņoja mantas, Greiems aizbrauca iepirkties. Tirgū viņš sameklēja labi gatavas melones. Atbraucis viņš nolika automašīnu ielas pretējā pusē un kādu laiku sēdēja, joprojām satvēris stūri. Viņam bija kauns, ka Mollijai viņa dēļ vajadzēja aizbraukt no mājas, kuru viņa mīlēja, un apmesties starp svešiniekiem.

Krofords bija izdarījis visu iespējamo. Šis nebija nekāds bezpersonisks kroņa drošības būcenis, kur krēslu paroči būtu sviedru izbalināti. Te bija patīkama kotedža, svaigi balsināta, pie pakāpieniem ziedēja balzamīnes. Šo vietu bija radījušas rūpīgas rokas un kārtības izjūta. Pagalms aiz mājas sliecās lejup uz Česapīka līča pusi, zālē gulēja piepūšama laiviņa.

Caur aizkariem zilzaļi virmoja televizora ekrāns. Greiems zināja, ka Mollija ar Villiju skatās beisbolu.

Villija tēvs bija beisbolists, turklāt spēcīgs bcisbolists. Ar Molliju viņš bija iepazinies, vienā autobusā braukājot uz skolu. Apprecējušies viņi bija koledžas gados.

Viņš spēlēja Floridas štata līgā, vienā no "Cardinals " apakšklubiem. Braukājot uz spēlēm, viņi ņēma Villiju līdzi un lieliski pavadīja laiku. Ar Molliju viņš saderēja kā cimds ar roku. Tad viņu paņēma uz pārbaudes spēlēm pašā "Cardinals", un divos mačos viņš darbojās rezultatīvi. Pēc tam viņam radās rīšanas refleksa grūtības. Operācijā mēģināja izgriezt visu, kas griežams, taču bija sākušās metastāzes, un tās viņu noēda dzīvu. Pēc pieciem mēnešiem, kad Villijam bija apritējuši seši gadi, viņš jau gulēja kapā.

Villijs joprojām skatījās beisbolu, kad vien bija izdevība. Mollija skatījās beisbolu, kad jutās nomākta.

Greiemam nebija durvju atslēgas. Viņš pieklauvēja.

-    Es pieiešu. - Villija balss.

-    Pagaidi! - Mollijas seja aizkaru spraugā. - Jā.

Villijs atvēra durvis. Dūrē sažņaugtu, pie kājas piespiestu viņš turēja zivju sitamo.

To redzot, Greiemam iesmeldzās sirds. Puika droši vien atvedis to savā čemodānā.

Mollija paņēma viņa iepirkumu somu.

-    Gribēsi kafiju? Te ir arī džins, bet ne tas, kurš tev garšo.

Kamēr viņa bija virtuvē, Villijs palūdza Greiemu iznākt

laukā.

No sētaspuses lieveņa viņi varēja redzēt līcī noenkuroto laivu reida uguntiņas.

-    Vili, vai man kaut kas papildus jāzina, lai pieskatītu māju?

-    Jūs šeit esat drošībā, Villij. Vai atceries to mašīnu, kas mums sekoja no lidostas? Viņi pārliecinājās, ka neviens neuzzināja, uz kurieni mēs devāmies. Neviens nevarēs jūs abus šeit atrast.

-    Tas trakais grib tevi nogalināt, vai ne?

-    Mēs to nezinām. Man tikai nebija laba sajūta, ka viņš zina, kur ir mūsu māja.

-    Vai tu viņu nogalināsi?

Greiems uz brīdi aizvēra acis.

-    Nē. Mans uzdevums ir viņu atrast. Viņš tiks ievietots psihiatriskajā slimnīcā, un tur viņu ārstēs un uzmanīs, lai viņš vairs nevarētu nevienam uzbrukt.

-    Tomija mammai bija tā avīze, Vili. Tur bija rakstīts, ka tu esot Minesotā vienu nogalinājis un pēc tam pats bijis psihiatriskajā slimnīcā. Es to nezināju. Vai tas ir tiesa?

-Jā.

-     Es jau grasījos jautāt mammai, bet izdomāju, ka labāk jāprasa tev pašam.

-     Pareizi, es protu to novērtēt. Tā nebija gluži psihiatriskā slimnīca, tur ārstē visas slimības. - Šī atšķirība likās svarīga. - Es biju psihiatriskajā nodaļā. Saprotu, kāpēc tas tevi uztrauc. Esmu taču precējies ar tavu mammu…

-     Es savam tētim apsolīju, ka sargāšu viņu. Un es to arī darīšu.

Greiems juta, ka viņam jāpastāsta Villijam sīkāk. Tomēr viņš negribēja stāstīt pārāk sīki.

Virtuvē nodzisa gaisma. Viņš redzēja Mollijas siluetu aiz durvju moskīttīkla. Greiems saprata, ka viņa attiecības ar Villiju ir attiecības ar viņas sirdi.

Villijs nezināja, ko lai jautā. Greiems viņam palīdzēja.

-    Slimnīcā es biju pēc tā negadījuma ar Hobsu.

-    Tu viņu nošāvi?

-Jā.

-    Kā tas notika?

-    Sāksim ar to, ka Gerets Hobss bija ārprātīgs. Viņš uzbruka koledžu studentēm un… nogalināja viņas.

-Kā?

-     Ar nazi. Vienai no tām meitenēm drēbēs atradu mazu, līku metāla skaidiņu. Tādu, kāda rodas, piemēram, caurulē iegriežot vītni - atceries, kā mēs labojām pagalma dušu? Tad nu es sāku meklēt starp apkures speciālistiem, santehniķiem un tamlīdzīgiem ļaudīm. Vienā būvfirmā, kuru pārbaudīju, šis Hobss bija iesniedzis atlūgumu. Es to ieraudzīju, un tas bija… drusku dīvains. Viņš negrasījās pāriet uz citu darbu, tātad nekur vairs nestrādāja, un man viņu vajadzēja sameklēt mājās. Viņš dzīvoja daudzdzīvokļu mājā, un es kāpu augšā pa kāpnēm. Man līdzi bija viens policists formastērpā. Hobss laikam redzēja, ka mēs nākam. Es jau biju gandrīz viņa stāvā, kad viņš izgrūda pa durvīm savu sievu un tā beigta krita pa kāpnēm man virsū.

-    Viņš bija viņu nogalinājis?

-     Jā. Tad es liku policistam, lai viņš izsauc papildspēkus - Speciālo uzdevumu vienību. Izdzirdēju, ka dzīvoklī kliedz bērni. Es gribēju nogaidīt, bet nedrīkstēju.

-    Tu gāji iekšā dzīvoklī?

-    Jā. Hobss bija saķēris savu meitu no muguras, un viņam bija nazis. Viņš dūra tai meitenei. Tad es viņu nošāvu.

-    Tā meitene nomira?

-Nē.

-    Viņa izveseļojās?

-    Jā, pēc kāda laika. Tagad ar viņu viss ir kārtībā.

Villijs to pārdomāja. No kādas noenkurotas jahtas klusi skanēja mūzika.

Stāstot Villijam, Greiems šo to izlaida, bet pats atkal to visu redzēja kā no jauna.

Viņš izlaida to, kā daudzās vietās sadurtā misis Hobsa bija ieķērusies viņam drēbēs un tikai tad nomirusi. Izlaida to, kā bija liecis vaļā viņas asiņainos, slidenos pirkstus. Kā bija, dzirdot kliedzienus dzīvoklī, sadragājis plecu, triekdamies pret durvīm. Kad viņš tika iekšā, Hobss turēja ciet savu meitu un grieza viņai rīkli, bet meitene nodurtu zodu pūlējās pretoties; 38. kalibra lodes izšāva Hobsam vairākus miesas gabalus, bet viņš tik grieza un neatlaidās. Viņš kliegdams sēdēja uz grīdas; meitene gārdza. Vilis redzēja, ka Hobss pārgriezis viņas balseni, bet artērijas vēl ne. Meita skatījās uz viņu platām, glāžainām acīm, mēģinādama kliegt, līdz viņas tēvs nokrita beigts.

Tā Greiems zaudēja ticību 38. kalibram.

-    Šis notikums ar Hobsu mani ļoti nomāca, Villij. Zini, tas visu laiku bija man prātā, visu laiku man acu priekšā. Tik ļoti, ka vairs nespēju domāt ne par ko citu. Visu laiku gudroju, kā es būtu varējis rīkoties labāk. Un tad es vairs neko nejutu. Es negribēju ēst un neēdu, un ne ar vienu vairs nerunāju. Tā bija īsta depresija. Ārsts man ieteica likties slimnīcā, un es to darīju. Pēc kāda laika jau spēju uz to visu paraudzīties atturīgāk. Mani apciemot atnāca tā meitene, kas bija ievainota Hobsa dzīvoklī. Ar viņu viss bija kārtībā, un mēs daudz runājāmies. Pēdīgi es tiku ar to galā un atgriezos darbā.

-    Vai tiešām pēc nogalināšanas, pat ja tas ir jādara, cilvēks jūtas tik slikti?

-    Villij, pasaulē nav nekā riebīgāka.

-    Klau, es grasos aiziet uz virtuvi. Tev kaut ko atnest? Varbūt kolu? - Villijam patika pakalpot Greiemam, bet piedāvājumu viņš vienmēr izteica it kā starp citu, līdztekus tik un tā darāmajam.

-    Jā, kola derētu.

-    Mammai vajadzētu iznākt paskatīties saulrietu.

Vēlu vakarā Greiems ar Molliju sēdēja šūpuļtīklā. Vieglītēm smidzināja lietus, jahtu uguntiņas dūmakā izskatījās izplūdušas. No līča vēsmas uz viņu delmiem uzmetās zosāda.

-    Tas uz kādu laiku ievilksies, vai ne? - jautāja Mollija.

-    Es ceru, ka ne, bet var gadīties.

-    Vili, Evelīna teica, ka viņa var veikalā pastrādāt šonedēļ un četras dienas nākamnedēļ, bet tad man vismaz uz vienu divām dienām jāatgriežas Maratonā, nāks klienti. Es varētu nakšņot pie Evelīnas un Sema. Un uz Atlantas tirgu man pašai vajadzētu aizbraukt. Jāsagatavojas septembrim.

-    Vai Evelīna zina, kur tu esi?

-    Es viņai tikai pateicu, ka braucu uz Vašingtonu.

-    Tas labi.

-     Grūti cilvēkam, ja viņam kaut kas ir, vai ne? Tā jau reti gadās ko iegūt, un to pašu ir grūti paturēt. Uz slidenas planētas dzīvojam.

-    Ellīgi gluma ir gan…

-    Mēs taču atgriezīsimies Šugerlofa, vai ne?

-    Protams.

-Tikai nesāc steigties un nevajadzīgi riskēt. Apsoli?

-Jā.

-    Vai tu brauksi atpakaļ agri?

Viņš bija pusstundu runājis pa telefonu ar Krofordu.

-    Neilgi pirms pusdienlaika. Ja tu grasies braukt uz Maratonu, mums no rīta šis tas jāpadara. Villijs var aiziet pamakšķerēt.

-    Jā, viņam vajadzēja tev par to notikumu pajautāt.

-    Zinu, es viņu nevainoju.

-    Velns rāvis to reportieri! Kā viņu sauc?

-    Loundss. Fredijs Loundss.

-     Man šķiet, ka tu viņu ienīsti. Ak, nevajadzēja nemaz pieminēt… Iesim gulēt, es tev pamasēšu muguru.

Greiemā uz brīdi iedegās aizvainojums. Viņš bija taisnojies vienpadsmit gadus vecam zēnam. Puika bija teicis - tas nekas, ka esi bijis trakomājā… Tagad viņa masēs muguru. Iesim gulēt - tas nekas, ka Villijs tā.

Kad jūti spriedzi, turi muti ciet, kamēr vien vari.

-     Ja tu gribi vēl padomāt, es tevi likšu mierā, - viņa sacīja.

Viņš negribēja domāt. To nu viņš negribēja.

-    Tu man pamasēsi muguru, un es tev pamasēšu vēderu, - viņš teica.

-    Uz priekšu, zaldāt.

Vēji bija aiznesuši smalko lietutiņu pāri līcim, un deviņos no rīta zeme garoja. Izskatījās, ka tālie mērķi šerifa departamenta šautuvē šūpojas miglas palagā.

Šautuves uzraugs binoklī vēroja, līdz bija pārliecinājies, ka vīrietis un sieviete ugunslīnijas tālajā galā ievēro visus drošības noteikumus.

Lūgdams atļauju pastrādāt šautuvē, vīrietis bija uzrādījis Tieslietu departamenta apliecību, kur bija rakstīts vienkārši: "Izmeklētājs." Uzraugam nepatika, ja šaut ar pistoli māca nevis īpaši kvalificēts instruktors, bet kāds cits.

Tomēr viņam bija jāatzīst, ka šis federālis zina, ko dara.

Viņi lietoja tikai 22. kalibra revolveri, bet viņš mācīja sievietei kaujas šaušanu Vīvera stājā ar kreiso kāju drusku uz priekšu, revolveri stingrā, abrocīgā tvērienā ar spriegi savilktiem muskuļiem rokās. Viņa šāva pa septiņus jardus attālo siluetu. Atkal un atkal viņa rāva ieroci laukā no savas pleca somas ārējās kabatas. Tā tas turpinājās, līdz šautuves uzraugam apnika skatīties.

Binokli viņš atkal pacēla, kad pārvērtās skaņa. Tagad abi bija uzlikuši austiņas, un sieviete darbojās ar īsstobrai- nu, masīvu revolveri. Šautuves uzraugs pazina vieglo mērķ- patronu paukšķus.

Viņš redzēja pistoli izstieptu sievietes rokās, un tā viņu ieinteresēja. Viņš gāja gar ugunslīniju un nostājās dažus jardus aiz viņiem.

Viņš gribēja apskatīt pistoli, bet nebija piemērots brīdis - nevajadzēja traucēt. Labāk nopētīt ieroci viņam izdevās, kad sieviete izmeta tukšās čaulītes un ar ātrlādētāju ielika piecas jaunas.

Dīvains ierocis federālim. Tas bija 44. kalibra revolveris, īss un neglīts, ar pārsteidzoši lielu stobra kanālu. "Mag Na Port", īpaši modificēts. Stobrs bija izlaists tuvu pie gala, lai atsitienā to būtu vieglāk noturēt mierā; belzenis atvilkts, spals ļoti parocīgs dažādiem tvērieniem. Viņam bija aizdomas, ka šis ierocis īpaši pielāgots ātrlādētājam. Sasodīti bīstama pistole, ja tiks pielādēta ar to, kas federālim jau bija sagatavots. Interesanti, kā sieviete tiks ar to galā.

Blakus uz stenda saliktā munīcija rādīja interesantu izaugsmi. Pirmā bija kārbiņa ar vieglajām mācību patronām. Tad sekoja parastās dienesta lodes un beigās kaut kas, par ko šautuves uzraugam bija daudz gadījies lasīt, bet reti redzēt. Rinda Glesera drošložu. To uzgaļi izskatījās pēc dzēš- gumijām. Aiz katra uzgaļa bija vara korpuss ar divpadsmitā numura lādiņu, ko aptvēra šķidrs teflons.

Šis vieglais šāviņš bija radīts ārkārtīgi ātram lidojumam, lai tas ietriektos mērķī un tad sprāgtu lādiņš. Praksē rezultāti bija iznīcinoši. Šautuves uzraugs atcerējās statistiku. Līdz šim pa cilvēkiem bija izšauts deviņdesmit gleseru. Visos deviņdesmit gadījumos pretinieks bija apturēts ar pirmo šāvienu. Astoņdesmit deviņos gadījumos bija iestājusies tūlītēja nāve. Viens trāpītais ārstiem par brīnumu bija izdzīvojis. Šaut ar gleseriem bija arī īpaši droši - nebija atsitiena, un tie nevarēja cauri sienai nejauši nogalināt kādu blakus telpā.

Vīrietis ļoti iejūtīgi izturējās pret savu audzēkni un drošināja viņu, taču pats izskatījās par kaut ko noskumis.

Sieviete jau bija tikusi līdz pilnām dienesta ložu aptverēm, un uzraugs apmierināts vēroja, ka viņa ļoti labi bija iemanījusies uzņemt atsitienu -, ar vaļējām acīm un neraus- toties. Tiesa, līdz pirmajam šāvienam pagāja kādas četras sekundes, kamēr viņa izdabūja ieroci no somas, toties trīs lodes trāpīja X aplī. Iesācējam nav slikti. Viņa bija spējīga.

Viņš jau kādu laiku bija atgriezies savā tornī, kad izdzirdēja ellīgu gleseru rīboņu.

Viņa blieza visas piecas lodes. Tāda nebija federālu parastā prakse.

Uzraugs savā nodabā nošausminājās - pasarg'dievs, ko viņi tai siluetā saskata, ja jau vajag to nobeigt ar pieciem gleseriem.

Greiems atnāca pie torņa nodot austiņas, atstādams savu audzēkni sēžam uz soliņa nodurtu galvu, atspiedušu elkoņus pret ceļiem.

Uzraugs domāja, ka Greiemam jābūt iepriecinātam par sasniegto, un pateica to. Jauniņā vienā dienā bija tālu tikusi. Greiems izklaidīgi pateicās. Uzraugu samulsināja viņa sejas izteiksme. Viņš izskatījās kā cilvēks, kas tikko pārcietis sāpīgu zaudējumu.

16. nodala

Zvanītājs, "misters Svētceļnieks", bija teicis Sārai, ka nākamo pēcpusdienu varbūt piezvanīs atkal. FIB galvenajā ēkā notika sagatavošanās darbi, lai pieņemtu šo zvanu.

Kas bija šis Svētceļnieks? Lekters tas nebija - to Krofords bija pārbaudījis. Vai Svētceļnieks bija Zobu Rūķis? Nav izslēgts, domāja Krofords.

Kroforda kabineta galdi un telefoni bija pārvietoti uz lielāku telpu otrā gaiteņa pusē.

Greiems stāvēja skaņas necaurlaidīgās kabīnes atvērtajās durvīs. Kabīnē bija Kroforda telefons. Sāra to bija notīrījusi ar "Windex". Sāras galda un vēl nākamā galda lielāko daļu aizņēma balss spektrogrāfs, magnetofoni un sprieguma mērītājs, Sāras krēslā sēdēja Beverlija Kaca, un kaut ko taču Sārai vajadzēja darīt.

Lielais sienas pulkstenis rādīja bez desmit divpadsmit.

Doktors Alans Blūms un Krofords stāvēja blakus Greiemam. Viņi bija ieņēmuši vērotāju pozas, sabāzuši rokas kabatās.

Beverlijai Kacai pretī sēdēja tehniķis un rībināja pirkstus pret galdu, līdz īgns Kroforda skatiens lika viņam rimties.

Uz Kroforda galda bija divi jauni telefoni, brīva līnija uz "Bell System " elektronisko centrāli un tiešais pieslēgums FIB komunikāciju telpai.

-     Cik laika jums vajag, lai izsekotu zvanu? - jautāja doktors Blūms.

-    Ar jaunajām centrālēm tas notiek krietni ātrāk, nekā daudzi cilvēki iedomājas, - sacīja Krofords. - Apmēram minūti, ja zvans viscaur nāk pa elektroniskajām centrālēm. Ilgāk, ja zvana no kāda kakta, kur vēl ir akmens laikmets.

Krofords pacēla balsi, uzrunājot visus.

-    Ja viņš vispār zvanīs, tad gari nerunās, tāpēc mums tas jānostrādā perfekti. Vai iziesim cauri scenārijam, Vili?

-    Labi. Kad tiksim līdz brīdim, kad man jārunā, es gribēšu jums, doktor, uzdot pāris jautājumu.

Blūms bija ieradies pēdējais. Vēlāk pēcpusdienā viņam bija paredzēta lekcija Kventiko Akadēmijas Uzvedības zinātnes katedrā. Blūms juta, ka Greiema drēbes smaržo pēc kordīta.

-    Tātad, - sacīja Greiems, - atskan zvans. Savienojums notiek tūlīt, un centrālē sākas izsekošana, taču skaņas ģenerators turpina garos signālus, lai viņš nezina, ka mēs esam pacēluši klausuli. Tā mēs iegūstam apmēram divdesmit sekunžu. - Viņš norādīja uz tehniķi. - Skaņas ģeneratoru atslēgt pēc ceturtā signāla, skaidrs?

Tehniķis pamāja.

-    Atslēgt pēc ceturtā signāla.

-    Tad Beverlija paceļ klausuli. Viņas balsi zvanītājs vakar nav dzirdējis. Beverlija viņu nepazīst, izklausās garlaikota. Viņš prasa mani. Beverlija saka: "Man viņš būs jāizsauc, vai jūs pagaidīsiet?" Esi gatava, Beverlij? - Greiemam gan likās, ka prātīgāk būtu tekstu neizmēģināt. Atkārtojums varētu izklausīties iemācīti gluds.

-     Labi, līnija mūsu galā ir vaļā, viņa galā ciet. Es domāju, ka viņš gaidīs ilgāk, nekā runās.

-    Jūs tiešām negribat uzlikt viņam fona mūziku? - jautāja tehniķis.

-    Nekādā ziņā, - atteica Krofords.

-     Mēs liekam viņam gaidīt kādas divdesmit sekundes, tad pieslēdzas Beverlija un saka: "Misters Greiems jau nāk, es jūs tūlīt savienošu." Es paceļu klausuli. - Greiems pagriezās pret doktoru Blūmu. - Kā jūs ar viņu apietos, doktor?

-     Viņš sagaidīs, ka jūs negribēsiet ticēt viņam. Negribēsiet ticēt, ka tas tiešām ir viņš. Es viņam atbildētu pieklājīgi, bet visai skeptiski. Es viņam izskaidrotu, cik nejēdzīgi ir daudzie zvanītāji, kas ākstās, un cik nozīmīgs un svarīgs ir zvans no īstās personas. Teiktu, ka ākstus ir viegli atmaskot, jo viņiem trūkst spējas saprast, kas noticis, un tamlīdzīgi… Lieciet, lai viņš kaut ko izstāsta par pierādījumu, kas viņš ir. - Doktors Blūms skatījās grīdā un masēja sev sprandu.

-     Jūs nezināt, ko viņš grib. Varbūt viņš vēlas sapratni, varbūt viņš ir iccentrējies uz jums kā pretinieku un grib dižoties - redzēsim. Mēģiniet uztvert viņa noskaņojumu un pa mazai drusciņai dot viņam to, ko viņš grib. Es būtu ļoti uzmanīgs, aicinot viņu mums palīgos, ja vien jūs nejutīsiet, ka tieši to viņš alkst… Ja viņš ir paranoisks, jūs to ātri pamanīsiet. Tādā gadījumā es spēlētu uz viņa aizdomu vai sūdzību objektu. Lai viņš to izsaka. Ja viņš sāks par to klāstīt, viņš ij neapjautīs, cik ilgi runā. Tas ir viss, ko es jums varu pateikt. - Blūms uzlika roku Greiemam uz pleca un klusi piebilda: - Klausieties, es jau te negribu izlikties va- ren gudrāks; jūs tiksiet ar viņu galā. Vienalga, ko es saku, rīkojieties, kā jums šķiet labāk.

Gaidīšana. Ar pusstundu klusuma pietika.

-    Zvana vai nezvana, mums jānorunā, ko darīt tālāk, - sacīja Krofords. - Vai izmēģināsim to pasta abonentpunktu?

-    Neko jēdzīgāku nevaru ieteikt, - atteica Greiems.

-    Tad mums būs divas ēsmas: slēpnis tavā mājā Flori- dā un tā vēstuļu kaste.

Iezvanījās telefons.

Skaņas ģenerators pieslēgts. Centrālē sākas izsekošana. Četri zvani. Tehniķis nospiež slēdzi, un Beverlija paceļ klausuli. Sāra klausās.

-    īpašā aģenta Kroforda kabinets.

Sāra purina galvu. Viņa pazīst zvanītāju, tas ir kāds Kroforda draugs no Alkohola, tabakas un šaujamieroču biroja. Beverlija ātri tiek no viņa vaļā un pārtrauc izsekošanu. FIB ēkā visi bija brīdināti nezvanīt uz Kroforda numuru.

Krofords vēlreiz izklāstīja pasta abonentpunkta plāna detaļas. Visi bija vienlaikus garlaikoti un saspringti. Loids Boumens atnāca parādīt, kā skaitļu pāri Lektera Svēto Rakstu šifrā atbilst simtajai lappusei lētajā izdevumā "Ēdienu gatavošanas prieks". Sāra izdalīja kafiju kartona krūzītēs.

Iezvanījās telefons.

Pieslēgts skaņas ģenerators, centrālē sākās izsekošana. Četri zvani. Tehniķis nospieda slēdzi. Beverlija pacēla klausuli.

-    īpašā aģenta Kroforda kabinets.

Sāra uzsvērti māja ar galvu.

Greiems iegāja kabīnē un aizvēra durvis. Viņš redzēja, kā kustas Beverlijas lūpas. Viņa nospieda pogu "Gaidīt" un skatījās uz sienas pulksteņa sekunžu rādītāju.

Greiems redzēja savas sejas atspīdumu spodrajā aparātā. Izplūdis veidols uz klausules. Viņš juta šautuves atstāto kordīta smaku uz krekla. Nenoliec klausuli! Dieva dēļ, nenoliec klausuli! Četrdesmit sekundes bija pagājušas. Telefons viņam priekšā iezvanīdamies viegli sakustējās. Lai pazvana. Vēlreiz. Četrdesmit piecas sekundes. Tagad!

-    Te Vilis Greiems. Kā varu jums palīdzēt?

Klusi smiekli. Apslāpēta balss.

-To jūs varat gan.

-    Vai drīkstu, lūdzu, zināt, kas zvana?

-    Vai tad sekretāre jums nepateica?

-    Nē, bet viņa izsauca mani ārā no sapulces, ser, un…

-    Ja jūs man pateiksiet, ka nevēlaties runāt ar Svētceļnieku, es tūlīt pat nolikšu klausuli. Jā vai nē?

-    Cienījamo Svētceļniek, ja jums ir kāda problēma, ko manos spēkos ir atrisināt, es labprāt ar jums parunāšu.

-    Man šķiet, ka jums ir problēma, mister Greiem.

-    Atvainojiet, es nesapratu.

Sekunžu rādītājs bija nogājis gandrīz pilnu apli.

-    Jūs pēdējā laikā esat varen aizņemts, vai ne?

-     Pārāk aizņemts, lai paliktu pie telefona, ja vien jūs nepaskaidrosiet, kādā jautājumā zvanāt.

-    Mans jautājums ir turpat, kur jūsējie. Atlantā un Bir- mingemā.

-    Vai jūs par to kaut ko zināt?

Klusi smiekli.

-     Vai es kaut ko zinu? Vai jūs interesē Svētceļnieks? Jā vai nē. Ja melosiet, es nolikšu klausuli.

Caur kabīnes logu Greiems redzēja Krofordu, kam katrā rokā bija pa klausulei.

-    Jā, bet, saprotiet, man zvana daudzi, un lielākā daļa no šiem cilvēkiem apgalvo, ka viņi kaut ko zina. - Viena minūte.

Krofords nolika vienu klausuli un kaut ko pierakstīja uz lapiņas.

-    Jūs neticēsiet, cik daudzi cilvēki tikai izliekas, - sacīja Greiems. - Pietiek ar viņiem drusku parunāt, un uzreiz var pateikt, ka viņiem nepiemīt spēja pat saprast, par ko ir runa. Vai jūs zināt, par ko ir runa?

Sāra pacēla pie stikla papīra lapu - lai Greiems redz. Uz tās bija rakstīts: "Telefona būdiņa Čikāgā. Policija ceļā."

-     Paklausieties, ko es jums teikšu, - sacīja apslāpētā balss. - Jūs man pasakiet vienu lietu, ko jūs zināt par Svētceļnieku, un es varbūt jums pateikšu, vai jums ir taisnība vai nav.

-     Vispirms precizēsim, par ko mēs runājam, - sacīja Greiems.

-    Mēs runājam par Svētceļnieku.

-     Kā lai es zinu, vai Svētceļnieks ir izdarījis ko tādu, kas mani interesē? Vai viņš ir ko tādu izdarījis?

-    Sacīsim, ka… ir.

-    Vai jūs esat Svētceļnieks?

-    Nedomāju vis, ka es jums to izpaudīšu.

-    Vai jūs esat viņa draugs?

-    Uz to pusi.

-    Nu tad pierādiet to! Izstāstiet man kaut ko, kas pierāda, cik labi jūs viņu pazīstat.

-    Jūs pirmais. Pierādiet savu interesi! - Nervoza icķi- ķināšanās. - Pirmo reizi, kad kļūdīsieties, es nolikšu klausuli.

-    Lai tā būtu. Svētceļnieks nav kreilis.

-    Tas ir drošs minējums, lielākā daļa cilvēku nav kreiļi.

-    Svētceļnieks ir nesaprasts.

-Nelejiet, lūdzu, vispārīgu ūdeni.

-    Svētceļnieks ir fiziski ļoti stiprs.

-    Jā, tā varētu teikt.

Greiems paskatījās pulkstenī. Pusotra minūte. Krofords iedrošinoši māja.

Nesaki viņam neko, ko viņš varētu pārlabot.

-     Svētceļnieks ir baltais un apmēram, teiksim, piecas pēdas vienpadsmit collu garš. Ziniet, jūs man vēl neko neesat pateicis. Nemaz neesmu pārliecināts, ka jūs viņu vispār pazīstat.

-    Vai vēlaties beigt sarunu?

-   Nē, bet jūs teicāt, ka mēs mainīsimies. Pagaidām spēle notiek vienos vārtos.

-    Vai jūs domājat, ka Svētceļnieks ir traks?

Blūms purināja galvu.

-    Es nedomāju, ka cilvēks, kurš ir tik uzmanīgs kā viņš, varētu būt traks. Domāju, ka viņš ir atšķirīgs. Domāju, daudzi cilvēki uzskata viņu par traku, un tā notiek tāpēc, ka viņš nav ļāvis ļaudīm sevišķi daudz par sevi saprast.

-    Precīzi aprakstiet, ko viņš, jūsuprāt, izdarīja ar misis Līdsu, un varbūt es jums pateikšu, vai jums ir vai nav taisnība.

-    Es negribu to darīt.

-    Palieciet sveiki…

Greiema sirds salēcās, tomēr viņš joprojām dzirdēja klausulē elpu.

-    Es nevaru par to runāt, iekams es nezinu…

Greiems dzirdēja, kā Čikāgā tiek atrautas telefona kabīnes durvis un kā klausule nogrāb pret tās sienu. Klausule šūpojās vadā, tajā skanēja neskaidras balsis un būkšķi. Kabinetā visi to dzirdēja austiņās.

-    Mierā! Nekustēties! Tā, salieciet rokas aiz pakauša un lēnām iznāciet no kabīnes! Lēnām… Rokas uz stikla, izplest.

Greiemu pārņēma atvieglojums.

-     Es neesmu apbruņots, Sten! Mana apliecība ir krūš- kabatā. Au, kut!

Telefonā atskanēja skaļa, samulsusi balss.

-    Ar ko es runāju?

-    Vilis Greiems, FIB.

-     Šeit seržants Stenlijs Ridls, Čikāgas policija. - Aizkaitināts. - Vai jūs man nepateiktu, kas Šeit, sasodīts, notiek?

-    Jūs pasakiet man. Vai esat aizturējuši to cilvēku?

-     Jā, velns parāvis! Tas ir reportieris Fredijs Loundss. Es viņu pazīstu jau desmit gadus… Tavs blociņš, Fredij… Jūs gribat viņu apsūdzēt?

Greiema seja bija bāla, Kroforda - sarkana. Doktors Blūms lūkojās magnetofona lentes ruļļos.

-    Vai jūs mani dzirdat?

-    Jā, apsūdzēt, - aizžņaugtā balsī sacīja Greiems. - Tiesību aizsardzības darba graušana. Ņemiet viņu ciet, līdz prokurora apsūdzībai.

Pēkšņi klausulē atskanēja Loundsa balss. Viņš runāja ātri un skaidri, izņēmis vati no vaigiem.

-    Vili, klausieties…

-Varēsiet to pateikt prokuroram. Nododiet klausuli seržantam Ridlam.

-    Es kaut ko zinu…

-    Nododiet Ridlam to sasodīto klausuli!

Klausulē atskanēja Kroforda balss.

-    Vili, ļauj man to nokārtot…

Greiems trieca klausuli pret aparātu ar tādu spēku, ka visi apkārtējie sarāvās. Viņš iznāca no kabīnes un, ne uz vienu neskatīdamies, izgāja no telpas.

-     Lounds, jūs nupat esat iekūlies nepatikšanās… - sacīja Krofords.

-    Jūs gribat viņu noķert vai negribat? Es jums varu palīdzēt. Ļaujiet man pateikt… - Loundss, kamēr Krofords klusēja, bēra vārdus kā pupas. - Klausieties, jūs man tikko parādījāt, cik ļoti jums vajadzīgs "Tattler". Pirms tam es nebiju drošs - tagad esmu. Tas sludinājums piederas pie Zobu Rūķa lietas, citādi jūs nebūtu par vari izsekojuši zvanu! Lieliski. "Tattler" ir jūsu rīcībā. Kā vien vēlaties.

-    Kā jūs uzzinājāt?

-      Pie manis atnāca sludinājumu menedžeris. Teica, ka jūsu Čikāgas filiāle atsūtījusi to murmuli pārbaudīt sludinājumus. Viņš pievāca piecus jauno sludinājumu pasūtījumus. Teica, ka tiekot izmeklēta kāda "krāpšana pa pastu". Tad nu gan - "krāpšana pa pastu"! Sludinājumu menedžeris nokopēja tos pasūtījumus un aploksnes, pirms ļāva jūsējam tos pievākt… Es pētīju. Skaidrs, ka viņš ņēma piecus tikai tādēļ, lai piesegtu to vienu, kuru viņam patiesībā vajadzēja. Kāds laiks pagāja, kamēr pārbaudīju. Atbilde bija uz aploksnes. Česapīkas pastmarka. Uz pasta zīmoga indekss, kas atbilst Česapīkas Valsts slimnīcai. Es jau tur, ziniet, biju, redzēju jūsu dullo draugu, kas saēdies driģenes. Kas cits tas varēja būt? Tomēr man vajadzēja pārliecināties. Tieši tāpēc es zvanīju - lai redzētu, vai jūs kampsiet Svētceļnieka ēsmu ar visu āķi, un jūs to darījāt.

-    Jūs izdarījāt lielu kļūdu, Fredij.

-     Jums ir vajadzīgs "Tattler", un es jums varu dot pieeju tam! Sludinājumus, rakstus, ienākošā pasta kontroli - jebko. Tikai pasakiet. Es protu būt diskrēts, protu. Sadarbosimies, dalīsimies, Kroford!

-    Man ar jums nav ko dalīt.

-     Labi, tad man pilnīgi vienalga, ja nākamajā numurā kāds nejauši ieliks sešus privātsludinājumus, kas visi adresēti Svētceļniekam un visi vienādi parakstīti.

-    Saņemsiet redakcijā izpildrakstu un apsūdzību par tiesību aizsardzības darba graušanu.

-     Un tas var kļūt zināms visām šīs valsts avīzēm. - Loundss zināja, ka saruna tiek ierakstīta. Viņam tas bija vienalga. - Es zvēru pie Dieva, Kroford. Es iznīcināšu jūsu iespējas, pirms pazaudēšu savējās.

-    Pievienojiet draudus tam, ko es tikko teicu.

-     Ļaujiet man jums palīdzēt, Džek! Es to varu, ticiet man!

-     Brauciet līdzi uz policijas iecirkni, Fredij. Un tagad nododiet klausuli seržantam.

Fredija Loundsa "Lincoln Versailles " smaržoja pēc matu balzama un skūšanās losjona, netīrām zeķēm un cigāriem, un policijas seržants bija atvieglots, kad tika no turienes laukā, nonākot pie iecirkņa nama.

Loundss pazina kapteini - šā iecirkņa komandieri -, kā arī daudzus patruļniekus. Kapteinis pacienāja Loundsu ar kafiju un piezvanīja uz prokuratūru, lai "noskaidrotu, kas tas ir par stulbumu".

Neviens FIB pārstāvis pēc Loundsa neieradās. Pēc pusstundas iecirkņa komandiera kabinetā viņu sazvanīja Krofords. Tad Loundss varēja iet. Kapteinis pavadīja viņu uz mašīnu.

Loundss bija aizkaitināts un brauca ātri un saraustīti, šķērsodams centru virzienā uz austrumiem, lai nonāktu savā dzīvoklī ar skatu uz Mičiganas ezeru. No stāsta par šiem notikumiem viņš gribēja gūt vairākus labumus, un viņš zināja, kā to paveikt. Nauda bija viens labums, un lielākajai tās daļai vajadzēja ienākt no grāmatas. Viņam būs sagataves brošūrai, kas varēs nonākt pārdošanā trīsdesmit sešas stundas pēc ziņas par arestu. Ekskluzīva reportāža dienas presei būs ziņu apvērsums. Viņš gūs lielu gandarījumu, redzot, kā krietnās avīzes — "Chicago Tribime", "Los Ange- les Times" un pat svētulīgā "Washington Times", un īsten- svētā "New York Times " - iespiedīs viņa rakstus ar viņa fotogrāfijām, neaizmirstot autora ģīmetni.

Un tad visu to solīdo žurnālu korespondenti, kas lūkojās uz viņu no augšas un atsacījās sadzert, - tie varēs palikt gribot un kost savos sūdainajos pirkstos.

Viņi Loundsu uzlūkoja kā pāriju, jo Loundss bija pieņēmis citu ticību. Ja viņš būtu bijis nepraša, muļķis, kam nav citu iespēju, tad krietnās preses veterāni būtu viņam piedevuši strādāšanu "Tattler" gluži tāpat, kā visu piedod nepilnvērtīgam jefiņam. Taču Loundss bija spējīgs. Viņam piemita labam reportierim vajadzīgās īpašības - ass prāts, drosme un vērīgums. Viņam bija daudz enerģijas un liela pacietība.

Viņam par sliktu runāja tas fakts, ka viņš bija riebīgs cilvēks un tāpēc nepatika redaktoriem, turklāt viņš nespēja nodalīt sevi no saviem rakstiem.

Loundsu plosīja nemitīgas alkas gūt ievērību; to bieži vien nepareizi dēvē par ego. Loundss bija pasīks, paresns, neglīts. Viņam bija greizi zobi un žurkas acis, kas spīdēja kā spļāviens uz asfalta.

Desmit gadus viņš bija nostrādājis solīdajā žurnālistikā, līdz aptvēra, ka neviens nemūžam nesūtīs viņu uz preses konferencēm Baltajā namā. Viņš saprata, ka izdevēji izmantos un nodzīs viņu, līdz pienāks laiks, kad viņš būs kļuvis par kārtējo veco žūpu, kas strādās tikai ar citiem pār- palikušiem tematiem un nenovēršami virzīsies uz aknu ci- rozi vai no smēķa aizdegušos matraci.

Izdevēji gribēja Fredija savākto informāciju, bet negribēja viņu pašu. Viņam maksāja pēc augstākajām likmēm, bet tas nebija sevišķi daudz cilvēkam, kuram sievietes nākas pirkt. Izdevēji viņam sita uz pleca un slavēja, ka viņam esot stipras iekšas, tomēr autostāvvietā atteicās piešķirt vietu ar viņa vārdu.

Kādā sešdesmit devītā gada vakarā, redakcijā lasot korektūras, Fredijs piedzīvoja atklāsmi.

Netālu no viņa sēdēja Frenks Larkins un pierakstīja, ko viņam stāstīja pa telefonu. Avīzē, kur strādāja Fredijs, vecie reportieri varēja vākt informāciju tikai pa telefonu. Fren- kam Larkinam bija piecdesmit pieci gadi, bet viņš izskatījās septiņdesmitgadīgs. Viņam bija glāžainas acis, un ik pēc pusstundas viņš gāja pie sava skapīša iedzert. Fredijs no savas vietas varēja viņu saost.

Larkins piecēlās, aizčāpoja pie ziņu redaktores. Fredijs vienmēr noklausījās citu cilvēku sarunas.

Larkins lūdza šo kolēģi atnest viņam vienu "Kotex" no automāta sieviešu tualetē. Viņš to lietoja savai asiņojošajai pēcpusei.

Fredijs mitējās rakstīt. Viņš izņēma topošo rakstu no rakstāmmašīnas, ielika jaunu lapu un uzrakstīja atlūgumu.

Pēc nedēļas viņš jau strādāja "Tattler".

Viņš sāka kā vēža redaktors ar algu, kas bija gandrīz divreiz lielāka par iepriekš pelnīto. Viņa darba spars atstāja lielisku iespaidu uz priekšniecību.

"Tattler" varēja atļauties viņam labi maksāt, jo šī avīze bija atklājusi, ka vēzis ir ļoti ienesīgs.

No tā mirst katrs piektais amerikānis. Mirstošo slimnieku radinieki bija Dievu pārlūgušies un pārguruši no mēģinājumiem apkarot karcinomu plosīšanos ar visvisādiem pa- tentlīdzekļicm un banānu pudiņiem, un kodīgiem jokiem. Viņi bija izmisīgi gatavi tvert pēc katra cerības stariņa.

Tirdzniecības pārskati liecināja, ka ikvienu "Tattler" numuru ar treknu galveno virsrakstu, piemēram, "Jauna pretvēža terapija" vai "Brīnumzāles pret vēzi", varēja liel- veikalos pārdot par 22,3 procentiem vairāk nekā parastos numurus. Sešu procentu kritums bija tiem numuriem, kuros pirmajā lappusē bija arī pats intriģējošais raksts, jo daudziem lasītājiem pietika laika pārskatīt tukšvārdīgo tekstu, gaidot pie kases.

Pārdošanas eksperti atklāja, ka labāk pirmajā lappusē likt tikai lielu, krāsainu virsrakstu, bet pašu rakstu - vidējās lapās, lai pircējiem būtu grūti vienlaikus turēt atvērtu avīzi un darboties ar maku un iepirkumu ratiņiem.

Standarta rakstā lietoja triju lielumu burtus - lielākos optimistiskajām ievada rindkopām, tad vidējos, un pēdīgi ar vissīkākajiem tapa paskaidrots, ka "brīnumzāles" vēl nav pārdošanā vai ka vispār tās tikai nupat sāktas izmēģināt ar dzīvniekiem.

Šos rakstus ražoja Fredijs, palīdzēdams pārdot daudzus jo daudzus "Tattler" numurus.

Līdztekus augošajam "Tattler" lasītāju skaitam zēla un plauka arī dažādu brīnummedaljonu un dziedinošu drēbju bizness. Šo preču ražotāji maksāja papildus, lai iedabūtu savas reklāmas blakus iknedēļas rakstam par vēzi.

Daudzi lasītāji rakstīja uz avīzi, lūgdami papildu informāciju. Ienākumi tika gūti arī, pārdodot viņu vārdus un adreses kādam radio "evaņģēlistam", aurojošam psihopātam, kas sūtīja nelaimīgajiem ziedojumu pieprasījumus, uz aploksnēm uzbliezdams zīmogu ar tekstu: "Kāds, kuru Tu mīli, nomirs, ja vien…"

Fredijs Loundss ražīgi strādāja avīzei, un avīze viņam dāsni atlīdzināja. Tagad, pēc vienpadsmit "Tattler" nokalpotiem gadiem, viņš pelnīja septiņdesmit divus tūkstošus dolāru gadā. Viņam bija visai liela tematu izvēles brīvība, bet naudu viņš tērēja izklaidēs. Viņš dzīvoja labi, proti, atbilstoši savai izpratnei par labu dzīvi.

Notikumu attīstība rosināja viņā cerību, ka varēs pieprasīt palielinātu avansu par grāmatu, un bija jādomā arī, kā realizēt filmēšanas tiesības. Viņš bija dzirdējis, ka Holivuda esot piemērota vieta pretīgiem, bet naudīgiem tipiem.

Fredijs jau jutās labi. Viņš pa rampu nobrāzās uz savas mājas apakšzemes garāžu un, sparīgi nokaucinot riepas, iegrieza braucamo savā vietā. Pie sienas viņa privāto vietu norādīja plāksne ar pēdu lieliem burtiem. "Misters Frederiks Loundss."

Vendija jau bija klāt - viņas "Datsun " bija nolikts blakus Fredija vietai. Lieliski. Kaut varētu paņemt Vendiju līdzi uz Vašingtonu, viņš nodomāja. Tad gan tie kruķi acis izbolītu. Braukdams ar liftu augšā, viņš svilpoja.

Vendija kravāja Fredija mantas. Viņa to prata ļoti labi - bija diezgan dzīvojusi uz čemodāniem.

Kārtīgos džinsos un flaneļa kreklā, brūnos matus sasējusi astē, viņa būtu izskatījusies pēc laucinieces, ja vien nenodotu bālums un augums - Vendijas figūra bija gandrīz vai karikatūra par pubertāti.

Viņa, kuru nebija viegli pārsteigt, izbrīnīta uzlūkoja Loundsu. Viņš trīsēja.

- Tu pārāk smagi strādā, Rosko. - Viņai patika saukt Frcdiju par Rosko, un Fredijam arī tas nezin kāpēc patika. - Ar kuru reisu tu lidosi? Sešos? - Viņa atnesa Fredijam mēriņu un novāca no gultas savu vizuļaino kombinezonu un parūku kārbu: lai viņš var atgulties. - Es aizvedīšu tevi uz lidostu. Man klubā pirms sešiem nav ko darīt.

Viņai piederēja striptīzbārs "Vendijas pils", bet pašai vairs nebija jādejo. Par to viņa varēja pateikties Loundsam.

-      Kad tu man zvanīji, tu izklausījies pēc Marokas Murkšķa, - viņa sacīja.

-    Pēc kā?

-     Zini, sestdienas rītos televīzijā viņš ir briesmīgi noslēpumains un palīdz Viltīgajai Vāverei. Mēs to skatījāmies, kad tev bija gripa… Šodien tiešām tev izdevās viens numurs, vai ne? Tu izskaties varen apmierināts ar sevi.

-    Tieši tā! Es riskēju, zaķīt, un tas atmaksājās. Man tagad spīd viens trekns kumoss.

-    Tev pirms braukšanas vēl ir laika nosnausties. Tā no- skriedamies, tu iedzīsi sevi kapā.

Loundss aizsmēķēja cigareti. Viena viņam jau kūpēja pelnutraukā.

-    Zini ko? - viņa sacīja. - Varu saderēt, ja tu izdzersi šo un atslābināsies, tu varēsi pat aizmigt.

Loundss piespieda savu saspringto seju Vendijai pie kakla, un tā tiešām atslāba, pēkšņi kļūdama elastīga, gluži kā dūre, pārtopot par delnu. Viņa trīsas mitējās. Viņš izstāstīja Vendijai visu, čukstēdams viņas lielo krūšu bedrītē; viņa ar pirkstu zīmēja uz Fredija spranda astotniekus.

-     Tas izklausās tiešām smalki, Rosko, - viņa sacīja. - Tagad pagūli! Es tevi pamodināšu, kad būs jābrauc. Viss izdosies, pilnīgi viss. Un tad mēs atkal padzīvosim zaļi.

Viņi čukstēja viens otram, uz kādām vietām brauks ceļojumos. Tad Fredijs aizmiga.

17. nodala

Doktors Alans Blūms un Džeks Krofords sēdēja uz saliekamiem krēsliem, vienīgajām mēbelēm, kas bija palikušas Kroforda kabinetā.

-    Mēs esam tukšā, doktor.

Blūms vēroja drusku pērtiķim līdzīgos Kroforda vaibstus un prātoja, kas tagad gaidāms. Aiz Kroforda burkšķē- šanas un "Alka-Seltzer" doktors saskatīja prātu, kas bija vēss kā rentgena galds.

-    Kur Vilis aizgāja?

-     Pastaigās apkārt, atvēsināsies, - atbildēja Krofords. - Viņš neieredz Loundsu.

-    Vai jūs domājāt, ka zaudēsiet Villu, kad Lekters nopublicēja viņa mājas adresi? Ka viņš varētu atgriezties pie ģimenes?

-    Vienu brīdi tā domāju. Tas viņu satricināja.

-    Varu saprast, - bilda doktors Blūms.

-     Tad es aptvēru - viņš taču nevar tikt mājās un arī Mollija ar Villiju ne, kamēr vien Zobu Rūķis būs uz brīvām kājām.

-    Jūs esat saticis Molliju?

-    Jā. Viņa ir lieliska, viņa man patīk. Protams, mani viņa labprāt redzētu ellē ar salauztu mugurkaulu. Patlaban man no viņas jāvairās.

-    Viņa domā, ka jūs izmantojat Villu?

Krofords asi pavērās doktorā Blūmā.

-     Man būs ar Villu par šo to jārunā. Mums būs vajadzīgs arī jūsu padoms. Cikos jums jābūt Kvcntiko?

-    Necikos. Es pārcēlu lekciju uz otrdienas rītu. - Doktors Blūms bija FIB Akadēmijas Uzvedības zinātnes katedras vieslektors.

-    Jūs Greiemam patīkat. Viņš domā, ka jūs ar viņu nespēlējat nekādas psihologa spēlītes, - sacīja Krofords. Blū- ma piezīme par Greiema izmantošanu bija trāpījusi vārīgā vietā.

-      Es to nedaru, nemaz nemēģinu, - sacīja doktors Blūms. - Cenšos būt pret viņu tikpat godīgs kā pret pacientu.

-    Tieši tā.

-    Nē, nē, es gribu būt viņa draugs un esmu tāds. Džek, cilvēka novērošana manas profesijas pārstāvjiem ir asinīs. Atcerieties taču! Kad jūs man lūdzāt viņa raksturojumu, es atteicos.

-    To raksturojumu vajadzēja Petersenam no priekšniecības.

-     Bet tieši jūs to lūdzāt. Ja arī es kādreiz rakstīšu par Greiemu, domādams, ka no tā varētu rasties kas derīgs citu ārstēšanai, es izteikšos tik vispārīgā formā, ka prototips būtu pilnīgi nenosakāms. Ja es viņu pašu jebkad zinātniski pētīšu, rezultāti būs publicēti tikai pēc nāves.

-    Jūsu vai Greiema?

Doktors Blūms neatbildēja.

-     Esmu ievērojis vienu, un mani tas interesē: jūs nekad nepaliekat ar Greiemu divatā telpā, vai ne? Jūs to neliekat manīt, bet nekad neesat aci pret aci ar viņu. Kāpēc? Jūs domājat, ka viņam ir īpašas spējas, vai ne?

-    Nē. Viņš ir eidētiķis - viņam ir izcila vizuālā atmiņa -, bet es nedomāju, ka tas ir kas pārdabisks. Viņš neļaujas Djū- ka testam, tomēr tas neko nenozīmē. Viņam vienkārši nepatīk, ka viņu tirpina. Man jau arī nepatīk.

-    Bet…

-    Vilis vēlas domāt par šo visu kā par intelektuālu uzdevumu, šaurā pierādījumu pētīšanas izpratnē un ne vairāk. Viņš ir prasmīgs, bet gan jau ir arī citi, tikpat prasmīgi.

-    Daudz tādu nav, - teica Krofords.

-    Viņam piemīt izcila iejušanās un iztēles spēja, - turpināja Blūms. - Viņš var uzlūkot apstākļus no jūsu viedokļa, no manējā - un varbūt arī no tādiem viedokļiem, kas viņu biedē un no kā metas nelabi. Tā ir neapskaužama spēja, Džek. Tik jūtīga uztvere ir nūja ar diviem galiem.

-    Kāpēc jūs nekad nepaliekat ar viņu divatā?

-    Tāpēc, ka man tomēr ir zināma profesionāla ziņkāre attiecībā uz viņu, un viņš to uzreiz sajustu. Tas viņam padodas ātri.

-    Un, ja pieķers jūs glūnam, aši aizvilks žalūzijas…

-    Nepatīkama līdzība, bet, jā, pareiza. Nu jūs esat man gana atriebies, Džek. Ķersimies pie lietas un nevilksim to garumā. Es nejūtos sevišķi labi.

-    Varbūt psihosomatiska reakcija, - bilda Krofords.

-    Patiesībā žultspūšļa vaina. Ko jūs no manis gribējāt?

-    Man ir starpnieks, ar kura palīdzību es varu uzrunāt Zobu Rūķi.

-     "Tattler", - noteica doktors Blūms.

-   Jā. Kā jums šķiet, vai slepkavu būtu iespējams ar mūsu teikto ievirzīt destruktīvā ceļā?

-    Pamudināt uz pašnāvību?

-    Man pret pašnāvību nekas nebūtu pretī.

-     Šaubos. Dažu psihisku slimību gadījumos tas varētu būt iespējams. Šajā gadījumā šaubos. Ja viņš būtu destruktīvs, tad nebūtu tik uzmanīgs. Viņš nenodrošinātos tik rūpīgi. Ja viņam būtu klasiska paranoiskā šizofrēnija, jūs varētu viņu izprovocēt, lai viņš zaudētu savaldību un atklātos. Varētu pat piedabūt uz pašnāvības mēģinājumu. Es gan jums nepalīdzētu. - Pašnāvība bija Blūma nāvīgākais ienaidnieks.

-    Domāju gan, ka ne, - sacīja Krofords. - Vai mēs varētu viņu saniknot?

-    Kāpēc jūs to gribat zināt? Ar kādu mērķi?

Formulēsim to šādi: vai mēs varētu viņu saniknot un

pievērst sev viņa uzmanību?

-      Viņš jau ir fiksējis Greiemu kā savu pretinieku, un jūs to zināt. Nemuļķojieties! Jūs esat nolēmis izlikt Greiemu par ēsmu, jā?

-     Domāju, man tas jādara. Citādi divdesmit piektajā viņš sarīkos vēl vienu asinspirti. Palīdziet man!

-    Neesmu pārliecināts, ka saprotu, ko jūs prasāt.

-    Padomu, to es jums prasu.

-    Ne jau man, - sacīja doktors Blūms. - Ko jūs prasāt no Greiema? Es negribētu, lai jūs mani pārprotat, un parastā situācijā es to neteiktu, bet jums vajadzētu zināt, kas ir viens no Villa visspēcīgākajiem dzinuļiem. - Krofords pašūpoja galvu. - Bailes, Džek. Šis cilvēks cīnās ar visai pamatīgām bailēm.

-    Tāpēc ka viņš tika ievainots?

-    Ne tikai. Bailes nāk līdz ar iztēli, tās ir kā sods vai cena par iztēli.

Krofords skatījās uz saviem strupajiem pirkstiem, ko bija saņēmis kopā uz vēdera. Viņš piesarka. Bija neērti par to runāt.

-     Protams. To jau nav pieņemts deklarēt spēļu laukuma lielo zēnu pusē, vai ne? Runājiet vien droši ar mani, arī par bailēm. Es nesākšu viņu uzskatīt par mīkstmiesi. Neesmu jau galīgs kretīns, doktor.

-Ne mirkli nedomāju, ka jūs tāds būtu, Džek.

-    Es neliktu viņu pa sitienam, ja nevarētu viņu nosargāt. Labi, ja es nevarētu viņu nosargāt par astoņdesmit procentiem. Viņš pats nav nekāds vājais. Nav arī spēcīgākais, bet viņam ir asa reakcija. Vai jūs mums palīdzēsiet pabikstīt Zobu Rūķi, doktor? Daudzi cilvēki ir miruši.

-    Tikai, ja Greiems laikus zinās, kāda mēroga risku uzņemas, un ja viņš to uzņemsies brīvprātīgi. Es gribēšu dzirdēt viņu to sakām.

-     Mana attieksme ir tāda pati, doktor. Es nekad neesmu viņam pūtis pīlītes. Ne vairāk kā mēs visi te cits citam…

Krofords atrada Greiemu blakus Zelera laboratorijai mazajā darbistabā, ko viņš bija sev pieprasījis un piekrāvis ar upuru fotogrāfijām un privātiem papīriem.

Krofords pagaidīja, līdz Greiems noliek "Tiesībsargāšanas biļetenu", ko tobrīd lasīja.

-    Klausies, kas paredzēts uz divdesmit piekto. - Viņam nevajadzēja Greiemam paskaidrot, ka divdesmit piektajā gaidāms nākamais pilnmēness.

-    Kad viņš to darīs nākamreiz.

-    Jā, gadījumam, ja mums divdesmit piektajā būs problēma.

-    Nevis ja, bet kad.

-       Abas reizes tas ir noticis sestdienas naktī. Birmingc- mā, divdesmit astotajā jūnijā, pilnmēness iekrita sestdienā. Atlantā divdesmit sestais jūlijs bija vienu dienu pirms pilnmēness, bet ari sestdiena. Šoreiz pilnmēness būs pirmdien, divdesmit piektajā augustā. Taču viņam patīk nedēļas nogales, tāpēc mēs būsim gatavi jau no piektdienas.

-    Gatavi? Mēs būsim gatavi?

-     Tieši tā. Vai neatceries, kas rakstīts mācību grāmatās? Par ideālu slepkavības izmeklēšanu.

-     Nekad neesmu pieredzējis, ka tā notiktu, - sacīja Greiems. - Tā nekad neiznāk.

-    Tikpat kā nekad. Tomēr būtu lieliski, ja varētu tā darīt: pielaist tikai vienu veci. Tikai vienu. Lai viņš izmeklē nozieguma vietu. Viņam ir mikrofons, un viņš visu laiku diktē. Vieta, pilnīgi neskarta, ir viņa rīcībā tik ilgi, cik viņam nepieciešams. Cik… tev nepieciešams…

Ilga pauze.

-    Ko tu man tagad stāsti?

-      Sākot no piektdienas vakara, no divdesmit otrā, "Grumman Gulfstream" lidojuma gatavībā mūs gaidīs En- drūsas Gaisa kara spēku bāzē. Es to aizņēmos no Vides aizsardzības departamenta. Uz tā būs laboratorijas pamatpie- derumi. Ari mēs būsim gatavībā - es, tu, Zelers, Džimijs Praiss, fotogrāfs un divi cilvēki aptaujāšanai un pratināšanām. Tiklīdz pienāks ziņa, mēs dosimies ceļā, varēsim nokļūt jebkurā vietā, jebkurā austrumu vai dienvidu štatā stundas un piecpadsmit minūšu laikā.

-    Un kā ar vietējiem? Viņiem nav obligāti ar mums jāsadarbojas. Viņi negaidīs.

-       Mēs apziņojam policijas un šerifu departamentu priekšniekus, pilnīgi visus. Mēs lūdzam, lai attiecīgi rīkojumi tiktu doti visiem dispečeriem un dežurantiem.

Greiems pašūpoja galvu.

-    Blēņas. Viņi nenoturēsies. Nav uz to spējīgi.

-   Nu, mēs nemaz nelūdzam tik daudz. Mēs lūdzam, lai tad, kad pienāk ziņa, pirmie policisti, kas nonāk nozieguma vietā, ieiet un paskatās. Ātrā palīdzība lai atbrauc un pārliecinās, vai kāds vēl ir dzīvs. Tad viņi iznāk ārā. Ceļu bloķēšanu, apkārtējo iedzīvotāju aptaujas, to visu viņi var darīt pēc saviem ieskatiem, bet notikuma vieta - tā lai paliek aizzīmogota līdz mūsu atbraukšanai. Mēs ierodamies, tu ej iekšā. Tev ir rācijas savienojums ar mums. Tu runā un stāsti mums, ja jūti vajadzību, tu nesaki neko, ja tādas vajadzības nav. Varēsi tur uzturēties, cik ilgi tev būs nepieciešams. Pēc tam iesim iekšā mēs.

-    Vietējie negaidīs.

-    Protams, negaidīs. Viņi aizsūtīs vīrus no savas Slepkavību izmeklēšanas nodaļas. Tomēr kaut kādu iespaidu mūsu lūgums būs atstājis. Tur noteikti būs cauri staigājuši mazāk, tu to vietu saņemsi svaigāku.

Svaigāku… Greiems atmeta galvu pret krēsla atzveltni un skatījās griestos.

-    Protams, - piebilda Krofords, - līdz tās nedēļas nogalei vēl ir trīspadsmit dienas.

-    Eh, Džek…

-    Ko "Džek"? - jautāja Krofords.

-    Tu mani nogalini, tik tiešām.

-Nesaprotu…

-     Jā, tieši to tu dari. Tu esi nolēmis izmantot mani par ēsmu, jo citas iespējas tev nav. Tāpēc pirms galvenā jautājuma tu mani noskaņo, klāstīdams, cik pretīga būs nākamā reize. Prasmīgs psiholoģisks gājiens. Stulbenis varbūt uzrautos. Kādu atbildi tu no manis gaidi? Tu uztraucies, ka pēc gadījuma ar Lekteru es raustīšos kā puņķis uz drāts?

-Nē.

-     Es nebrīnītos, ja tu tā domātu. Mēs abi pazīstam cilvēkus, kas tādi ir kļuvuši. Man, protams, nepatīk staigāt apkārt bruņuvestē ar saspringtu pakaļu, bet, pie velna, - es taču esmu iesaistījies! Mēs netiekam mājās, kamēr viņš ir brīvībā.

-    Es ne mirkli nešaubījos, ka tu piekritīsi.

Greiems redzēja, ka Krofords nemelo.

-     Un tas vēl nav viss, vai ne? - Krofords neatbildēja. - Tikai bez Mollijas. Nekādā ziņā.

-    Apžēliņ, Vili… To pat es no tevis neprasītu.

Greiems brīdi lūkojās viņā.

-    Nu vai zini, Džek… Tu esi nolēmis sadarboties ar Fre- diju Loundsu, vai ne? Jūs ar mazo Frediju esat vienojušies.

Krofords, saraucis pieri, lūkojās traipiņā uz savas kaklasaites. Tad viņš uzlūkoja Greiemu.

-    Tu pats zini, ka tas ir labākais veids, kā viņu pievilināt. Zobu Rūķis sekos "Tattler" ziņām. Vai ir cita iespēja?

-    Tam noteikti jābūt Loundsam?

-    Viņam "Tattler" ir teikšana, viņš raksta par šo tematu.

-     Tātad es "Tattler" slejās viņu pamatīgi izlamāšu, un tad jūs mani uzmanīsiet. Tu domā, tas ir labāk par pasta abonentpunktu? Neatbildi, es zinu, ka tas ir labāk. Vai esi jau par to runājis ar Blūmu?

* - Tikai garāmejot. Mums būs ar viņu jātiekas. Un ar Loundsu. Vienlaikus liksim arī sludinājumu par vēstuļu kasti.

-     Kāds būs slazds? Es domāju, mums viņam jādod laba iespēja. Diezgan pieejama vieta. Tāda, kur viņš var tikt man tuvu klāt. Es nedomāju, ka viņš šaus no tāluma. Var gadīties, ka viņš mani apmuļķo, tomēr es nevaru viņu iztēloties ar snaipera ieroci rokā.

-    Mums būs novērotāji augstākajās vietās.

Viņi abi domāja par vienu un to pašu. "Kevlar" bru- ņuveste apturēs Zobu Rūķa deviņmilimetru lodi un ari naža dūrienu, bet veste nesegs Greiema galvu. To nekādi nevarētu nosargāt, ja no slēpņa uzbruktu snaiperis.

-    Runā tu ar Loundsu. Man tas nav jādara.

-    Viņam vajag interviju ar tevi, - saudzīgi bilda Krofords. - Viņam vajag tevi nofotografēt.

Blūms bija brīdinājis Krofordu, ka šajā brīdī gaidāmas grūtības.

18. nodala

Kad pilnāca norunātais laiks, Greiems pārsteidza gan Krofordu, gan Blūmu. Šķita, ka viņš gluži labprāt satiekas ar Loundsu, un viņa salti zilo acu izteiksmē nebija ne vēsts no nelabvēlības.

Atrašanās FIB galvenajā ēkā mainīja Loundsa uzvedību. Viņš bija taktisks, kad attapās tāds būt, un ar savu aparatūru rīkojās aši un klusi.

Greiems tikai vienu reizi iespītējās: viņš kategoriski atteicās parādīt Loundsam misis Līdsas dienasgrāmatu un šīs ģimenes privāto saraksti.

Intervijas sākumā viņš uz Loundsa jautājumiem atbildēja atturīgi pieklājīgā tonī. Abi vīri pa brīdim ieskatījās pierakstos, kas bija tapuši kopīgā sarunā ar doktoru Blūmu. Jautājumi un atbildes bieži tika pārfrāzēti.

Alanam Blūmam bija grūti piedalīties šajā cīņā - nevis par, bet pret cilvēku. Galu galā viņš vienkārši izklāstīja savas pārdomas par Zobu Rūķi. Pārējie klausījās; tā varētu klausīties karatē skolnieki anatomijas lekciju.

Doktors Blūms teica, ka Zobu Rūķa rīcība un vēstule liecinot par plānveidīgu, maniakālu izlādēšanos, kas kompensē neciešamu savas neiederības sajūtu. Spoguļu dauzīšana norādot, ka šī sajūta saistīta ar viņa izskatu.

Slepkavas iebildumus pret iesauku Zobu Rūķis (Tooth Fairy) izraisījusi vārda saistība ar homoseksuālismu. [7] blūms uzskatīja, ka viņam ir neapzināta homoseksualitātes problēma, ārkārtīgas bailes būt gejam. Doktors Blūms savu viedokli pamatoja ar kādu interesantu detaļu Līdsu namā: bija konstatēts, ka pēc Čārlza Līdsa nāves Zobu Rūķis viņam uzvilcis apakšbikses. Doktors Blūms domāja, ka tādējādi viņš gribējis uzsvērt savu intereses trūkumu par Līdsu.

Psihiatrs runāja par stipro saikni, kas sadistiem jau ļoti agrā vecumā rodas starp agresiju un dzimumdziņu.

Mežonīgie uzbrukumi, kuru mērķis pirmām kārtām ir sievietes, izdarīti viņu ģimenes klātbūtnē; tas nepārprotami liecināja, ka tie ir triecieni mātes tēlam zemapziņā. Blūms staigāja šurpu turpu un runāja daļēji pats ar sevi, nosaukdams sarunas objektu par "murga bērnu". Dzirdot viņa balsī līdzjūtību, Krofords nodūra acis.

Intervijā ar Loundsu Greiems izteica apgalvojumus, ko neviens izmeklētājs nemūžam neizteiktu un neviens solīds laikraksts nepublicētu.

Viņš izteicās, ka Zobu Rūķis ir neglīts un impotents attiecībās ar pretējā dzimuma personām, un viņš nepatiesi apgalvoja, ka slepkava seksuāli izmantojis savus vīriešu kārtas upurus. Greiems teica, ka par Zobu Rūķi noteikti smejas visi viņa paziņas un ka Viņš ieņemts asinsgrēkā.

Viņš uzsvēra, ka Zobu Rūķa intelekts ir nesalīdzināmi zemāks par Hanibala Lektera prāta spējām. Viņš solīja ziņot

"Tattler" par saviem turpmākajiem vērojumiem un secinājumiem par Zobu Rūķi, kad tādi radīsies. Viņš teica, ka daudzi tiesību aizsardzības iestāžu darbinieki viņa metodei nepiekrītot, bet, tā kā izmeklēšanu vadot viņš, "Tattler" varot rēķināties, ka arī turpmāk dzirdēs no viņa skaidru valodu.

Loundss daudz fotografēja.

Galvenais uzņēmums tika izdarīts Greiema "Vašingtonas paslēptuvē", dzīvoklī, ko viņš aizņēmies līdz tam laikam, kad "nospiedīs to mīksto kā uti". Tā esot vienīgā vieta, kur viņš varot "rast vientulību" izmeklēšanas "karnevāla gaisotnē".

Attēlā aiz Greiema pa logu bija redzama starmešu izgaismota Kapitolija kupola daļiņa. Vissvarīgākais atradās fotogrāfijas kreisajā apakšējā stūrī - izplūdusi, taču izlasā- - ma populāra moteļa izkārtne otrā ielas pusē.

Ja Zobu Rūķis gribēs, viņš varēs atrast šo dzīvokli.

FIB galvenajā ēkā Greiemu nofotografēja pie milzīga spektrometra. Tam gan nebija nekāda sakara ar šo lietu, bet Loundsam tas šķita iespaidīgs.

Greiems pat piekrita uzņēmumam, kurā Loundss viņu intervē. Tam viņi pozēja pie milzīgajiem plauktiem šaujamieroču noliktavā. Loundss turēja deviņmilimetru revolveri - tādu pašu kā Zobu Rūķa ierocis. Greiems norādīja uz paštaisīto klusinātāju, kas bija darināts no televīzijas antenas gabala.

Doktors Blūms bija pārsteigts, redzot, ka Greiems biedriski uzliek roku Loundsam uz pleca tieši pirms tam, kad Krofords noklikšķina slēdzi.

Interviju un fotogrāfijas bija paredzēts publicēt nākamās dienas "Tattler" numurā, pirmdien, 11. augustā. Loundss, tiklīdz bija ieguvis vajadzīgos materiālus, izlidoja uz Čikāgu. Viņš teica, ka vēloties pats pārraudzīt maketēšanu. Ar

Krofordu viņš norunāja tikties otrdienas pēcpusdienā piecus kvartālus no slazda.

Sākot no otrdienas, kad "Tattler" jau būs pieejams visur, briesmoni gaidīs veseli divi slazdi.

Greiems katru vakaru dosies uz savu "pagaidu rezidenci", kas redzama "Tattler" fotogrāfijā.

Tajā pašā numurā šifrēts privātsludinājums aicināja Zobu Rūķi uz visu diennakti apsargāto pasta abonentpunktu Anapolisā. Ja šis sludinājums viņā modinās aizdomas, viņš varētu nospriest, ka viņa notveršana tiek plānota pie šīs vēstuļu kastes, tāpēc Greiems kā mērķis kļūtu vēl pievilcīgāks. Tā prātoja FIB.

Floridas varas iestādes nodrošināja uzraudzību Šuger- lofas salā.

Starp kriminālmeklētājiem vēdīja neapmierinātība; divi pamatīgie slazdi prasīja daudz darbinieku, kas tobrīd būtu varējuši darīt ko citu, un Greiema ikvakara klātbūtne slazdā ierobežoja viņa pārvietošanās iespējas - viņš netika prom no Vašingtonas un tās apkaimes.

Lai gan veselais saprāts pauda Krofordam, ka viņu rīcība ir pareiza, viņa gaumei visa procedūra bija pārāk pasīva. Viņam bija sajūta, ka izmeklētāji tikai spēlēsies paši ar sevi šajās divās nedēļās, kas atlikušas līdz pilnmēnesim.

Svētdiena un pirmdiena pagāja dīvaini drudžainā gaisotnē.

Spērdžens, Kventiko Akadēmijas speciālo uzdevumu vienību galvenais instruktors, pirmdienas pēcpusdienā brauca apkārt kvartālam. Greiems sēdēja viņam blakus, Krofords - pakaļējā sēdeklī.

- Pēc septiņiem piecpadsmit kājāmgājēju te tikpat kā vairs nav. Visi gatavojas vakariņām, - sacīja Spērdžens. Viņam bija stiegrains, muskuļains augums, galvā otrādi uzlikta beisbola cepure, un viņš tiešām izskatījās pēc beisbolista. - Rītvakar, kad būsiet ticis līdz dzelzceļa pārbrauktuvei, uzpīkstiniet mums brīvajā frekvencē. Jums vajadzētu nokļūt šeit apmēram līdz pus- deviņiem, bez divdesmit deviņiem.

Viņš iebrauca autostāvvietā.

-    Vieta nav ideāla, bet varētu būt arī sliktāk. Rītvakar noliksiet mašīnu šeit. Pēc tam mēs katru vakaru mainīsim vietu, bet tā vienmēr būs šajā pusē. Šeit ir septiņdesmit pieci jardi līdz ārdurvīm. Iesim.

Spērdžens, neliela auguma līkkājains vīrs, gāja pa priekšu, Greiems ar Krofordu viņam sekoja.

Viņš meklē vietas, no kurām var uzbrukt, nodomāja Greiems.

Ja tas vispār notiks, tad droši vien šā gājiena laikā, - sacīja Speciālo uzdevumu vienības komandieris. - Redziet, ērtākais, taisnākais ceļš no jūsu mašīnas līdz mājai ved pāri stāvvietai, tieši pa vidu. Tā jūs turēsieties maksimāli tālu no tās automobiļu rindas, kas šeit stāv visu dienu. Lai tiktu tuvumā, viņam vajadzēs nākt pa atklātu vietu. Vai jums ir laba dzirde?

-   Diezgan, - atbildēja Greiems. - Šajā stāvvietā pat sasodīti laba.

Spērdžens ieskatījās Greiema sejā, bet neredzēja tajā nekādas īpašas izteiksmes.

Viņš apstājās stāvlaukuma vidū.

-   Laternas mēs noregulēsim drusku blāvākā režīmā, lai grūtāk trāpīt, ja šaus pa gabalu.

-    Jūsējiem arī būs grūtāk, - bilda Krofords.

-   Diviem no mūsējiem būs "Startron " nakts tēmēkļi, - paskaidroja Spērdžens. - Vili, man būs jālūdz, lai jūs uz- pūšat uz žaketes pretspīduma aerosolu, es jums iedošu.

Starp citu, man pilnīgi vienalga, cik karsts būs, jums visu laiku jāvalkā bruņuveste. Neiebilstat?

-Nē.

-    Kāda jums ir?

-     "Kevlar"… ko, Džek? Otrais modelis?

-    Otrais modelis, - apstiprināja Krofords.

-     Visai iespējams, ka viņš jums tuvosies no aizmugures, nav izslēgts, ka nāks pretī, paies garām un tikai tad pagriezīsies, lai šautu, - sprieda Spērdžens. - Viņš jau septiņas reizes ir šāvis galvā, vai ne? Viņš pārliecinājies, ka tas ir iedarbīgi. Viņš to darīs arī ar jums, ja jūs viņam dosiet laiku. Nedodiet viņam laiku! Es jums parādīšu vēl šo to kāpņu telpā un dzīvoklī, un tad iesim uz šautuvi. Jūs vispār varēsiet to izdarīt?

-    Viņš var to izdarīt, - teica Krofords.

Šautuvē Spērdžens bija kungs un dievs. Viņš lika Greiemam lietot ne tikai austiņas, bet arī ausu aizbāžņus, un strauji mainīja mērķus no visām pusēm. Viņš bija atvieglots, redzot, ka Greiems nelieto parasto dienesta, 38. kalibra revolveri, tomēr viņu uztrauca uzliesmojumi Greiema stobra galā. Viņi trenējās divas stundas. Kad Greiems bija beidzis šaušanu, instruktors uzstāja, ka jāpārbauda visas viņa 44. kalibra pistoles cilindra detaļas.

Greiems nomazgājās dušā un pārģērbās, lai tiktu vaļā no šaujampulvera smakas pirms brauciena uz līci, kur gatavojās pavadīt pēdējo brīvo vakaru kopā ar Molliju un Villiju.

Pēc vakariņām viņš ar sievu un padēlu aizbrauca iepirkties un ar lielu rūpību izvēlējās melones. Viņš raudzījās, lai tiek sapirkts labi daudz produktu - stendos pie kasēm vēl bija vecais "Tattler", un viņš cerēja, ka jauno numuru Mollija vismaz no rīta vēl neieraudzīs. Viņš negribēja stāstīt, kas paredzēts.

Kad Mollija jautāja, ko viņš nākamnedēļ gribēs vakariņās, nācās pateikt, ka viņš būs prom, ka viņam jāatgriežas Birmingemā. Tā bija pirmā reize, kad viņš Mollijai īsti sameloja, un viņš jutās netīrāks par vecu naudu.

Viņš pa gabaliņu noraudzījās uz Molliju: uz savu skaisto beisbolsievu, kas nemitīgi uzraudzīja savu figūru un uzstāja, lai ari viņš ar Villiju ik pēc trim četriem mēnešiem pārbauda veselību; sievu, kas spēja pārvarēt bailes no tumsas; sievu, kas, dārgi maksājot, bija iemācījusies, ka laiks ir likteņa dāvana. Mollija zināja, cik vērtīgas ir viņu abu kopīgās dienas. Viņa prata notvert mirkli aiz astes. Viņa arī Greiemam bija iemācījusi to izbaudīt.

Johana Pahelbela kanona melodija strāvoja saulstaru pielietajā istabā, kur viņi iepazina viens otru, un sajūsma bija pārāk liela, lai būtu valdāma, un pat tobrīd viņa acis brīžam aizmigloja bailes, pārslīdot kā ērgļa ēna: dzīve bija pārāk brīnišķīga, lai varētu vilkties ilgi.

Mollija, staigādama starp preču sekcijām, bieži pārlika somu no viena pleca uz otru, it kā tajā guļošā pistole būtu daudz smagāka par savām deviņpadsmit uncēm.

Greiems būtu aizvainots, ja dzirdētu, kā pats murmina pie meloņu kaudzes:

- Jāieliek šitais sūds maisiņā, un viss… Kusties taču!

Viņu trio, bruņojies ar meliem, pistolēm un pārtikas produktiem, bija maza un drūma vienība.

Mollija juta neīstumu. Kad bija izslēgta gaisma, viņa ar Greiemu nerunāja. Viņai rādījās sapņi par māju, kur nemitīgi pārvēršas istabas un dun smagi ārprātīgā soļi.

19. nodala

Sentluisas Lambf.rta starptautiskajā lidostā ir preses pārdotava, kurā dabūjami visas Amerikas nopietnākie laikraksti. Ņujorkas, Vašingtonas, Čikāgas un Losandželosas avīzes atved ar kravas lidmašīnu, un tās var nopirkt jau iznākšanas dienā.

Tāpat kā daudzas preses pārdotavas, arī šī pieder izplatīšanas tīklam, un pārdevējam līdz ar tradicionālajiem žurnāliem un avīzēm gribot negribot jātirgo arī zināms daudzums drazu.

Kad desmitos pirmdienas vakarā pārdotavai tika piegādāts Čikāgas "Tribune", uz grīdas tam blakus tika nomesta arī "Tattler" paka. Pakas vidū avīzes vēl bija siltas.

Pārdevējs bija notupies pie priekšējā stenda un kārtoja "Tribune" numurus. Bija ne mazums darāmā. Dienas maiņa nekad neatstāja aiz sevis kārtību.

Viņa redzeslauka stūri parādījās melni zābaki ar rāvējslēdzējiem. Šķirstītājs. Nē, zābaki bija pavērsti pret viņu. Kretīnam kaut ko vajag. Pārdevējs gribēja pabeigt darbu ar "Tribune ", bet no neatlaidīgās klātbūtnes viņam sāka kutēt pakausis.

Viņam šis bija pagaidu darbs. Varēja ari nebūt izcili pieklājīgs.

-    Klausos, - viņš sacīja pienācēja ceļgaliem.

-     "Tattler".

-    Jums būs jāpagaida, kamēr attaisu paku.

Zābaki negāja prom. Tie bija pārāk tuvu.

-   Es teicu, jums būs jāpagaida, kamēr attaisu paku. Nedzirdējāt? Vai neredzat, ka es strādāju?

Pazibēja roka, spožs tērauds, un trinkšķēdama pārtrūka aukla, ar ko bija apsieta paka. Uz grīdas viņam priekšā nodžinkstēja dolārs ar Sūzanas B. Antonijas profilu. Atnācējs izrāva no pakas vidus "Tattler" numuru un izgāza virsējos pa grīdu.

Pārdevējs piecēlās kājās. Viņš bija pietvīcis. Vīrietis gāja prom, pasitis avīzi padusē.

-    Ei! Ei, jūs!

Vīrietis pagriezās pret viņu.

-Nu?

-    Es taču jums teicu!

-    Tu man kaut ko teici? - Viņš nāca atpakaļ. Viņš apstājās pārāk tuvu. - Tu man kaut ko teici?

Parasti rupjam tirgotājam izdodas tikt galā ar jebkuru klientu. Taču šā tipa mierīgumā bija kas drausmīgs.

Pārdevējs skatījās grīdā.

-    Man jums jāizdod divdesmit pieci centi.

Dolarhaids pagrieza muguru un aizgāja prom. Laikrakstu pārdevēja vaigi svila veselu pusstundu. Jā, šis purns te pagājušo nedēļu arī bija. Ja vēlreiz nāks, es viņam parādīšu, kur, sasodīts, vēži ziemo. Man zem letes ir kaut kas tieši smerdeļiem.

Lidostā Dolarhaids nemaz neieskatījās "Tattler". Pagājušās ceturtdienas ziņu no Lektera viņš uzņēma ar dalītām jūtām. Doktoram Lekteram, protams, bija taisnība, sakot, ka viņš ir brīnišķīgs, un to bija ļoti patīkami lasīt. Viņš ir brīnišķīgs. Viņš juta zināmu nicinājumu pret doktora bailēm no tā policista. Lekteram nebija daudz dziļākas izpratnes kā publikai.

Tomēr viņš dega nepacietībā uzzināt, vai Lekters ir atsūtījis viņam jaunu ziņu. Viņš nogaidīs, līdz tiks mājās, un tad skatīsies. Dolarhaids bija lepns par savu paškontroli.

Braucot viņš apcerēja avīžu pārdevēja uzvedību.

Agrākajos laikos viņš būtu atvainojies par traucējumu un nemūžam nebūtu devies turp otrreiz. Daudzus gadus viņš bija ļāvis citiem taisīt sev uz galvas. Tas nu ir cauri. Šis cilvēks varēja apvainot Frānsisu Dolarhaidu, bet viņš nespēja stāties pretī Pūķim. Tas viss bija daļa no Tapšanas.

Pusnaktī viņa galda lampa vēl dega. "Tattler" sludinājums bija atšifrēts un mētājās uz grīdas. Turpat mētājās liekie "Tattler" gabali - Dolarhaids bija daudz ko izgriezis savam albumam. Tas stāvēja atvērts zem Pūķa attēla, līme vēl žuva vietās, kur bija pielīmēti jaunie materiāli. Zem tiem bija svaigi piestiprināts arī mazs plastmasas maisiņš, pagaidām tukšs.

Zem maisiņa rotājās uzraksts: "Ar šīm viņš Mani apvainoja."

Taču Dolarhaids bija atstājis savu rakstāmgaldu.

Viņš sēdēja uz pagraba kāpnītēm. Tur bija vēss, smaržoja pēc zemes un pelējuma. Viņa elektriskā luktura stars virzījās pār apklātām mēbelēm, noputējušām spoguļu aiz- mugurēm - kādreiz tie bija karājušies pie istabu sienām, tagad stāvēja atslieti pret sienu; turpat bija dinamīta kaste.

Stars apstājās pie paaugsta, apklāta veidola, viena no vairākiem tālākajā pagraba stūrī. Viņš devās pie tā, un sejā ķērās zirnekļtīkli. Kad viņš atvilka pārvalku, putekļu mākonis izraisīja šķavas.

Mirkšķinādams acis, viņš apvaldīja asaras un uzspīdināja gaismu uz atsegtajiem, vecajiem ozolkoka invalīdu ratiņiem. Tie bija ar augstu atzveltni, smagi un stabili, vieni no trim, kas glabājās pagrabā. Četrdesmitajos gados pašvaldība tos bija nodevusi vecāsmātes turētajai veco ļaužu mītnei.

Riteņi čīkstēja, kad viņš stūma ratiņus pa klonu. Par spīti lielajam smagumam, viņš tos viegli uznesa pa kāpnēm. Virtuvē viņš ieeļļoja riteņus. Mazie priekšējie ritentiņi joprojām čīkstēja, bet pakaļējiem bija labi gultņi, un tie strauji griezās, kad viņš tiem uzsita ar pirkstu.

Riteņu nomierinošā dūkoņa mazināja viņā kūsājošās dusmas. Dolarhaids iegrieza tos no jauna un dūca līdzi.

20. nodala

Otrdienas pusdienlaikā, kad Fredijs Loundss atstāja "Tattler" redakciju, viņš jutās gan noguris, gan pacilāts. Rakstu avīzei viņš bija sacerējis lidmašīnā uz Čikāgu un maketēšanas telpā pavadījis tieši pusstundu.

Pārējo laiku viņš bija cītīgi strādājis, rakstot grāmatu, atkratoties no visiem telefonzvaniem un apmeklētājiem. Viņš labi prata organizēt savu darbu, un tagad viņam jau bija piecdesmit tūkstošus vārdu garš notikumu fona pārskats.

Kad Zobu Rūķis tiks notverts, viņš uzbliezīs jaudīgu priekšvārdu un ziņojumu par arestu. Agrāko notikumu izklāstu būs viegli piekabināt. Viņš jau bija sarunājis trīs labākos "Tattler" reportierus, lai tie ir gatavi nekavējoties doties ceļā. Dažas stundas pēc aresta viņi jau meklēs interesantas detaļas tajā apvidū, kurš, kā izrādīsies, būs Zobu Rūķa dzīvesvieta.

Viņa aģents runāja par lielām summām. Stingri ņemot, projekta iepriekšēja apspriešana ar aģentu bija pārkāpums, un pārkāpta bija viņa vienošanās ar Krofordu. Lai to piesegtu, visus līgumus un vienošanās vajadzēs datēt ar datumu pēc aresta.

Krofordam bija liels trumpis - Loundsa balss ieraksts magnetofona lentē. Draudi izmeklēšanai, turklāt starpštatu mēroga izmeklēšanai, bija krimināli sodāms pārkāpums, pret kuru Loundsu nekādi nevarēs aizsargāt Konstitūcijas Pirmajā labojumā nodrošinātās preses privilēģijas. Turklāt Loundss zināja, ka Krofords var ar vienu telefona zvanu radīt viņam pastāvīgas ķibeles ar Valsts ieņēmumu dienestu.

Loundsā mita daži godīguma polipi; viņam bija maz ilūziju par sava darba īsto dabu. Tomēr šajā projektā viņš darbojās gandrīz vai ar reliģisku dedzību.

Viņu bija pārņēmusi vīzija par labo dzīvi viņā pusē - tur, kur lielā nauda. Zem visu viņa pastrādāto riebeklību slāņa tomēr mājoja vecas cerības. Tagad tās modās un cēlās spārnos.

Pārliecinājies, ka fotoaparāti un diktofoni ir kārtībā, viņš brauca mājās trīs stundas pagulēt pirms lidojuma uz Vašingtonu, kur viņš pie slazda satiksies ar Krofordu.

Pazemes stāvvietā kāds bija izrīkojies kretīniski. Melns furgons nolikts blakus viņa vietai, pārkāpjot līniju. Tas bija ielauzies teritorijā, kas bija skaidri iezīmēta: "Misters Fre- deriks Loundss."

Loundss sparīgi vēra durvis, triekdams tās pret furgona sānu un atstādams tajā iedobi un skrambu. Būs mācība stulbajam smerdelim.

Loundss slēdza ciet savu mašīnu. Aiz viņa atvērās furgona durvis. Kad Loundss pagriezās, jau bija gandrīz pus- pagriezienā, viņš virs auss saņēma smagu triecienu ar steku. Loundss cēla rokas, bet ceļi jau ļima; viņš sajuta milzīgu spiedienu ap kaklu, un vairs nebija ko elpot. Kad krūtīs ko varēja ievilkt, tajās ieplūda hloroforms.

***

Dolarhaids apturēja furgonu aiz savas mājas, izkāpa un izstaipījās. Visu ceļu no Čikāgas bija pūtis spēcīgs sānvējš, un viņam bija nogurušas rokas. Viņš nopētīja nakts debesis. Drīz bija gaidāms perseīdu meteoru lietus, to nedrīkstēja palaist garām.

Atklāsmes grāmatā: Viņa aste noslaucīja trešo dalu zvaigžņu no debesīm un nometa tās uz zemi…

Viņa darbi citā laikā. Viņam tas jāredz un jāatceras.

Dolarhaids atslēdza sētaspuses durvis un veica parasto mājas pārbaudi. Kad viņš iznāca ārā, viņam galvā bija maska, darināta no sieviešu zeķes.

Viņš atvēra furgonu, nolaida rampu un izvilka arā Fre- diju Loundsu. Loundss bija vienās apakšbiksēs, ar aizbāztu muti un aizsietām acīm. Lai gan viņš tikai daļēji bija pie samaņas, viņš neļima. Viņš sēdēja ļoti taisni, galva bija pie- kļauta pie veco ozola ratiņu augstās atzveltnes. Pie krēsla viņu visā garumā, no pakauša līdz pēdām, turēja epoksīda līme.

Dolarhaids iestūma Loundsu mājā un novietoja viesistabas stūrī ar muguru pret telpu kā nogrēkojušos puiku.

-    Varbūt jums ir vēsi? Vai vēlaties segu?

Dolarhaids nolobīja sanitārās salvetes, kas aizsedza

Loundsa acis un muti. Loundss neatbildēja. Vēl viņu savā varā turēja hloroforms.

-     Es jums atnesīšu segu. - Dolarhaids paņēma no dīvāna pledu un aplika to apkārt Loundsam līdz pat zodam, tad pabāza ožamā spirta pudelīti viņam zem deguna.

Loundsa acis plati atvērās, un viņš ieraudzīja izplūdušu telpas stūri. Viņš ieklepojās un sāka runāt.

-    Nelaimes gadījums? Vai esmu smagi ievainots?

Balss aiz viņa.

-    Nē, mister Lounds. Viss ar jums būs labākajā kārtībā.

-    Man sāp mugura. Āda. Vai esmu apdedzis? Ak dievs, kaut es nebūtu apdedzis!

-     Apdedzis? Apdedzis… Nē. Jūs šeit tikai atpūšaties. Es pēc kāda brītiņa atkal atnākšu.

-     Ļaujiet man atgulties! Paklau, piezvaniet, lūdzu, uz manu darbu… Ak dievs, es esmu Straikera rāmī! Lauzts mugurkauls? Pasakiet man taisnību!

Soļi attālinājās.

-      Kāpēc es šeit atrodos? - Jautājuma beigas viņš izkliedza.

Atbilde skanēja tālu aizmugurē.

-    Lai izpirktu grēkus, mister Lounds.

Loundss dzirdēja soļus kāpjam pa kāpnēm. Viņš dzirdēja dušas troksni. Galva jau bija skaidrāka. Viņš atcerējās, kā bija atstājis redakciju un braucis mājās, bet tad atmiņas beidzās. Deniņi vienā pusē sāpīgi pulsēja, un no hloroforma metās nelabi. Viņš bija nosēdināts pilnīgi taisni un baidījās, ka apvemdamies aizrīsies un nosmaks. Viņš plati atvēra muti un dziļi elpoja. Varēja dzirdēt savu sirdi.

Loundss cerēja, ka viņš murgo. Viņš mēģināja pacelt roku no paroča, mēģināja ar spēku, līdz sāpes delmā un delnā bija tik stipras, ka būtu pamodinājušas pat no visdziļākā miega. Nē, tas nebija sapnis. Prāts atdzīvojās.

Sasprindzinādamies viņš vairākas sekundes šķielējot noturēja skatienu uz savām rokām. Viņš ieraudzīja, ka ir sasaistīts. Tā nebija vis nekāda ierīce salauztu mugurkaulu pasargāšanai. Šeit nebija slimnīca. Kāds bija viņu sagūstījis.

Loundsam likās, ka dzird soļus augšstāvā, bet varbūt tie bija viņa sirdspuksti.

Viņš mēģināja domāt. Pūlējās domāt. Paliec mierīgs un domā, viņš čukstēja. Mierīgi. Domā.

Atkal iečīkstējās kāpnes. Dolarhaids atgriezās.

Loundss juta katra viņa soļa svaru. Tagad klātbūtne - tieši aiz muguras.

-    Es neesmu redzējis jūsu seju. Es nevarētu jūs identificēt. Es nezinu, kā jūs izskatāties. "Tattler"… Es strādāju avīzē "The National Tattler"… Viņi samaksās par mani izpirkuma naudu, lielu naudu. Pusmiljonu, varbūt pat miljonu. Miljonu dolāru.

Aiz viņa klusums. Tad nočīkstējās dīvāna atsperes. Tātad viņš apsēdās.

-    Par ko jūs domājat, mister Lounds?

Aizmirst sāpes un bailes un domāt. Tagad. Tieši tagad. Iegūt laiku. Nākamības gadus. Viņš nav nolēmis mani nogalināt. Viņš nav man atklājis savu seju.

-    Par ko jūs domājat, mister Lounds?

-    Es nezinu, kas ar mani noticis.

-    Vai jūs zināt, Kas Es Esmu, mister Lounds?

-    Nē. Es negribu zināt, ticiet man…

-    Ja ticētu jums, es esmu ļauns, perverss seksa neveiksminieks. Dzīvnieks, tā jūs rakstījāt. Varbūt kāds aplam lādzīgs tiesnesis mani izlaidis no psihcncs. - Parasti Dolarhaids vairījās no vārdiem ar "s" skaņu. Taču šim klausītājam ne prātā nenāca smieties, un Dolarhaids jutās brīvi. - Tagad jūs zināt, vai ne?

Nemelot. Domāt ātri.

-Jā.

-     Kāpēc jūs rakstāt melus, Lounds? Kāpēc jūs sakāt, ka es esmu traks? Atbildiet!

-    Kad cilvēks… kad viņa rīcība ir daudziem citiem nesaprotama, tad šie cilvēki sauc viņu par…

-    Traku.

-    Tā mēdz būt, tā kā… tā kā ar brāļiem Raitiem. Visā vēstures gaitā…

-    Vēsture… Vai jūs saprotat, ko es daru, mister Lounds?

Saprast. Lūk, kur tas suns aprakts. Iespēja. Izmantot uzreiz!

-    Nē, bet es domāju, ka man ir radusies iespēja saprast, un tad ari visi mani lasītāji to varēs saprast.

-    Vai jūs jūtaties pagodināts?

-      Tas ir pagodinājums. Bet es jums teikšu kā cilvēks cilvēkam - man ir bail. Ir grūti koncentrēties, ja ir bail. Ja jums ir kāda izcila ideja, tad jums nevajadzētu mani iebiedēt, lai mani patiesi ietekmētu.

-     Kā cilvēks cilvēkam… Kā cilvēks cilvēkam… Jūs lietojat šo izteicienu, lai uzsvērtu savu vaļsirdību, mister Lounds. Tas, manuprāt, ir atzīstami. Tomēr saprotiet, es neesmu cilvēks. Sākumā es tas biju, taču ar Dieva žēlastību un pats savu Gribu esmu kļuvis Citāds un Pārāks par cilvēku. Jūs sakāt, ka jums esot bail. Vai jūs ticat, ka Dievs mūs šeit redz, mister Lounds?

-     Es nezinu.

-    Vai jūs Viņu tagad lūdzat?

-     Dažkārt es lūdzu Dievu, jā, parasti lūdzu Viņu tad, kad man ir bail.

-    Un vai Dievs jums palīdz?

-      Es nezinu. Pēc tam es par to nedomāju. Vajadzētu domāt.

-     Jums vajadzētu domāt, khm… Jums ļoti daudz ko vajadzētu saprast. Pēc maza brītiņa es jums palīdzēšu saprast. Vai atvainosiet, ja uz brīdi jūs atstāšu?

-    Protams.

Soļi atstāja istabu. Švīksts, graboņa - virtuvē tika parauta kāda atvilktne. Loundss bija rakstījis par daudzām slepkavībām, kas izdarītas virtuvē, jo tur pie rokas ir noderīgs inventārs. Rakstīšana par krimināllietām var uz mūžu mainīt uzskatus par virtuvi. Patlaban tur tecēja ūdens.

Loundss domāja, ka droši vien ir vakars. Krofords un Greiems viņu gaida. Tagad jau noteikti brīnās, kur viņš palicis. Līdztekus bailēm pēkšņi iepulsējās sāpīgi skumja tukšuma izjūta.

Elpa aiz muguras, redzeslauka malā pavīd kas balts. Roka, spēcīga un bāla. Tā turēja tasi. Tēja ar medu. Loundss to iesūca ar salmiņu.

-     Es uzrakstīšu lielu rakstu un interviju, - viņš sacīja starp malkiem. - Jūs varēsiet sacīt visu, ko vien vēlaties. Es jūs aprakstīšu, kā vien jūs vēlēsieties, vai ari vispār neaprakstīšu, ja vēlaties…

-     Tsss! - Viens pirksts pabungoja pa viņa pakausi. Gaisma paspilgtinājās. Krēsls sāka griezties.

-    Nē! Es negribu jūs redzēt!

-     Ak, bet jums taču mani jāredz, mister Lounds… Jūs esat reportieris. Jūs šeit esat, lai taptu reportāža. Kad es jūs pagriezīšu, atveriet acis un skatieties uz mani. Ja jūs tās neatvērsiet pats, es jums piespraudīšu plakstiņus pie pieres.

Siekalains mutes čāpstiens, klikšķis, un krēsls pagriezās otrādi. Loundss sēdēja ratiņos ar seju pret telpu, acis aizspiedis. Pirksts uzstājīgi bungoja viņam pa krūškurvi. Pieskāriens plakstiņiem. Viņš atvēra acis.

Loundsam viņš izskatījās ļoti garš - stāvošs, tērpies ki- mono. Zeķes maska uzrullēta līdz degunam. Viņš pagrieza Loundsam muguru un nometa kimono. Spēcīgie muguras muskuļi kustējās virs lieliskā astes tetovējuma, kas aizstiepās pāri dibenam un aptinās ap cisku.

Pūķis lēni pagrieza galvu, atskatījās pār plecu uz Loundsu un pasmaidīja, atsegdams kroplo muti.

-    Ak Kungs Jēzu… - izdvesa Loundss.

Loundss bija izbīdīts telpas vidū, no kurienes bija redzams ekrāns. Dolarhaids viņam aiz muguras atkal uzvilka kimono un ielika protēzi, kas viņam deva iespēju runāt.

-        Vai jūs vēlaties zināt, Kas Es Esmu? Loundss mēģināja pamāt; krēsls turēja viņu aiz

-    Vairāk par visu! Man bija bail jautāt.

-    Skatieties!

Pirmais diapozitīvs bija Bleika glezna, lielais Pūķis, kas, iepletis spārnus un saliecis asti, stāvēja virs saules apspīdētās sievietes.

-    Vai tagad jūs redzat? -Jā.

Dolarhaids strauji mainīja diapozitīvus. Klik. Misis Džeikobsa dzīva.

-     Redzat? -Jā.

Klik. Misis Līdsa dzīva.

-    Redzat? -Jā.

Klik. Dolarhaids, izslējies Pūķis, saspringti muskuļi un astes tetovējums, virs Džeikobsu gultas.

-    Redzat? -Jā.

Klik. Misis Džeikobsa pārbijusies.

-     Redzat? -Jā.

Klik. Misis Džeikobsa pēc tam.

-     Redzat? -Jā.

Klik. Izslējies Pūķis.

matiem.

Cilvēks izslējies

-    Redzat? -Jā.

Klik. Misis Līdsa šausmas, viņas virs saļimis viņai blakus.

-    Redzat? -Jā.

Klik. Misis Līdsa pēc tam, nošķiesta ar asinīm.

-    Redzat? -Jā.

Klik. Fredijs Loundss avīzes "Tattler" fotogrāfijā.

-    Redzat?

-    Ak dievs…

-    Redzat?

-     Ak dievs… - Aizžņaugta balss kā bērnam, kas runā šņukstēdams.

-    Redzat?

-    Lūdzu, nē!

-    Ko "nē"?

-    Mani nē.

-    Ko "nē"? Jūs esat vīrietis, mister Lounds.. Vai jūs esat vīrietis?

-Jā.

-    Jūs gribat teikt, ka es esmu kaut kāds zilais?

-    Ak dievs, nē!

-    Vai jūs esat zilais, mister Lounds? -Nē.

-    Vai jūs vēl rakstīsiet par mani melus, mister Lounds?

-    Nē, nē, nē!

-    Kāpēc jūs rakstījāt melus, mister Lounds?

-    Policija man lika. To visu teica viņi.

-    Jūs citējat Villu Greiemu.

-    Greiems man sastāstīja tos melus! Greiems!

-    Vai tagad jūs stāstīsiet patiesību? Par Mani. Par Manu Darbu. Par Manu Tapšanu. Par Manu Mākslu, mister Lounds. Vai tā ir Māksla?

-    Māksla…

Bailes Loundsa sejā ļāva Dolarhaidam runāt brīvi, planējot pāri berzeņiem un svelpciļiem ar uzsvērtiem slēdzeņiem, kas bija kā viņa vareno, plēvaino spārnu vēzieni.

-    Jūs teicāt, ka es, kurš redzu vairāk nekā jūs, esot traks. Es, kas pasauli esmu pavirzījis daudz tālāk nekā jūs, esot traks. Esmu uzdrīkstējies vairāk nekā jūs. Esmu savu neatkārtojamo zīmogu iespiedis daudz dziļāk zemē, kur tas paliks ilgāk nekā jūsu pīšļi. Jūsu dzīve pret manējo ir kā lodes skramba pret klinti. K.ā plānas, pelēkas gļotu pēdas, kas tikai īsu mirkli saglabājas mana pieminekļa akmenī iecirstajos burtos. - Nenoturami plūda vārdi, ko Dolarhaids bija rakstījis savā albumā.

-     Es esmu Pūķis, un jūs mani saucat par traku? Maniem darbiem seko, manu rīcību reģistrē tikpat cītīgi kā jaunas, lielas zvaigznes parādīšanos. Vai jūs zināt, kāda zvaigzne parādījās tūkstoš piecdesmit ceturtajā gadā?* Protams, nezināt. Jūsu lasītāji seko jūsu vārdiem kā bērni, kas velk pirkstu pa gliemja atstāto sliedi, un viņi krīt tajās pašās saprāta cilpās. Viņi iekrīt jūsu tukšā paura un kartupeļģīmja bedrē, jo arī gliemis pats pa savu gļotu sliedi atgriežas mājās… Pirms Manis jūs bijāt tikai gliemis saulē. Jūs esat klāt lielai Tapšanai un neapjēdzat to. Jūs esat dzimis par skudru, par mīzeni… Tomēr vienu jūs darāt gluži pareizi saskaņā ar savu dabu: jūs drebat Manā priekšā. Taču jums nevajag no Manis baidīties, Lounds, jums un citām mīzenēm. Jums vajag Mani bijāt.

Dolarhaids stāvēja nodurtu galvu, pielicis īkšķi un rādītājpirkstu pie deguna. Tad viņš atstāja telpu.

Viņš nenoņēma masku, domāja Loundss. Viņš nenoņēma masku. Ja viņš atgriezīsies bez tās, es esmu pagalam. Ak dievs, kā es svīstu! Viņš pašķielēja uz durvju pusi un gaidīja, ieklausoties trokšņos mājas viņā galā.

Kad Dolarhaids atgriezās, viņam joprojām bija uz sejas maska. Viņš atnesa kārbu ar pusdienām un divus termosus. - Jūsu mājupceļam. - Viņš pacēla gaisā termosu. - Ledus! To mums vajadzēs. Taču, pirms braucam, mums jāizdara neliels ieraksts.

Viņš piesprauda mikrofonu pie pleda, tuvu Loundsa sejai.

-    Atkārtojiet manus vārdus.

Ieraksts ilga pusstundu. Beigās:

-    Tas viss, mister Lounds. Jums izdevās ļoti labi.

-    Vai jūs mani tagad atbrīvosiet?

-    Atbrīvošu. Lai gan vēl ir viens veids, kā es varu jums palīdzēt labāk saprast un atcerēties. - Dolarhaids novērsās.

-    Es vēlos saprast! Es gribu, lai jūs zināt, cik augstu es pratīšu novērtēt to, ka jūs mani atbrīvojāt! Es tiešām turpmāk būšu godīgs pret jums, jūs taču to zināt!

Dolarhaids nevarēja atbildēt, viņš bija apmainījis zobus.

Magnetofons atkal bija ieslēgts.

Viņš uzsmaidīja Loundsam brūni plankumainu smaidu, uzlika roku gūsteknim uz sirds, zemu noliecās, it kā grasī- tos mīļi noskūpstīt, nokoda viņam lūpas un izspļāva tās uz grīdas.

21. nodala

Rītausma Čikāgā. Smags gaiss, zemi, pelēki padebeši.

Apsargs iznāca no "Tattler" ēkas vestibila, apstājās uz ietves, aizsmēķēja cigareti un pakasīja sprandu. Viņš bija uz ielas viens un klusumā varēja dzirdēt, kā palielā kvartāla viņā galā, uzkalnā, pārslēdzoties klakšķ luksofors.

Puskvartālu uz ziemeļiem no luksofora, ārpus apsarga redzesloka, Frānsiss Dolarhaids furgonā bija notupies blakus Loundsam. Viņš sakārtoja segu, kas gluži kā apmetnis ar platu kapuci apsedza Loundsa galvu.

Loundss cieta lielas sāpes. Viņš izskatījās apdullis, taču domas šaudījās zibens ātrumā. Visu vajadzēja atcerēties. Starp acu apsēju un degunu bija sprauga, un viņš varēja redzēt Dolarhaida pirkstus, kas pārbaudīja, vai turas mutē iebāztais vīkšķis.

Dolarhaids uzvilka baltu mediķa virsvalku, ielika Loundsam klēpī termosu un izstūma viņu 110 furgona. Kad viņš nobloķēja ratiņu riteņus un pagriezās, lai ieliktu rampu atpakaļ furgonā, Loundss pa spraugu zem apsēja varēja redzēt bufera galu.

Tagad viņu pagriež, bufera aizsargs… Jā! Numurs. Tikai mirklis, taču Loundss iededzināja to savā atmiņā.

Tagad stumj. Ietves grambas. Ap stūri, tālāk pa ietvi. Saburzīts papīrs zem riteņiem.

Dolarhaids apturēja ratiņus piegružotā spraugā starp atkritumu tvertnēm un ielas malā atstātu kravas automobili. Viņš paraustīja apsēju. Loundss aizvēra acis. Ožamā spirta pudelīte zem deguna.

Klusa balss blakus.

-    Vai jūs dzirdat? Jūs gandrīz esat klāt. - Apsējs tika noņemts. - Pamirkšķiniet acis, ja jūs mani dzirdat.

Dolarhaids ar īkšķi un rādītājpirkstu atvēra vienu viņa aci. Loundss skatījās Dolarhaidam sejā.

-     Vienā jautājumā es jums tomēr sameloju. - Dolarhaids papliķēja pa termosu. - Te patiesībā nebūt nav jūsu lūpas ledū. - Viņš norāva segu un atvēra termosu.

Sajuzdams benzīna smaku, Loundss saspringa. Viņš juta, kā benzīns svilina viņa delmus, kas piespiesti pie krēsla paročiem, dzirdēja smago ratiņu iečīkstēšanos. Benzīns salti pārklāja viņu visu, garaiņi koda rīklē, ratiņi tika izstumti ielas vidū.

-    Nu, vai patīk būt Greiema mīļajam mājas dzīvnieciņam, Fre-du-cīt?

Aizdegšanās kā viesuļa trieciens, grūdiens, un ratiņi ripoja lejup uz "Tattler" ēkas pusi. "Īk-īk-īkīkīkīk," čīkstēja riteņi.

Apsargs viņu ieraudzīja, kad kliedziens aizlidināja degošo mutes apsēju. Apsargs ieraudzīja ugunsstabu, kas brīžiem, dzirksteles mezdams, palēcās ielas grambās un tuvojās, aiz sevis kā spārnus vilkdams dūmu strēles un liesmu mēles, un veikalu skatlogos šaudījās ķēmīgi atspulgi.

Ugunsstabs mainīja virzienu, ietriecās ielas malā atstātā mašīnā un apgāzās tieši "Tattler" ēkas priekšā. Viens ritenis vēl griezās, un liesmas šaudījās cauri spieķiem, degošā cilvēka degošās rokas cēlās kā aizsargājoties.

Apsargs ieskrēja vestibilā. Viņš nezināja, vai gaidāms sprādziens, vai vajadzētu turēties tālāk no logiem. Viņš nospieda ugunsgrēka trauksmes pogu. Ko vēl? Viņš paķēra no sienas ugunsdzēšamo aparātu un paskatījās ārā. Vēl nebija uzsprādzis.

Apsargs uzmanīgi tuvojās caur biezajiem dūmiem, kas klājās pār ietvi, un tikai tad, beidzot, sāka šļākt putas virsū Fredijam Loundsam.

22. nodala

Pēc grafika Greiemam vajadzēja atstāt savu Vašingtonas slazda dzīvokli bez ceturkšņa sešos no rīta, krietni pirms rīta drūzmas.

Krofords piezvanīja, kad viņš skuvās.

-    Labrīt!

-    Nav diez cik labs, - sacīja Krofords. - Zobu Rūķis Čikāgā novācis Loundsu.

-    Ak velns, nē!

-     Viņš vēl nav miris un prasa pēc tevis. Daudz laika viņam nav palicis.

-    Es braucu.

-      Satiksimies lidostā. "United", divsimt četrdesmit piektais reiss. Izlido pēc četrdesmit minūtēm. Vakarā paspēsi atgriezties slazdā, ja tas vēl būs vajadzīgs.

īpašais aģents Česters no FIB Čikāgas filiāles sagaidīja viņus O'Hāra lidostā. Gāza lietus. Čikāga ir pilsēta, kas pieradusi pie sirēnām. Automašīnu plūsma viņu priekšā šķīrās negribīgi, Česters traucās pa maģistrāli, sarkanajai bākugunij mirgojot lietus gāzmās.

Viņš pacēla balsi, lai pārkliegtu sirēnu.

-    Čikāgas policija apgalvo, ka viņam uzbrukts paša mājas stāvvietā. Man ir tikai pastarpināta informācija. Mēs te šodien neesam sevišķi iecienīti.

-    Cik liela ir noplūde? - jautāja Krofords.

-    Totāla, par slazdu, par visu.

-    Vai Loundss viņu ir redzējis?

-     Neesmu dzirdējis, ka būtu kāds apraksts. Apmēram sešos divdesmit Čikāgas policija izplatīja meklēšanas biļetenu pēc automašīnas numura.

-    Vai tu dabūji rokā doktoru Blūmu?

-    Es sazvanīju viņa sievu, Džek. Doktoram Blūmam šorīt izoperēts žultspūslis.

Fantastiski… - norūca Krofords.

Česters pabrauca zem slimnīcas pilošās nojumes. Viņš pagriezās sēdeklī.

-    Džek, Vili, pirms jūs braucat augšā… Es dzirdēju, ka tas tips esot pamatīgi sabendējis Loundsu. Jums vajadzētu būt tam gataviem.

Greiems pamāja. Visu ceļu uz Čikāgu viņš bija pūlējies apslāpēt sevī cerību, ka Loundss nomirs, pirms viņam reportieris būs jāsatiek.

Apdegumu centra gaitenis bija kā sterila, flīzēta caurule. Gara auguma ārsts ar dīvainu, vecišķi jauneklīgu seju paaicināja Greiemu un Krofordu sānis no pūlīša, kas drūzmējās pie Loundsa durvīm.

-    Mistera Loundsa apdegumi ir nāvējoši, - sacīja ārsts. - Es varu remdēt viņa sāpes, un es to darīšu. Viņš ir ieelpojis liesmas, bojāti elpvadi un plaušas. Iespējams, viņš nenāks pie samaņas. Viņa stāvoklī tā būtu Dieva svētība.

-     Ja viņš atgūs samaņu, policija ir lūgusi mani izņemt viņam skābekļa vadu, lai viņš varētu, ja spētu, atbildēt uz jautājumiem. Esmu piekritis pamēģināt - uz bridi… Šobrīd viņa nervu galus ir anestezējusi uguns. Gaidāmas milzīgas sāpes, ja viņš līdz tām nodzīvos. Es to jau esmu izskaidrojis policijai un izskaidrošu arī jums: es pārtraukšu ikvienu izjautāšanas mēģinājumu, lai ievadītu pretsāpju zāles, ja viņš to vēlēsies. Vai jūs mani saprotat?

-    Jā, - atbildēja Krofords.

Ārsts pamāja pie durvīm dežurējošajam patruļniekam, saņēma rokas aiz muguras un lieliem gārņa soļiem aizslāja sānis.

Krofords pavērās Greiemā.

-    Viss kārtībā?

-    Ar mani viss kārtībā. Mani apsargāja.

Loundss bija gultā pussēdus. Matu un ausu viņam vairs nebija. Uz neredzīgajām acīm nodegušo plakstiņu vietā bija kompreses. Smaganas vienās čūlās.

Māsiņa pastūma sistēmu malā, lai Greiems varētu pienākt pavisam tuvu. Loundss oda pēc gruzdošas kūts.

-    Fredij, es esmu Vilis Greiems.

Loundss izlieca kaklu, iespiezdams pakausi spilvenā.

-     Šī kustība ir tikai reflekss, viņš nav pie samaņas, - sacīja māsiņa.

Plastmasas caurule turēja vaļā viņa apdegušo un pie- painpušo kaklu un sīca elpinātāja darba ritmā.

Stūrī ar magnetofonu un pierakstu bloknotu klēpī sēdēja bāls kriminālpolicijas seržants. Greiems viņu ievēroja tikai tad, kad viņš ierunājās.

-    Loundss reanimācijas telpā minēja jūsu vārdu, pirms tika ielikts skābekļa vads.

-    Jūs tur bijāt?

-    Es tur biju pēc tam. Taču man ir viņa teiktā ieraksts. Pirmie pie viņa nonāca ugunsdzēsēji, tiem viņš pateica mašīnas numuru un zaudēja samaņu, tad ātrā palīdzība, taču šeit, reanimācijā, viņš apmēram uz minūti atguva samaņu, kad viņam krūškurvī dūra šļirci. Daži "Tattler" darbinieki bija sekojuši ātrās palīdzības mašīnai - viņi tur bija. Man ir viņu ieraksta kopija.

-    Atskaņojiet, lūdzu.

Seržants brīdi darbojās ar magnetofonu.

-    Es domāju, jums būtu jāuzliek austiņas, - viņš neizteiksmīgu seju sacīja. Tad viņš nospieda pogu.

Greiems izdzirdēja balsis, metāla ritentiņu graboņu, vārdus "…nolieciet viņu tur", būkšķi, nestuvēm atsitoties pret durvīm, un čērkstošu balsi, Loundsam runājot bez lūpām.

-    o…e Rēķis…

-    Fredij, vai tu viņu redzēji? Kāds viņš izskatījās, Fredij?

-    endij? zirdi endij? Greiens ani iedirsa. Sēds tāds, iņš zināja. Greiens ani iedirsa. Ezlika, sēds, ildē roke an ez lēca, ezlika tā ka sēda senin… endij?

Troksnis kā aizsprostojoties izlietnei. Ārsta balss:

-    Viss! Laidiet mani klāt! Ejiet nost! Aši!

Tas bija viss.

Greiems stāvēja blakus Loundsam, kamēr arī Krofords noklausījās ierakstu.

-    Mēs tagad strādājam ar to automašīnas numuru, - sacīja seržants. - Vai jūs sapratāt, ko viņš saka?

-    Kas ir Endijs?

-    Vendija. Tā ir tā palaistuve gaitenī. Blondīne ar buferiem. Viņa gribēja tikt šeit iekšā. Viņa neko nezina.

-    Kāpēc tad jūs viņu neielaižat? - no gultas puses jautāja Greiems. Viņš bija pagriezis pārējiem muguru.

-    Apmeklētājiem ieeja aizliegta.

-    Tas cilvēks mirst.

-    Domājat, es to nezinu? Es šajā ellē nīkstu jau no pus- sešiem - atvainojiet, māsiņ.

-     Paņemiet pīppauzi, - sacīja Krofords. - Aizejiet iedzert kafiju, noskalojiet seju. Viņš neko nevar pateikt. Ja tomēr sacīs, es ierakstīšu.

-    Labi, izmantošu iespēju.

Kad seržants bija aizgājis, Greiems atstāja Krofordu pie gultas un izgāja gaitenī pie sievietes.

-    Vendija?

-Jā.

-    Ja esat droša, ka vēlaties iet iekšā, es jūs pavadīšu.

-    Es vēlos. Varbūt man jāsaķemmējas…

-    Ko niekus, - atteica Greiems.

Kad policists atgriezās, viņš nemēģināja atnācēju raidīt ārā.

Vendija no "Vendijas pils" turēja Loundsa apdegušo delnu un nenovērsdamās skatījās viņā. Loundss vienreiz nodrebēja, neilgi pirms pusdienlaika.

-    Viss būs labi, Rosko, - sacīja Vendija. - Gan mēs vēl padzīvosim zaļi.

Loundss nodrebēja vēlreiz un nomira.

23. nodala

Kapteinim Osbornam no Čikāgas Slepkavību izmeklēšanas nodaļas bija pelēka un smaila akmens lapsas seja. Policijas pārvaldē visur mētājās "Tattler" eksemplāri. Viens bija uz Osborna galda.

Viņš nepiedāvāja Krofordam un Greiemam apsēsties.

-     Vai Čikāgā nevienam no jūsējiem nebija nekas ar Loundsu sarunāts?

-    Nē, viņš brauca uz Vašingtonu, - atbildēja Krofords. - Viņam jau bija pasūtīta lidmašīnas biļete. Esmu pārliecināts, ka jūs to esat pārbaudījis.

-    Jā, protams. Viņš atstāja redakciju vakar pēcpusdienā ap pusdiviem. Uzbrukums noticis viņa mājas apakšzemes stāvvietā, droši vien apmēram bez desmit minūtēm divos.

-    Vai stāvvietā kaut kas atrasts?

-    Viņa atslēgas. Bija paspertas zem viņa mašīnas. Stāvvietā uzrauga nav - tur bijušas automātiski nolaižamas durvis, bet tās pāris reižu uzkritušas virsū mašīnām un izņemtas. Neviens neko nav redzējis. Tas mums te šodien tāds piedziedājums. Mēs strādājam ar viņa mašīnu.

-    Vai mēs varam jums palīdzēt?

-    Jūs saņemsiet rezultātus, tiklīdz tos saņemšu es. Jūs neko daudz nesakāt, Greiem. Avīzē gan bijāt daiļrunīgs.

-    Es ari, jūsos klausīdamies, neesmu daudz dzirdējis.

-    Vai jūtaties iznests cauri, kaptein? - jautāja Krofords.

-    Es? Kāpēc lai es tāds justos? Mēs jums par godu aizdrāžamies uz telefona kabīni un paņemam pie dziesmas to reportieri. Tad jūs nevis gribat viņu apsūdzēt, bet sākat va- ren cītīgi ar viņu sadarboties, un beigās viņš izcepinās pats savas skandālu lapeles durvju priekšā. Tagad pārējās avīzes ceļ viņu debesīs, it kā šis būtu bijis viņējais… Un vēl mums tagad Čikāgā ir pašiem sava Zobu Rūķa slepkavība. Brīnišķīgi, vecīt, paklau: "Zobu Rūķis Čikāgā!" Līdz pusnaktij mums te būs vismaz pusducis aiz pārskatīšanās sašautu cilvēku, kad džeki piemetušies lavīsies mājās, sievas sabīsies, un - bums! Varbūt Zobu Rūķim iepatiksies Čikāga un viņš nolems te pakavēties, izklaidēties…

-     Mēs varam darīt tā, - iesāka Krofords. - Varam sisties ar pierēm kopā, sasaukt policijas virskomisāru un ASV ģenerālprokuroru, sacelt kājās visus sūdbanibāļus, jūsējos un mūsējos. Vai arī mēs varam nomierināties un mēģināt to izdzimteni notvert. Tā bija mana operācija, un tā sagāja dēlī, es to zinu. Jums te, Čikāgā, nekad nekas nav sagājis dēlī? Es negribu ar jums cīnīties, kaptein. Mēs gribam viņu noķert un braukt mājās. Ko gribat jūs?

Osborns pabīdīja dažas lietas uz sava galda, pildspalvu turētāju, fotogrāfiju, kurā bija redzams puika ar lapsas seju pūtēju orķestra formā. Viņš atzvēlās krēslā, savilka lūpas un viegli nopūtās.

-    Nu, šobrīd es gribu kafiju. Jūs gribat?

-    Es labprāt, - sacīja Krofords.

-    Es arī, - piebiedrojās Greiems.

Osboms izdalīja plastmasas krūzītes. Viņš pamāja uz krēsliem.

-   Lai vadātu Loundsu apkārt tajos ratiņos, Zobu Rūķim bija vajadzīgs vismaz furgons, - sacīja Greiems.

Osborns pamāja.

-    Numurs, ko ieraudzīja Loundss, Okparkā nozagts televīzijas remontdarbnīcas mikroautobusam. Viņš zadzis biznesa automobiļa numuru, tātad tas bijis domāts mikroautobusam vai furgonam. Tam remontdarbnīcas mikroautobusam viņš pielicis citu zagtu numuru - lai zādzība tik ātri netiktu pamanīta. Viltīgs zēns. Vienu mēs zinām - tam mikriņam viņš numuru nocēlis ne agrāk kā vakar pusdeviņos no rīta. Remontmehāniķis no paša rīta ielējis benzīnu un norēķinājies ar kredītkarti. Degvielas uzpildes stacijas darbinieks uz kvīts uzrakstījis pareizo numuru, tātad numurs nozagts pēc tam.

-    Vai neviens nav redzējis, kāda veida furgons vai mikroautobuss tas bijis? - jautāja Krofords.

-     Neviens neko. "Tattler" sargs redzējis to pazibam. Viņš tik maz redz, ka varētu tiesāt brīvo cīņu. Pēc "Tattler" izsaukuma pirmie ieradušies ugunsdzēsēji. Viņi jau lūkoja tikai pēc uguns. Mēs aptaujājam naktsmaiņas darbiniekus "Tattler" apkaimē un ļaudis tajā rajonā, kur otrdienas rītā strādāja tas televizoru montieris. Mēs ceram, kāds būs redzējis, kā viņš pievāc to numuru.

-    Es gribētu redzēt to krēslu, - sacīja Greiems.

-    Tas ir mūsu laboratorijā. Es viņiem piezvanīšu. - Osborns ieturēja pauzi. - Tas Loundss bija sīks, bet tomēr ar aknām, tas nu ir jāatzīst. Šādā stāvoklī ievērot numuru un spēt to pateikt… Jūs dzirdējāt, ko viņš runāja slimnīcā.

Greiems pamāja.

-        Es negribu jūs ar to kaitināt, bet vajadzētu noskaidrot, vai mēs visu esam saklausījuši vienādi. Kā tas jums izklausījās?

Greiems monotoni citēja:

-     Zobu Rūķis. Greiems mani piedirsa. Sūds tāds, viņš zināja. Greiems mani piedirsa. Uzlika bildē roku man uz pleca tā kā sūda sunim.

Osborns nespēja noteikt, kā Greiems šajā sakarā jūtas. Viņš uzdeva vēl vienu jautājumu.

-   Vai viņš runāja par to fotogrāfiju, kurā jūs ar viņu esat 'Tattler'"?

-    Laikam gan.

-    No kurienes viņam tādas domas?

-    Man ar Loundsu bijušas dažas saķeršanās.

-       Taču fotogrāfijā jūs izskatījāties draudzīgs pret Loundsu… Zobu Rūķis vispirms nogalina saimes mīluli, vai ne?

-     Tieši tā. - Lapsasģīmis ir visai apķērīgs, nodomāja Greiems.

-    Žēl gan, ka jūs viņu nepieskatījāt.

Greiems neatbildēja.

-Tajā laikā, kad Zobu Rūķis dabūtu "Tattler", Loundsam jau vajadzēja būt kopā ar mums, - sacīja Krofords.

-     Vai viņa teiktais jums izsaka vēl kaut ko? Kaut ko tādu, ko mēs varētu izmantot?

Greiems it kā atgriezās no kaut kurienes, un pirms atbildēšanas viņš domās atkārtoja Osboma jautājumu.

-No Loundsa teiktā mēs zinām, ka Zobu Rūķis jau bija redzējis "Tattler", pirms uzbruka viņam, vai ne?

-    Tieši tā.

-    Ja sāk ar domu, ka viņu ierosinājis "Tattler ", vai jums nešķiet, ka viņš to visu sarīkojis milzīgā steigā? Tā avīze iznāca pirmdienas vakarā, kaut kad otrdien, droši vien no paša rīta, viņš jau bija Čikāgā un zaga mašīnu numurus, un agri pēcpusdienā uzklupa Loundsam. Ko tas jums izsaka?

-     Ka viņš avīzi ieraudzījis ļoti agri vai arī viņam nebija tālu jābrauc, - sacīja Krofords. - Vai nu viņš nopirka avīzi šeit, Čikāgā, vai arī kaut kur citur jau pirmdienas vakarā. Neaizmirstiet, ka viņš gaidīja ziņu privātsludinājumu slejā.

-    Vai nu viņš jau bija šeit, vai arī ieradās no tāda attāluma, ko iespējams šajā laikā veikt ar mašīnu, - sacīja Greiems. - Pārāk ātri viņš uzklupa Loundsam ar visiem lielajiem, vecajiem ratiņiem, kurus viņš nevarēja atvest ar lidmašīnu. Tādi pat nav salokāmi. Viņš taču neatbrauca šurp, nenozaga furgonu, nenozaga numurus, lai pēc tam sāktu braukāt apkārt, meklējot antīkus ratiņus lietošanas kārtībā. Viņam noteikti bija vajadzīgi veci ratiņi - ar jauniem viņš nebūtu varējis izdarīt to, ko izdarīja. - Greiems bija piecēlies kājās, knibināja žalūziju auklu un skatījās uz pretējās ēkas ķieģeļu sienu. - Viņam jau bija tie ratiņi, vai arī viņš tos ikdienā redzēja.

Osborns dzīrās uzdot jautājumu, bet Kroforda sejas izteiksme lika viņam nogaidīt.

Greiems sēja mezgliņus žalūziju auklā. Viņa rokas trīsēja.

-    Viņš tos ikdienā redzēja… - vedināja Krofords.

-    Mjā… - norūca Greiems. - Var manīt, ka… ideja sākusies no ratiņiem. No domas par ratiņiem un no to izskata. No tā varēja rasties ideja, kad viņš domāja, ko ar šiem mērgļiem iesākt. Degošs Fredijs ripo pa ielu… Tas noteikti bija iespaidīgs skats.

-    Jūs domājat, ka viņš to noskatījās?

-    Varbūt. Viņš noteikti to redzēja, pirms bija izdarījis, domās plānojot, ko darīs.

Osborns vēroja Krofordu. Krofords bija spēcīgs speciālists. Osborns zināja, ka Krofords ir spēcīgs, un Krofords šo prātuļošanu pieņēma.

-    Ja viņam tie ratiņi vai nu jau bija, vai arī viņš tos ikdienā redzēja… mēs varam aptaujāt pansionātus vai kara veterānu mītnes, - sacīja Osborns.

-    Tie labi derēja, lai noturētu Frediju, - teica Greiems.

-     Turklāt ilgi. Viņš bija prom apmēram piecpadsmit stundu un divdesmit piecas minūtes, - piebalsoja Osborns.

-    Ja viņš būtu gribējis tikai novākt Frediju, viņš to varēja izdarīt tajā stāvvietā, - sacīja Greiems. - Arī sadedzināt varēja turpat, viņa mašīnā. Nē, viņš gribēja ar Frediju runāties vai arī kādu laiku paspīdzināt viņu.

-    Un to viņš darīja vai nu furgonā, vai arī kaut kur aizveda viņu, - sacīja Krofords. - Tik ilgs laiks… Es teiktu, ka viņš Loundsu kaut kur aizveda.

-    Tai vajadzēja būt drošai vietai. Ja viņš to būtu kārtīgi ievīstījis, tad, pansionātā ieiedams vai iziedams, sevišķu uzmanību sev nepievērstu, - sacīja Osborns.

-     Tomēr būtu jārēķinās ar iespējamu kņadu, - iebilda Krofords. - Būtu pamatīgi jājauc pēdas. Pieņemsim, ka viņam jau bija tie ratiņi un bija pieejams furgons, un bija droša vieta, kur Loundsu aizvest un apstrādāt. Vai tas neizklausās pēc… mājām?

Iezvanījās Osborna telefons. Viņš īgni atsaucās.

-     Ko? Nē, es negribu runāt ar "Tattler"… Labi, tikai lai nebūtu nekādas muldēšanas. Savienojiet mani ar viņu… Jā, kapteinis Osborns… Cikos? Kas pirmais pacēla klausuli? Pie komutatora? Atsauciet viņu, lūdzu, šurp no tā komutatora. Pasakiet man vēlreiz, ko viņš teica… Pēc piecām minūtēm mūsu darbinieks būs klāt.

Nolicis klausuli, Osborns domīgi lūkojās uz telefonu.

- Pirms piecām minūtēm zvanīts Loundsa sekretārei, - viņš sacīja. - Viņa ir gatava zvērēt, ka tā bijusi Loundsa balss. Viņš teicis kaut ko, bet viņa nav īsti sapratusi: par "lielā sarkanā pūķa" spēku. Kaut ko tādu, viņasprāt, esot teicis Loundss.

24. nodala

Doktors Frederjks Čiltons stāvēja gaitenī pie Hanibala Lektera kameras. Viņš bija kopā ar trim raženiem sanitāriem. Viens turēja trakokreklu un kāju dzelžus, otram rokā bija asaru gāzes baloniņš. Trešais ielādēja pneimatiskajā šautenē trankvilizatora šļircīti.

Lekters sēdēja pie galda, pētīja kādu statistikas ziņojumu un kaut ko pierakstīja. Viņš bija dzirdējis atnācēju soļus. Viņš dzirdēja, kā aiz muguras noklakšķ šautenes aizslēgs, taču turpināja lasīt un neizrādīja, ka apzinās Čiltona klātbūtni.

Čiltons bija pusdienlaikā aizsūtījis viņam avīzes un atstājis līdz vakaram gaidīt neziņā, kāds būs sods par palīdzēšanu Pūķim.

-    Doktor Lekter! - ierunājās Čiltons.

Lekters pagriezās.

-    Labvakar, doktor Čilton! - Par sanitāriem viņš nelikās ne zinis un skatījās tikai uz Čiltonu.

-    Esmu atnācis pēc jūsu grāmatām. Pēc visām jūsu grāmatām.

-    Es saprotu. Vai drīkstu jautāt, cik ilgi esat nolēmis tās paturēt?

-    Tas atkarīgs no jūsu attieksmes.

-    Vai tas ir jūsu lēmums?

-    Par soda mēriem šeit lemju es.

-    Skaidrs, ka jūs lemjat. Vilis Greiems jau kaut ko tādu nelūgtu.

-    Atnāciet pie tīkla un uzvelciet šo, doktor Lekter. Divreiz es jūs nelūgšu.

-    Katrā ziņā, doktor Čilton. Es ceru, ka tas ir trīsdesmit devītais izmērs - trīsdesmit septītais man drusku spiež krūtis.

Doktors Lekters uzvilka trakokreklu tā, it kā tas būtu smokings. Sanitārs pasniedzās cauri restēm un sastiprināja to no aizmugures.

-    Palīdziet viņam tikt uz lāvu, - sacīja Čiltons.

Kamēr sanitāri izvāca grāmatplauktu saturu, Čiltons nospodrināja acenes un ar pildspalvu pacilāja Lektera personiskos papīrus.

Lekters vēroja viņu no kameras ēnainā kakta. Pat tra- kokreklā ietērptam, viņam piemita dīvaina grācija.

-     Zem tās dzeltenās mapes, - viņš klusi ierunājās, - ir jums adresēta atteikuma vēstule no žurnāla "Archives". Man to atnesa kļūdas pēc kopā ar manu "Archives" pastu, un baidos, ka es to atvēru, nepaskatījies uz aploksni. Atvainojiet.

Čiltons pietvīka. Viņš uzrunāja sanitāru.

-    Es domāju, paņemiet arī doktora Lektera poda vāku.

Čiltons paskatījās uz statistikas tabulu. Augšā Lekters

bija uzrakstījis savu gadu skaitu: 41.

-Un kas tas jums tāds? - jautāja Čiltons.

-    Laiks, - atbildēja doktors Lekters.

Nodaļas vadītājs Braiens Zelers nesa kurjera atvesto paciņu un ratiņu riteņus uz Ierīču analīzes sekciju, iedams tik ātri, ka viņa gabardīna bikses švīkstēja vien.

Dienas maiņas darbinieki, kam bija lūgts palikt ilgāk, ļoti labi pazina šo švīkstoņu: Zelers steidzās.

Visādu traucēkļu bija daudz. Kurjera lidmašīnas reiss no Čikāgas laika apstākļu pēc bija aizkavējies un tad novirzīts uz Filadelfiju, tur šis slaists bija noīrējis mašīnu un braucis uz FIB laboratoriju Vašingtonā ar to.

Čikāgas policijas laboranti strādāja labi, bet dažas pārbaudes ar viņu aparatūru nevarēja veikt. Zelers gatavojās šim darbam tagad.

Pie masas spektrometra viņš atstāja krāsas drumsliņas no Loundsa automašīnas durvīm.

Beverlija Kaca Matu un audu nodaļā saņēma riteņus, lai, koordinējoties ar citām nodaļām, pētītu tos.

Zelera pēdējā pietura bija maza, karsta istabiņa, kur Liza Leika bija noliekusies pār gāzu hromatogrāfu. Viņa pārbaudīja pelnus 110 kādas dedzināšanas lietas Floridā, vērodama, kā uztvērējadata zīmē robainu diagrammu.

-     "Ace " aizdedzināšanas šķidrums, - viņa noteica. - Ar to viņš ir aizsvilinājis. - Viņa bija redzējusi tik daudzus paraugus, ka varēja noteikt šķirnes, neskatoties rokasgrāmatā.

Zelers novērsa skatienu no Lizas Leikas un klusībā skarbi pārmeta sev, ka tik labi jūtas viņas kabinetā. Viņš nokremšļojās un pasniedza divas spīdīgas krāsas bundžiņas.

-    Čikāga? - viņa jautāja.

Zelers pamāja.

Viņa pārbaudīja bundžiņu stāvokli, vāciņu hermētiskumu. Vienā bundžiņā bija ratiņu pelni, otrā Loundsa apdegumu gabaliņi.

-    Cik ilgi vielas ir bijušas tajās bundžiņās?

-    Vismaz sešas stundas, - atbildēja Zelers.

-    Būs jānoņem gāzes.

Viņa pārdūra vāciņu ar pamatīgu šļirci, izvilka gaisu, kas bija kopā ar pelniem, un ievadīja to tieši gāzu hroma- togrāfa. Viņa drusku pieregulēja aparātu. Paraugam virzoties pa aparāta piecsimt pēdu garo cauruli, adata lēkāja pa plato diagrammas rulli.

-    Bez svina… - sacīja Liza. - Tas ir gazohols, bezsvi- na gazohols. Pārāk bieži negadās. - Viņa aši pāršķirstīja mapi ar atsevišķām paraugdiagrammām. - Šķirni es tev vēl nevaru pateikt. Pārbaudīšu ar pentānu un tad paziņošu.

-     Labi, - noteica Zelers. Pentāns izšķīdinās šķidrumu daļiņas pelnos, un pēc tam hromatogrāfa frakcionēsies pirmais, atstājot šķidrumus sīkākai analīzei.

Vienos naktī Zelers bija saņēmis visus rezultātus, kādus vien varēja saņemt.

Lizai Leikai bija izdevies noteikt gazohola šķirni: Fredijs Loundss bija sadedzināts ar "Servco Supreme ".

Uzmanīgi apstrādājot ratiņu riteņus, bija izdevies iegūt divu veidu paklāja diedziņus - vilnas un sintētiskus. Pelējuma zīmes dziļi plaisās liecināja, ka krēsls glabājies vēsā, tumšā vietā.

Citi rezultāti nebija tik apmierinoši. Krāsas drumslas nebija oriģinālais autorūpnīcas krāsojums. Izanalizējot tās masas spektrometrā un salīdzinot datus ar valsts autokrāsu kartotēku, atklājās, ka krāsa ir augstas kvalitātes "Duco" emalja, kas 1978. gada pirmajā ceturksnī saražota 186 000 galonu pārdošanai vairākos autoservisu tīklos.

Zelers bija cerējis pēc krāsas noteikt braucamā marku un aptuveno izlaides gadu.

Viņš aizsūtīja datus uz Čikāgu.

Čikāgas policijas pārvalde gribēja riteņus atpakaļ. Riteņi kurjeram bija neērts nesamais. Zelers vēl pievienoja milzīgu aploksni, kurā ielika laboratorijas ziņojumus, kā arī vēstules un kādu bandroli, kas bija pienākušas Greiemam.

- Es jau neesmu "Federālais ekspresis", - norūca kurjers, kad bija drošs, ka Zelers viņu vairs nedzird.

Tieslietu departamentam Čikāgā piederēja vairāki mazi dzīvoklīši netālu no Septītā apgabala tiesas, un tie bija domāti valsts juristiem un ekspertiem, kam jāliecina tiesas sēdēs. Greiems apmetās vienā, Krofords - tajā pašā stāvā blakus dzīvoklītī.

Greiems atnāca deviņos vakarā piekusis un sasvīdis. Ēsts nebija kopš brokastīm lidmašīnā, ar kuru viņš atlidoja no Vašingtonas, tomēr par ēdienu pat iedomāties bija pretīgi.

Lietainā trešdiena beidzot bija galā. Viņš nespēja atcerēties, ka viņa dzīvē būtu bijusi kāda vēl riebīgāka diena.

Pēc Loundsa nāves šķita visai iespējams, ka viņš būs nākamais, un Česters visu dienu bija sedzis viņu no aizmugures: kamēr viņš bija Loundsa mājas stāvvietā, kamēr stāvēja lietū uz nomelnējušās ietves, kur Loundss bija sadedzis. Zibspuldzēm ņirbot, viņš bija stāstījis presei, ka "sēro par sava drauga Frederika Loundsa zaudējumu".

Viņš bija aizgājis arī uz Loundsa dvēseles aizlūgumu. Tur bija daudz FIB aģentu un policistu ar cerību, ka slepkava varētu atnākt paskatīties, kā Greiems sēro.

Patiesībā viņam nebija nekādu vārdā nosaucamu sajūtu, tikai vēss nelabums un paretam slimīga prieka viļņi, ka sadedzis ir nevis viņš, bet Loundss.

Greiemam šķita, ka savos četrdesmit gados viņš neko nav iemācījies; viņš bija tikai noguris.

Viņš iejauca lielu martini glāzi un izģērbdamies to malkoja. Pēc dušas, skatīdamies ziņas, viņš izdzēra vēl vienu.

("FIB slazds Zobu Rūķa notveršanai dod pretēju rezultātu, un iet bojā ievērojams reportieris. Par to sīkāk klausieties "Aculiecinieka ziņās" pēc šā izlaiduma.")

Ziņu pārraides beigās slepkavu jau dēvēja par Pūķi. Aģentūrām to bija paziņojis "Tattler". Greiems nebija pārsteigts. Ceturtdienas numuru izķers kā karstus pīrāgus.

Viņš iejauca trešo martini un piezvanīja Mollijai.

Viņa bija skatījusies ziņas gan sešos, gan desmitos un bija lasījusi arī "Tattler". Viņa zināja, ka Greiems bijis ēsma slazdā.

-    Tev vajadzēja man to pateikt, Vili.

-    Varbūt. Tomēr nedomāju vis.

-    Vai viņš tagad mēģinās nogalināt tevi?

-    Agrāk vai vēlāk. Tagad tas viņam nebūtu tik vienkārši, jo es visu laiku braukāju apkārt. Mani visu laiku sedz, Mollij, un viņš to zina. Ar mani viss būs kārtībā.

-     Tev drusciņ mēle mežģās. Vai esi bijis ciemos pie drauga ledusskapī?

-    Jā, pāris reižu.

-       Kā tu jūties? ,-vDiezgan riebīgi.

,"-*Ziņas teica, ka FIB nav nodrošinājis reportierim nekādu apsardzi.

-    Ap to laiku, kad Zobu Rūķis dabūtu avīzi, viņam jau vajadzēja būt pie Kroforda.

-    Ziņās viņu tagad dēvē par Pūķi.

-    Tā viņš pats sevi dēvē.

-      Vili, klausies… Es gribu ņemt Villiju un braukt projām no šejienes.

-    Uz kurieni?

-    Pie viņa vecvecākiem. Tie sen nav viņu redzējuši, noilgojušies.

-    Ā… mhm.

Villija tēva vecākiem bija lauku māja Oregonas piekrastē.

-     Te ir spocīgi. Es zinu, ka te it kā ir droši… tomēr miegs naktīs sevišķi labi nenāk. Varbūt mani sabiedējušas tās šaušanas stundas, es nezinu.

-     Man ļoti žēl, Mollij. Kaut es spētu tev izteikt, cik ļoti žēl.

-    Man tevis pietrūks. Mums abiem pietrūks.

Tātad viņa bija izlēmusi.

-    Kad jūs braucat?

-    No rīta.

-    Un kā ar veikalu?

-     Evelīna grib to pārņemt. Es parakstīšu rudens līgumus ar vairumtirgotājiem, lai saglabātu procentus, un viņa varēs paturēt, ko nopelnīs pati.

-    Un suņi?

-    Es lūdzu viņai, lai piezvana uz pašvaldību, Vili. Man tiešām žēl, varbūt kāds gribēs dažus paņemt.

-    Mollij, es…

-     Ja, paliekot šeit, es varētu aizkavēt kādu nelaimi, es paliktu. Bet tu nevienu nevari izglābt, Vili, un es ar|fcvu klātbūtni tev nepalīdzu. Kad mēs būsim prom, tu vafesi domāt tikai par savām darīšanām. Un es negrasos visu mūžu nēsāt šo nolādēto pistoli, Vili.

-    Varēsi braukāt uz Oklendu, skatīties beisbolu… - Viņš nemaz negribēja to sacīt. Ak kungs, klusums jau ieilgst ne pa jokam.

-     Labi, klausies, es tev piezvanīšu, - viņa sacīja, - vai arī… drīzāk jau tev būs jāzvana man.

Greiemam aizžņaudzās kakls. Trūka elpas.

-    Ļauj man piezvanīt uz kantori un nokārtot tavu braucienu. Vai tu jau esi pasūtījusi biļetes?

-    Es nelietoju savu vārdu. Domāju, varbūt avīzes…

-     Ļoti pareizi. Es dabūšu kādu, lai tevi pavada. Tev nevajadzēs iet uz iekāpšanu pa kopīgajiem vārtiem, tu pazudīsi no Vašingtonas pilnīgi bez pēdām. Vai es varu to darīt? Ļauj man to nokārtot! Cikos ir tā lidmašīna?

-    Deviņos četrdesmit. "American", simt astoņpadsmitais reiss.

-    Labi, astoņos trīsdesmit esiet… aiz Smitsona institūta. Tur ir stāvvieta, atstājiet mašīnu tur. Viens cilvēks būs pretī. Kāpdams ārā no savas mašīnas, viņš pieliks rokas pulksteni pie auss, it kā klausīdamies, skaidrs?

-    Jā, labi.

-    Klau, vai pārsēšanās ir Čikāgā? Es varētu aizbraukt un…

-    Nē. Mineapolisā.

-    Ak, Mollij… Varbūt man aizbraukt uz turieni tev pakaļ, kad šeit viss būs beidzies?

-    Tas būtu ļoti jauki.

Ļoti jauki.

-    Vai tev pietiek naudas?

-    Banka man atsūtīs.

-Ko?

-    Uz "Barclav" filiāli lidostā. Neuztraucies.

-    Man tevis pietrūks.

-    Bet tas jau būs tāpat kā tagad. Tādas pašas telefonsarunas. Villijs saka: "Īlei!"

-    "Hei" arī Villijam.

-    Esi uzmanīgs, dārgais.

Viņa nekad agrāk nebija saukusi viņu par dārgo. Greiemam tas nepatika. Viņam nepatika jauni vārdi: dārgais, Sarkanais Pūķis.

Nakts dežūras priekšnieks Vašingtonā labprāt uzņēmās pārraudzīt Mollijas aizbraukšanu. Greiems piespieda seju pie vēsās rūts un skatījās, kā lietus šaltis brāžas pār satiksmes plūsmu lejā, pelēcīgajai ielai pa brīžam krāsaini uzplaiksnot zibens gaismā. Viņa seja uz stikla atstāja pieres, deguna, lūpu un zoda nospiedumu.

Mollija bija prom.

Diena bija pārlaista, un tagad jāizcīna cīņa ar nakti, un viņu apsūdzēja bezlūpu runa.

Loundsa sieviete turēja viņa rokas pārpalikumu, līdz viss bija galā.

"Labdien, šeit Valērija Līdsa. Diemžēl es šobrīd nevaru pienākt pie telefona…"

-    Diemžēl… - noteica Greiems.

Viņš atkal piepildīja glāzi un apsēdās pie galda blakus logam, lūkodamies uz tukšo krēslu sev pretī. Viņš blenza pretējā krēslā, līdz tajā ieplūda cilvēka veidols, kurā virmoja tumsa un neredzama viela, klātesoša būtne gluži kā ēna izgaismotos putekļos. Viņš pūlējās materializēt šo tēlu, ieraudzīt seju. Tēls nekustējās, un viņam nebija sejas, tomēr arī tāds, bez sejas, viņš vērsās pie Greiema ar skaidri sajūtamu uzmanību.

-      Es zinu, ka tas ir grūti, - sacīja Greiems. Viņš bija pamatīgi piedzēries. - Tev jāmēģina to pārtraukt, vienkārši jāatturas, kamēr mēs tevi atradīsim. Ja tu nevari neko nedarīt, nu tad, pie velna, ņem mani. Man pie pakaļas. Pēc tam būs labāk. Dakteri jau tagad māk palīdzēt, lai tu pārtrauktu. Palīdz, lai vairs tik ļoti negribētos. Palīdzi tu man! Nu, drusciņ palīdzi… Mollija prom, lāga zēns Fredijs pagalam. Mēs ar tevi vien esam palikuši, vecais… - Viņš liecās pāri galdam, stiepa roku, lai pieskartos, bet rēgs bija pazudis.

Greiems nolika galvu uz galda, piespieda vaigu rokai. Zibenim plaiksnoties aiz loga, viņš redzēja uz rūts savas pieres, deguna, mutes un zoda nospiedumu; seju, kuru tagad izvagoja lejupslīdošas lāses. Bez acīm. Aizlijuši seja.

Greiems joti pūlējās saprast Pūķi.

Reizēm upuru māju elpojošajā klusumā runāt mēģināja pat telpa, kurai cauri bija staigājis Pūķis.

Dažbrīd Greiems juta tuvību ar viņu. Pēdējās dienās pie viņa bija atgriezusies šī sajūta, ko viņš atcerējās no citām izmeklēšanām: kaitinoša apziņa, ka viņš ar Pūķi dažādos dienas laikos dara vienu un to pašu, ka viņu dzīves ikdienas detaļās ir paralēles. Pūķis kaut kur ēda, gāja dušā vai gulēja vienlaikus ar viņu.

Greiems ļoti pūlējās viņu iepazīt. Viņš mēģināja aiz žilbinošā laboratoriju spodruma, aiz policijas ziņojumiem ieraudzīt Pūķa pagātni, aiz burtu smailēm un lokiem ieraudzīt viņa seju. Viņš mēģināja no visa spēka, kā vien prata.

Taču, lai sāktu saprast Pūķi, lai izdzirdētu auksto pilē- šanu viņa tumsā, lai ieraudzītu pasauli caur viņa sarkano prizmu, Greiemam būtu vajadzējis redzēt to, ko viņš nemūžam neieraudzīs; viņam būtu vajadzējis lidot atpakaļ laikā…

25. nodala

Springfīldci, Misuri štats, 1938. gada 14. jūnijs

Mlriana Dolarhaida Treveina, nogurusi un sāpju pārņemta, izkāpa no taksometra pie pilsētas slimnīcas. Kad viņa gāja pa kāpnītēm, karsts vējš trieca smiltis pret viņas potītēm. Čemodāns, ko viņa vilka līdzi, un pītā rokassomiņa, kuru turēja piespiestu zem lielā vēdera, bija smalkāki par vaļīgo flaneļa kleitu. Viņai somiņā bija sešdesmit centu. Vēderā bija Frānsiss Dolarhaids.

Reģistratoram viņa sameloja, ka viņu saucot Betija Džonsone. Viņa teica, ka viņas vīrs esot mūziķis, bet viņa nezinot, kur viņš patlaban atrodams, un tā bija taisnība.

Viņu ievietoja dzemdību nodaļas labdarības apakšnodaļā. Viņa neskatījās uz gulētājām blakus gultās. Viņas skatiens bija vērsts uz otrā celiņa pusē guļošās sievietes pēdām.

Pēc četrām stundām viņu aizveda uz dzemdību zāli, kur piedzima Frānsiss Dolarhaids. Akušieris bilda, ka viņš gan vairāk izskatoties "pēc Kalifornijas sikspārņa, nevis pēc bērna", un arī tā bija taisnība. Viņš bija piedzimis ar augšlū- pas, kā ari mīksto un cieto aukslēju šķeltni. Viņa mutes vidusdaļa bija vaļīga un izvirzīta. Deguns bija plakans.

Slimnīcas pārziņi nolēma pagaidām nerādīt mazuli mātei. Viņi nogaidīja, lai redzētu, vai jaundzimušais spēs izdzīvot bez skābekļa maskas. Viņu ielika gultiņā zīdaiņu palātas viņā galā, tālāk no skata lodziņa. Viņš varēja elpot, bet nespēja ēst. Aukslēju šķeltne traucēja zīst.

Viņa kliegšana pirmajā dienā nebija gluži tik nemitīga kā mazulim, kurš ir heroīna atkarībā, tomēr tā bija tikpat griezīga.

Otrās dienas pēcpusdienā viņš spēja izspiest vairs tikai vārus pīkstienus.

Kad pulksten trijos darbu beidza rīta maiņa, pār viņa gultu nolaidās plata ēna. Tur, rokas uz krūtīm saņēmusi, viņā raudzījās divsimt sešdesmit mārciņu smagā Prinsa Este- re Maiza, dzemdību nodaļas apkopēja un sanitāre. Divdesmit sešos te nostrādātajos gados viņa bija redzējusi trīsdesmit deviņus tūkstošus jaundzimušo. Šis būtu dzīvotājs, ja vien dabūtu ēst.

Prinsa Estere nebija no Tā Kunga saņēmusi pavēli, ka viņai vajadzētu ļaut šim mazulim nomirt. Viņa šaubījās, vai arī slimnīcas vadība ir saņēmusi tādu pavēli. Prinsa Estere izvilka no kabatas caurdurtu gumijas korķi, kurā bija iestiprināts līks stikla dzeramsalmiņš. Viņa iebāza korķi piena pudeles kaklā. Zīdaini noturēt un tā galveli atbalstīt viņa varēja ar vienu roku. Viņa turēja bērnu pie krūtīm, līdz zināja, ka tas sajutis viņas sirdspukstus. Tad viņa apmeta mazuli otrādi un iebāza caurulīti viņam kaklā. Mazais ieņēma apmēram divu unču tiesu un aizmiga.

- Mhm… - norūca apkopēja. Viņa nolika bērnu un ķērās pie saviem parastajiem dienas darbiem ar autiņu spaiņiem.

Ceturtajā dienā māsiņas pārvietoja Merianu Dolarhai- du Treveinu uz atsevišķu palātu. Emaljētā krūzē uz mazgāšanās galdiņa stāvēja iepriekšējās iemītnieces atstātās kārš- rozes. Tās turējās itin labi.

Meriana bija glīta meitene, un pietūkums pamazām atstāja viņas vaigus. Viņa skatījās ārstā, kas sāka runāt, uzlicis roku viņai uz pleca. Viņa juta, ka šī roka smaržo pēc stiprām ziepēm, un domāja par grumbiņām ārsta acu kaktiņos, līdz aptvēra, ko tas saka. Tad viņa aizvēra acis un neatvēra tās, iekams bērniņš bija ienests.

Beidzot viņa paskatījās. Viņa kliedza, un mediķi aizvēra durvis. Merianai iešļircināja nomierinošas zāles.

Piektajā dienā viņa viena pati atstāja slimnīcu. Viņa nezināja, kurp doties. Mājās viņa vairs nedrīkstēja rādīties: to viņai māte bija nepārprotami pateikusi.

Meriana Dolarhaida Treveina skaitīja soļus starp laternas stabiem. Ik pēc trim stabiem viņa apsēdās uz čemodāna atpūsties. Viņai vismaz bija čemodāns. Ikkatrā pilsētiņā pie autoostas atradās lombards. To viņa bija uzzinājusi, braukājot apkārt ar savu vīru.

Springfīlda 1938. gadā nebija plastiskās ķirurģijas citadele. Springfīldā bija jāstaigā tādam, kāds esi piedzimis.

Pilsētas slimnīcas ķirurgs izdarīja Frānsisa Dolarhaida labā to, kas bija viņa spēkos, vispirms ar elastīgu saiti ievilkdams viņa mutes priekšdaļu, tad aizvērdams šķeltni taisnstūrveida lēvera tehnikā, kuru tagad vairs nelieto. Kosmētiskie rezultāti nebija labi.

Ķirurgs bija papūlējies palasīt zinātnisko literatūru par šo tematu un gluži pareizi nolēmis, ka mazuļa cieto aukslēju korekcija jāatliek līdz piecu gadu vecumam. Drīzāka iejaukšanās varētu seju augšanas procesā vēl vairāk izkropļot.

Vietējais zobārsts pieteicās uz obturatora izgatavošanu. Tas aizsedza mazuļa aukslējas un deva tam iespēju ēst, ne- aizlejot deguna dobumu.

Bērns uz pusotru gadu nonāca Springffldas atradeņu namā un pēc tam - Morgana Lī bāreņu namā.

Bāreņu nama vadītājs bija godājamais S. B. "Badijs" Lomakss. Brālis Badijs sasauca puikas un meitenes un izstāstīja viņiem, ka Frānsisiņam ir zaķalūpa, bet viņiem jābūt saudzīgiem un nevajag saukt viņu par zaķalūpu.

Brālis Badijs ieteica viņiem lūgt par Frānsisu Dievu.

Pēc dzemdībām Frānsisa Dolarhaida māte dažu gadu laikā iemācījās nokārtot savu dzīvi.

Vispirms Meriana Dolarhaida dabūja mašīnrakstītājas darbu Demokrātu partijas Sentluisas nodaļas viena rajona pārziņa kantorī. Viņš palīdzēja Merianai panākt savas un bezvēsts prombūtnē esošā mistera Treveina laulības šķiršanu.

Procesa gaitā nekāds bērns netika pieminēts.

Ar māti viņai vairs nebija nekāda sakara. ("Es tevi neaudzināju, lai tu kristu grēkā ar to īru lupatlasi!" - tādi bija misis Dolarhaidas atvadvārdi, kad meita atstāja mājas kopā ar Treveinu.)

Bijušais vīrs vienreiz piezvanīja Merianai uz kantori. Viņš bija skaidrā un pazemīgs un stāstīja Merianai, ka esot tapis pestīts, un vēlējās zināt, vai viņš, Meriana un bērns, kuru viņam "nav bijis tas prieks iepazīt", varētu kopīgi sākt jaunu, skaistu dzīvi. Izklausījās, ka viņš ir uz sēkļa.

Meriana pateica viņam, ka bērns piedzimis nedzīvs, un nolika klausuli.

Tad viņš piedzēries ieradās ar čemodānu pansijā, kur

Meriana īrēja istabu. Kad viņa lika Treveinam iet projām, tas apgalvoja, ka laulība izjukusi un bērns piedzimis nedzīvs Merianas vainas pēc. Viņš izteica šaubas, vai tas vispār esot viņa bērns.

Meriana Dolarhaida dusmu lēkmē izstāstīja Maiklam Treveinam, kādu bērnu tas dzemdinājis, un pateica, ka viņš, ja vēlas, var to neradījumu dabūt. Viņa atgādināja, ka Tre- veinu dzimtā divas vilkarīkles jau bijušas.

Viņa izmeta Maiklu uz ielas un pieteica, lai nekad vairs nerādās. Viņš nerādījās. Taču pēc dažiem gadiem, dzērumā apcerēdams Merianas jauno, bagāto vīru un viņas smalko dzīvi, viņš tomēr piezvanīja Merianas mātei.

Viņš izstāstīja misis Dolarhaidai par kroplo bērnu un pateica, ka viņas Šķībie zobi pierādot - iedzimtais defekts nācis no Dolarhaidu puses.

Vēl pēc nedēļas Kanzassitijas tramvajs pārgrieza Maiklu Treveinu uz pusēm.

Kad Treveins bija izstāstījis misis Dolarhaidai par Merianas slepeno dēlu, viņa gandrīz visu nakti palika nomodā. Garā un kalsnā vecāmāte Dolarhaida sēdēja šūpuļkrēslā un skatījās kamīnā. Pret ritu viņa sāka lēni un apņēmīgi šūpoties.

Kaut kur lielās mājas augšstāvā miegā iekliedzās čērkstoša balss. Virs vecāsmātes Dolarhaidas iečīkstējās grīda, kādam šļūcot uz tualeti.

Smags būkšķis pret griestiem - kāds nokrita -, un čērkstošā balss skaļi vaidēja. Vecāmāte Dolarhaida nenovērsa skatu no kamīna. Nu viņa šūpojās ātrāk, un vaidi pamazām apklusa.

Tuvojoties Frānsisa Dolarhaida piektajai dzimšanas dienai, bāreņu namā ieradās viņa pirmais un vienīgais ciemiņš.

Frānsiss sēdēja smagi piesmakušajā ēdnīcā, un viņam pakaļ atnāca kāds vecāks puika un aizveda viņu uz brāļa Badija kabinetu.

Pie brāļa Badija viņu gaidīja gara pusmūža dāma ar balti nopūderētu seju un stingrā mezglā sasietiem matiem. Sirmumā bija manāmas dzeltenas šķipsnas, dzelteni plankumiņi bija arī viņas acīs un uz zobiem.

Sagaidīšana Frānsisu satrieca, un viņš to atcerējās visu mūžu: dāma, ieraugot viņa seju, priecīgi pasmaidīja. Nekas tāds nekad ar viņu nebija noticis. Nekas tāds nekad vairs nenotika.

-    Tā ir tava vecāmāte, - sacīja brālis Badijs.

-    Labdien! - viņa sacīja.

Brālis Badijs ar garu roku noslaucīja sev muti.

-    Saki "labdien", droši!

Frānsiss bija iemācījies izteikt dažus vārdus, aizsedzot nāsis ar augšlūpu, bet vingrinājies "labdien" sacīšanā viņš nebija. "Eden," bija viss, ko viņš jaudāja izspiest.

Vecāmāte likās vēl vairāk iepriecināta par viņu.

-    Vai tu vari pateikt "vecāmāte"?

-    Pamēģini pateikt "vecāmāte"! - mudināja brālis Badijs.

Ar "v" viņam neveicās. Frānsiss pūlējās līdz asarām.

Pret griestiem dīkdama sitās sarkanīga lapsene.

-    Nekas, nekas, - noteica viņa vecāmāte. - Bet es varu saderēt, ka savu vārdu gan tu spēj pateikt! Es zinu, ka tik liels puika kā tu spēj pateikt savu vārdu. Nu, pasaki man!

Bērna sejiņa atplauka. Vārdu lielie puikas viņam bija palīdzējuši iemācīties. Viņš gribēja iepriecināt vecomāti un saņēma spēkus.

-    Maukuģīmit, - viņš sacīja.

Pēc trim dienām Vecāmāte Dolarhaida atbrauca uz bāreņu namu Frānsisam pakaļ un aizveda viņu sev līdzi uz mājām. Viņa uzreiz sāka zēnam mācīt runāt. Viņi koncentrējās uz vienu vienīgu vārdu: "Māte."

Divus gadus pēc laulības anulēšanas Meriana Dolarhaida satika un apprecēja Ilovardu Fogtu, veiksmīgu advokātu ar ietekmīgiem sakariem Sentluisas demokrātu aprindās, viņš bija labi pazīstams arī ar Kanzassitijas Pendergastu kantora atliekām. [8]

Fogts bija atraitnis ar trim maziem bērniem, patīkams, godkārīgs vīrietis, piecpadsmit gadus vecāks par Merianu Dolarhaidu. Viņš neienīda neko šajā pasaulē, vienīgi Sentluisas avīzi "Post-Dispatch", kas bija pieķērusi viņu trīsdesmit sestā gada vēlētāju reģistrācijas skandālā un izgāzusi Sentluisas demokrātu četrdesmitā gada mēģinājumu atkarot gubernatora amatu.

Tūkstoš deviņsimt četrdesmit trešajā gadā Fogta zvaigzne atkal iemirdzējās spožāk. Viņš bija alus darītavas virzītais kandidāts štata likumdevējai padomei un tika minēts kā varbūtējs delegāts gaidāmajā štata konstitucionālajā sapulcē.

Meriana bija izdarīga un pievilcīga namamāte, un Fogts nopirka viņai glītu kokķieģeļu māju Olīvu ielā, un tā bija lieliski piemērota viesībām.

Frānsiss Dolarhaids bija nodzīvojis pie vecāsmātes vienu nedēļu, un tad viņa Frānsisu aizveda uz turieni.

Vecāmāte nekad nebija redzējusi savas meitas māju. Kalpone, kas atvēra durvis, viņu nepazina.

- Es esmu misis Dolarhaida, - viņa pavēstīja un devās garām istabenei. No mugurpuses bija redzamas trīs collas viņas kombinē. Viņa ieveda Frānsisu lielā dzīvojamā istabā, kur mājīgi kurējās kamīns.

-    Viola, kas tur ir? - Sievietes balss no augšstāva.

Vecāmāte paņēma Frānsisu aiz zoda. Viņš juta aukstā

ādas cimda smaržu. Satraukts čuksts:

-    Ej pie mātes, Frānsis! Ej pie mātes, aši!

Puika sarāvās no viņas asā skatiena.

-    Ej pie mātes, aši! - Viņa satvēra Frānsisu aiz pleciem un pastūma uz kāpnēm. Frānsiss uzkāpa augšā, laukumiņā apstājās un atskatījās uz vecomāti. Tā ar zodu pamāja uz priekšu.

Svešā gaiteņa galā bija atvērtas guļamistabas durvis.

Māte sēdēja pie tualetes galdiņa un novērtēja, kā uzkrā- sojusies, lūkodamās spoži apgaismotā spogulī. Viņa posās politiskam mītiņam, nedrīkstēja pārspīlēt ar sarkano. Viņa sēdēja ar muguru pret durvīm.

-     Nāt… - nopīkstēja Frānsiss, kā viņam bija mācīts. Viņš ļoti centās izrunāt pareizi. - Nāt!

Meriana viņu ieraudzīja spogulī.

-    Ja tu meklē Nedu, viņš vēl nav mājās no…

-    Nāt. - Puika iznāca nežēlīgajā gaismā.

Meriana dzirdēja, kā pirmajā stāvā viņas māte pieprasa tēju. Viņas acis iepletās, viņa sēdēja pavisam nekustīga. Viņa nepagriezās. Viņa izslēdza spoguļa lampu, atspīdums pazuda. Tumšajā telpā viņa izdvesa garu, spalgu vaidu, kas pārgāja šņukstā. Varbūt viņa raudāja par sevi, varbūt par dēlu.

Pēc tam vecāmāte veda Frānsisu uz visiem politiskajiem mītiņiem un skaidroja, kas viņš tāds ir un no kurienes radies. Viņa lika puikam visiem sacīt: "Sveiki." Mājās ar vārdu "sveiki" viņi nestrādāja.

Misteram Fogtam līdz uzvarai vēlēšanās pietrūka tūkstoš astoņsimt balsu.

26. nodala

Vecāsmātes mājā Frānsisa Dolarhaida jaunā pasaule bija zili vēnainu kāju mežs.

Kad Frānsiss ievācās pie Vecāsmātes Dolarhaidas, viņa jau trīs gadus bija vadījusi veco ļaužu namu. Kopš vīra nāves 1936. gadā viņu vajāja naudas grūtības; viņa bija audzināta kā dāma, bez iemaņām pašai ko nopelnīt.

Viņa bija atstāta viena ar lielu māju un nelaiķa vīra parādiem. Par istabu izīrēšanu nebija ko domāt. Māja bija pārāk nomaļā vietā, lai taptu par ienesīgu pansiju. Viņai draudēja izlikšana.

Avīzes ziņa par Merianas precībām ar pārtikušo Hovar- du Fogta kungu šķita kā Dieva dāvana. Viņa vairākas reizes rakstīja Merianai, lūgdama palīdzību, bet atbildes nebija. Katru reizi, kad viņa zvanīja, kāds kalpotājs pavēstīja, ka misis Fogta ir izgājusi. -

Pēdīgi sarūgtinātā Vecāmāte Dolarhaida noslēdza līgumu ar pašvaldību un sāka pie sevis izmitināt trūcīgus sirmgalvjus. Par katru viņa saņēma noteiktu summu no pašvaldības un palaikam kādu maksājumu no veco ļaužu radiniekiem, ja pašvaldībai laimējās tādus sameklēt. Grūtības bija lielas, līdz pie viņas sāka ierasties privāti klienti no vidusšķiras ģimenēm.

No Merianas visu šo laiku viņa nesaņēma nekādu palīdzību, bet Meriana būtu varējusi palīdzēt.

Frānsiss Dolarhaids parasti spēlējās uz grīdas kāju mežā. Mašīnīšu vietā bija vecāsmātes "madžongas" kauliņi, un viņš tos stumdīja starp pēdām, kas bija mezglainas un pum- puļainas kā saknes.

Misis Dolarhaida spēja uzturēt tīras savu iemītnieku drēbes, bet piedabūt viņus kārtīgi valkāt apavus bija bezcerīgi.

Vecie ļaudis visu dienu sēdēja dzīvojamā istabā un klausījās radio. Misis Dolarhaida tur bija nolikusi arī nelielu akvāriju, lai viņiem ir, uz ko skatīties, un kāds privāts labvēlis bija apmaksājis parketa grīdu noklāšanu ar linoleju pret neizbēgamo nesaturēšanu.

Viņi sēdēja ratiņos un rindā uz dīvāniem, klausījās radio, un viņu blāvo acu skatiens bija piekalts zivīm vai tukšumam, vai kādai sen, sen redzētai ainai.

Frānsiss visu mūžu atcerēsies, kā svelmaini karstā dienā viņi šļūkāja kājas uz linoleja, kā no virtuves nāca sautētu tomātu un kāpostu smarža un kā paši vecie ļaudis smaržoja pēc kaltētas gaļas, un kā mūždien skanēja radio.

Mazgāšanas dziesma skan - Ai, Rinso baltais!…

Cik bieži vien bija iespējams, Frānsiss kavējās virtuvē, jo tur bija viņa draugi. Virēja Kvīna Mazere Beilija bija uzaugusi, kalpojot nelaiķa mistera Dolarhaida ģimenei. Dažkārt viņa priekšauta kabatā atnesa Frānsisam kādu plūmi, viņa sauca puiku par "mūžīgi sapņaino runčuku". Virtuvē bija silti un droši. Taču vakaros Kvīna Mazere Beilija gāja mājās…

1943. gada decembris.

Piecgadīgais Frānsiss Dolarhaids gulēja savā istabā vecāsmātes mājas otrajā stāvā. Japāņu dēļ bija nolaisti aptumšošanas aizkari. Istabā valdīja piķa melna tumsa. Viņš nemācēja pateikt "japāņi". Viņam gribējās čurāt. Tumsā viņš baidījās celties.

Viņš sauca vecomāti, kas gulēja pirmajā stāvā.

-    Jecnāt! Jecnāt! - Viņam bija kazlēna balss. Viņš sauca, līdz piekusa. - Lēdze, jecnāt!

Tad spiediens atslāba, noplūda karsts gar kājām, zem bikšdibena, pēc tam naktskrekls palika auksts un lipīgs. Viņš nezināja, ko darīt. Dziji ievilcis elpu, viņš apmetās uz durvju pusi. Nekas ar viņu nenotika. Viņš nolika kājas uz grīdas. Tumsā piecēlās, naktskrekls lipa pie kājām, vaigi dega. Viņš skrēja pie durvīm un ietriecās ar uzaci rokturī tik stipri, ka atkrita sēdus uz grīdas. Tad pielēca kājās, skrēja lejup pa kāpnēm, pirksti švīkstēja uz margas. Uz vecāsmātes istabu. Tumsā pārlīda viņai pāri, zem segas, tā, siltumā pie viņas.

Vecāmāte sakustējās, saspringa, mugura pie Frānsisa vaiga kļuva cieta, iešņācās balss:

-    Eš nekad neešmu redzējuši… - Graboņa uz naktsgaldiņa, kamēr viņa sameklēja liekos zobus, klakšķis, tos ieliekot. - Es nekad neesmu redzējusi tik pretīgu un smirdīgu bērnu! Ārā, ārā no šīs gultas!

Viņa ieslēdza naktslampiņu. Frānsiss drebēdams stāvēja uz paklāja. Viņa novilka ar īkšķi pa puikas uzaci. Uz īkšķa palika asinis.

-    Vai tu kaut ko salauzi?

Viņš tik strauji papurināja galvu, ka asins pilītes nokrita uz vecāsmātes naktskrekla.

-     Ej tagad augšā!

Kāpnēs viņu atkal apņēma tumsa. Viņš nevarēja ieslēgt gaismu, jo vecāmāte bija apgriezusi slēdžu aukliņas tā, ka tikai pati varēja tās aizsniegt. Viņš negribēja iet atpakaļ slapjajā gultā. Viņš ilgi stāvēja tumsā tai blakus. Viņš domāja, ka vecāmāte nenāks. Istabas vistumšākie stūri čukstēja, ka viņa nenāks.

Tomēr viņa nāca, nesdama tīrus palagus, un parāva griestu lampas īso aukliņu. Viņa klāja gultu, bet nerunāja ar Frānsisu.

Viņa sagrāba puiku aiz augšdelma un aizvilka pa gaiteni uz vannasistabu. Slēdzis bija virs spoguļa, un viņa pastiepās pirkstgalos, lai to aizsniegtu. Viņa iedeva Frānsisam aukstu un slapju sūkli.

-    Novelc naktskreklu un noslaukies!

Plākstera smarža, spoži nozib un noklakšķ šujamās šķēres. Viņa izgrieza vajadzīgā izmēra gabaliņu, lika pakāpties uz poda vāka un aizlīmēja brūci virs acs.

-    Tā… - viņa noteica. Viņa pastiepa šķēres puikam zem vēdera, viņš sajuta to aukstumu.

-      Skaties! - viņa sacīja. Viņa sagrāba puikas pakausi un nolieca, lai tas redz savu mazo penīti iespiestu atvāztajās šķērēs. Vecāmāte vēra šķēres ciet.

-    Gribi, lai es tev to nogriežu?

Frānsiss mēģināja paskatīties uz vecomāti, bet viņa neatlaida puikas pakausi. Viņš šņukstēja, viņam nopilēja siekalas.

-    Gribi?

-Nē,jecnāt! Nē,jecnāt!

-    Es tev apsolu: ja tu kaut reizi vēl pieslapināsi gultu, es tev to nogriezīšu. Saprati?

-    Jā, jecnāt.

-    Tu vari tumsā atrast tualeti un apsēsties uz poda kā labs puika. Tev nav jāstāv kājās. Tagad ej atpakaļ gultā!

Divos naktī sacēlās silts dienvidaustrumu vējš, grabinādams nokaltušo ābeļu zarus, šalkdams dzīvo koku lapotnēs. Vējš nesa siltu lietu pret mājas sienu, aiz kuras aizmidzis gulēja četrdesmit divus gadus vecais Frānsiss Dolarhaids.

Viņš gulēja uz sāna un sūkāja īkšķi, sasvīdušie mati bija pielipuši pie pieres.

Patlaban viņš pamostas. Viņš tumsā ieklausās savā elpā, dzird pat vieglo troksnīti, paša acīm mirkšķinoties. Viņa pirksti drusku ož pēc benzīna. Pūslis ir pilns.

Viņš pačamdās uz naktsgaldiņa pēc glāzes ar liekajiem zobiem.

Dolarhaids vienmēr pirms celšanās ieliek zobus. Tagad viņš iet uz tualeti. Gaismu viņš neieslēdz. Viņš tumsā atrod podu un kā labs puika apsēžas uz tā.

27. nodala

Vecāsmātes pārvērtības kļuva manāmas tikai četrdesmit septītā gada ziemā, kad Frānsisam bija astoņi gadi.

Viņa pārstāja ieturēt maltītes savā istabā kopā ar Frānsisu. Viņi pārcēlās pie kopīgā galda ēdamistabā, kur Vecāmāte sēdēja galda galā, pārraudzīdama vecīgos iemītniekus.

Meitenes gados Vecāmāte bija audzināta par jauku namamāti, un tagad viņa izsaiņoja un nospodrināja sudraba zvaniņu un nolika to blakus savam šķīvim.

Mūsdienās diemžēl arvien retāk sastopamas šīs vērtīgās iemaņas - nodrošināt raitu pusdienu norisi, izrīkot kalpotājus, uzturēt sarunu, viegli iedrošinot kautrīgākos, visiem par prieku ļaujot izpausties asprātīgākajiem…

Savulaik Vecāmāte šajā ziņā bija visai prasmīga. Arī vecļaužu namā viņas pūliņi kādu laiku darīja maltītes interesantākas tiem nedaudzajiem iemītniekiem, kas spēja izsekot sarunas ritumam.

Frānsiss sēdēja namatēva krēslā otrā galda galā aiz galvu rindas, kas allaž māja, kad Vecāmāte mudināja stāstīt atmiņas tos, kuri spēja kaut ko atcerēties. Viņa pauda dzīvu interesi par misis Floderas kāzu ceļojumu uz Kanzassitiju, daudzas reizes izsekoja mistera Itona nedienām ar dzelteno kaiti un moži ieklausījās pārējo izdvestajās nesakarīgajās skaņās.

-    Vai tas nav interesanti, Frānsis? - viņa apjautājās un pašķindināja zvaniņu, lai tiktu atnests nākamais ēdiens. Maltītes lielākoties sastāvēja no dārzeņu un gaļas sautējumiem, taču viņa tās sadalīja vairākos ēdienos, tādējādi pamatīgi apgrūtinādama virtuves strādnieku darbu.

Negadījumi pie galda netika pieminēti.

Zvaniņa džinksts, rokas mājiens teikuma vidū, un kalpotāji parūpējās par tiem, kas bija kaut ko izgāzuši vai aizmiguši, vai aizmirsuši, kāpēc viņi atrodas pie galda. Vecāmāte vienmēr turēja tik lielu štatu, cik vien varēja atļauties.

Kad Vecāsmātes veselības stāvoklis pavājinājās, viņa nokritās svarā un varēja atkal valkāt kleitas, kas sen jau bija nobāztas skapju dziļumos. Dažas no tām bija elegantas. Pēc vaibstiem un frizūras viņa stipri atgādināja Džordža Vašingtona ģīmetni uz dolāra banknotes.

Pret pavasari sāka pasliktināties* arī viņas manieres. Viņa valdonīgi izturējās pie galda un nevienam neļāva sevi pārtraukt, kad stāstīja par savu jaunību Sentčārlzā, atklādama pat dažu privātas dabas sīkumu, lai iedvesmotu un pamācītu Frānsisu un pārējos.

Tas nebija melots, ka tūkstoš deviņsimt septītajā gadā Vecāmāte tiešām bija sezonas skaistule un tika aicināta uz dažām labdzimušu ļaužu ballēm upes otrā krastā Sentluisā.

Viņa sacīja, ka tā visiem esot "laba mācība", un zīmīgi paskatījās uz Frānsisu, kas sadīdījās un sakrustoja zem galda kājas.

-    Es uzaugu laikā, kad mediķi nespēja daudz līdzēt, lai labotu nelielas dabas kaprīzes, - viņa klāstīja. - Man bija skaista āda un mati, un es tos pilnībā izmantoju. Zobu defektus es kompensēju ar personības spēku un možu garu - īstenībā tik veiksmīgi, ka tie kļuva par manu "skaistumpun- ktu". Es domāju, tos pat varētu dēvēt par mana šarma "firmas zīmi". Es nemūžam nemainītu tos pret citiem!

Viņa gari skaidroja, ka neuzticoties ārstiem, taču, kad noskaidrojies, ka smaganu vainas pēc, iespējams, vajadzēs šķirties no zobiem, viņa uzmeklējusi vienu no slavenākajiem Vidējo Rietumu zobārstiem, šveicieti doktoru Fēliksu Bertilu. Vecāmāte stāstīja, ka tolaik zināmās aprindās doktora Bertila "Šveices zobi" esot bijuši visai iecienīti un viņam bijusi plaša prakse.

Pie viņa veidot protēzes pat no tālās Sanfrancisko braukuši operdziedātāji, aktieri un citi publisku profesiju pārstāvji, kas baidījušies, ka jaunie veidojumi viņu mutēs pārvērtīs balss toni.

Doktors Bertils pratis radīt precīzas pacienta dabisko zobu kopijas un eksperimentējis ar dažādiem materiāliem un to iespaidu uz runas skanējumu.

Ar doktora Bertila pagatavotajām protēzēm Vecāmāte izskatījusies tieši tāda pati kā agrāk, un tāpat kā agrāk viņa ar personības spēku pārvarējusi izskata nepilnības, nezaudējot savu unikālo šarmu, - to viņa skaidroja ar ilkņainu smaidu.

Ja tajā visā slēpās kāda laba mācība, tad Frānsiss to varēja novērtēt tikai vēlāk; viņam nebija paredzētas jaunas operācijas, līdz viņš pats varēs par tām samaksāt.

Kārtīgi nosēdēt visu vakariņu laiku Frānsisam palīdzēja domas par to, kas gaidāms pēc vakariņām.

Kvīnas Mazeres Bcilijas vīrs katru vakaru brauca viņai pakaļ ar mūļu vilktiem ratiem, kuros viņš vadāja malku. Ja Vecāmāte bija aizņemta augšstāvā, Frānsiss varēja braukt viņiem līdzi pa gatvi līdz pat lielceļam.

Visu dienu viņš gaidīja šo vakara braucienu: kā viņš sēdēs ratu sēdeklī blakus Kvīnai Mazerei un viņas garais un klusais vīrs tumsā gandrīz nebūs redzams, un ratu dzelzs riteņi skaļi čirkstēs pa granti. Abi brūnie mūļi reizēm bija dubļaini, viņu apcirptās krēpes slējās kā birstes, astes vē- zējās gar gurniem. Smaržoja pēc sviedriem, vārītas veļas, šņaucamtabakas un siltiem iemauktiem. Citreiz, kad misters Beilijs bija strādājis izcirtumā, smaržoja pēc ugunskura dūmiem, un dažkārt, kad viņš bija paņēmis uz mežu līdzi bisi, ratu kastē gulēja pāris zaķu vai vāveres, izsticpušies gari kā skrējienā.

Braucot pa gatvi, viņi netērzēja; misters Beilijs runāja tikai ar mūļiem. Ratu kratīšanās zēnam lika tīkami piespiesties Beilijiem. Gatves galā izlaists, viņš deva savu vakara solījumu iet taisni uz mājām un noskatījās, kā attālinās ratu luktura gaisma. Viņš dzirdēja, kā Beiliji uz ceļa sarunājas. Dažkārt Kvīna Mazere sasmīdināja vīru un pati smējās līdzi. Stāvot tumsā, bija patīkami viņos klausīties un apzināties, ka tie nesmejas par viņu.

Vēlāk viņš mainīja domas par to…

Šad tad Frānsiss Dolarhaids varēja paspēlēties ar pusgraudnieka meitu, kas dzīvoja trīs laukus tālāk. Vecāmāte ļāva meitenei nākt spēlēties, jo viņai patika izklaidēties, dažkārt ietērpjot to Merianas bērnības kleitās.

Viņa bija gurds, rudmatains bērns, parasti pārāk nogurusi, lai spēlētos.

Kādu karstu jūnija pēcpusdienu, nogarlaikojusies, vistu aplokā ar salmu bakstot skrejvaboles, viņa palūdza, lai Frānsiss parāda viņai savu krāniņu.

Frānsiss to izdarīja stūri starp vistu būdu un pazemo dzīvžogu, kas aizsedza viņus skatam no pirmā stāva logiem.

Meitene par atbildi parādīja savu vietiņu. Viņa stāvēja ar kokvilnas biksītēm pie potītēm, Frānsiss bija notupies, lai labāk apskatītu, kad ap stūri apmetās gailis bez galvas, šļūkdams uz muguras un sizdams spārnus pret zemi. Meitene neveikli lēca atpakaļ, un viņai uz kājām uzšļakstījās gaiļa asinis.

Frānsiss pietrūkās kājās, joprojām ar nolaistām bikše- lēm, bet ap stūri gailim sekoja Kvīna Mazere Beilija un ieraudzīja viņus.

-     Paklausies, puis, - viņa mierīgi sacīja. - Tu gribēji redzēt, kas ir kas, redzējis tagad esi un dari labāk kaut ko citu. Spēlējiet bērnu spēles un neģērbieties pliki! Tagad palīdziet man noķert to negantnieku!

Dzenoties pēc gaiļa, bērnu samulsums ātri pārgāja, taču Vecāmāte pa otrā stāva logu bija visu redzējusi…

Vecāmāte noskatījās, kā Kvīna Mazere ieiet atpakaļ mājā. Bērni iegāja vistu būdā. Vecāmāte nogaidīja piecas minūtes, tad klusi pielavījās būdai un atrāva durvis. Bērni lasīja vistu spalvas.

Viņa aizsūtīja meiteni projām un ieveda Frānsisu mājā.

Viņa teica, ka aizsūtīs viņu atpakaļ uz brāļa Badija bāreņu namu - pēc tam, kad būs viņu sodījusi.

-    Ej augšā! Ej uz savu istabu, novelc bikses un gaidi, kamēr es sameklēšu šķēres.

Stundām ilgi viņš gaidīja savā istabā, bez biksēm gulēdams gultā, ieķēries palagā, gaidīdams šķēres. Viņš dzirdēja vakariņu trokšņus pirmajā stāvā, dzirdēja malkas ratu graboņu un mūļu sprauslāšanu, kad Kvīnai Mazerei atbrauca pakaļ vīrs.

Pret ritu viņš aizmiga, bet drīz uztrūkās un atkal gaidīja.

Vecāmāte neatnāca. Varbūt viņa bija aizmirsusi.

Viņš gaidīja vairākas dienas, daudzas reizes sastingdams spējās drausmās. Viņš nekad nepārstāja gaidīt.

Viņš vairījās no Kvīnas Mazeres Beilijas, nerunāja ar viņu un neteica, kāpēc: viņš maldīgi uzskatīja, ka tā izstāstījusi Vecaimātei, ko redzējusi aiz vistu būdas. Tagad viņš bija pārliecināts, ka, ratu lukturim attālinoties, tie bija smējušies par viņu. Skaidrs - viņš nevienam nevarēja uzticēties.

Bija grūti mierīgi gulēt un aizmigt ar tādām domām galvā. Bija grūti mierīgi gulēt tik gaišā naktī.

Frānsiss zināja, ka Vecaimātei taisnība. Viņš bija ļoti sāpinājis viņu. Viņš bija apkaunojis viņu. Visi noteikti zināja, ko viņš izdarījis, - līdz pat tālajai Sentčārlzai. Viņš nedusmojās uz Vecomāti. Viņš zināja, ka ļoti Mīl viņu. Viņš gribēja izpirkt savu grēku.

Viņš iztēlojās, kā mājā ielaužas laupītāji un viņš aizstāv Vecomāti, un viņa pēc tam ņem atpakaļ savus vārdus un saka:

- Tu tomēr neesi sātana bērns, Frānsis. Tu esi mans labais zēns.

Viņš domāja par laupītāja ielaušanos. Kā viņš ienāk mājā, apņēmies parādīt Vecaimātei savu krāniņu.

Viņš domāja par to. Pieliekamajā stāvēja Kvīnas Mazeres cirvītis. Nokāvusi vistu, viņa to allaž noslaucīja ar avīzi. Viņam jāņem cirvītis savā pārziņā. Tā būs viņa atbildība. Viņam jācīnās ar savām bailēm no tumsas. Ja viņš patiesi Mīl Vecomāti, tad viņam jābūt tam, no kura tumsā baidās. Lai laupītājs baidās no viņa.

Viņš nozagās lejā un atrada cirvīti karājamies uz naglas. Tas dīvaini smaržoja - tāpat kā izlietne, kad tajā notecināja vistas asinis. Tas bija ass, svars tīkami iegūla delnā.

Viņš aiznesa cirvīti uz Vecāsmātes istabu, lai pārliecinātos, ka tur nav laupītāju.

Vecāmāte bija aizmigusi. Bija ļoti tumšs, bet viņš skaidri zināja, kur viņa ir. Ja istabā būtu laupītājs, viņš dzirdētu tā elpu tāpat, kā dzirdēja Vecāsmātes elpu. Viņš zinātu, kur ir laupītāja kakls tikpat skaidri, kā zināja, kur ir Vecāsmātes kakls. Tieši zem elpas.

Ja te būtu laupītājs, viņš tam piezagtos, lūk, cik klusi. Viņš tā, ar abām rokām, paceltu cirvīti tam virs galvas.

Blakus gultai Frānsiss uzkāpa uz Vecāsmātes rītakur- pes. Cirvītis sašūpojās reibinošajā tumsā un atsitās pret viņas stāvlampas metāla abažūru.

Vecāmāte pagriezās uz otriem sāniem, mikli nočāpsti- nāja muti. Frānsiss nekustīgi stāvēja. Rokas drebēja, pūloties noturēt cirvīti. Vecāmāte sāka krākt.

Frānsiss gandrīz vai plīsa aiz Mīlestības. Viņš izlavījās no istabas. Viņu bija pārņēmusi drudžaina vajadzība būt gatavam Vecāsmātes aizsardzībai. Kaut kas bija jāizdara. Tagad viņš vairs nebaidījās no mājas tumsas, tomēr tā smacēja viņu.

Viņš izgāja pa sētaspuses durvīm un stāvēja mēnesnīcā, pavērsis seju augšup, tverdams gaisu, it kā varētu ieelpot gaismu. Mazais mēness aplis vispirms viņa acīs izskatījās greizs, līdz beidzot, kad viņam izdevās fokusēt skatienu, - apaļš.

Mīla bija piebrieduši viņā neizturami liela, un viņš nespēja to izpaust. Viņš gāja uz vistu būdu, nu jau steidzīgi, zeme zem pēdām bija vēsa, cirvītis salti sitās pret kāju, nu jau viņš skrēja, lai nepārsprāgtu…

Frānsiss tīrījās pie vistu aploka sūkņa un nekad nebija juties tik maigi un gaiši mierīgs. Viņš kā taustīdamies iegāja šajā mierā un atklāja, ka miers ir bezgalīgs visapkārt viņam.

Tas, ko Vecāmāte savā mīļumā nebija nogriezusi, joprojām kā balva atradās vecajā vietā, kad viņš mazgāja asinis no vēdera un kājām. Viņa prāts bija skaidrs un rāms.

Kaut kas jāizdara ar to naktskreklu. Jānoslēpj zem žāvētavas maisiem.

Vecāmāte atrada beigtās vistas un bija neizpratnē. Viņa teica, ka tas neizskatoties pēc lapsu nedarba.

Pēc mēneša Kvīna Mazere, iedama pēc olām, atrada vēl vienu. Šoreiz tai bija apgriezts kakls un norauta galva.

Pie vakariņu galda Vecāmāte teica, ka esot pārliecināta - to viņai par spīti izdarījis "kāds nožēlojams kalps, ko esmu patriekusi". Viņa teica, ka esot piezvanījusi šerifam.

Frānsiss klusi sēdēja savā vietā, atvērdams un aizvērdams delnu, atcerēdamies aci, kas bija mirkšķinājusies viņam plaukstā. Dažreiz gultā viņš turēja sevi, lai būtu drošs, ka nav sagriezts. Dažreiz viņš turēja, domādams, ka sajūt mirkšķināšanu.

Vecāmāte strauji mainījās. Viņa kļuva arvien kašķīgāka un nespēja noturēt kalpotājus. Kaut arī visvairāk trūka apkopēju, viņa uzņēmās personisku šefību par virtuvi un, ēdienu gatavošanai tikai kaitēdama, izrīkoja Kvīnu Māzeri Beiliju. Šī afroamerikāniete, kas pie Dolarhaidiem bija nostrādājusi visu mūžu, bija vienīgā pastāvīgā darbiniece.

Piesarkusi virtuves sutā. Vecāmāte haotiski svaidījās no darba pie darba, bieži atstādama gatavojamos ēdienus pusratā, tā arī nepasniegdama tos. Viņa gatavoja sautējumus no pārpalikumiem, bet pieliekamajā vīta svaigi dārzeņi.

Tajā pašā laikā viņa sāka fanātiski taupīt. Viņa samazināja veļas ziepju un balinātāja patēriņu tik ļoti, ka palagi kļuva blāvi pelēki.

Novembri viņa nolīga veselas piecas melnādainas palīdzes. Neviena nebija palicēja.

Vakarā, kad aizgāja pēdējā no viņām, Vecāmāte bija neganta kā pūķis. Viņa aurodama brāzās pa māju. Viņa iegāja virtuvē un ieraudzīja, ka Kvīna Mazere Beilija pēc mīklas izrullēsanas atstājusi uz dēļa tējkarotes tiesu miltu.

Virtuves svelmē, pašā darba karstumā pusstundu pirms vakariņām viņa piegāja pie Kvīnas Mazeres un iecirta tai pļauku.

Kvīna Mazere bija satriekta, viņai no rokām izkrita pavārnīca. Acīs sariesās asaras. Vecāmāte atvēzējās vēlreiz. Liela sārta delna viņu atstūma.

-    Nedariet to! Attopieties jel, misis Dolarhaida! Nekad vairs tā nedariet!

Vecāmāte, izkliegdama negantus apvainojumus, ar kailu roku pagrūda zupas katlu, kas apgāzās, un zupa šņākdama tecēja starp plīts riņķiem. Viņa aizgāja uz savu istabu un aizcirta durvis. Frānsiss dzirdēja, kā viņa lādas un met pret sienu visu, kas pa rokai. Līdz pat vakaram viņa nerādījās laukā.

Kvīna Mazere satīrīja zupu un paēdināja vecos ļaudis. Viņa salika savas nedaudzās mantas grozā, uzvilka veco džemperi, uzlika aubi. Viņa meklēja Frānsisu, bet nevarēja atrast. Viņa jau bija ratos, kad ieraudzīja puiku sēžam uz lieveņa stūra. Frānsiss skatījās, kā viņa smagi izkāpj no ratiem un nāk atpakaļ pie viņa.

-    Runčuk, es tagad braucu projām. Es te vairs nebūšu. Sironija no bodes manā vārdā piezvanīs tavai mammai un pateiks. Ja tev mani vajag, pirms atbrauc tava mamma, tad nāc tik uz manu māju.

Viņš izvairījās no pieskāriena vaigam.

Misters Beilijs noklakšķināja mēli, paskubinot mūļus. Frānsiss noskatījās, kā attālinās lukturis. Agrāk tajā noskatoties, viņam bija skumja tukšuma sajūta, jo viņš bija domājis, ka Kvīna Mazere viņu nodevusi. Tagad viņam bija vienalga. Viņš bija apmierināts. Vārā petrolejas luktura gaismiņa attālinājās pa ceļu. Tā bija nieks pret mēnesi.

Viņš prātoja, kāda ir sajūta, nogalinot mūli.

Kad Meriana Dolarhaida Fogta saņēma ziņu no Kvīnas Mazeres Beilijas, viņa tomēr neatbrauca.

Viņa atbrauca divas nedēļas vēlāk, kad bija piezvanījis Sentčārlzas šerifs. Viņa atbrauca pēcpusdienā, pati sēdēdama pie pirmskara "Packard" stūres. Viņai bija rokās cimdi un galvā platmale.

Šerifa vietnieks sagaidīja viņu gatves galā un noliecās pie loga.

-     Misis Fogta, jūsu māte šodien ap pusdienlaiku mums zvanīja un teica kaut ko par kalpotājiem, kas zogot. Es atbraucu šurp, bet, atvainojiet, viņa to visu ir sagudrojusi, un izskatās, ka te nav īstas kārtības. Šerifs domāja, ka vispirms jāsazinās ar jums, jūs taču saprotat. Misters Fogts tomēr ir pazīstams cilvēks.

Meriana viņu saprata. Misters Fogts patlaban bija Sentluisas sabiedrisko darbu komisārs un partijā viņa stāvoklis bija sašķobījies.

-    Cik man zināms, neviens cits to vietu nav redzējis, - sacīja šerifa vietnieks.

Savu māti Meriana atrada aizmigušu. Divi vecīši joprojām sēdēja pie galda un gaidīja pusdienas. Viena tantiņa naktskreklā bija pagalmā.

Meriana piezvanīja vīram.

-        Cik bieži tādas vietas tiek pārbaudītas? Viņi noteikti to vēl nav redzējuši… Es nezinu, vai sūdzējušies radinieki. Nedomāju, ka šiem cilvēkiem ir kādi radinieki… Nē. Tu nejaucies. Man vajag dažus melnādainos. Atsūti man dažus melnādainos… un doktoru Votersu. Es visu nokārtošu.

Ārsts ar sanitāru baltā virsvalkā ieradās pēc Četrdesmit piecām minūtēm, un viņiem sekoja furgons ar Merianas istabeni un pieciem citiem mājkalpotājiem.

Kad Frānsiss atnāca no skolas, Meriana, ārsts un sanitārs bija Vecāsmātes istabā. Frānsiss dzirdēja Vecāsmātes lamāšanos. Kad atbraucēji izstūma viņu ārā šejienes ratiņos, viņai bija glāžainas acis un pie rokas ar plāksteri pielīmēts vates kušķis. Viņas seja bez protēzēm izskatījās dīvaini sa- kritusies. Arī Merianas roka bija pārsieta; viņa bija sakosta.

Vecomāti aizveda ar ārsta mašīnu, viņa sēdēja paka]ējā sēdeklī blakus sanitāram. Frānsiss noraudzījās viņas aizbraukšanā. Viņš dzīrās pamāt, taču roka smagi atkrita gar sānu.

Merianas tīrītāju brigāde berza un vēdināja māju, veica pamatīgu veļas mazgāšanu, nomazgāja vecos ļaudis. Meriana strādāja kopā ar citiem un pārraudzīja steidzīgi savīk- što maltīti.

Ar Frānsisu viņa runāja vienīgi tik daudz, lai pajautātu, kur kas stāv.

Tad viņa aizsūtīja kalpotājus projām un piezvanīja uz pašvaldību. Viņa paskaidroja, ka misis Dolarhaidu ķērusi trieka.

Kad sociālie darbinieki ar skolnieku autobusiņu atbrauca pēc nespējniekiem, bija jau tumšs. Frānsiss domāja, ka aizvedīs arī viņu. Tomēr neviens viņu pat nepieminēja.

Mājā palika tikai Meriana un Frānsiss. Māte sēdēja pie ēdamistabas galda, saņēmusi galvai rokās. Dēls izgāja ārā un uzkāpa mežābelē.

Beidzot Meriana viņu sauca. Viņa bija sasaiņojusi mazu čemodānu ar Frānsisa drēbēm.

-    Tev būs jābrauc man līdzi, - viņa sacīja, iedama uz mašīnu. - Kāp iekšā. Neliec kājas uz sēdekļa.

Viņi aizbrauca ar "Packard" un atstāja tukšos ratiņus stāvam pagalmā.

Nekāda skandāla nebija. Pašvaldības ierēdņi pauda nožēlu, ka misis Dolarhaidai tā gadījies, jo viņa bijusi kārtīga saimniece. Fogtu gods palika neaptraipīts.

Vecāmāte tika ievietota privātā nervu sanatorijā. Tikai pēc četrpadsmit gadiem Frānsiss varēja atgriezties mājās pie viņas.

-    Frānsis, tās ir tavas pusmāsas un pusbrālis, - sacīja māte, ieiedama kopā ar Frānsisu Fogtu bibliotēkā.

Nedam Fogtam bija divpadsmit, Viktorijai trīspadsmit un Margaritai deviņi gadi. Neds ar Viktoriju saskatījās. Mārgarita skatījās grīdā.

Frānsisam bija ierādīta istaba otrajā stāvā pie kalpotāju kāpnēm. Kopš izgāšanās 1944. gada vēlēšanās Fogtiem vairs nebija augšstāva istabenes.

Viņš bija reģistrēts mācībām Potera Džerarda pamatskolā, kas bija tuvu mājām, bet tālu no privātskolas, kur mācījās pārējie bērni.

Dažas pirmās dienas Fogta bērni, cik vien bija iespējams, ignorēja Frānsisu, taču pirmās nedēļas beigās Neds ar Viktoriju uzkāpa pa kalpotāju kāpnēm un ieradās vizītē.

Frānsiss dzirdēja, kā viņi aiz durvīm sačukstas, pirms grieza durvju rokturi. Atklājuši, ka durvis aizbultētas, viņi neklauvēja. Neds sacīja:

-    Atver durvis!

Frānsiss atvēra. Sākumā viņi ar Frānsisu nerunāja, tikai izrevidēja skapī viņa drēbes. Neds Fogts atvēra mazā tualetes galdiņa atvilktni un ar diviem pirkstiem ņēma ārā lietas: dzimšanas dienās dāvinātus kabatas lakatiņus ar izšūtiem iniciāļiem F. D., ģitāras mediatoru, raibu vaboli zāļu pudelītē, reiz samirkušu "Pasaules maču" eksemplāru, kā arī kartīti ar visa laba vēlējumiem, ko bija parakstījusi "Tava klasesbiedre Sāra Hjūza".

-    Kas tas? - jautāja Neds.

-    Mediators.

-    Kam tas domāts?

-    Ģitāras spēlēšanai.

-    Tev ir ģitāra?

-Nē.

-    Kāpēc tad tev tāds ir? - jautāja Viktorija.

-    Mans tēvs ar to spēlēja.

-    Es nesaprotu… Ko tu teici? Liec, lai viņš atkārto, Ned!

-     Viņš teica, ka tas piederējis viņa tēvam. - Neds izšņauca degunu vienā no kabatas lakatiņiem un iemeta to atpakaļ atvilktnē.

-     Šodien aizveda ponijus, - sacīja Viktorija. Viņa apsēdās uz šaurās gultiņas. Neds apsēdās viņai blakus, atspiedās pret sienu, uzlika kājas uz segas.

-    Nav vairs poniju, - sacīja Neds. - Nav vairs arī vasarnīcas pie ezera. Zini, kāpēc? Runā, sīkais kverpli!

-    Tētis daudz slimo un vairs nepelna tik daudz, - teica Viktorija. - Ir tādas dienas, kad viņš vispār neaiziet uz kantori.

-     Zini, kāpēc viņš slimo, tu, sīkais kverpli? - jautāja Neds. - Runā tā, lai var saprast!

-    Vecāmāte teica, ka viņš ir žūpa. Nu, saprati?

-    Viņš ir slims tava pretīgā purna dēļ, - sacīja Neds.

-    Tāpēc arī cilvēki par viņu nebalsoja, - piebilda Viktorija.

-    Tinieties! - sacīja Frānsiss. Kad viņš pagriezās, lai atvērtu durvis, Neds iespēra viņam pa muguru. Frānsiss ar abām rokām tvēra pie nieres, tādējādi paglābdams pirkstus, kad Neds iespēra viņam pa vēderu.

-    Ak, Ned… - noelsās Viktorija. - Ned…

Neds sagrāba Frānsisu aiz ausīm un pacēla pie spoguļa virs tualetes galdiņa.

-     Lūk, kāpēc viņš ir slims! - Neds trieca Frānsisa seju spogulī. - Lūk, kāpēc viņš ir slims! - Trieciens. - Lūk, kāpēc viņš ir slims! - Trieciens. Spoguli izraibināja puņķi un asinis. Neds atlaida Frānsisu vaļā, un viņš apsēdās uz grīdas. Viktorija skatījās viņā ieplestām acīm, iekodusies apakšlūpā. Viņi atstāja Frānsisu uz grīdas. Seja mirka asinīs un siekalās. Acis no sāpēm asaroja, taču viņš neraudāja.

28. nodala

Čikāgā lietus visu nakti grabinās uz nojumes, kas uzslieta pār Fredijam Loundsam izrakto kapu.

Pērkons šķiet dārdam tieši Villa Greiema galvā, kad viņš streipuļo no galda uz gultu, kur zem spilvena gaida saritinājušies murgi.

Vecā māja pie Sentčārlzas vaid, sliedamās pretī vēja garajām nopūtām, kas pārskan lietus troksni rūtīs un pat pērkona dārdus.

Tumsā iečīkstas kāpnes. Misters Dolarhaids kāpj lejā; viņa kimono švīkst, plati ieplestajās acīs kavējas miegai- nums.

Viņa mati ir mitri un kārtīgi sasukāti. Viņš ir apkopis nagus; kustas lēni un līgani, pilns kā krūze ar koncentrētu spēku.

Filmas blakus projektoram. Liekās jau samestas papīrgrozā sadedzināšanai. Divas atlikušās ir izvēlētas no vairākiem dučiem mājas filmu, ko viņš nokopējis darbnīcā un atnesis mājās, lai noskatītos.

Dolarhaids ērti iekārtojas atzveltnes krēslā, līdzās novietojis paplāti ar sieru un augļiem. Viņš ir gatavs skatīties.

Pirmajā filmā redzams Ceturtā jūlija brīvdienu pikniks. Jauka ģimenīte; trīs bērni, tēvs ar pamatīgu kaklu, viņš ar resniem pirkstiem ķeksējas marinādes burkā. Un māte.

Vislabāk viņa aplūkojama, spēlējot solībolu ar kaimiņu bērniem. Tikai kādas piecpadsmit sekundes; viņa pirmā atstāj otro bāzi, stājas pret padevēju un mājas bāzi; kājas viegli ieplestas, viņa ir gatava mesties uz jebkuru pusi; zem pulovera, viņai paliecoties uz priekšu, nošūpojas krūtis. Kaitinošs traucējums: bērns vēzē nūju. Atkal sieviete, iet atpakaļ, uzliek vienu kāju uz laivas matrača, ko viņi izmanto par bāzi, un nostājas, izslējusi cisku šaurajās biksēs.

Atkal un atkal Dolarhaids skatās kadrus ar sievieti. Kāja uz bāzes, iegurnis izliekts, ciskas muskulis saspringts apgrieztajos džinsos.

Viņš apstādina pēdējo kadru. Sieviete un viņas bērni. Viņi ir netīri un piekusuši. Apskaujas, suns pinas viņiem pa kājām.

Briesmīgs pērkona dārds noklinkstina slīpētā kristāla glāzes Vecāsmātes augstajā kumodē. Dolarhaids pasniedzas pēc bumbiera.

Otra filma sastāv no vairākiem fragmentiem. Ar penijiem izlikti vārdi uz kartona gabala blakus sasistai krājka- sītei. "Jaunā māja". Pirmajos kadros tēvs pagalmā izvelk no zemes tajā iesprausto plakātu "Pārdod". Viņš izslien plakātu un ar mulsu smaidu pievēršas kamerai. Viņa kabatas ir izgrieztas otrādi.

Ilgs, ļodzīgs kadrs ar māti un trim bērniem uz lieveņa pakāpieniem. Nams ir glīts. Peldbaseins. Bērnelis, mazs, pieglaustiem matiem, iet apkārt uz tramplīna dēli, atstādams uz flīzēm slapjas pēdas. Ūdenī vairākas galvas. Sunītis iras pretī meitai, ausis atpakaļ, purniņš izsliets, redzami acu baltumi.

Māte ūdenī turas pie kāpnēm un skatās uz kameru. Viņas melnie, cirtainie mati mirdz kā kažoks, krūtis izceļas spīdīgajā, slapjajā peldkostīmā, kājas šķērītē viļņaini kustas zem ūdens.

Vakars. Slikti nofilmēts uzņēmums pāri baseinam uz apgaismoto māju, gaisma atspīd ūdenī.

Iekšā: ģimenes prieki. Visur kastes, iepakojuma materiāli. Veca lāde, kas vēl nav nobāzta bēniņos.

Meitiņa pielaiko vecāsmātes drēbes. Viņa uzlikusi galvā lielu dārza svētku salmenīcu. Tēvs uz dīvāna. Viņš izskatās mēreni piesūcies. Tagad kamera droši vien tēvam. Tā neturas gluži līdzeni. Māte platmalē pie spoguļa.

Bērni dīdās viņai apkārt, puikas smejas un rausta vecās goda drānas. Meitene nopētī māti vēsi un vērtējoši, iztēlojoties, kāda pati kādreiz būs.

Tuvplāns. Māte pagriežas un, šķelmīgi smaidīdama, pozē kamerai, atmetusi roku aiz kakla. Viņa ir visai skaista. Kaklā kameja.

Dolarhaids aptur kadru. Viņš patin atpakaļ. Atkal un atkal sieviete pagriežas no spoguļa un uzsmaida.

Dolarhaids izklaidīgi paņem softbola filmas rullīti un iesviež to papīrkurvī. Viņš izņem rullīti no projektora un paskatās uz "Gateway" uzlīmi uz kārbas: Bobs Šērmens, Stār- rūta 7, 603. pastkaste. Taisa, Oklahoma.

Turklāt viegli aizbraukt.

Dolarhaids tur filmu delnā un apsedz ar otru roku, it kā tā būtu dzīva būtne, kas varētu aizbēgt. Šķiet, ka tā tiešām lec pret viņa delnu kā sienāzis.

Viņš atceras steigu un raustīgumu Līdsu namā pēc gaismas iedegšanas. Ar misteru Līdsu nācās tikt galā, pirms bija ieslēgtas filmēšanas lampas.

Šoreiz viņš vēlas gludāku notikumu gaitu. Būtu brīnišķīgi iezagties starp gulētājiem ar ieslēgtu kameru un omulīgi pakavēties. Tad viņš varētu tumsā dot triecienu un laimīgi pasēdēt starp mirkstošajiem ļautiņiem.

Viņš to varēs uzņemt ar infrasarkano filmu, un viņam jau zināms, kur tādu dabūt.

Projektors joprojām ieslēgts. Dolarhaids sēž, turēdams filmu rokās, taču uz spoži baltā ekrāna viņa acīs līdzi vēja nopūtām kustas citi tēli.

Viņā nav atriebes jūtu, tikai Mīlestība un domas par gaidāmo Godību; sirdis top vārās, pukst strauji kā soļi, kas aizbēg klusumā.

Viņš vareni izslējies. Viņš izslējies, Mīlas piepildīts, un Šērmeni atveras viņam.

Pagātne viņam nemaz nenāk prātā; tikai gaidāmā Godība. Viņš nedomā par savas mātes māju. Patiesībā viņa apzinātās atmiņas par šo laiku ir visai skopas un neskaidras.

Kaut kad pēc divdesmit gadu vecuma sasniegšanas Dolarhaida atmiņas par mātes namu izbalēja, atstājot apziņā vien glumu sliedi.

Viņš zināja, ka bija tur nodzīvojis t>' i vienu mēnesi. Viņš neatcerējās, ka deviņu gadu vecumā tika aizsūtīts projām, jo bija pakāris Viktorijas kaķi.

Viena no nedaudzajām ainām viņa atmiņā bija pats nams, apgaismots, uzlūkots ziemas krēslā no ielas, ejot garām uz Džerarda Potera pamatskolu nojūdzi attālās mājas, kur viņš bija izmitināts.

Viņš spēja atcerēties Fogtu bibliotēkas smaržu - tā atgādināja nule atvērtas klavieres -, kad māte viņu tur sagaidīja, lai iedotu svētku veltes. Viņš neatcerējās sejas otrā stāva logos, viņam ejot projām pa apledojušo ietvi ar nīstamajām praktiskajām dāvanām padusē; viņš steidzās mājās - uz to vietu savā prātā, kura stipri atšķīrās no Sentluisas.

Vienpadsmit gadu vecumā viņa iztēles dzīve bija aktīva un spraiga, un, kad Mīlas spiediens kļuva pārāk liels, viņš to atviegloja. Viņš medīja mājdzīvniekus - piesardzīgi un aukstasinīgi vairīdamies no sekām. Zvēriņi bija rātni, tas bija ļoti viegli. Varas iestādēm nekad neienāca prātā saistīt viņu ar skumjajām asiņu peļķītēm, kas bija sasūkušās garāžu klona grīdās.

Četrdesmit divu gadu vecumā viņš to neatcerējās. Tāpat viņš nekad nedomāja par cilvēkiem savas mātes mājā - par pusmāsām, pusbrāli, māti.

Dažkārt viņš tos redzēja sapnī, krāsainos drudžaina murga fragmentos: pārvērtušos, garus, ar augumiem spilgtās papagaiļu krāsās, tie slējās pār viņu dievlūdzēju pozās.

Kad viņš nolēma apcerēt pagātni - tas gan notika reti -, tad atradās daudzas tīkamas atmiņas. Tās bija no dienesta armijā.

Septiņpadsmit gadu vecumā viņš tika pieķerts lienam pa logu kādas sievietes mājā - nolūku neizdevās noskaidrot un viņam deva iespēju izvēlēties: iet armijā vai stāties tiesas priekšā par ielaušanos. Viņš izvēlējās armiju.

Pēc priekšapmācību nometnes viņu aizsūtīja uz laboratorijas speciālistu skolu un pēc tam uz Sanantonio, kur viņš strādāja ar militāro mediķu mācību filmām Bruka kara hospitālī.

Hospitāļa ķirurgi ieinteresējās par viņu un nolēma uzlabot viņa seju.

Viņi veica deguna plastisko operāciju, lietojot auss skrimsli, lai pagarinātu kolumellu, un uzlaboja lūpas formu ar interesantu Abē lēvera manipulāciju, kuru operāciju zālē skatīties sanāca vesels pulks ārstu.

Ķirurgi bija lepni par savu darbu. Dolarhaids atteicās no spoguļa un skatījās ārā pa logu.

Filmotēkas reģistrā redzams, ka Dolarhaids ņēmis skatīties daudzas filmas, lielākoties par traumām, un paturģjis tās pa nakti.

Tūkstoš deviņsimt piecdesmit astotajā gadā viņš no jauna stājās dienestā, un šajā otrajā posmā viņš atklāja Hon- kongu. Viņš dienēja Korejā, Seulā, attīstīdams filmas, ko armijas mazās izlūklidmašīnas piecdesmito gadu beigās uzņēma, lidojot virs trīsdesmit astotās paralēles, un divas reizes viņam radās iespēja doties atvaļinājumā uz Honkon- gu. Piecdesmit devītajā gadā Honkonga un Dzjuluna spēja apmierināt jebkuru gaumi.

Vecomāti izlaida no slimnīcas sešdesmit pirmajā gadā, viņa slīga torazīna aizmiglotā mierā. Dolarhaids lūdza viņu demobilizēt mājas apstākļu dēļ divus mēnešus pirms paredzētā termiņa, lūgums tika apmierināts, un viņš devās mājās rūpēties par Vecomāti.

Arī viņam tas bija dīvaini mierīgs laiks. Dabūjis darbu "Gateway" laboratorijā, viņš varēja nolīgt kopēju, kas pa dienu palika pie Vecāsmātes. Vakaros viņi sēdēja viesistabā - nesarunādamies. Klusumu caurauda vienīgi vecā pulksteņa tikšķi un zvanīšana.

Māti viņš satika vienreiz, tūkstoš deviņsimt septiņdesmitajā gadā, Vecāsmātes bērēs. Ar savām dzeltenajām acīm, kas viņam bija no mātes, viņš skatījās tai cauri un garām, gluži kā svešiniecei.

Viņa izskats pārsteidza māti. Muskuļains un slaids, ar viņas maigo ādu un kārtīgām ūsām, kas, viņasprāt, droši vien bija no galvas transplantēti mati.

Nākamajā nedēļā viņa vienreiz piezvanīja un dzirdēja, kā lēni tiek nolikta klausule.

Deviņus gadus pēc Vecāsmātes nāves neviens netraucēja Dolarhaidu, un arī viņš nevienu netraucēja. Viņa piere bija gluda. Viņš apzinājās, ka gaida. Ko gaida - to viņš nezināja.

Kāds sīks notikums, kas gadās ikkatram, pauda viņa prātā mītošajai sēklai, ka ir pienācis Laiks: stāvēdams pie ziemeļu puses loga un apskatīdams kādu filmas rullīti, viņš pamanīja uz rokām novecošanas zīmes. Šķita, ka rokas, kuras tur rullīti, negaidīti parādījušās viņam priekšā, un skaidrajā ziemeļu gaismā viņš ieraudzīja, ka āda virs kauliem un cīpslām kļuvusi vaļīgāka un ka rokas klāj grumbiņas, sīkas kā ķirzakas zvīņas.

Viņš pagrozīja rokas gaismā, un viņam uzplūda smags kāpostu un sautētu tomātu smakas vilnis. Viņš nodrebinā- jās, lai gan telpā bija silts. Tovakar viņš trenējās cītīgāk nekā parasti.

Dolarhaida bēniņu vingrotavā pie sienas, blakus līdztekām un svaru solam bija piekārts pilna auguma spogulis. Tas bija vienīgais spogulis, kas šajā mājā karājās pie sienas, un viņš mierīgi varēja apbrīnot savu augumu, jo vienmēr trenējās maskā.

Viņš sasprindzināja muskuļus un uzmanīgi nopētīja sevi. Četrdesmit gadu vecumā viņš būtu varējis ar panākumiem piedalīties reģionālajās kultūrisma sacensībās. Tomēr viņš nebija apmierināts.

Pēc nedēļas viņš uzgāja Bleika gleznu. Tā uzreiz pārņēma viņu savā varā.

Viņš ieraudzīja lielu un krāsainu tās fotoreprodukciju žurnālā "Time", kur bija raksts par Bleika retrospektīvo izstādi Teita galerijā Londonā. Bruklinas muzejs bija aizsūtījis uz Londonu izstādei "Lielo Sarkano Pūķi un saulē tērpušos sievieti".

"Time" kritiķis rakstīja: "Rietumu mākslā ir maz dēmonisku tēlu, kas izstaro tik baismīgu seksuālas enerģijas lādiņu…" Dolarhaidam nevajadzēja lasīt tekstu, lai to justu.

Viņš dienām ilgi nēsāja attēlu līdzi, vēlu vakarā laboratorijā pārfotografēja un palielināja to. Gandrīz visu šo laiku viņš bija uzbudināts. Viņš piekāra gleznu vingrotavā blakus spogulim un, neskaitāmas reizes atspiezdamies no grīdas, skatījās tajā. Aizmigt viņš varēja tikai tad, kad bija trenējies līdz pārgurumam un, lai gūtu seksuālu atvieglojumu, paskatījies medicīniskas filmas.

Jau deviņu gadu vecumā viņš bija sapratis, ka ir vientuļš un vienmēr paliks vientuļš - tādu secinājumu parasti izdara pusmūžā.

Tagad, pēc četrdesmit gadu vecuma, viņu pārņēma tikpat brīnišķīga, svaiga un reāla iztēles dzīve kā bērnībā. Tā aizveda viņu soli otrpus Vientulības.

Laikā, kad citi vīrieši pirmoreiz ar izbailēm ierauga savu vientulību, Dolarhaids savējo izprata: viņš bija viens, tāpēc ka bija Unikāls. Ar ticībai pievērstā dedzību viņš apjauta - ja pūlēsies, ja sekos savām patiesajām dziņām, ko tik ilgi bija apspiedis, ja izkops tās kā īstenas iedvesmas augļus, kādas tās arī bija, tad viņš varēs Tapt.

Gleznā Pūķa seja nebija redzama, taču Dolarhaids arvien skaidrāk apjauta, kāda tā izskatās.

Gan viesistabā skatīdamies medicīniskās filmas, gan trenēdamies vingrotavā, viņš plati izstiepa žokli, lai noturētu Vecāsmātes zobus. Tie nepiegulēja viņa kroplajām aukslējām, un žoklī ātri iemetās krampji.

Ar savu žokli viņš strādāja privātos brīžos, kozdams cietā gumijas gabalā, līdz muskuļi izspiedās viņa vaigos kā valrieksti.

Tūkstoš deviņsimt septiņdesmit devītā gada rudenī Frānsiss Dolarhaids izņēma daļu no saviem prāvajiem ietaupījumiem un paņēma trīs mēnešu bezalgas atvaļinājumu. Viņš devās uz Honkongu un paņēma līdzi Vecāsmātes zobus.

Kad viņš atgriezās, rudmatainā Ailīna un citi kolēģi nosprieda, ka atvaļinājums nācis viņam par labu. Viņš bija kļuvis mierīgs. Biedri neievēroja, ka viņš nekad vairs nelietoja darbinieku ģērbtuvi un dušu, jo ari agrāk viņš to nebija bieži darījis.

Vecāsmātes zobi bija atgriezušies glāzē uz naktsgaldiņa pie viņas gultas. Viņa paša jaunie zobi bija ieslēgti rakstāmgalda atvilktnē augšstāvā.

Ja Ailīna būtu ieraudzījusi viņu spoguļa priekšā - ar ieliktiem zobiem un jauno tetovējumu spoži laistāmies spilgtajā vingrotavas gaismā -, viņa būtu iekliegušies. Vienreiz.

Tagad bija laiks; tagad viņam nebija jāsteidzas. Viņa rīcībā bija mūžība. Pagāja pieci mēneši, līdz viņš izvēlējās Džeikobsu ģimeni.

Džeikobsi bija pirmie, kas nāca viņam palīgā, pirmie, kas pacēla viņu Tapšanas Godībā. Džeikobsi bija lieliski, labāki par visu, ko viņš agrāk bija piedzīvojis.

Līdz Līdsiem.

Un tagad, kad viņš bija audzis spēkā un Godībā, bija pienākusi kārta Šērmeniem un jaunajai infrasarkano staru intimitātei. Ļoti daudzsološi.

29. nodala

Lai dabūtu vajadzīgo, Frānsiss Dolarhaids bija spiests atstāt savu teritoriju "Gateway " filmu attīstīšanas laboratorijā.

Dolarhaids bija ražošanas vadītājs "Gateway" lielākajā nodaļā - mājas kinofilmu attīstīšanas darbnīcā -, taču bija vēl četras citas nodaļas.

Septiņdesmito gadu recesijas bija cirtušas sāpīgus robus mājas kino nozarē, turklāt arvien auga konkurence mājas video tehnoloģiju ziņā. "Gateway" nācās pilnveidot savu darbību.

Kompānija nodibināja jaunus sektorus, kas kopēja filmas uz videolentēm, iespieda aerofoto kartes un izīrēja tehniku maza formāta reklāmas filmu uzņēmējiem.

Septiņdesmit devītajā gadā "Gateway" nogrāba treknu kumosu. Kompānija noslēdza līgumus ar Aizsardzības un Enerģijas departamentu,' lai kopīgi. yeidotu un izmēģinātu jaunas emulsijas infrasarkano-fete gfāt ī j^ attīstīšanai.

Enerģijas departamentam bija vajadzīgas jutīgas infrasarkanās filmas siltumsaglabāšanas pētījumiem. Militāristiem tās vajadzēja nakts izlūkošanai.

Tā paša gada beigās "Gateway" nopirka mazu kaimiņu kompāniju "Baeder Chemicals" un tur sāka darbu ar jauno projektu.

Dolarhaids savā pusdienlaikā devās uz "Baeder". Debesis bija zilas kā nomazgātas, un viņš rūpīgi vairījās no at- spīdumiem peļķēs. Pēc Loundsa nāves viņam bija lielisks garastāvoklis.

"Baeder" nodaļā likās, ka visi aizgājuši pusdienās.

Vajadzīgās durvis viņš atrada gaiteņu labirinta galā. Uzraksts pie durvīm: "Jutīgi infrasarkanie materiāli. Nelietot nekādus gaismas avotus! Nesmēķēt! Nelietot karstus dzērienus!" Virs uzraksta dega sarkana lampiņa.

Dolarhaids nospieda pogu un pēc brīža iedegās zaļā lampiņa. Viņš iegāja gaismtverī un pieklauvēja pie iekšējām durvīm.

-    Iekšā! - Sievietes balss.

Vēss, pilnīga tumsa. Noburbuļo ūdens, uzvēdī pazīstamā D-76 attīstītāja smarža, viegla parfīma dvesma.

-    Te Frānsiss Dolarhaids. Atnācu sakarā ar to žāvētāju.

-    Ā, jauki. Atvainojiet, man pilna mute. Es nupat beidzu pusdienot.

Viņš dzirdēja, kā tiek saburzīti un iesviesti grozā papīri.

-     Patiesībā to žāvētāju vajadzēja Fērgusonam, - sacīja balss tumsā. - Viņš ir atvaļinājumā, bet es zinu, kur tas būs jāliek. Jums "Gateway " viens ir?

-    Man ir divi, viens lielāks, viens mazāks. Viņš nepateica, cik vietas viņam ir. - Atgādni par problēmu ar žāvētāju Dolarhaids bija redzējis pirms vairākām nedēļām.

-    Es jums parādīšu, ja neiebilstat drusku uzgaidīt.

-    Labi.

-     Nostājieties ar muguru pret durvīm, - viņas balsī ieskanējās pieredzējušas instruktores tonis, - speriet trīs soļus uz priekšu, jutīsiet, kur sākas flīzes, turpat tieši pa kreisi būs ķeblis.

Viņš atrada to. Tagad viņš bija tuvāk sievietei. Viņš dzirdēja tās laboratorijas virsvalka švīkstoņu.

-     Paldies, ka atnācāt, - viņa sacīja. Viņas balss bija dzidra, ar viegli metālisku pieskaņu. - Jūs esat ražošanas vadītājs tur, lielajā mājā, vai ne?

-    Mhm.

-    Tas pats misters D., kas sper zemes gaisā, kad ir nepareizi reģistrēti pieprasījumi?

-    Tas pats.

-    Es esmu Reba Makleina. Ceru, ka šeit viss ir kārtībā.

-   Nav vairs manā pārziņā. Es jau šeit tikai izplānoju laboratorijas iekārtojumu, kad mēs nopirkām šo vietu. Neesmu te bijis veselu pusgadu. - Gara runa viņam. Lai gan tumsā runāt bija vieglāk.

-      Vēl tikai mirklīti, un tad varēs ieslēgt gaismu. Vai jums vajadzēs metramēru?

-    Man ir.

Dolarhaidam bija visai patīkami tumsā runāt ar šo sievieti. Viņš dzirdēja grabināšanos, tai rakņājoties pa somiņu, pūdemīcas klikšķi.

Viņam bija žēl, izdzirdot taimera pīkstu.

-    Nu tā. Es ielikšu šito mantu Melnajā Caurumā, - viņa sacīja.

Dolarhaids juta auksta gaisadvesmu, dzirdēja aizveramies skapja durvis ar gumijas blīvēm, vakuumslēdzenes nošņākšanos. Gaisa pūsmiņa, smaržas pieskāriens, viņai paejot garām.

Dolarhaids piespieda pirkstu zem deguna, savilka savu domīgo izteiksmi un gaidīja gaismu.

Gaisma iedegās. Reba stāvēja pie durvīm un smaidīja apmēram uz viņa pusi. Viņas acis kustējās aiz aizvērtiem plakstiņiem.

Dolarhaids ieraudzīja stūrī viņas balto spieķi. Viņš noņēma roku no sejas un pasmaidīja.

-    Vai es varētu paņemt vienu plūmi? - viņš jautāja. Vairākas plūmes stāvēja uz galda, pie kura viņa pirmīt bija sēdējusi.

-    Protams, tās ir ļoti garšīgas!

Rebai Makleinai bija apmēram trīsdesmit gadu un izskatīga, labi veidota laucinieces seja. Uz virsdegunes viņai bija maza zvaigznes veida rēta. Viņas mati bija kviešu dzeltenuma un rūsgana zeltainuma sajaukums, pāža griezums daisku vecmodīgs. Viņas seju un rokas klāja tīkami vasaras raibumi. Uz laboratorijas flīžu un nerūsējošā tērauda fona viņa izskatījās skaista kā Grēks.

Viņš varēja brīvi uzlūkot sievieti. Viņa skatiens varēja pieskarties netraucēti kā gaiss. Reba nevarēja atbildēt skatienam.

Dolarhaids, runājot ar sievietēm, bieži juta uz ādas siltus, dzeļošus plankumus. Tie virzījās uz katru vietu, kuru, viņaprāt, uzlūkoja sieviete. Pat tad, kad sieviete novērsās, viņš bažījās, ka tā redz viņa atspīdumu. Viņš allaž ņēma vērā atspoguļojošas virsmas, zināja visus atspīduma leņķus tāpat, kā biljarda meistars zina visus atsitienus.

Tagad viņa āda bija vēsa. Viņas āda bija vasarraibumai- na, uz kakla un roku locītavās perlamutra baltumā.

-    Es jums parādīšu telpu, kur viņš grib to žāvētāju likt, - viņa sacīja. - Varēsim izmērīt.

Viņi izmērīja.

-    Tagad man būtu lūgumiņš… - sacīja Dolarhaids.

-Jā?

-     Man vajag drusku infrasarkanās kinolentes. Smalku filmu, ar jutīgumu līdz tūkstoš nanometriem.

-      Jums tā būs jāglabā ledusskapī un pēc uzņemšanas jāliek atpakaļ aukstumā.

-    Zinu.

-Vai jūs varētu man pateikt, kādi apmēram būs apstākļi? Tad es…

-     Uzņemšana no apmēram astoņu pēdu atstatuma, ar Ratena filtriem pār gaismām. - Pārāk izklausījās pēc spiegošanas. - Zvērudārzā, - viņš piebilda, - tumsas valstībā. Viņi grib filmēt nakts dzīvniekus.

-    Tie droši vien ir varen spocīgi, ja nepietiek ar parasto infrasarkano filmu.

-    Mhm.

-     Es domāju, to noteikti var nokārtot. Tikai viens gan. Jūs jau zināt, ka daudzi mūsu materiāli ietilpst Aizsardzības departamenta līgumā. Jums jāparakstās par visu, kas no šejienes ņemts.

-    Protams.

-    Kad jums to vajadzēs?

-    Ap divdesmito, ne vēlāk.

-     Jūs noteikti pats zināt - jo jutīgāka filma, jo piņķerīgāka noņemšanās. Ledusskapji, sausais ledus un viss pārējais… Ja vēlaties paskatīties, pēcpusdienā ap četriem te pārbaudīs dažus paraugus. Vispār jau jāņem pati maigākā emulsija, un viss būs kārtībā.

-    Es atnākšu.

Pēc Dolarhaida aiziešanas Reba Makleina izskaitīja plūmes. Viņš bija paņēmis vienu.

Dīvains cilvēks šis misters Dolarhaids. Kad viņa ieslēdza gaismu, Dolarhaida runā neradās nekādas neveiklas pauzes, kas liecinātu par līdzjūtību vai neveiklību. Varbūt jau zināja, ka viņa ir akla. Varbūt viņam tas ir vienalga, tas būtu vēl labāk.

Tas būtu ļoti labi.

30. nodala

Čikāgā ritēja Fredija Loundsa bēres. "The National Tattler" bija samaksājis par krāšņu ceremoniju un pasteidzinājis visas formalitātes, lai izvadīšana varētu notikt jau ceturtdien, otrajā dienā pēc nāves. Tādējādi fotogrāfijas būs gatavas jau ceturtdienas vakarā iespiežamajam "Tattler" numuram.

Izvadīšana bija ļoti gara gan kapličā, gan pie kapa.

Radio evaņģēlista liekulīgajām slavas dziesmām nebija ne gala, ne malas. Greiems cīnījās ar smagiem paģiru viļņiem un pūlējās nopētīt bēriniekus.

Nolīgtais koris pie kapa dāsni atpelnīja brango honorāru, un "Tattler" fotogrāfu aparāti knikšķēja vien. Savas kameras bija uzstādījušas arī divas televīzijas uzņemšanas grupas. Policijas fotogrāfi, apgādāti ar preses apliecībām, fo- tograleja pūli.

Greiems pazina dažus civilā ģērbušos Čikāgas policijas Slepkavību izmeklēšanas nodaļas darbiniekus. Pārējie bija tikai neko neizsakošas sejas.

Un vēl tur bija Loundsa draudzene - Vendija no "Vendijas pils". Viņa bija apsēdināta zem nojumes blakus kapam.

Greiems viņu gandrīz nepazina. Blondās parūkas mati bija mezglā, mugurā viņai bija melns kostīms.

Pēdējās dziesmas laikā viņa piecēlās, spēra dažus nedrošus soļus, nometās ceļos, nolika galvu uz zārka un izstiepa rokas pār krizantēmām klāto pārsegu. Ņirbēja zibspuldzes.

Bērinieki klusi virzījās pa pielijušo zāli uz kapsētas vārtiem.

Greiems gāja blakus Vendijai. Neaicināto pūlis skatījās viņos caur augstā čuguna žoga stieņiem.

-    Ar jums viss ir kārtībā? - jautāja Greiems.

Viņi apstājās starp kapakmeņiem. Vendijas acis bija sausas, skatiens mierīgs.

-    Labākā kārtībā nekā ar jums, - viņa atteica. - Pieme- tāties, jā?

-    J-ja. Vai jūs kāds pieskata?

-    Iecirknis atsūtīja dažus. Klubā arī sēž - civilā. Tagad daudz darba. Vairāk ķerto nekā parasti.

-     Man žēl, ka jums bija tas jāpiedzīvo. Jūs… Es domāju, slimnīcā jūs ļoti braši turējāties. Es jūs apbrīnoju.

Viņa pamāja.

-     Fredijs bija lāga zēns. Viņam nevajadzēja tik daudz censties. Paldies, ka ievedāt mani palātā. - Viņa domīgi skatījās tālumā, mirkšķinādama acis, pelēcīgās acu ēnas uz viņas plakstiņiem atgādināja akmens putekļus. Viņa pagriezās pret Greiemu. - Klau, "Tattler" man maksā, jūs taču to sapratāt, vai ne? Par interviju un par to izklupienu pie kapa. Es nedomāju, ka Fredijam būtu iebildumi.

-    Viņš spertu zemes gaisā, ja jūs palaistu garām šādu iespēju.

-     Es jau arī tā domāju. Viņi ir pretekļi, bet maksā. Vispār jau viņi mēģināja mani pierunāt, lai es pasaku, ka, manuprāt, jūs tīšām uzkūdījāt Fredijam to ārprātīgo, fotogrāfijā brāļodamies ar Frediju. Es nepiekāpos. Ja viņi kaut ko tādu publicēs, tad ziniet, ka es to neesmu teikusi. Tās ir muļķības.

Viņa vērīgi lūkojās Greiemā, bet viņš neko neteica.

-    Jums viņš nepatika, iespējams, - bet tas nav svarīgi. Ja jūs būtu iedomājies, ka kaut kas tāds var notikt, jūs taču nelaistu garām iespēju noķert to Zobu Rūķi, vai ne?

-Nē, nelaistu, Vendij. Mēs būtu uzrīkojuši viņam slazdu.

-    Vai jums vispār ir kādas pēdas? Es no visiem tiem cilvēkiem dzirdu tikai nesakarīgu murkšķēšanu.

-    Necik daudz nav. Daži laboratorijā atklāti sīkumi, ar kuriem mēs strādājam. Tas bija tīrs darbiņš, un viņam veicas.

-    Un jums?

-Kas?

-    Jums veicas?

-    Kā kuru reizi.

-    Fredijam nekad neveicās. Viņš stāstīja, ka ar šo lietu gan tikšot uz zaļa zara. Lieli darījumi bija sarunāti.

-Gan jau būtu ticis.

-    Nja-a… Klausieties, Greiem, ja jums kādreiz, ziniet, gribas kompāniju, cs labprāt piebiedrotos uz kādu glāzi.

-    Paldies.

-    Taču uz ielas gan palieciet skaidrā!

-    Ak jā…

Divi policisti pašķīra Vendijai ceļu ziņkārīgo barā aiz vārtiem. Vienam no glūnētājiem mugurā bija T krekls ar uzrakstu "Zobu Rūķa triku turneja". Viņš uzsvilpa Vendijai. Blakus stāvošā sieviete iecirta viņam pļauku.

Drukns policists iespiedās līdzi Vendijas "Datsun 280ZX", un viņa izbrauca uz ielas. Otrs policists sekoja civila izskata automašīnā.

Čikāga karstajā pēcpusdienā oda kā izšauta raķete.

Greiems jutās vientuļš, un viņš zināja, kāpēc; bēres bieži izraisa vēlmi pēc seksa - tikai tā var stāties pretī nāvei.

Vējš pie viņa kājām čabināja sakaltušas puķes no kādām agrākām bērēm. īsu, bet grūtu mirkli viņš atcerējās palmu čaboņu jūras vējā. Ļoti gribējās braukt mājās, tomēr viņš zināja, ka nevar un nedrīkst to darīt, kamēr Pūķis ir dzīvs.

31. nodala

"Baeder Chemical" zālīte bija maza - piecas saliekamu krēslu rindas ar celiņu vidū.

Dolarhaids drusku novēlojās. Viņš nostājās beigās un saņēma rokas uz krūtīm, kamēr tika skatīti ar dažādām infrasarkanajām emulsijām radītu melnbaltu un krāsainu filmu paraugi.

Dolarhaida klātbūtne uztrauca Dendridžu, jaunekli, kas vadīja pārbaudi. Dolarhaids darbā izturējās valdonīgi. Viņš bija atzīts laboratorijas darbu eksperts no pamatuzņēmuma, un viņš bija pazīstams kā perfekcionists.

Dendridžs mēnešiem ilgi nebija ar viņu konsultējies, jo starp "Gateway " un "Baeder" nekad nerima sīka sāncensība.

- Reba, izstāsti mums par… astotā parauga attīstīšanu, - sacīja Dendridžs.

Reba Makleina sēdēja rindas galā ar dokumentu paliktni klēpī. Pirkstiem slīdot pār Braila pierakstiem, viņa skaidrā balsī nosauca attīstīšanas parametrus - ķimikālijas, temperatūru, ilgumu, glabāšanas procedūras pirms un pēc uzņemšanas.

Infrasarkanās superjutīgās filmas ir jāattīsta pilnīgā tumsā. Viņa bija padarījusi visus tumsā veicamos darbus, ar tausti vien nodrošinādama procedūru un reģistra precizitāti. Nebija grūti saprast, cik viņa ir vērtīga darbiniece.

Demonstrējumi ievilkās pēc darba laika beigām.

Kamēr citi gāja ārā, Reba Makleina palika savā vietā. Viņai piesardzīgi tuvojās Dolarhaids. Kamēr telpā vēl bija citi, viņš uzrunāja Rebu pa gabalu. Dolarhaids negribēja, lai viņa jūtas novērota.

-    Es jau domāju, ka jūs neesat ticis, - viņa sacīja.

-    Bija jālabo viens aparāts. Tāpēc aizkavējos.

Kāds ieslēdza gaismu. Viņš nostājās blakus un skatījās uz Rebas balto ādu matu celiņā.

-    Jūs redzējāt to tūkstoš īļanometru paraugu?

-    Redzēju.

-    Šie teica, ka izskatoties labi. Ar to ir daudz vieglāk strādāk nekā ar tūkstoš divsimtniecēm. Tāda būs laba?

-Jā.

Viņai jau bija līdzi somiņa un viegls lietusmētelis. Kad viņa, taustīdamās ar nūju, nāca laukā no krēslu rindas, Dolarhaids pakāpās sānis. Viņa, šķita, negaidīja palīdzību. Dolarhaids to nepiedāvāja.

Dendridžs pabāza galvu atpakaļ istabā.

-    Reba, dārgum, Māršai jāskrien. Vai tu tiksi galā?

Viņas vaigos iesitās plankumi.

-    Es ļoti labi tikšu galā, paldies, Denij.

-    Es tevi paķertu, dārgum, bet es jau kavējos. Ē… mister Dolarhaid, ja tas nebūtu liels apgrūtinājums, vai jūs varētu…

-   Denij, es tikšu uz mājām. - Reba valdīja dusmas. Sejas izteiksmju nianses viņa neredzēja, tāpēc pati spēja saglabāt mierīgu izskatu, tomēr sejas krāsu viņa valdīt nespēja.

Dolarhaids vēroja viņu ar savām saltajām, dzeltenajām acīm un ļoti labi saprata viņas dusmas; viņš zināja, ka Den- dridža gļēvā līdzjūtība Rebai ir kā spļāviens ģīmī.

-    Es jūs aizvedīšu, - viņš sacīja mazliet novēloti.

-    Nē, tomēr paldies. - Viņa bija domājusi, ka Frānsiss varētu to piedāvāt, un bija nolēmusi piekrist. Taču nevarēja pieļaut, ka viņš tiek gandrīz piespiests to darīt. Velns rāvis to Dendridžu! Velns rāvis viņa tizlumu, tagad būs jābrauc ar to sūda autobusu! Sīknauda viņai bija, ceļu viņa zināja, viņa varēja braukt, kur vien viņai labpatīk.

Viņa uzkavējās sieviešu tualetē ilgi, lai visi citi būtu atstājuši ēku. Sargs viņu izlaida ārā.

Uzmetusi lietusmēteli uz pleciem, viņa devās gar autostāvvietas malu uz autobusu pieturas pusi, taustīdamās ar nūju un pēc vieglās pretestības laikus samanīdama arī peļķes.

Dolarhaids vēroja viņu no sava furgona. Izjūtas lika viņam justies neveikli; dienas gaismā tās bija bīstamas.

Vienubrīd likās, ka vējstikli, peļķes un tērauda vadi virs galvas rietošās saules gaismā ņirb kā šķēres.

Rebas baltais spieķis mierināja Dolarhaidu. Tas aizmēza gan šķēru ziboņu, gan pašas šķēres, un, atcerējies viņas nekaitīgumu, viņš juta atvieglojumu. Frānsiss iedarbināja motoru.

Reba Makleina izdzirdēja furgonu aiz muguras. Tagad tas bija viņai blakus.

-    Paldies, ka uzaicinājāt mani.

Viņa pamāja, pasmaidīja, gāja taustīdamās tālāk.

-    Brauciet ar mani!

-    Paldies, bet es parasti braucu ar autobusu.

-    Dendridžs ir idiots. Brauciet ar mani… - Ko tādos gadījumos saka? - Es ļoti priecāšos.

Reba apstājās. Viņa dzirdēja Dolarhaidu izkāpjam no mašīnas.

Cilvēki parasti ķērās viņai pie augšdelma, nezinādami, ko citu darīt. Aklajiem nepatīk, ja viņu līdzsvaru traucē ar stingru grābienu aiz muskuļa. Viņiem tas ir tikpat nepatīkami kā sveroties stāvēt uz ļodzīgiem svariem. Viņiem, tāpat kā citiem cilvēkiem, nepatīk, ka viņus stumda un grūsta.

Dolarhaids nepieskārās viņai. Pēc brīža viņa sacīja:

-    Būs labāk, ja es paņemšu jūs aiz rokas.

Viņai bija liela pieredze ar delmiem, taču Dolarhaida roka pārsteidza viņas pirkstus. Tā bija cieta kā ozolkoka marga.

Reba nezināja, cik ļoti viņam vajadzēja saņemties, lai ļautu sev pieskarties.

Furgons likās plašs un augsts. Skaņas un atbalsis šeit bija citādas nekā vieglajā automobilī, tāpēc viņa turējās pie sēdekļa malas, līdz Dolarhaids piesprādzēja viņas drošības jostu. Slīpā josta pār plecu piespieda vienu krūti. Viņa pavirzīja jostu, lai tā ietu starp krūtīm.

Brauciena laikā viņš tikpat kā neko neteica. Krustojumos pie sarkanās gaismas viņš varēja paskatīties uz Rebu.

Viņa dzīvoja divdzīvokļu mājā klusā ielā netālu no Vašingtona universitātes.

-    Ienāciet… Ienāc, iedzersim kaut ko atspirdzinošu!

Visā mūžā Dolarhaids bija redzējis tikai aptuveni desmit cilvēku mitekļus. Pēdējos desmit gados viņš bija iegājis četros: pats savā, neilgā vizītē pie Ailīnas, pie Līdsiem un pie Džeikobsiem. Citu cilvēku mājas viņam bija eksotika.

Reba juta, kā furgons nošūpojas, Dolarhaidam izkāpjot. Atvērās viņas puses durvis. Tās bija visai augstu. Nolecot viņa viegli atsitās pret Dolarhaidu. Tas bija kā atsis- ties pret koku. Viņš bija daudz smagāks un spēcīgāks, nekā varēja spriest pēc viņa balss un soļiem. Spēcīgs, bet ar vieglu gaitu. Reiz Denverā viņa bija iepazinusies ar futbola komandas "Broncos " aizsargu, kas bija atbraucis piedalīties fdmiņā par to, kā labdarības organizācija "United Way" palīdz akliem bērniem…

Iegājusi savā dzīvoklī, Reba Makleina ieslēja spieķi kaktā un pēkšņi kļuva pavisam brīva. Viņa pārvietojās pilnīgi droši, ieslēdza mūziku, pakāra savu mēteli.

Dolarhaidam nācās atgādināt sev, ka viņa ir akla. Atrašanās dzīvoklī viesa viņā tīkamu satraukumu.

-     Džinu ar toniku?

-    Pietiks ar toniku.

-    Varbūt tu labāk gribi sulu?

-    Toniku.

-    Tu nelieto alkoholu, vai ne?

-    Nelietoju gan.

-    Nāc virtuvē! - Viņa atvēra ledusskapi. - Kā būtu ar… - viņa ātri pārlaida rokas plauktiem, - …ar vienu kūkas gabalu? Ar pekanriekstiem, mēli var norīt.

-    Labprāt.

Viņa izņēma veselu kūku un nolika uz skapīša.

Pavērsusi delnas taisni lejup, viņa izpleta pirkstus gar kūkas pamatnes malu, pavirzīja gar to, līdz juta, ka vidējie pirksti ir "ciparnīcai" apmēram pret trijiem un deviņiem. Tad viņa savienoja īkšķu galus un ar tiem viegli pieskārās kūkas virsmai, lai atrastu tās vidu. Šai vietā viņa par zīmi iesprauda zobu bakstāmo.

Dolarhaids mēģināja uzturēt sarunu, lai sieviete nejustu viņa skatienu.

-    Cik ilgi tu jau "Baeder"? - Teikums bez "s" skaņas.

-Trīs mēnešus. Vai tad tu nezini?

-    Man saka, cik maz vien var.

Viņa pasmaidīja.

-    Laikam esi uzkāpis dažiem uz varžacīm, iekārtodams tās laboratorijas… Klausies, tehniķi tev ir pateicīgi par to. Visa santehnika strādā, visi kontakti pa rokai.

Viņa uzlika kreisās rokas vidējo pirkstu uz zobu bakstāmā, īkšķi uz pamatnes malas un nogrieza kūkas šķēli.

Dolarhaids vēroja, kā Reba rīkojas ar spožo nazi. Dīvaini skatīties uz sievietes krūtīm, cik vien gribas. Darbā reti var atļauties skatīties uz to, kas pašam patīk.

Reba iejauca sev stipru džinu ar toniku, un viņi iegāja dzīvojamā istabā. Viņa pārlaida roku stāvlampai, siltumu nesajutusi, ieslēdza.

Dolarhaids ar trim kumosiem apēda savu kūkas gabalu un stīvi sēdēja uz dīvāna, viņa gludie mati zem lampas spīdēja, varenās rokas bija atspiestas pret ceļiem.

Reba sēdēja uz krēsla, atmeta galvu un uzslēja kājas uz mīksta ķeblīša.

-    Kad ir tā filmēšana zvērudārzā?

-     Droši vien nākamnedēļ. - Viņš nopriecājās, ka bija piezvanījis uz zvērudārzu un piedāvājis infrasarkano filmu; Dendridžs varētu pārbaudīt.

-   Zvērudārzs ir lielisks! Es tur biju ar savu māsu un viņas meitiņu, kad abas bija atbraukušas, lai palīdzētu man te ievākties. Zini, tur ir arī kontakta joslas. Es apskāvu lamu… Kažoks jauks, bet, runājot par aromātu, ak kungs… Man šķita, ka lama man seko līdz tam brīdim, kad varēju pārģērbties.

Šeit notika tērzēšana. Viņam vajadzēja vai nu kaut ko sacīt, vai iet prom.

-    Kā tu nonāci "Baeder"!

-     Es agrāk strādāju Reikera institūtā Dcnverā. Kādu dienu pārbaudīju ziņojumu dēli, un tur gadījās šis piedāvājums. Patiesībā firmai, lai paturētu kontraktu ar Aizsardzības departamentu, vajadzēja sakārtot darbinieku sastāvu. Tad nu "Baeder" bosi pamanījās pieņemt darbā sešas sievietes: divas melnās, divas latīņamerikānietes, vienu aziāti, vienu paralītiķi un vēl mani - kopskaitā astoņas personas. Mēs katra iederamies vismaz divās kategorijās…

-    Tu esi "Baeder " īsts ieguvums.

-    Citi ari labi strādā. "Baeder" jau atlaides nedod.

-     Un agrāk? - Viņš drusku svīda. Tērzēt bija grūti. Toties skatīties bija patīkami. Viņai bija skaistas kājas. Skujot kāju, viņa bija ieskrambājusi potīti. Viņš juta, kādas šīs kājas būtu, atslābušas pret viņa rokām.

-    Denverā, Reikera institūtā, es desmit gadus pēc skolas beigšanas mācīju cilvēkus, kas tikko zaudējuši redzi. Šis ir mans pirmais darbs ārpusē.

-    Kādā ārpusē?

-    Plašajā pasaulē. Reikera ir visai noslēgta iestāde. Proti, mēs mācījām cilvēkus dzīvot redzīgo pasaulē, bet paši tajā nedzīvojām. Mēs pārāk daudz runājām cits ar citu. Es nodomāju, ka jātiek ārā un drusku jāpadauzās apkārt. Patiesībā es gribēju mācīties logopēdiju bērniem ar runas un dzirdes traucējumiem. Es ceru kādu dienu vēl atgriezties pie šīs idejas. - Viņa izdzēra savu glāzi. - Klau, man ir krabju bumbiņas no "Polas kulinārijas". Diezgan garšīgas. Vajadzēja gan piedāvāt pirms deserta… Gribi?

-     Mhm.

-    Tu pats gatavo?

-    Mhm.

Viņas pierē ievilkās maza rieviņa. Viņa iegāja virtuvē.

-    Kafiju arī?

-    Mhm.

Viņa drusku papļāpāja par produktu cenām, bet atbildes nesaņēma. Atgriezusies dzīvojamā istabā, viņa apsēdās uz ķeblīša un atspieda elkoņus uz ceļiem.

-     Mums par kaut ko jāparunā, lai nav pie tā jāatgriežas. Labi?

Klusums.

-    Tu jau kādu brīdi neko nesaki. Īstenībā tu neesi teicis itin neko no brīža, kad es pieminēju logopēdiju. - Viņas balss bija laipna, bet stingra. Tajā nebija ne miņas no līdzjūtības. - Es saprotu visu, ko tu saki, tāpēc ka tu runā ļoti labi un tāpēc ka es klausos. Daudzi cilvēki ir vienkārši nevērīgi. Arī man visu laiku pārprasa: "Ko?" - "Ko?" Ja tu negribi runāt, nerunā. Tomēr es ceru, ka tu runāsi. Jo tu to vari, un mani interesē tavas domas!

-     Ā, tas ir labi, - Dolarhaids klusi noteica. Acīmredzot viņai likās svarīgi teikt šo nelielo runu. Vai tas bija aicinājums iestāties divu kategoriju klubā ar viņu un to ķīniešu paralītiķi? Viņš apsvēra, kāda varētu būt viņa otra kategorija.

Dzirdot nākamo teikumu, viņš neticēja savām ausīm.

-    Vai es drīkstu pieskarties tavai sejai? Es gribu zināt, vai tu smaidi vai rauc pieri. - Nu jau ar sāju smaidu. - Es gribu zināt, vai man ir jāaizveras vai nav.

Viņa pacēla roku un gaidīja.

Interesanti, kā gan viņai klātos ar nokostiem pirkstiem, prātoja Dolarhaids. Pat ar šiem zobiem viņš to varētu izdarīt tikpat viegli kā nokost sausiņa gabalu. Ja viņš atspiestu viņas papēžus pret grīdu, muguru pret dīvānu un satvertu viņas delnas locītavu ar abām rokām, viņa nekādi nespētu izrauties. Kriuks, kriuks, kriuks, kriuks, īkšķi varbūt atstāt. Lai ir, ar ko kūkas mērīt.

Viņš saņēma Rebas delnas locītavu ar īkšķi un rādītājpirkstu un pagrieza viņas glīto, sastrādāto plaukstu pret gaismu. Uz tās bija daudzas sīkas rētiņas un dažas jaunas skrambiņas un nobrāzumi. Viena līdzena rēta - varētu būt no apdeguma.

Pārāk tuvu mājām. Pārāk agri viņa Tapšanas gaitā. Un pēc tam uz viņu vairs nevarēs skatīties.

Ja viņa kaut ko tādu lūdza, tad neko par viņu nezināja, nebija no tenkotājām.

-    Tici uz vārda, ka smaidu, - viņš sacīja. "S" izdevās itin labi. Gluži melots nebija, viņa sejā tiešām bija smaidam līdzīga izteiksme, kas atsedza viņa skaistos ikdienas zobus.

Viņš turēja Rebas delnu virs viņas klēpja un palaida vaļā. Viņa lēni nolaida roku uz ciskas, žests bija kā skatiena novēršana.

-    Kafijai vajadzētu būt gatavai, - viņa sacīja.

-    Es jau eju. - Jāiet. Mājās. Izlādēties.

Viņa pamāja.

-    Ja es tevi aizvainoju, es tā negribēju.

-    Tu mani neaizvainoji.

Viņa palika sēžam uz ķeblīša, tikai ieklausījās, lai pārliecinātos, ka aizkrīt slēdzene.

Reba Makleina iejauca sev vēl vienu džinu ar toniku. Viņa uzlika Segovijas plati un saritinājās uz dīvāna. Spilvenā vēl bija silts Dolarhaida iespiedums. Gaisā vēl bija viņa pēdas - kurpju krēms, jauna ādas siksna, labs skūšanās losjons.

Cik spraigi noslēdzies cilvēks! Darbā viņa tikai dažas reizes bija dzirdējusi viņu pieminam; Dendridžs reiz vienam no saviem pakalpiņiem teica: "Tas kuņasdēls Dolarhaids."

Vienatnība Rebai bija svarīga. Bērnībā, mācīdamās izdzīvot pēc redzes zaudēšanas, viņai vispār nebija iespējas palikt vienai.

Tagad, dzīvojot veselo sabiedrībā, viņa nekad nevarēja būt droša, ka netiek vērota. Tāpēc viņu valdzināja Frānsisa Dolarhaida noslēgtība. Viņa nebija jutusi no viņa ne drusciņas līdzjūtības, un tas bija labi.

Arī džins bija labs.

Segovija pēkšņi sāka likties par strauju. Viņa uzlika vaļu dziesmas.

Trīs grūti mēneši jaunā pilsētā. Priekšā ziema, kad ceļš jāmeklē sniegā. Reba Makleina, sportiska un drosmīga, necieta sevis žēlošanu. Viņa to nepieļaus. Viņa apzinājās, ka dziļi viņā mājo kropļa niknums, un, tā kā nebija iespējams tikt no tā vaļā, viņa izmantoja to savā labā, iedvesmodama savu tieksmi pēc neatkarības, stiprinādama apņēmību no katras dzīves dienas izspiest visu iespējamo.

Savā ziņā viņa bija skarba būtne. Ticība jebkādam dabiskam taisnīgumam viņai varēja derēt tikpat labi kā nakts- lampiņa, to viņa apzinājās. Lai ko viņa darītu, gals pienāks tāds pats kā visiem citiem - guļot uz muguras ar skābekļa caurulīti degunā un domājot: "Un tas ir viss?"

Viņa zināja, ka gaismu nekad vairs neieraudzīs, bet bija daudz kas tāds, ko viņa tomēr varēja gūt. Bija iespējamas dažas baudas. Viņa bija guvusi prieku, palīdzot saviem audzēkņiem, un dīvainā kārtā prieku pastiprināja apziņa, ka par šo palīdzību viņa nesaņems nedz balvas, nedz sodu.

Attiecībās ar draugiem viņa vienmēr uzmanījās no cilvēkiem, kas veicina atkarību un barojas no tās. Viņa bija piedzīvojusi dažas tādas attiecības - uz aklo tādi ļaudis krīt kā mušas uz medu, viņi ir ienaidnieki.

Piedzīvojusi… Reba zināja, ka viņas izskats vīriešiem patīk - Dievs zina, daudzi bija tvēruši pēc viņas augšdelma, lai ar pirkstu kauliņiem piedurtos pavisam citur.

Viņai ļoti patika sekss, taču jau pirms vairākiem gadiem viņa bija apguvusi vienkāršu pamatpatiesību par vīriešiem: lielākā daļa bija šausmās no domas, ka varētu būt spiesti uzņemties kādu nastu. Attiecībās ar viņu šīs bailes bija dubultas.

Viņai riebās tādi vīrieši, kas ielīda viņas gultā un līda ārā tā, it kā būtu zaguši vistas.

Drīz būs klāt Ralfs Mendijs, vedīs vakariņās. Viņš mēdza īpaši gļēvulīgi činkstēt par to, ka dzīvē viņš esot daudz cietis, ka vairs nespējot mīlēt. Piesardzīgais Ralfs to atkārtoja tik bieži, ka riebjas. Vispār ar viņu bija interesanti, taču Reba negribēja viņu piesavināties.

Tagad viņa nevēlējās Ralfu satikt. Viņai nebija noskaņojuma pļāpāt un dzirdēt, kā apkārtējās sarunas uz brīdi apraujas, kad citi skatās, kā viņa ēd.

Būtu brīnišķīgi, ja viņu iekārotu kāds, kuram pietiktu drosmes palikt vai pacelt cepuri, kā vien viņam, velnam, labpatīk, un kurš arī viņai ļautu to pašu. Kāds, kurš neuztrauktos par viņu.

Frānsiss Dolarhaids - kautrīgs, bet ar futbola aizsarga augumu, un nekādas ākstīšanās.

Viņa nekad nebija nedz redzējusi zaķalūpu, nedz pieskārusies tai, un viņai nebija vizuālu asociāciju ar šo runas defektu. Viņa prātoja, vai Dolarhaids nodomāja, ka viņai to viegli saprast, "tāpēc ka aklie dzird daudz labāk nekā mēs". Tas bija izplatīts mīts. Varbūt viņai vajadzēja izskaidrot Frānsisam, ka tas nav tiesa, ka aklie vienkārši daudz uzmanīgāk klausās.

Bija daudz izplatītu maldu par aklajiem. Viņai gribētos zināt, vai Dolarhaids arī tic, ka aklie esot "šķīstāki garā" nekā vairākums citu cilvēku un ka redzes liksta viņus darot gandrīz vai "svētus". Viņa pie sevis smaidīja. Viņa nebija nekāda svētā.

32. nodala

Čikāgas policija strādāja pastiprinātas preses uzmanības lokā, vakara ziņās tika skaitītas dienas līdz nākamajam pilnmēnesim. Bija palikušas vienpadsmit.

Čikāgas ģimenes juta šausmas.

Tajā pašā laikā arvien vairāk skatītāju apmeklēja šausmu filmas, kuras parasti nenoturējās uz ekrāniem ilgāk par nedēļu. Valdzinājums un bailes. Uzņēmējs, kas bija veiksmīgi ielauzies pankroka cienītāju tirgū ar Zobu Rūķa T krekliem, nāca klajā ar jaunu krekla variantu - ar uzrakstu "Sarkanā Pūķa viesizrādes". Noiets bija vienādi labs abiem.

Pēc bērēm pašam Džekam Krofordam nācās piedalīties preses konferencē kopā ar policijas amatpersonām. Viņš bija saņēmis pavēli no augšas padarīt FIB klātbūtni redzamāku; viņš gan to nedarīja dzirdamāku, jo neko neteica.

Kad ar darbiniekiem dāsni nodrošinātai izmeklēšanai ir maz materiāla, tā sāk vērsties pati pret sevi, atkal un atkal pārmeklējot jau pārmeklēto, izspiežot esošos datus sausus. Izmeklēšana iegūst apļa formu - kā virpuļviesulis vai kā nulle.

Visur, kur Greiems gāja, viņš sastapa detektīvus, fotogrāfus, steidzīgus vīrus formastērpos, nepārtrauktu rāciju čerkstēšanu. Viņam vajadzēja mieru.

Krofords, preses konferences aizkaitināts, pret vakaru atrada Greiemu neizmantotas zvērināto telpas klusumā vienu stāvu virs prokuratūras.

Tīkamas lampas zemu nokarājās pār zvērināto galda zaļo samta pārsegu, uz kura Greiems bija izklājis savus papīrus un fotogrāfijas. Viņš bija novilcis žaketi, noņēmis kaklasaiti un, sagumis krēslā, raudzījās divās fotogrāfijās. Viņam priekšā bija Līdsu ierāmētā fotogrāfija un tai blakus pie dokumentu paliktņa, kas bija atsliets pret karafi, - Džeikobsu ģimenes foto.

Greiema fotogrāfijas Krofordam atgādināja toreadora saliekamo altārīti, kas gatavs uzstādīšanai jebkurā viesnīcas istabā. Loundsa fotogrāfijas nebija. Krofordam bija aizdomas, ka Greiems vispār nedomā par Loundsa lietu. Strīdēties ar Greiemu viņam nebija ieteicams.

-    Te jau izskatās pēc biljarda zāles, - bilda Krofords.

-    Satrieci viņus lupatās? - Greiems bija bāls, bet skaidrā. Viņš turēja rokā glāzi ar apelsīnu sulu.

-    Jēziņ… - Krofords sabruka krēslā. - Tur ārā censties domāt ir kā čurāt vilcienā.

-    Kas jauns?

-    Komisārs, kad viņam ko jautāja, svīda, ka pilēja vien, un vēl viņš kameras priekšā kasīja pautus, tas bija vienīgais vērā ņemamais notikums, ko man gadījās redzēt. Ja netici, paskaties ziņas sešos vai vienpadsmitos.

-    Vai apelsīnu sulu gribi?

-    Tad jau labāk norīt dzeloņstiepli.

-    Labi. Man vairāk paliks. - Greiemam bija iekrituši vaigi. Viņa acis nedabiski spīdēja. - Kas ar gāzi?

-     Lai Dieviņš svētī Lizu Leiku… Čikāgā un piepilsētās "Servco Supreme" tiek tirgots četrdesmit vienā degvielas uzpildes stacijā. Kapteiņa Osborna vīri jau ņemas kā skudras, salīdzina pārdošanas čekus ar ziņām par furgoniem un kravas automobiļiem. Pagaidām nekā, bet viņi vēl nav satikuši visu maiņu darbiniekus. "Servco " tirgo vēl simt astoņdesmit sešās stacijās - astoņos štatos. Mēs esam aicinājuši palīgos vietējos spēkus. Tas kādu laiku prasīs. Ja Dievs mani mīl, tas briesmonis būs lietojis kredītkarti. Cerība ir.

-    Ja viņš māk benzīnu ieliet pats, tad cerības nav.

-    Es lūdzu komisāru, lai neizpauž, ka Zobu Rūķis varbūt dzīvo šajā apkaimē. Ļaudis jau tā ir iebaidīti. Ja viņš vēl paziņos to, tad šeit sāksies viena Bērtuļnakts trakomājā.

-    Tu joprojām domā, ka viņš ir tepat?

-    Kāpēc lai nebūtu? Tā iznāk, Vili. - Krofords paņēma Loundsa sekcijas aprakstu un vērās tajā caur savām pusbril- lēm.

-    Galvas sasitums bijis vecāks nekā mutes traumas. Piecas līdz astoņas stundas vecāks, precīzāk-viņi nevar pateikt. Kad Loundsu aizveda uz slimnīcu, arī mutes traumas bija vairākas stundas vecas. Tās, protams, arī bija apdegušas, bet pēc mutes iekšpuses varēja noteikt. Viņam pat bija saglabājies hloroforms kaut kur… nu, kaut kur plaušās laikam. Tu domā, viņš bija bez samaņas, kad Zobu Rūķis viņam iekoda?

-    Nē. Viņš gribētu, lai ir nomodā.

-    Man jau arī tā šķiet. Labi, tātad ļaundaris viņu izslēdz ar sitienu pa galvu - tas notiek stāvvietā. Ar hloroformu jāpatur viņš izslēgts, kamēr nogādā vietā, kur nav jāuztraucas par troksni. Pēc tam viņš atved viņu atpakaļ, nonākot šeit dažas stundas pēc kodiena.

-    Viņš to visu varēja izdarīt turpat furgonā, piestājis nomaļā vietā, - iebilda Greiems.

Krofords masēja ar pirkstiem degunu, un viņa balss skanēja kā no megafona.

-    Tu piemirsi par tiem ratiņu riteņiem. Beverlija atrada divu veidu paklāju pūkas, vilnas un sintētiskas. Sintētiskās varbūt tiešām ir no furgona, bet vai tev ir gadījies redzēt kādā mašīnā vilnas paklāju? Cik vispār vilnas paklāju mēdz būt īrējamās vietās? Sasodīti maz. Vilnas paklājs nozīmē mājas, Vili. Un zeme, un pelējums no tumšas vietas, kur glabājušies ratiņi, - tas nozīmē pagrabu ar klona grīdu.

-    Varbūt.

-    Tā, tagad paskaties. - Krofords izvilka no sava portfeļa Renda Maknelija "Ceļu atlantu". Viņš bija uzvilcis apli Savienoto Valstu attālumu un braukšanas laiku kartē. - Fredijs bija prom mazliet ilgāk par piecpadsmit stundām, un viņa traumas ir gūtas dažādos laikos. Es izteikšu pāris pieņēmumu. Man nepatīk to darīt, bet klausies… Par ko tu smejies?

-    Es tikai atceros, kā tu Kventiko vadīji praksi un viens students pateica, ka viņš kaut ko pieņem…

-    Neatceros. Bet klausies…

-     Tu liki viņam uzrakstīt uz tāfeles vārdu "pieņemt"*. Tu paņēmi krītu un sāki pasvītrot un aurot viņam ģīmī: "Kad tu pieņem, tad tu padari par ēzeli gan sevi, gan mani!" Es atceros, tā tu viņam teici.

-    Viņam vajadzēja pa pakaļu, lai sapurinās. Tagad klausies. Iedomāsimies Čikāgas otrdienas pēcpusdienas satiksmi, viņš ar Loundsu brauc ārā. Pāris stundu viņš ņēmās ar Loundsu tur, kur to aizveda, un tad atpakaļceļa laiks. Viņš nevarēja būt sevišķi tālāk kā sešu stundu brauciena attālumā no Čikāgas. Nu, lūk, un šis aplis rāda teritoriju sešu stundu brauciena attālumā. Tas ir viļņains, jo ir ņemti vērā atšķirīgie apstākļi uz dažādiem ceļiem.

-    Varbūt viņš palika šeit.

-     Protams, bet tās ir tālākās robežas, kur viņš varēja

būt.

-    Brīnišķīgi… Tātad paliek Čikāga un apļa iekšpusē arī Milvoki, Madisona, Dubjūka, Peorija, Sentluisa, Indianapo- lisa, Sinsinati, Tolīdo, Detroita un daudzas citas pilsētas…

-   Vēl brīnišķīgāk! Mēs zinām, ka viņš ļoti ātri dabūja "Tattler". Droši vien jau pirmdienas vakarā.

-    Viņš to varēja nopirkt Čikāgā.

-     Zinu, toties ārpus Čikāgas nav sevišķi daudz vietu, kur jau pirmdienas vakarā būtu nopērkams "Tattler". Lūk, saraksts no "Tattler" realizācijas daļas - vietas apļa iekšpusē, uz kurām jau pirmdienas vakarā "Tattler" tiek nogādāts vai nu ar gaisa kravu, vai pa autoceļiem. Redzi, paliek tikai Milvoki, Sentluisa, Sinsinati, Indianapolisa un Detroita. Avīzes nonāk lidostās un vēl apmēram deviņdesmit pārdotavās, kas ir atvērtas visu nakti, neskaitot, protams, Čikāgu. Es ņemu palīgos mūsu filiāļu darbiniekus, lai pārbaudītu šīs vietas. Ja nu kāds pārdevējs atceras dīvainu klientu pirmdienas vakarā.

-    Var gadīties. Tas ir jēdzīgs gājiens, Džek.

Bija acīm redzams, ka Greiema domas kavējas citur.

Ja Greiems būtu pastāvīgais aģents, Krofords būtu piedraudējis viņam ar mūža komandējumu uz Aleutu salām. Taču viņš sacīja:

-    Šo pēcpusdienu zvanīja mans brālis. Viņš saka, Mollija esot atstājusi viņa māju.

-    Zinu.

-    Es ceru, ka viņi devušies uz drošu vietu.

Greiems bija pārliecināts, ka Krofords labi zina, kurp viņa aizbraukusi.

-    Pie Villija vecvecākiem.

-     Nu, tie noteikti priecāsies puiku redzēt. - Krofords nogaidīja. Greiems klusēja. - Es ceru, viss ir kārtībā?

-    Es strādāju, Džek. Neuztraucies par to. Saproti, viņai tur tomēr bija bailīgi, un viss.

No bēru fotogrāfiju kaudzītes apakšas Greiems izvilka plakanu paciņu un sāka knibināties ap aukliņas mezglu.

-    Kas tas ir?

-     Tas ir no Bairona Metkalfa, Džeikobsa advokāta. Braiens Zelers pārsūtījis šurp.

-     Paga, parādi. - Krofords grozīja paciņu savos spalvainajos pirkstos, līdz ieraudzīja zīmogu un parakstu - S. F. Einsvorts; FIB Sprāgstvielu nodaļas vadītājs apliecināja, ka paciņa ir fluorogrāfiski pārbaudīta.

-    Vienmēr jāpārbauda, vienmēr jāpārbauda…

-    Es pārbaudu, Džek.

-    Vai tev to atnesa Česters?

-Jā.

-    Vai viņš parādīja tev zīmogu, pirms izsniedza?

-Tieši tā, parādīja.

Greiems pārgrieza aukliņu.

-     Tās ir visu Džeikobsu mantojuma lietas dokumentu kopijas. Es lūdzu Metkalfam, lai atsūta man - mēs varēsim salīdzināt ar Līdsu datiem, kad tiksim pie tiem.

-    Mums ir biroja jurists, kas ar to nodarbojas.

-     Man tas ir vajadzīgs. Es nepazīstu to Džeikobsu ģimeni, Džek. Viņi bija nesen pārcēlušies uz Binningemu. Es tur nonācu mēnesi pēc notikuma, un viss, kas tur varēja būt, bija izkūpējis pie visiem velniem. Līdsus es jau izjūtu. Ar Džeikobsiem man nekas nesaistās. Man viņi jāiepazīst. Es gribu parunāt ar cilvēkiem, kas viņus pazina Detroitā, un es gribu vēl pāris dienu būt Birmingemā.

-    Man tevi vajag šeit.

-    Klausies, Loundsa lieta ir vienkārša. Mēs viņu uzrīdījām Loundsam. Vienīgais viņa sakars ar Loundsu ir mūsu pašu radīts. Ir lietisko pierādījumu kripatas, un policija ar tām strādā. Loundss viņu tikai aizkaitināja, bet Līdsi un Džeikobsi ir tas, kas viņam vajadzīgs. Mums jāatrod sakars starp viņiem. Ja mēs viņu jebkad noķersim, tad tikai tā.

-     Labi, tev šeit ir Džeikobsu papīri, - sacīja Krofords. - Ko tu tajos meklē? Kāda veida ziņas?

-   Velns parāvis, Džek, jebkādas! Patlaban mani interesē medicīnas aspekts. - Greiems izvilka no paciņas Valsts ieņēmumu dienesta mantojuma nodokļa veidlapu. - Loundss bija ratiņos. Medicīna. Valērijai Līdsai sešas nedēļas pirms nāves bija operācija - atceries viņas dienasgrāmatu? Maza cista krūtī. Atkal medicīna. Būtu interesanti zināt, vai ari misis Džeikobsai bijusi kāda operācija.

-    Es neatceros, ka sekcijas aprakstā kaut kas būtu minēts par operācijām.

-    Nebija, bet tas varēja būt kaut kas, ko viņi neuzrāda. Viņas ārsta kartītes dati ir ceļojuši no Detroitas uz Birmin- gemu. Kaut kas varbūt izčibējis. Ja viņai bijusi kāda operācija vai kas tamlīdzīgs, vajadzētu būt kādai rezultātu lapai, varbūt arī apdrošināšanas prasībai.

-    Domā, tas būs kāds ceļojošais sanitārs, vai? Kas strādājis abās vietās: Detroitā vai Birmingemā un Atlantā?

-   Guļot psihenē, ir viegli nopētīt, kas sanitāram darāms. Tiekot laukā, nebūtu grūti notēlot sanitāru, pat iestāties darbā varētu, - sacīja Greiems.

-    Vakariņas negribi?

-    Kaut kad vēlāk. Pēc ēšanas es palieku truls.

Iedams prom, Krofords no pustumsā grimstošajām durvīm atskatījās uz Greiemu. Redzamais viņam nepatika. Gaisma no augšas padziļināja ēnas Greiema sejā, kad tas pētīja dokumentus, upuriem lūkojoties pretī no fotogrāfijām. Telpā valdīja izmisuma dvaka.

Vai lietai nebūtu labāk, ja Greiemu atgrieztu uz ielas - operatīvajā darbā? Krofords nevarēja atļauties, lai viņš sevi šeit sadedzina pa tukšo. Bet ja nu ne pa tukšo?

Kroforda nevainojamo vadītāja nojautu neatšķaidīja žēlsirdība. Nojauta viņam pavēlēja likt Greiemu mierā.

33. nodala

Desmitos vakarā Dolarhaids jau bija nocilājies svara bumbas līdz pārgurumam, bija skatījies savas filmas, bija mēģinājis sevi apmierināt. Tomēr viņš juta nemieru.

Domājot par Rebu Makleinu, satraukums sitās pret viņa krūtīm kā vēss medaljons. Viņam nevajadzētu domāt par Rebu Makleinu.

Viņa krūtis cilājās, rumpis bija piesārtis no fiziskās slodzes. Viņš atzvēlās guļamkrēslā, lai paskatītos TV ziņas - kā policijai sokas ar Fredija Loundsa lietas izmeklēšanu.

Re ku', Vilis Greiems stāv pie zārka, un koris tik gaudo… Greiems ir slaids. Nebūtu grūti salauzt viņam mugurkaulu. Labāk nekā nogalināt. Salauzt un pagrozīt, lai būtu droši. Uz nākamo izmeklēšanu varēs vest viņu ratiņos.

Nav nekādas steigas. Lai Greiems pabaidās.

Tagad Dolarhaids nemitīgi apzinājās savu varu un spēku.

Čikāgas policijas pārvalde preses konferencē uzstājas varen braši. Tomēr no frāzēm par to, cik viņi cītīgi strādā, secinājums ir viens: Fredija lietā progresa nav. Džeks Kro- fords stāvēja grupā aiz mikrofoniem. Dolarhaids viņu pazina no "Tattler" fotogrāfijas.

Avīzes runasvīrs, divu miesassargu ieskauts, sacīja:

- Šī mežonīgā un bezjēdzīgā rīcība tikai un vienīgi liks "Tattler" balsij skanēt skaļāk.

Dolarhaids nosēcās. Var jau būt. Fredija balstiņa gan vairs neskanēs.

Diktors tagad viņu sauca par "Pūķi". Viņa darbi bija tie, "ko policija bija definējusi kā Zobu Rūķa slepkavības".

Nenoliedzams progress.

Palikušas tikai vietējās ziņas. Kāds lempis ar milzīgu žokli kaut ko ziņoja no zvērudārza. Skaidrs, tādu sūtīs jebkur, lai tik nedirn uz vietas redakcijā.

Dolarhaids jau sniedzās pēc pults, kad ieraudzīja ekrānā cilvēku, ar kuru tikai pirms dažām stundām bija runājis pa tālruni: zvērudārza direktoru doktoru Frenku Vorfīldu, kas bija ļoti priecājies par Dolarhaida piedāvāto filmu.

Doktors Vorfīlds un zobārsts darbojās ap tīģeri, kas bija nolauzis zobu. Dolarhaids gribēja redzēt tīģeri, bet priekšā stāvēja reportieris. Pēdīgi žurnālists pagāja sānis.

Atgāzies guļamkrēslā, Dolarhaids lūkojās ekrānā un redzēja varenu tīģeri, kas bezsamaņā izstiepies gulēja uz milzīga operāciju galda.

Šodien viņi tikai sagatavojot zobu. Pēc dažām dienām likšot kroni, ziņoja jefiņš.

Dolarhaids noraudzījās, kā ārsti mierīgi darbojas starp tīģera baisi svītrainā purna žokļiem.

"Vai es drīkstu pieskarties tavai sejai? " jautāja mis Reba Makleina.

Viņš gribēja Rebai Makleinai kaut ko pateikt. Viņš vēlējās, lai viņai būtu vismaz niecīga nojausma, ko viņa gandrīz bija izdarījusi. Viņš vēlējās, lai viņa apjaustu vienu viņa

Godības uzliesmojumu. Tomēr viņa nevarēja to gūt un palikt dzīva. Viņai jādzīvo: viņi bija redzēti kopā, un viņa bija pārāk tuvu mājām.

Viņš bija mēģinājis dalīties ar Lekteru, un Lekters bija viņu nodevis.

Tik un tā viņam gribētos dalīties. Viņam gribētos dalīties ar Rebu kaut mazdrusciņ, tā, lai viņa varētu palikt dzīva.

34. nodala

-    Es zinu, ka tas ir saistīts ar politiku, tu arī zini, ka tas ir saistīts ar politiku, bet tu taču to dari tik un tā, - Krofords sacīja Greiemam. Bija vēla pēcpusdiena, un viņi gāja pa Steitstrītas aleju uz FIB ēkas pusi. - Dari savu darāmo, tikai uzraksti paralēles, un es izdarīšu pārējo.

Čikāgas policijas pārvalde bija lūgusi FIB Uzvedības zinātnes nodajai detalizētu upuru raksturojumu. Policijas ierēdņi pauda, ka viņi to izmantošot, plānojot papildu patruļu izvietojumu nākamā pilnmēness laikā.

-     Glābj savu ādu, to viņi dara, - sacīja Krofords, vēzē- dams čipsu paciņu. - Upuri bija turīgi cilvēki, viņiem vajag izvietot patruļas turīgo rajonos. Viņi zina, ka par to būs sūdzības, - iecirkņu priekšnieki jau kopš Fredija nodegšanas pieprasa papildspēkus. Ja nu viņi patrulēs bagātākos rajonos un sliktais zēns uzbruks Dienvidu pusē, tad Dievs sargi pilsētas tēvus. Taču, ja tas notiks, viņi varēs rādīt ar pirkstu uz sasodītajiem federāļiem. Es jau dzirdu: "Viņi mums lika tā rīkoties! Mēs sekojām viņu ieteikumiem!"

-        Es nedomāju, ka par nākamo uzbrukumu Čikāgā būtu jāuztraucas vairāk nekā jebkurā citā vietā, - sacīja Greiems. - Nav nekāda iemesla tā domāt. Tā taču ir ākstīšanās. Kāpēc Blūms nevar uzrakstīt to raksturojumu? Viņš galu galā ir uzvedības nodaļas konsultants.

-     Viņi negrib to no Blūma, viņi to grib no mums. Viņiem nebūs nekāda labuma, ja viņi varēs vainot Blūmu. Turklāt viņš ir slimnīcā. Man ir uzdots to izdarīt. Kāds no Kapitolija ir zvanījis uz Tieslietu departamentu. Tad nu augšas saka: dariet. Vai tu izdarīsi?

-    Izdarīšu, izdarīšu. Es jau tik un tā to daru.

-    Nu re, es taču saku! - teica Krofords. - Dari tik savu darāmo.

-    Es labprātāk brauktu uz Birmingemu.

-    Nē, - sacīja Krofords. - Šajā brīdī paliec tomēr pie manis.

Rietumos aizblāzmoja piektdienas pēdējās stundas.

Palicis desmit dienu.

35. nodala

-    Nu, vai tagad tu man vari pateikt, kas šis būs par "iz- braukumu"? - sestdienas rītā Reba Makleina jautāja Dolarhaidam, kad viņi jau kādas desmit minūtes bija braukuši klusēdami. Viņa cerēja, ka tas būs pikniks.

Furgons apstājās. Viņa dzirdēja, ka Dolarhaids nolaiž savas puses logu.

-     Dolarhaids, - viņš sacīja. - Doktors Vorfīlds ir mani pieteicis.

-    Jā, ser. Kad kāpsiet ārā, palieciet, lūdzu, šo zem stikla tīrītāja.

Tālāk viņi brauca ļoti lēni. Reba juta vieglu ceļa pagriezienu. Vējš atnesa dīvainu, smagu smaku. Notaurējās zilonis.

-    Zvērudārzs! - viņa izsaucās. - Cik jauki! - Viņa būtu devusi priekšroku piknikam. Bet, kas vainas, nav jau slikti. - Kas ir doktors Vorfīlds?

-    Zvērudārza direktors.

-    Viņš ir tavs draugs?

-     Nē. Mēs izlīdzējām zvērudārzam ar to filmu. Tagad viņi atlīdzina.

-    Kādā veidā?

-    Tu varēsi pieskarties tīģerim.

-    Tas jau ir pārāk liels pārsteigums!

-    Vai tu esi kādreiz redzējusi tīģeri?

Reba nopriecājās, ka viņš sadūšojies uzdot tādu jautājumu.

-     Nē. No agras bērnības es atceros tikai pumu. Nekas lielāks Rcdīras zvērudārzā nebija. Es domāju, mums tas vispirms jāpārrunā.

-    Šie labo tīģerim zobu. Tīģeris tikmēr būs iemidzināts. Ja gribi, tu varēsi viņam pieskarties.

-    Tur būs daudz cilvēku? Un mēs viņus aizkavēsim?

-     Nē. Nekādas publikas. Vorfīlds, mēs, pāris darbinieku. Televīzija ieradīsies, kad mēs jau būsim prom. Nu, gribi? - Viņa balsī bija dīvaina nepacietība.

-     Piķis un zēvele, protams! Paldies tev… tas ir patīkams pārsteigums.

Furgons apstājās.

-    Ē… un kā es zināšu, vai viņš ir cieši aizmidzis?

-    Pakutini. Ja… ja smiesies, mūc prom.

Šķita, ka ārstniecības telpas grīda zem Rebas kurpēm ir no linoleja. Telpa bija vēsa un, pēc atbalsīm spriežot, plaša. No tālākā gala strāvoja siltums.

Atskanēja ritmisks lēnu, smagu soļu troksnis. Dolarhaids paveda Rebu sānis, līdz viņa sajuta, ka atrodas telpas stūrī.

Tīģeris jau bija šeit, viņa to varēja saost.

Balss.

-Nu tad ceļam! Lēnām… lēnām… lejā. Vai mēs varam atstāt nestuves viņam apakšā?

-    Jā, ietiniet to spilvenu vienā no zaļajiem dvieļiem un palieciet viņam zem galvas. Kad mēs būsim beiguši, es aizsūtīšu Džonu jums pakaļ.

Soļi attālinājās.

Reba gaidīja, kad Dolarhaids kaut ko viņai sacīs. Dolarhaids klusēja.

-    Tas jau ir šeit… - viņa bilda.

-    Jā, desmit vīri ienesa ar nestuvēm. Liels. Desmit pēdas. Doktors Vorfīlds tagad klausās viņa sirdi. Tagad paceļ plakstiņu. Nu jau viņš nāk.

Viņai priekšā nostājies augums viegli aizkavēja telpas trokšņus.

-    Doktors Vorfīlds, Reba Makleina, - iepazīstināja Dolarhaids.

Viņa izstiepa roku. To satvēra liela, labi kopta delna.

-    Paldies, ka atļāvāt atbraukt, - viņa sacīja. - Tas man ir jauks notikums.

-    Es priecājos, ka jūs varējāt atbraukt. Uzreiz diena dzīvīgāka. Jā, starp citu, paldies par filmu.

Pēc balss toņa un izteiksmes spriežot, doktors Vorfīlds bija labi audzināts melnais pusmūžā. Laikam no Virdžīni- jas, viņa prātoja.

-    Mēs nogaidām, lai pārliecinātos, ka viņa elpošana un sirdsdarbība ir stipra un stabila, tad doktors Haslers varēs sākt. Viņš tur patlaban knibinās ap savu galvas spogulīti. Starp mums runājot, viņš to liek tikai tādēļ, lai parūka ne- nošļūk. Nāciet, iepazīsimies. Mister Dolarhaid?

-    Ejiet vien.

Viņa izstiepa roku pēc Dolarhaida. Pēc pauzes viņš viegli paplikšķināja to. Rebas pirkstu kauliņi sajuta viņa delnas sviedrus.

Doktors Vorfīlds uzlika viņas roku sev uz delma, un viņi lēni virzījās pie tīģera.

-        Izklausās, ka viņš ir cieši aizmidzis. Vai jums ir vis- pārigs priekšstats? Es varu izstāstīt… - Viņš aprāvās, nebūdams drošs, kā lai skaidrāk formulē.

-     No bērnības es atceros bildes grāmatās, un vienreiz vietējā zvērudārzā redzēju pumu.

-    Šis tīģeris ir gluži kā superpuma, - viņš sacīja. - Lielāks krūškurvis, masīvāka galva, pamatīgāks augums un muskulatūra. Viņš ir četrus gadus vecs tēviņš, bengālietis. Viņš ir apmēram trīs metrus garš, no purna līdz astes galam, un sver astoņsimt piecpadsmit mārciņu. Viņš patlaban guļ uz labā sāna spožā apgaismojumā.

-    Gaismu es jūtu.

-    Viņš ir lielisks, ar oranžām un melnām svītrām, oranžais ir tik spilgts, ka liekas gandrīz vai strāvojam gaisā ap viņu. - Pēkšņi doktors Vorfīlds sabijās, ka runāt par krāsām varbūt ir nežēlīgi. Paskatījies Rebas sejā, viņš nomierinājās.

-    Viņš ir sešu pēdu attālumā. Vai jūs varat viņu saost?

-Jā.

-     Misters Dolarhaids varbūt jums jau izstāstīja - kāds nejēga bakstīja viņu cauri barjerai ar mūsu dārznieka lāpstu. Viņš koda un nolauza kreiso, garo, augšējo ilkni. Vai viss kārtībā, doktor Hasler?

-    Jā. Pēc pāris minūtiņām sāksim.

Vorfīlds iepazīstināja zobārstu ar Rebu.

-      Vai dieniņ! Jūs esat pirmais patīkamais pārsteigums, ko man Frenks Vorfīlds jebkad ir sagādājis, - sacīja Haslers. - Jūs varbūt interesē paraudzīt šo? Tas ir zelta zobs, pareizāk sakot, ilknis. - Viņš ielika to Rebai delnā. - Smags, vai ne? Pirms dažām dienām es sakopu nolauzto zobu un iztaisīju nospiedumu, un šodien likšu vietā šo. Varētu, protams, taisīt baltu, bet domāju, ka ar šo būs jautrāk. Doktors Vorfīlds jums apliecinās, ka es nekad nelaižu garām izdevību izrādīties. Viņš savukārt neļauj man pielikt reklāmu pie būra.

Ar saviem jutīgajiem, apskrambātajiem pirkstiem Reba sataustīja konusu, liekumu, aso galu.

-    Cik smalks darbs! - Turpat blakus viņa dzirdēja dziļu, smagu elpu.

-    Tad gan bērniņi salēksies, kad viņš nožāvāsies! - sacīja Haslers. - Un es nedomāju, ka tas iekārdinās zagļus. Nu tad mēģināsim… Jūs taču nebaidāties, vai ne? Jūsu muskuļainais draugs skatās uz mums kā vanags. Viņš taču nespiež jūs to darīt, jā?

-    Nē, nē! Es to vēlos.

-    Mēs esam viņam aiz muguras, - sacīja doktors Vorfīlds. - Viņš guļ apmēram divarpus pēdu atstatumā uz operāciju galda, un tas ir jostasvietas augstumā. Tagad tā: es uzlikšu jūsu kreiso roku - jūs taču neesat kreile? - es uzlikšu jūsu kreiso roku uz galda malas, un ar labo jūs varēsiet viņu izpētīt. Jums nav nekur jāsteidzas. Es būšu tepat blakus.

-    Es arī, - piebalsoja doktors Haslers. Viņi priecājās par šo notikumu. Karstajā gaismā viņas mati smaržoja pēc svaigām zāģskaidām saulē.

Reba manīja karstumu pakausī. Galvas āda kņudēja. Viņa juta pati savu matu smaržu, doktora Vorfīlda ziepes, alkoholu un dezinfekcijas līdzekli, un milzu kaķi. Viņai drusku noreiba galva, bet tas ātri pārgāja.

Viņa satvēra galda malu un uzmanīgi sniedzās uz priekšu, līdz viņas pirkstgali pieskārās kažoka virspusei, siltai no apgaismojuma. Zemāk bija vēsāks slānis, bet tuvu pie ādas - dziļš, pamatīgs siltums. Viņa uzlika līdzenu plaukstu uz zvēra biezā kažoka un viegli virzīja to, juzdama spalvu slīdēšanu gar delnu, viņa laida roku pa spalvai, pret spalvu, sataustīja platās ribas, krūškurvi, kas elpā cilājās.

Viņa ieķērās ciešāk, un spalvas izspraucās viņai starp pirkstiem. Tīģera tuvums lika viņas sejai pietvīkt, tajā atai- nojās izteiksmīgas grimases, kuras parasti viņa prata apvaldīt.

Vorfīlds un Haslers redzēja, ka viņa aizmirstas, un bija gandarīti. Viņi redzēja Rebu gluži kā pie viļņota stikla, pie jaunu izjūtu rūts, pie kuras viņa piespiedusi seju.

Dolarhaids viņus vēroja no ēnainā stūra, un lielie muskuļi viņam uz muguras trīsēja. Pār ribām notecēja sviedru lāse.

-    Otra puse ir darbībai, - doktors Vorfīlds pačukstēja Rebai pie auss.

Viņš veda Rebu apkārt galdam, viņas roka aizslīdēja gar

asti.

Pēkšņi Dolarhaidam krūtīs kaut kas sažņaudzās; viņš redzēja Rebas pirkstus virs spalvainajiem sēkliniekiem. Viņa īsu mirklīti satvēra tos delnā un virzījās tālāk.

Vorfīlds pacēla milzīgo ķepu un ielika viņai rokā. Viņa aptaustīja raupjos spilventiņus un sajuta vieglu būra grīdas smaku. Doktors piespieda pirkstu, lai iznāktu nags. Tad viņas delnas juta smagos, vingros plecu muskuļus.

Viņa aptaustīja tīģera ausis, nomērīja galvas platumu un uzmanīgi, veterināra vadībā, pieskārās stingrajai mēlei. No karstās elpas viņai sacēlās spalviņas uz apakšdelmiem.

Beidzot doktors Vorfīlds ielika viņai ausīs stetoskopu. Viņa turēja rokas uz tīģera krūškurvja, pavērsa seju augšup un juta, ka zvēra sirds piedun viņu kā pērkons.

Prombraucot Reba Makleina bija klusa, pietvīkusi un sajūsmināta. Tikai vienreiz viņa pagriezās pret Dolarhaidu un lēni sacīja:

-    Paldies tev… liels, liels paldies. Ja tu neiebilsti, es tagad ļoti gribētu vienu martini.

-     Pagaidi šeit, - sacīja Dolarhaids, kad bija iebraucis furgonu savā pagalmā.

Reba priecājās, ka viņi nebrauca atpakaļ uz viņas dzīvokli. Tas bija pārāk parasts un drošs.

-    Neuzkop neko! Ved mani iekšā un pasaki, ka ir kārtīgs.

-    Pagaidi.

Viņš ienesa iekšā dzērienu veikalā nopirkto maisiņu ar alkoholu un veica ašu inspekciju. Viņš apstājās virtuvē, brīdi sastinga, aizsedzis ar rokām seju. Viņš nebija skaidrībā par to, ko dara. Viņš juta briesmas, bet ne no šīs sievietes. Viņš nespēja palūkoties augšup pa kāpnēm. Viņam kaut kas bija jādara, un viņš nezināja, kā. Vajadzēja vest viņu iekšā.

Pirms Tapšanas viņš nebūtu uzdrīkstējies to darīt.

Tagad viņš saprata, ka var darīt jebko. Jebko. Jebko…

Viņš iznāca ārā, saulrietā, tad iegāja garajā, zilajā furgona ēnā. Reba Makleina izkāpjot pieskārās viņam pie pleca.

Viņa juta mājas aprises. No furgona durvju aizciršanās trokšņa atbalss viņa apjauta tās augstumu.

-    Četri soļi pa zāli. Tad būs rampa, - viņš sacīja.

Viņa satvēra Dolarhaida roku. Viņš nodrebēja un zem

krekla kokvilnas juta sviedrus.

-    Tev šeit ir rampa? Kāpēc?

-    Te bija vecu ļaužu mītne.

-    Tagad vairs nav?

-Nē.

-     Patīkami vēss… augsti griesti, - viņa viesistabā sacīja. Muzeja gaiss. Un vai tā būtu vīraka smarža? Kaut kur tālāk tikšķēja sienas pulkstenis. - Māja ir liela, vai ne? Cik istabu?

-    Četrpadsmit.

-    Veca māja… Te ir vecas mantas. - Viņa viegli pārlaida pirkstus bārkstainam stāvlampas abažūram.

Kautrīgais misters Dolarhaids. Viņa ļoti labi apzinājās, ka, redzēdams viņu kopā ar tīģeri, viņš bija jutis uzbudinājumu; kad, ejot ārā no operāciju zāles, Reba satvēra Dolarhaida roku, viņš bija nodrebējis kā zirgs.

Sarīkot kaut ko tādu… ļoti smalks žests. Varbūt arī daiļrunīgs, par to viņa nebija pārliecināta.

-    Martini?

-     Ļauj, es iešu tev līdzi un pati pagatavošu, - viņa sacīja, novilkdama kurpes.

Viņa ielēja glāzē vermutu. Divarpus unces džina pa virsu un divas olīvas. Viņa ātri apguva galvenos punktus mājā - tikšķošo pulksteni, gaisa kondicionētāja dūkoņu. Uz grīdas pie virtuves durvīm silta vieta, to visu pēcpusdienu bija apspīdējusi saule.

Viņš aizveda Rebu uz savu lielo atzveltnes krēslu. Pats apsēdās uz dīvāna.

Gaiss bija kā uzlādēts. Gluži kā jūras fluorescējošais spīdums tas iezīmēja katru kustību; viņa atrada vietu glāzei uz galdiņa blakus; viņš uzlika mūziku.

Dolarhaidam istaba šķita pārvērtusies. Reba bija pirmā brīvprātīgā viešņa, kas jebkad pie viņa ciemojusies, un tagad istaba likās sadalīta viņas daļā un viņa daļā.

Skanēja mūzika, Debisī, pamazām satumsa.

Viņš kaut ko pajautāja par Denveru, viņa kaut ko pastāstīja, izklaidīgi, it kā domātu par ko citu. Viņš aprakstīja māju un lielo, ar dzīvžogu ieskauto pagalmu. Nebija lielas vajadzības runāt.

Klusumā, kamēr viņš mainīja plati, Reba ierunājās:

-      Tas brīnišķīgais tīģeris, šī māja… Tu nudien proti sagādāt pārsteigumus, Frānsis. Es domāju, ka neviens tevi īsti nepazīst.

-    Tu esi jautājusi?

-    Kam?

-    Vienalga kam.

-Nē.

-    Tad kā tu zini, ka neviens mani nepazīst? - Koncentrēšanās uz pēdējo, grūto vārdu darīja jautājuma toni neitrālu.

-    Ak, dažas dāmas no "Gateway" bija todien redzējušas mūs iekāpjam tavā mašīnā. Viņas nu gan ir ziņkārīgas! Pēkšņi man uzradās kompānija pie kokakolas automāta.

-    Ko viņas gribēja zināt?

-    Tikai kādu sulīgu tenku. Kad uzzināja, ka nekā tāda nav, aizgāja prom. Viņas tikai ošņājas.

-    Un ko viņas teica?

Reba bija gribējusi, lai sieviešu dedzīgā ziņkāre tiek uztverta kā joks, kuru viņa vērš pati pret sevi. Tas gluži nebija izdevies.

-    Viņas interesējās par visu, - viņa sacīja. - Viņas uzskata tevi par noslēpumainu un interesantu. Klau, tas taču ir kompliments!

-    Vai viņas tev stāstīja, kāds es izskatos?

Jautājums tika izteikts vieglā tonī, ļoti veiksmīgi, tomēr

Reba saprata, ka joki nevienam vairs nav prātā. Viņa atbildēja bez aplinkiem.

-     Es viņām nevaicāju, bet, jā, viņas man teica, kā tu, viņuprāt, izskaties. Gribi dzirdēt? Vārds vārdā? Neprasi, ja negribi. - Viņa bija pārliecināta, ka viņš to lūgs.

Atbildes nebija.

Pēkšņi Reba juta, ka viņa istabā ir viena, ka vieta, kur Dolarhaids bija stāvējis, tagad ir tukšāka par tukšu, melns caurums, kas visu aprij un neizstaro neko. Reba zināja, ka viņš nevarēja aiziet, viņai nedzirdot.

-    Domāju, tomēr tev pateikšu, - viņa sacīja. - Tev piemīt tāds kā stingrs un tīrs kārtīgums, kas viņām patīk. Viņas saka, tev esot izcils augums. - Skaidrs, ka viņa vairs nevarēja palikt pusvārdā. - Viņas teica, ka tu ļoti kautrējoties par savu seju un ka tev nemaz nevajadzētu kautrēties. Lūk, ko, piemēram, teica tā pusdullā, pļāpīgā, kā viņu sauca… Ailīna?

-    Ailīna.

Re, atbildes signāls. Viņa jutās kā radioastronome.

Reba bija lieliska atdarinātāja. Viņa varētu pārsteidzoši ticami atveidot Ailīnas runu, tomēr viņai pietika prāta Dolarhaida klātbūtnē to nedarit. Viņa citēja Ailīnu, gluži kā lasīdama stenogrammu.

-     "Viņš nebūt neizskatās slikti. Dieviņš zina, esmu gājusi uz satikšanos ar daudziem čaļiem, kas neizskatās tik labi kā viņš. Vienreiz pat ar hokejistu - laikam Sentluisas "Blues" viņš spēlēja -, viņam bija drusku uzrauta lūpa, tur, kur aizsargplatīte nospiež smaganas. Visiem hokejistiem tāda ir. Manuprāt, tas pat ir mazliet tā kā, zini, ma- čo. Misteram D. ir fantastiska āda, bet mati - vispār! Nezinu, ko es būtu gatava atdot, lai man tādi būtu." Apmierināts? Ā, un vēl viņa jautāja, vai tu tiešām esi tik spēcīgs, kā izskaties..

-     Un

-    Es teicu, ka nezinu. - Viņa izdzēra glāzi un piecēlās. - Kur tu vispār esi, Frānsis? - To viņa uzzināja, kad Dolarhaids nostājās starp viņu un stereosistēmu. - Ā, redz kur. Gribi zināt, ko es par to domāju?

Viņa ar pirkstiem sameklēja Dolarhaida muti un noskūpstīja, viegli piespiezdama lūpas viņa sakostajiem zobiem. Viņa uzreiz sajuta, ka Dolarhaidu stindzina biklums, nevis nepatika.

Viņš bija satriekts.

-     Vai tu man tagad nevarētu parādīt, kur ir vannasistaba?

Viņa satvēra Dolarhaida roku un gāja viņam līdzi pa gaiteni.

-    Atpakaļceļu es atradīšu pati.

Vannasistabā viņa apglaudīja matus, pārlaida pirkstus izlietnes malai, meklēdama zobu pastu vai mutes skalojamo šķidrumu. Viņa mēģināja atrast skapīša durvis un atklāja, ka durvju nav. Tikai eņģes un vaļēji plaukti. Viņa uzmanīgi aptaustīja priekšmetus uz tā, piesargādamās, lai neuzduras bārdas nazim, līdz atrada pudeli. Viņa noņēma vāciņu, pēc smaržas konstatēja, ka atradusi īsto, un izskaloja muti.

Atgriežoties viesistabā, viņa izdzirdēja pazīstamu skaņu - projektora dūkšanu, attinot fdmu.

-    Man te neliels mājasdarbiņš, - sacīja Dolarhaids, pasniegdams viņai svaigu martini.

-     Nekas, nekas, - viņa sacīja. Viņa nezināja, kā lai to uztver. - Ja tevi aizkavēju, es braukšu prom. Vai taksometrs te var piebraukt?

-    Nē. Es gribu, lai tu paliec, tiešām. Man tikai jāapskata šī filmiņa. Tas nebūs ilgi.

Viņš dzīrās vest viņu uz atzveltnes krēslu. Reba zināja, kur ir dīvāns, un devās uz to.

-    Vai tā filmiņa ir ar skaņu?

-Nē.

-    Tad vai varētu atstāt mūziku?

-    Mhm.

Reba juta Dolarhaida uzmanību. Viņš gribēja, lai viņa paliek, viņš tikai bija nobijies. Viņam nevajadzētu tādam būt. Nu labi. Viņa apsēdās.

Martini bija brīnišķīgi vēss un stiprs.

Viņš apsēdās dīvāna pretējā galā, no viņa svara Rebas glāzē noklinkstēja ledus. Projektors joprojām tina.

- Es labprāt uz brītiņu atlaistos, ja tev nekas nav pretī, - viņa sacīja. - Nē, nebīdies, man pietiek vietas. Pamodini, ja es aizsnaužos.

Viņa atlaidās uz dīvāna, turēdama glāzi sev uz vēdera; viņas matu gali viegli pieskārās Dolarhaida rokai, kas gulēja blakus viņa ciskai.

Viņš nospieda pulti, un filma sākās.

Dolarhaids bija gribējis skatīties Līdsu vai Džeikobsu filmu vienā telpā ar šo sievieti. Viņš gribēja pārmaiņus skatīties uz ekrānu un uz Rebu. Viņš zināja, ka Reba kaut ko tādu nemūžam nepiedzīvos. Kolēģes bija redzējušas Rebu iekāpjam viņa mašīnā. Par to nemaz nedrīkst domāt. Kolēģes bija redzējušas Rebu iekāpjam viņa mašīnā.

Viņš skatīsies filmu par Šērmeniem, ģimeni, kuru viņš apciemos nākamo. Viņš redzēs gaidāmā atvieglojuma apsolījumu un redzēs to Rebas klātbūtnē, skatoties uz viņu, cik vien pašam gribēsies.

Uz ekrāna nosaukums "Jaunā māja", izlikts ar penijiem uz kartona gabala. Ilgs kadrs ar misis Šērmenu un bērniem. Draiskošanās peldbaseinā. Misis Šērmena turas pie kāpnēm un skatās uz kameru, krūtis viļņojas zem spīdīgā, slapjā peldkostīma, bālās kājas šķērītē.

Dolarhaids bija lepns par savu paškontroli. Viņš domās tikai par šo filmu, ne par vienu citu. Tomēr domās viņš jau sāka runāt ar misis Šērmenu tāpat, kā bija Atlantā runājis ar Valēriju Līdsu.

Tu mani tagad redzi, jā…

Lūk, kā tu jūties, mani redzot, jā…

Ākstīšanās ar vecajām drēbēm. Misis Šērmena ar lielu platmali galvā. Viņa ir pie spoguļa. Viņa pagriežas, draiski smaida, pozē kamerai, roka aiz kakla. Kaklā kameja.

Reba Makleina uz dīvāna sakustas. Viņa noliek glāzi uz grīdas. Dolarhaids sajūt smagumu un siltumu. Viņa uzlikusi galvu viņam uz ciskas. Āda uz viņas kakla bāla, uz tās rotaļājas atspīdumi no ekrāna.

Viņš sēž ļoti mierīgi, kustina tikai īkšķi, lai apturētu filmu un patītu to atpakaļ. Uz ekrāna misis Šērmena cepurē pozē pie spoguļa. Viņa pagriežas pret kameru un uzsmaida.

Tu mani tagad redzi, jā…

Lūk, kā tu jūties, mani redzot, jā…

Vai tu mani tagad jūti? Jā…

Dolarhaids trīs. Bikses sākušas spiest. Viņš jūt karstumu. Viņš jūt caur audumu siltu elpu. Reba ir izdarījusi atklājumu.

Dolarhaida īkšķis konvulsīvi spaida pulti.

Tu mani tagad redzi, jā…

Lūk, kā tu jūties, mani redzot, jā…

Vai tu mani tagad jūti? Jā…

Reba ir atvilkusi viņa bikšu rāvējslēdzēju.

Baiļu dūriens viņā; viņam nekad nav bijusi erckcija dzīvas sievietes klātbūtnē. Viņš ir Pūķis, viņam nav jābaidās.

Steidzīgi pirksti atsvabina viņu.

Ak!

Vai tu mani tagad jūti? Jā…

Vai tu to jūti… jā…

Es zin u, tu jūti… jā…

Tava sirds ir skaļa… jā…

Nedrīkst ar rokām pieskarties Rebas kaklam. Nedrīkst!

Tās sievietes redzēja viņus vienā mašīnā. Viņa roka ir sa- žņaugusi dīvāna paroci. Viņa pirksti ieurbjas polsterējumā.

Tava sirds ir skaļa… jā…

Un tagad tā dauzās…

Tagad tā dauzās…

Tā pūlas tikt ārā… jā…

Un tagad tā ir ātra un viegla, un vēl ātrāka, un vēl vieglāka, un…

Prom.

Oh, prom.

Reba atspiež galvu uz viņa ciskas un pievērš viņam starojošu vaigu. Viņa ieslidina roku Dolarhaidam zem krekla un tur siltu viņam uz krūtīm.

-    Es ceru, ka tevi nešokēju, - viņa sacīja.

Dolarhaidu šokēja viņas dzīvās balss skaņa, un viņš pataustīja, lai pārliecinātos, vai viņas sirds tiešām pukst, un tā pukstēja. Viņa viegli pieturēja Dolarhaida roku.

-    Ak pasaulīt… tu taču neesi beidzis, vai ne?

Dzīva sieviete. Cik savādi. Spēka pārpilns, vai nu Pūķa, vai savējā, viņš viegli pacēla Rebu no dīvāna. Viņa tikpat kā neko nesvēra, daudz vieglāk nest, jo nebija ļengana. Augšā ne. Augšā ne. Jāsteidzas. Kaut kur. Aši. Vecāsmātes gulta, zem viņiem slidena atlasa vatētā sega.

-      Ak, pagaidi, es novilkšu… Ak, saplīsa, tas nekas… Nāc, ak, ak dievs, Frānsis, cik labi… Nespied mani zemē, laid, es būšu tev virsū!

Ar Rebu, savu vienīgo dzīvo sievieti, notverts vienā laika burbulī, viņš pirmo reizi izjuta, ka tam nav ne vainas: tā bija viņa dzīvība, ko viņš atbrīvoja, tas bija viņš pats otrpus mirstīguma, ko viņš iesūtīja viņas zvaigžņotajā tumsā, prom no šīs sāpju planētas, aizriņķojot harmoniskos tālumos, kur ir miers un atpūtas apsolījums.

Gulēdams blakus Rebai tumsā, viņš aplika viņai roku un viegli piespieda viņu sev klāt, lai noslēgtu atpakaļceļu. Viņa aizmiga, un Dolarhaids, nolādētais vienpadsmit cilvēku slepkava, ieklausījās laikā un tad atkal viņas sirdī.

Tēli. Barokālas pērles lido cauri draudzīgai tumsai. Ra- ķešpistole, ar kuru viņš bija šāvis pa mēnesi. Lielais salūts, ko viņš bija redzējis Honkongā, saucās "Pūķis sēj savas pērles".

Pūķis.

Viņš jutās apdullis un sašķelts. Visu garo nakti gulēdams blakus Rebai, viņš klausījās, baidīdamies, ka izdzirdēs pats sevi, kimono tērpušos, nākam lejā pa kāpnēm.

Vienreiz pusnaktī viņa sakustējās, pa miegam stiepa roku, līdz atrada uz naktsgaldiņa glāzi. Tajā nograbēja Vecāsmātes zobi.

Dolarhaids atnesa viņai ūdeni. Viņa tumsā pieskārās viņam. Kad viņa atkal aizmiga, Dolarhaids noņēma viņas roku no sava milzu tetovējuma un uzlika sev uz sejas.

Rītausmā viņš cieši aizmiga.

Reba Makleina pamodās deviņos un izdzirdēja viņa vienmērīgo elpu. Viņa laiski izstaipījās lielajā gultā. Dolarhaids nepakustējās. Viņa atsauca atmiņā mājas iekārtojumu, paklāju vietas uz grīdas, tikšķošo sienas pulksteni. Kad jutās droša, viņa klusi piecēlās un sameklēja vannasistabu.

Viņa ilgi stāvēja zem strūklas, bet Dolarhaids joprojām gulēja. Viņas saplēstā apakšveļa bija uz grīdas. Viņa sameklēja to ar pēdām un iebāza savā somiņā. Viņa uzvilka pār galvu savu kokvilnas kleitu, paņēma spieķi un izgāja ārā.

Dolarhaids bija teicis, ka pagalms ir plašs un līdzens un ka to ierobežo nekopts dzīvžogs, tomēr viņa bija piesardzīga.

Pūta vēss rīta vējiņš, sildīja saule. Viņa stāvēja pagalmā pie plūškoka un ļāvās pūsmai. Vējš glāstīja viņas auguma poras, svaigas pēc dušas. Viņa pacēla rokas, un gaiss vēsmoja viņai ap krūtīm un padusēs, un starp kājām. Laidelēja bites. Viņa nebaidījās no bitēm, un tās lika viņu mierā.

Dolarhaids pamodās un īsu brīdi bija neizpratnē, kāpēc viņš" nav savā augšstāva istabā. Atceroties viņa dzeltenās acis iepletās. Muļķīgs galvas pagrieziens un skats uz otru spilvenu. Tukšs.

Vai viņa blandās apkārt pa māju? Ko viņa varētu atrast? Vai naktī kaut kas ir noticis? Kaut kas tāds, kas jāsatīra. Uz viņu kritīs aizdomas. Varbūt nāksies bēgt.

Viņš ieskatījās vannasistabā, virtuvē, pagrabā, kur stāvēja atlikušie ratiņi. Vēl otrais stāvs. Viņš negribēja iet augšā. Tomēr bija jāpaskatās. Kāpjot pa kāpnēm, viņa tetovējums kustējās. Guļamistabā Pūķis no attēla skatījās viņā. Viņš nevarēja palikt vienā istabā ar Pūķi.

No kāda otrā stāva loga viņš pamanīja pagalmā Rebu.

-    Frānsis! - Viņš zināja, ka balss skan no viņa istabas. Viņš zināja, ka tā ir Pūķa balss. Šī jaunā divējība ar Pūķi dezorientēja viņu. Viņš to pirmoreiz juta, kad uzlika roku Rebai uz sirds.

Pūķis nekad nebija runājis ar viņu. Tas biedēja.

-    Frānsis, nāc šurp!

Viņš pūlējās nedzirdēt balsi, kas viņu sauca, kas turpināja saukt, kad viņš steidzās lejup pa kāpnēm.

Ko viņa varētu būt atklājusi? Glāzē bija nograbējuši Vecāsmātes zobi, bet tos viņš nolika nost, kad atnesa Rebai ūdeni. Redzēt viņa neko nevarēja.

Fredija balss ieraksts. Tas bija kasešu magnetofonā viesistabā. Viņš pārbaudīja to. Kasete bija attīta uz sākumu.

Viņš nevarēja atcerēties, vai bija to attinis atpakaļ pēc tam, kad atskaņoja to pa telefonu "Tattler" redakcijai.

Viņa nedrīkst atgriezties šajā mājā. Viņš nezināja, kas šeit varētu notikt. Viņa varētu piedzīvot pārsteigumu. Pūķis varētu nonākt lejā. Dolarhaids zināja, cik viegli viņa plīstu.

Tās sievietes redzēja Rebu iekāpjam viņa automašīnā. Vorfīlds atcerētos viņus kopā. Viņš steidzīgi ģērbās.

Reba Makleina klejoja pa dārzu un brīžiem sajuta vēsumu koku ēnās un tad atkal sauli. Viņa vienmēr varēja noteikt savu atrašanās vietu - pēc saules un pēc gaisa kondicionētāja dūkšanas. Navigācija, viņas mūža zinātne, šeit bija viegla. Viņa staigāja riņķī un apkārt, laizdama rokas pār krūmiem un pāraugušām puķēm.

Sauli aizsedza mākonis, un viņa apstājās, nezinādama, uz kuru pusi pagriezusies. Viņa ieklausījās. Gaisa kondicionētājs bija izslēgts. Viņa samulsa tikai uz īsu brīdi, tad sasita plaukstas un dzirdēja mierinošu mājas atbalsi. Reba atvēra rokaspulksteņa vāciņu un pataustīja, cik pulkstenis rāda. Drīz būs jāmodina Frānsiss. Jābrauc mājās.

Aizcirtās lieveņa durvis.

- Labrit! - viņa uzsauca.

Dolarhaids nāca pa zāli, viņam kabatā šķindēja atslēgas.

Viņš tuvojās uzmanīgi, it kā viņa gaitas saceltais vējiņš varētu Rebu apgāzt. Viņš redzēja, ka Reba nebaidās no viņa.

Viņa nelikās samulsusi vai nokaunējusies par to, ko viņi iepriekšējā vakarā darīja. Viņa neizskatījās nikna. Viņa nebija bēgusi no viņa, nebija draudējusi. Viņš prātoja - varbūt tāpēc, ka nebija redzējusi viņa slepeno vietu.

Reba apskāva viņu un pieglauda vaigu viņa varenajam krūškurvim. Viņa sirds sitās strauji.

Viņš izmocīja labrītu.

-    Man bija tik ļoti labi, Frānsis…

Tiešām? Ko tādās reizēs atbild?

-      Jauki. Man arī. - Laikam ar to pietiek. Jādabū viņa projām no šejienes.

-    Tomēr tagad man jābrauc mājās, - viņa sacīja. - Drīz atbrauks mana māsa, mēs brauksim pusdienās. Ja vēlies, tu vari piebiedroties.

-     Man šis tas darāms darbā, - viņš sacīja, drusku pārveidodams jau sagatavotos melus.

-    Es paņemšu savu somiņu.

Nu nē.

-    Es atnesīšu.

Dolarhaids bija gandrīz akls pret savām patiesajām jūtām; tāpat kā rēta nespēj nosarkt, viņš nespēja apjēgt, kas noticis ar viņu un Rebu Makleinu un kāpēc. Viņš bija apjucis, viņu plosīja jaunas drausmas, ka nu viņš būs Divi.

Viņa apdraudēja viņu… Viņa neapdraudēja viņu…

Viņš atcerējās viņas satriecoši dzīvo un atdevīgo kustēšanos Vecāsmātes gultā.

Dolarhaids bieži vien nesaprata, ko viņš īsti jūt, iekams nebija rīkojies. Viņš vēl nebija skaidrībā par savām jūtām pret Rebu Makleinu.

Nelāgs incidents ceļā uz viņas māju viņu mazliet apgaismoja.

Tūlīt aiz 70. šosejas pagrieziena uz Lindberga bulvāri viņš iebrauca "Servco Supreme" degvielas uzpildes stacijā.

Apkalpotājs bija smagnējs, drūms vīrs, kam elpa oda pēc muskatvīna. Kad Dolarhaids lūdza viņu pārbaudīt eļļu, viņš saviebās.

Eļļas līmenis bija par zemu. Apkalpotājs iebāza eļļas caurulītes vienu galu kanniņā un otru - dzinējā.

Dolarhaids kāpa ārā, lai samaksātu.

Apkalpotājs bija sācis varen dedzīgi tīrīt vējstiklu - pasažiera pusē. Viņš berza un berza.

Reba Makleina sēdēja augstajā sēdeklī, sakrustojusi kājas, svārki bija uzrāvušies krietni virs ceļgala. Viņas baltais spieķis gulēja starp sēdekļiem.

Apkalpotājs tīrīja jau notīrīto. Viņš glūnēja Rebai zem svārkiem.

Dolarhaids pacēla acis no maka un pieķēra viņu. Viņš pasniedzās pa logu kabīnē un ieslēdza tīrītājus ātrajā režīmā; tie iesita apkalpotājam pa pirkstiem.

-      Ei, ko tu dari! - Vainīgais steidzīgi novāca eļļas kanniņu no motora pārsega. Viņš zināja, ka ir pieķerts, un smaidīja bezkaunīgu smaidiņu. Dolarhaids apgāja apkārt furgonam.

-    Tu, kuņasdēls! - Ātri izrunājot "s".

-     Kas tev lēcies? - Apkalpotājs bija apmēram Dolarhaida augumā un svarā, bet muskuļus gan nevarēja ne salīdzināt. Viņš bija jauns, bet jau ar zobu protēzēm - visai nekoptām.

Dolarhaidam metās nelabi no šo protēžu zaļganuma.

-    Kur tavi zobi? - viņš klusi jautāja.

-    Kas tev par daļu?

-    Izrāvi par prieku mīļotajam vīrietim, netīrais pretek- li? - Dolarhaids stāvēja pavisam tuvu.

-    Atšujies, velns parāvis!

Klusi:

-    Mērglis. Idiots. Lupata. Kretīns.

Dolarhaids pagrūda ar vienu roku, apkalpotājs kā mests ietriecās furgonā. Eļļas kanniņa un caurulīte nograbēja uz asfalta.

Dolarhaids tos pacēla.

-     Nemūc. Es varu tevi noķert. - Viņš izvilka caurulīti no kanniņas un aplūkoja tās smailo galu.

Apkalpotājs bija nobālis. Dolarhaida sejā bija kaut kas tāds, ko viņš nekad un nekur nebija redzējis.

īsu, karstu mirkli Dolarhaids redzēja, kā caurulīte ieurbjas šā cilvēka krūtīs, notecina asinis no sirds. Caur vējstiklu viņš redzēja Rebas seju. Viņa purināja galvu, kaut ko sacīja. Viņa mēģināja sataustīt loga attaisāmā rokturi.

-    Tev kādreiz ir bijis kaut kas lauzts, perdeli?

Apkalpotājs strauji papurināja galvu.

-    Es negribēju neko sliktu, tiešām, goda vārds!

Dolarhaids turēja līko metāla caurulīti pie vīrieša sejas.

Abās rokās spiežot, viņš to salieca uz otru pusi. Viņš pavilka vīrieti aiz jostas un iemeta caurulīti viņam aiz biksēm.

-    Lai tās vepra ačteles pagaidām paliek tev pierē. - Viņš iebāza naudu par degvielu apkalpotāja krekla kabatā. - Tagad vari mukt, - viņš sacīja. - Bet es vienmēr varēšu tevi noķert.

36. nodala

Kasete pienāca pa pastu sestdien mazā paciņā, kas bija adresēta Villām Greiemam FIB galvenajā ēkā, Vašingtonā.

Ne uz kasetes, ne uz paciņas laboratorijā un Latento nospiedumu nodaļā neatrada neko noderīgu.

Ar pēcpusdienas kurjeru ieraksta kopija aizlidoja uz Čikāgu. īpašais aģents Česters to aiznesa Greiemam uz zvērināto telpu. Pavadzīmīte no Loida Boumena:

Balss analīze apliecina, ka tas ir Loundss. Acīmredzot viņš atkārto pēc diktāta. Kasete ir jauna, ražota pēdējo trīs mēnešu laikā, nekad agrāk nav lietota. Uzvedības zinātnes nodaļa pētī saturu. Kad Dr. Blūms būs vesels, viņam arī būtu jādzird - to izlem Tu.

Skaidrs - slepkava mēģina Tevi iespaidot.

Domāju, ka vienreiz viņš pārcentīsies.

Visai sauss uzticības apliecinājums, liels paldies. Greiems zināja, ka viņam jānoklausās ieraksts. Viņš pagaidīja, kamēr Česters aiziet.

Viņš negribēja būt ar to ieslēgts zvērināto telpā. Labāk tukšajā tiesas zālē - pa augstajiem logiem spīdēja saule. Te bija rosījusies apkopēja, saules staros vēl virmoja putekļi.

Magnetofons bija mazs un pelēks. Greiems uzlika to uz advokāta galda un nospieda pogu.

Tehniķa monotonā balss: "Lietas numurs 426238, lietiskais pierādījums 814, marķēts un reģistrēts, magnetofona kasete. Šī ir kopija."

Pārmaiņa skaņas kvalitātē.

Greiems ar abām rokām turējās pie zvērināto ložas margas.

Fredijs Loundss izklausījās noguris un nobijies.

"Man ir parādīts liels gods. Ar apbrīnu… ar apbrīnu un bijību es esmu… es esmu ieraudzījis Lielā Sarkanā Pūķa spēku."

Ieraksta oriģināls tapšanas gaitā bija daudzas reizes pārtraukts. Aparāts bija katru reizi uztvēris stop slēdža klakšķi. Greiems redzēja pirkstu uz slēdža. Pūķa pirkstu.

"Es meloju par Viņu. Viss, ko es rakstīju, bija Villa Greiema meli. Viņš piespieda mani tos rakstīt. Es esmu… es esmu zaimojis Pūķi. Un tomēr… Pūķis ir žēlsirdīgs. Tagad es vēlos kalpot Viņam. Viņš… ir palīdzējis man izprast… Viņa lieliskumu, un es slavināšu Viņu. Avīzes, kad jūs publicēsiet šo, rakstiet "Viņš" ar lielo burtu.

Vili Greiem, Viņš zina, ka tu piespiedi mani melot. Tā kā es biju piespiests melot, Viņš būs daudz… daudz žēlsirdīgāks pret mani nekā pret tevi, Vili Greiem.

Pasniedzies aiz nrūguras, Vili Greiem… un patausti tos mazos… izciļņus virs iegurņa. Patausti savu mugurkaulu tajā vietā… tieši tajā vietā… Pūķis pārlauzīs tavu mugurkaulu."

Greiems turējās pie margas. Sūdu es taustīšu. Interesanti, vai Pūķis nezināja mugurkaula terminus vai arī tīšām nelietoja?

"Tev ir daudz… no kā baidīties. No… no manis paša lūpām tu uzzināsi vēl kaut ko, no kā baidīties."

Pauze. Drausmīgs kliedziens. Tad izmisīgs bezlūpu vaids: "Te sēda izzinteni, te solīji!"

Greiems nokāra galvu starp ceļiem, līdz acu priekšā sāka virmot spoži punktiņi. Viņš atvēra muti un dziļi ievilka elpu.

Pagāja stunda, līdz viņš atkal spēja to klausīties.

Viņš ienesa magnetofonu zvērināto telpā un mēģināja klausīties tur. Pārāk šauri. Viņš atstāja magnetofonu, iznāca atpakaļ tiesas zālē un klausījās pa atvērtajām durvīm.

"Man ir parādīts liels gods…"

Kāds stāvēja pie tiesas zāles durvīm. Greiems pazina jauno ierēdni no FIB Čikāgas filiāles un pamāja, lai nāk iekšā.

-    Jums pienākusi vēstule, - sacīja ierēdnis. - Misters Česters mani atsūtīja šurp. Viņš lika man pateikt, ka tā ir droša un pasta inspektors to ir fluoroskopiski pārbaudījis.

Atnācējs izvilka vēstuli no žaketes iekškabatas. Stingra, gaiši violeta aploksne. Greiems cerēja, ka tā būs no Mollijas.

-    Redziet, aizzīmogota.

-     Paldies.

-    Jā, un ir arī algas diena. - Ierēdnis pasniedza viņam čeku.

Ierakstā iekliedzās Fredijs.

Jauneklis sarāvās.

-     Piedošanu, - sacīja Greiems.

-    Nesaprotu, kā jūs varat to izturēt… - bilda ziņnesis.

-    Ej mājās, - norūca Greiems.

Viņš apsēdās zvērināto ložā lasīt vēstuli. Viņš gribēja kādu atvieglojumu. Vēstule bija no doktora Hanibala Lektera.

Dārgais Vili!

Gribēju Jūs apsveikt sakarā ar Frediju Loundsu. Lielisks darbiņš! Esmu sajūsmā, Jūs tiešām esat viltīgs.

Misters Loundss bieži mani aizvainoja ar savām muļķīgajām pļāpām, taču vienā jautājumā viņš man pavēstīja ko jaunu - es nezināju, ka Jūs esat ārstējies psihiatriskajā slimnīcā. Manam advokātam, nejēgam, būtu vajadzējis to izmantot tiesā, bet ko nu vairs.

Ziniet, Vili, Jūs pārāk daudz raizējaties par sevi. Jūs justos nesalīdzināmi labāk, ja atslābinātos.

Mēs neradām savu dziļāko dabu paši, Vili; mēs ar to piedzimstam, tāpat kā ar plaušām, aizkuņģa dziedzeri un visu pārējo. Kāpēc cīnīties ar to?

Es gribu Jums palīdzēt, Vili, un sākšu, uzdodot jautājumu. Jūs cietāt no depresijas pēc tam, kad nošāvāt misteru Geretu Džeikobu Hobsu, un Jūs taču nesatrieca pati šī rīcība, vai ne? Tiešām - Jūs pēc tam jutāties slikti, tāpēc ka, nogalinot viņu, jutāties ļoti labi. Jā?

Padomājiet un neraizējieties par to. Kāpēc lai nebūtu laba sajūta? Dievam noteikti ir laba sajūta - Viņš to dara visu laiku, un vai tad mēs neesam radīti pēc Viņa ģīmja un līdzības?

Varbūt Jūs vakardienas avīzē pamanījāt: Dievs Teksasā trešdienas vakarā nometis baznīcas jumtu uz trīsdesmit četriem dievlūdzējiem - viņi tobrīd dziedājuši psalmu. Vai Jums neliekas, ka Viņam bija laba sajūta?

Uz trīsdesmit četriem. Viņš taču atvēlētu Jums Hobsu.

Pagājušo nedēļu lidmašīnas katastrofa Viņš dabūja 160 filipīniešus - Viņš ļautu Jums pievākt vienu nieka Hobsu. Viņš neturēs ļaunu prātu par vienu parastu slepkavību. Tagad divām. Par to nav jāraizējas.

Lasiet avīzes. Dievs vienmēr mūs pārspēj.

Visu labāko vēlot, Hanibals Lekters, medicīnas doktors

Greiems zināja, ka, runājot par Hobsu, Lekters pilnīgi un galīgi maldās, taču pussekundi viņā pavīdēja doma, ka par Frediju Loundsu Lekteram varētu būt maza drusciņa taisnības. Greiema iekšējais ienaidnieks piekrita jebkurai apsūdzībai.

Viņš bija, fotografējoties "Tattler", uzlicis roku Fredijam uz pleca, lai apliecinātu, ka tiešām ir klāstījis Fredijam tos apvainojumus Pūķim. Vai viņš bija arī gribējis nolikt Frediju pa sitienam, tikai mazdrusciņ? Viņš nezināja.

Atvieglojumu sniedza vienīgi skaidrā pārliecība, ka viņš nemūžam nebūtu apzināti laidis garām tādu iespēju notvert Pūķi.

-    Nomocīsiet mani galīgi, trakie kuņasdēli, - Greiems balsī sacīja.

Viņš gribēja atpūsties. Viņš zvanīja Mollijai, bet Villi- ja vecvecāku mājā neviens necēla klausuli.

-     Droši vien izbraukuši ar to sasodīto tūristbūdiņu, - viņš nomurmināja.

Viņš aizgāja iedzert kafiju un daļēji arī pārliecināt sevi, ka neslēpjas zvērināto telpā.

Kāda dārglietu veikala skatlogā viņš ieraudzīja smalku, senatnīgu zelta rokassprādzi. Tā maksāja lielāko daļu saņemtās algas. Viņš lika to iesaiņot nosūtīšanai pa pastu. Kad bija pārliecinājies, ka pie pastkastes ir viens, viņš uzrakstīja Mollijas Oregonas adresi. Atšķirībā no Mollijas Greiemam nebija ienācis prātā, ka viņš kaut ko dāvina tikai tad, kad ir nikns.

Viņš negribēja iet atpakaļ uz zvērināto telpu un strādāt, bet tas bija jādara. Viņu sapurināja doma par Valēriju Līdsu.

Diemžēl es šobrīd nevaru pienākt pie telefona, bija sacījusi Valērija Līdsa.

Viņš domāja, kaut būtu viņu pazinis. Viņš domāja… bezjēdzīgas, bērnišķīgas domas.

Greiems bija piekusis, savtīgs, sarūgtināts, pārguris līdz bērna prāta stadijai, kurā viņa pasaules mēri bija tie, ko viņš iemācījās pirmos: "ziemeļi" allaž nozīmēja 61. šoseju, un "sešas pēdas" mūžīgi mūžos bija viņa tēva augums.

Viņš piespieda sevi ķerties pie detalizētā upuru raksturojuma, ko viņš veidoja, liekot kopā dažādo ziņojumu datus un pats savus novērojumus.

Turīgums. Tā bija viena paralēle. Abas ģimenes bija turīgas. Savādi, ka Valērija Līdsa bija taupījusi zeķbikses.

Greiems nodomāja, ka varbūt viņa nākusi no trūcīgas ģimenes. Laikam gan; viņas pašas bērni toties bija mazliet izlutināti.

Greiems arī bija no trūcīgas ģimenes, braukājis līdzi tēvam no Biloksi un Grīnvilas laivu darbnīcām līdz Ēri ezera laivām. Skolā vienmēr jauniņais, vienmēr svešinieks. Viņā mita līdz galam neizskausts īgnums pret bagātniekiem.

Varbūt tiešām Valērija Līdsa bija trūcīgs bērns. Viņš juta kārdinājumu vēlreiz noskatīties filmu par viņu. Viņš to varētu izdarīt tiesas zālē. Nē. Līdsi tagad nebija aktuālākais jautājums. Līdsus viņš pazina. Džeikobsu ģimeni viņš nepazina.

Viņu nomocīja šis personisko zināšanu trūkums par Džeikobsu. Detroitas mājas ugunsgrēks bija iznīcinājis visu - ģimenes albumus, droši vien arī dienasgrāmatas.

Džeikobsu mantojuma lieta bija tris collas bieza, un lielu daļu no tās veidoja mantības saraksti - jaunais mājas iekārtojums pēc pārvākšanās uz Birmingemu. Paskat vien, kāda trekna draņķība. Viss apdrošināts, iereģistrēts ar ražošanas numuriem saskaņā ar apdrošināšanas kompānijas prasībām. Pats par sevi saprotams: cilvēks, kam vienreiz viss nodedzis, nākamreiz pamatīgi apdrošinās pilnīgi visu.

Advokāts Bairons Metkalfs bija atsūtījis viņam apdrošināšanas deklarāciju otros mašīnraksta eksemplārus, nevis kserokopijas. Šrifts bija izplūdis, grūti lasāms.

Džeikobsiem bija motorlaiva ar ūdensslēpēm, Līdsiem arī. Džeikobsiem bija lielais trīsritenis, Līdsiem kalnu velosipēds. Greiems aplaizīja īkšķi un pāršķīra lapu.

Ceturtā lieta otrajā lappusē bija "Chinon" kinoprojek-

tors.

Greiems sastinga. Kā viņš to bija palaidis garām? Birmingemas noliktavā viņš bija pārbaudījis itin visas kastes, modri lūkodams pēc jebkā, kas varētu dot personisku priekšstatu par Džeikobsu ģimeni.

Kur tas projektors bija palicis? Apdrošināšanas deklarāciju viņš varēja salīdzināt ar sarakstu, kuru bija sastādījis Bairons Metkalfs, mantojuma izpildītājs, nododams glabāšanā Džeikobsu mantas. Noliktavas pārzinis, pirms parakstīja glabāšanas līgumu, bija sarakstu pārbaudījis, atķeksēdams konkrētas mantas.

Pēc piecpadsmit minūtēm noliktavas saturs bija skaidrs. Nekāda projektora, nekādas kameras, nekādu filmu.

Greiems atzvēlās krēslā un lūkojās pretī atslietajā smaidošo Džeikobsu ģimenes fotouzņēmumā.

Kas, velns parāvis, ar to noticis?

Vai nozagts?

Vai to nozadzis slepkava?

Ja slepkava to nozadzis, varbūt pārdevis?

Mīļais Dievs, dod man izsekojamu pārdošanu!

Greiems vairs nebija noguris. Viņš gribēja noskaidrot, vai netrūkst vēl kas. Veselu stundu viņš pārbaudīja noliktavas un apdrošinātāju sarakstus. Viss sakrita, vienīgi dažas dārglietas ne. Tām visām vajadzētu būt Bairona Metkalfa sarakstā, kurā uzskaitīts, ko viņš paglabājis Birmingemas bankas seifa.

Visas dārglietas bija Metkalfa sarakstā, vienīgi divas ne.

"Dārglietu lādīte, 4x3 collas, ar sudraba vāciņu," bija lasāms apdrošināšanas deklarācijā, bet šo mantu nebija seifa. "Attēla rāmis, sudraba, 9x11 collas, vīnstīgu un ziedu grebumi." To arī nebija seifa.

Nozagti? Noklīduši? Tās bija mazas lietas, viegli paslēpjamas. Zagtu sudrabu uzpircēji parasti nekavējoties pār- kausē. To sameklēt būtu grūti. Taču kinoaparatūrai ir sērijas numuri gan ārpusē, gan iekšā. Tos varētu sameklēt.

Vai zaglis bija slepkava?

Skatoties Džeikobsu fotogrāfijā ar glāzes traipu, Greiems pēkšņi aptvēra jaunu sakarību. Taču, kad viņš skaidrāk formulēja jauno atbildi, tā bija derdzīga un nederīga.

Zvērināto telpā bija telefons. Greiems piezvanīja uz Birmingemas Slepkavību izmeklēšanas nodaļu. Viņam atbildēja vakara maiņas komandieris.

-     Džeikobsu lietā es ievēroju, ka jūs arī pēc tās mājas galīgās apskates uzturējāt ienākošo un aizejošo reģistru. Vai tā ir?

-    Vienu mirklīti, es aizsūtīšu kādu pakaļ, - sacīja maiņas komandieris.

Greiems zināja, ka viņiem ir reģistrs. Pierakstīt katru personu, kas atnāk vai aiziet no slepkavības vietas, ir derīga procedūra, un Greiems bija priecīgs, ka birmingemieši pie tās turas. Viņš gaidīja piecas minūtes, līdz klausuli pacēla kāds klerks.

-    Tā, ienākošo un aizejošo reģistrs. Ko jūs gribējāt zināt?

-     Vai Nailss Džeikobss, nelaiķa dēls, ir šajā sarakstā?

-    Tā… Jā, ir. Otrais jūlijs, septiņos vakarā. Viņam bijusi atļauja paņemt personiskās mantas.

-     Vai viņam bija čemodāns? Vai tas ir minēts?

-    Nē, diemžēl nav minēts.

Kad klausuli pacēla Bairons Metkalfs, viņa balss bija piesmakusi un elpa smaga. Nez, ko viņš darījis, nodomāja Greiems.

-    Ceru, ka es jūs neiztraucēju.

-     Kā varu jums palīdzēt, Vili?

-    Zvanu sakarā ar Nailsu Džeikobsu.

-     Ko tad viņš atkal nostrādājis?

-     Man liekas, ka viņš pēc slepkavības pievācis dažas mantas no Džeikobsu nama.

-     Khm…

-     Jūsu seifa sarakstā trūkst sudraba fotorāmja. Kad biju Birmingemā, es kopmītnē Nailsa istabā paņēmu vienu ģimenes fotogrāfiju. Tā ir bijusi ierāmēta, redzams pēc nospieduma uz malas.

-     Vai nav blēdis? Es atļāvu viņam paņemt savas drēbes un dažas grāmatas, - sacīja Metkalfs.

-      Nailsam ir dārgas draudzības. Tas ir galvenais, kas man prātā, lai gan - trūkst arī kinoprojektora un kinokameras. Es gribu zināt, vai viņš pievācis arī tos. Droši vien, bet, ja tomēr ne, iespējams, ka tos paņēmis slepkava. Tādā gadījumā mums ar steigu jāizziņo lombardiem sērijas numuri. Mums tie jāieliek visas valsts "karsto" mantu sarakstā. Rāmis tagad droši vien jau ir pārkausēts.

-     Gan viņš sāks domāt par "rāmi", kad tikšu ar viņu galā.

-    Vēl kas… Ja Nailss ir pievācis projektoru, var būt, ka viņš paturējis fdmu. Par to viņš neko nevarētu dabūt. Es gribu saņemt to fdmu, man tā jāredz. Ja jūs klaji metīsieties viņam virsū, viņš visu noliegs un, ja viņam fdma būs, izmetīs to ārā.

-      Skaidrs, - noteica Metkalfs. - Viņa auto ir daļa no kopīgā mantojuma. Es esmu mantojuma izpildītājs, tāpēc varu to pārmeklēt bez ordera. Mans draugs tiesnesis neiebildīs uzrakstīt papīru, lai es tieku klāt arī viņa istabai. Es jums piezvanīšu.

Greiems atkal ķērās pie darba.

Turīgums. Jāieliek turīgums raksturojumā, ko lietos policija.

Greiems prātoja, vai misis Līdsa un misis Džeikobsa kādreiz brauca iepirkties tenisa kostīmā. Dažos novados tas bija modē. Citur tā iīkoties bija stulbi, jo tā bija dubulta provokācija - vienlaikus ierosināja šķirisku aizkaitinājumu un miesaskārību.

Greiems iztēlojās, kā viņas stumj iepirkumu ratiņus - īsie, plisētie svārciņi plīv gar iedegušajām ciskām, pie sporta zeķītēm šūpojas mazi pušķīši - un paiet garām smagnējam vīram ar jūras līdakas acīm, kurš pērk aukstu gaļas ruleti, ko grauzt savā mašīnā.

Cik daudz ir ģimeņu ar trim bērniem un vienu mājdzīvnieku, un visparastāko slēdzeni, kas šķir viņu guļvietas no Pūķa?

Iztēlodamies varbūtējos upurus, Greiems redzēja gudrus, panākumiem bagātus ļaudis elegantos namos.

Tomēr nākamajam cilvēkam, kas stājās pretī Pūķim, nebija ne bērnu, ne mājdzīvnieka, un viņa mājai nepiemita nekāda elegance. Nākamais, kas stājās pretī Pūķim, bija Frānsiss Dolarhaids.

37. nodala

Vecajā mājā atbalsojās svaru stieņa būkšķi uz bēniņu grīdas.

Dolarhaids cilāja, spieda un grūda lielākus smagumus nekā jebkad agrāk. Viņa izskats bija citāds; tetovējumu aizsedza treniņtērps. "Lielais Sarkanais Pūķis un saulē tērpusies sieviete" bija aizsegti ar kreklu. Kimono karājās pie sienas kā čūskas nomesta āda. Tas aizsedza spoguli.

Dolarhaids vingroja bez maskas.

Augšā. Divsimt astoņdesmit mārciņu no grīdas līdz krūtīm vienā rāvienā. Tagad uzspiest virs galvas.

-     Par kuru tu domā?

Balss iztrūcināts,,viņš sagrīļojās un gandrīz izlaida no rokām stieni. Lejā. Atsvari nodunēja un noblarkšķēja uz grīdas.

Viņš pagriezās, milzīgās rokas gar sāniem, un skatījās balss virzienā.

-     Par kuru tu domā?

Viņš zināja, kas runā, un juta bailes. Sākumā viņš un Pūķis bija viens. Viņš bija Tapšana, un Pūķis bija viņa augstākais es. Viņiem bija viens augums, viena balss, viena griba.

Tagad vairs ne. Kopš Rebas parādīšanās vairs ne. Nedomā par Rebu.

-    Kura ir tīkama? - jautāja Pūķis.

-     Mi… misis Šērmena. - Dolarhaidam bija grūti to izteikt.

-     Runā skaļāk! Es nesaprotu, ko tu saki. Par kuru tu domā?

Dolarhaids saspringtu seju pievērsās stienim. Augšā. Virs galvas. Šoreiz daudz grūtāk.

-    Par mi… misis Šērmenu peldbaseinā.

-     Tu domā par savu draudzenīti, vai ne? Tu gribi, lai viņa ir tava draudzenīte, vai ne?

Stienis nogranda uz grīdas.

-     Nan nedūt dra… drāzenītet. - Bailēs viņam vājinājās runas spējas. Viņš aizsedza nāsis ar augšlūpu.

-     Stulbi meli. - Pūķa balss bija spēcīga un skaidra. Viņam "s" nesagādāja nekādas grūtības. - Tu aizmirsti tapšanu. Gatavojies šērmeniem. Cilā svarus.

Dolarhaids satvēra stieni un saspringa. Viņa prāts saspringa līdz ar augumu. Viņš izmisīgi pūlējās domāt par Šērmeniem. Viņš piespiedās domāt par misis Šērmenas svaru savās rokās. Nākamā bija misis Šērmena. Tā bija misis Šērmena. Viņš tumsā cīnījās ar misteru Šērmenu. Viņš turēja Šērmenu ciet, līdz asiņu zaudējums lika tā sirdij trīsēt kā putnam. Tā bija vienīgā sirds, ko viņš dzirdēja. Viņš nedzirdēja Rebas sirdi. Nedzirdēja.

Bailes kā dēles nosūca viņam spēku. Viņš pacēla stieni līdz gurniem, bet nespēja izdarīt pāreju uz krūtīm. Viņš domāja par Šērmeniem, ko izkārtos sev apkārt, par atvērtajām acīm, kad viņš ņems Pūķa tiesu. Nelīdzēja. Domas bija tukšas. Stienis nodunēja uz grīdas.

-     Tas nekur neder.

-     Mi… mitit…

-     Tu nemaz nevari pateikt "mlsis šērmena". Tu ne brīdi neesi gribējis ņemt šērmenus. Tu gribi rebu Makleinu. Tu gribi, lai viņa ir tava draudzenīte, vai ne? Tu gribi ar viņu

"Draudzēties". -Nē.

-     Melo!

-    Tekei meze leicņe.

-     Tikai mazu laiciņu? Tu puņķainais zaķalūpa, kas ar

tevi draudzēsies? NĀC šurp! Es tev parādīšu, kas tu esi. Dolarhaids nekustējās.

-      Es nekad neesmu redzējis tik pretīgu un smirdīgu

bērnu! Nāc šurp! Viņš gāja.

-    Noņem kreklu no attēla! Viņš noņēma.

-     Paskaties manī!

Pie sienas zvēroja Pūķis.

-    Noņem kimono no spoguļa. Paskaties spogulī!

Viņš skatījās. Viņš nevarēja neskatīties, nespēja novērsties no spilgtās gaismas. Viņš redzēja, ka viņam no mutes karājas slienā.

-     Paskaties uz sevi! Esmu sagatavojis pārsteigumu tavai draudzenītei. Novelc tās lupatas.

Dolarhaids, rokām pinoties, vilka nost treniņtērpu. Bikses saplīsa. Viņš noplēsa tās no sevis ar labo roku, ar kreiso piespiedis drēbes sev klāt.

Labā roka izrāva lupatas drebošajai, vājākajai kreisajai rokai. Viņš iesvieda tās kaktā, nokrita uz paklāja un sarāvās kamoliņā kā omārs, ko nodīrā dzīvu. Viņš apskāva sevi un stenēja, smagi elpodams, viņa tetovējums laistījās spožajā vingrotavas gaismā.

-      Es nekad neesmu redzējis tik pretīgu un smirdīgu bērnu! Aizej, atnes!

-    Jecnāt…

-    Nes šurp!

Viņš izgāja no telpas un atgriezās ar Pūķa zobiem.

-Turi rokas. Ar pirkstiem saspied, cik stipri vari!

Dolarhaida krūšu muskuļi izspiedās.

-    Tu zini, kā tie var aizcirsties. tagad turi tos stingri un iebāz starp zobiem.

-Nē.

-     Dari to… tagad skaties!

Zobi sāka viņam darīt sāpes. Uz krūtīm krita puņķi un asaras.

-    Lēdze…

-     Tu ESI TAPŠANAS PAMESTA DRAZA. Tu ESI ATKRITUMS, UN ES TEV DOŠU VĀRDU. Tu ESI MaUKUGĪMIS. ATKĀRTO!

-      Et etme maukģīmit. - Lai izteiktu šos vārdus, viņš aizsedza nāsis ar lūpu.

-      Drīz es būšu attīrījies no tevis, - bez pūlēm sacīja Pūķis. - Vai tas būs labi?

-Jā.

-     Kas būs nākamā, kad pienāks laiks?

-     Mi… mitit Čcrmena…

Asas sāpes izšāvās cauri Dolarhaida augumam, sāpes un drausmīgas bailes.

-     Es RAUŠU to nost!

-     Reba. Reba. Et došu tev Rebu. - Viņa runa jau sāka uzlaboties.

-     Tu neko man nedosi. Vīna ir mana. Vīni visi ir mani. Reba Makleina un Šērmeni.

-    Reba un pec tam Šērmeni. Likums tiks piepildīts.

-    Esmu sagatavojis to dienu. Vai tu par to šaubies? -Nē.

-    Kas tu esi?

-     Maukuģīmis.

-       Vari likt nost manus zobus. Tu nožēlojamais, vārgais zaķalūpa, tu gribēji man noskaust mūsu

draudzenlti, vai ne? Es saraušu viņu gabalos un ietriekšu tavā pretīgajā purnā. Ja tu man pretosies, es pakāršu tevi viņas resnajā zarnā. Tu zini, ka es to varu. uzliec trīssimt mārciņu uz stieņa.

Dolarhaids uzlika uz stieņa papildu svaru. Līdz šai dienai viņš nekad nebija cēlis vairāk par divsimt astoņdesmit. -Cel!

Ja viņš nebūs tikpat stiprs kā Pūķis, Reba aizies bojā. Viņš to zināja. Viņš saspringa, līdz izvelbto acu priekšā sametās sarkans.

-    Es nevaru.

-    Tu nevari. Bet es varu.

Dolarhaids satvēra stieni. Tas ieliecās, svaram paceļoties viņam līdz pleciem. Augšā. Virs galvas uzgāja viegli.

-     Paliec sveiks, Maukuģīmi! - sacīja viņš, lepnais Pūķis, trīsēdams spilgtajā gaismā.

38. nodala

Pirmdien no rīta Frānsiss Dolarhaids neaizbrauca uz darbu.

Viņš atstāja māju tieši laikā - kā vienmēr. Viņa izskats bija nevainojams, mašīnu viņš vadīja precīzi. Nogriezdamies pie Misūri upes tilta, viņš uzlika tumšas brilles un izbrauca pretī rīta saulei.

Saldētava zvārodamās čīkstēja pret pasažiera sēdekli. Viņš pastiepās un nolika saldētavu uz grīdas, atcerēdamies, ka jāpaķer sausais ledus un jādabū filma no…

Patlaban viņš šķērsoja Misūri kanālu, apakšā plūda ūdens. Viņš skatījās uz baltajiem vilnīšiem upes straumē un pēkšņi juta, ka plūst viņš un upe stāv uz vietas. Viņu pārņēma dīvainas, plosošas, graujošas jūtas. Viņš atlaida gāzes pedāli.

Furgons, braucot ārējā joslā, palēnināja gaitu, līdz apstājās. Automobiļi aiz viņa bremzēja un taurēja. Viņš to nedzirdēja.

Viņš sēdēja, lēni slīdēdams uz ziemeļiem, pāri nekustīgajai upei, pievērsies rīta saulei. Aiz tumšajām brillēm rie- sās asaras un karstas krita uz viņa rokām.

Kāds klauvēja pie loga. No aizmugurējās mašīnas bija izkāpis tās vadītājs, viņa sejā vēl kavējās agra rīta bālums un miegainums. Šoferis aiz loga kaut ko kliedza.

Dolarhaids paskatījās uz šo cilvēku. No tilta otra gala tuvojās zila bākuguns. Viņš zināja, ka jābrauc. Viņš lūdza savu augumu nospiest gāzes pedāli, un tas paklausīja. Klauvētājs, kājas glābdams, atlēca no furgona.

Dolarhaids iebrauca liela moteļa autostāvvietā pie div- līmeņu krustojuma ar ASV 270. maģistrāli. Stāvvietā atradās skolēnu autobuss, pie aizmugurējā loga tam bija pieslieta liela taure - tūba.

Dolarhaids domāja, ka laikam būs jākāpj autobusā pie vecajiem ļaudīm.

Nē, nebija vis. Viņš skatījās apkārt, meklēdams savas mātes "Packard".

"Kāp iekšā. Neliec kājas uz sēdekļa,"sacīja viņa māte.

Nē, tā nebija vis.

Viņš atradās moteļa autostāvvietā Sentluisas rietumos un ilgojās, kaut spētu izvēlēties, un viņš to nespēja.

Pēc sešām dienām, ja viņš spēs tik ilgi nociesties, viņš nogalinās Rebu Makleinu. Viņš izgrūda caur degunu spalgu, paša negaidītu skaņu.

Varbūt Pūķis gribēs ņemt Šērmenus pirmos un sagaidīt nākamo mēnesi.

Nē. Negribēs.

Reba Makleina neko nezināja par Pūķi. Viņa domāja, ka ir kopā ar Frānsisu Dolarhaidu. Viņa gribēja ar savu augumu uzsēsties Frānsisani Dolarhaidam. Vecāsmātes gultā viņa atdevās Frānsisam Dolarhaidam.

"Man bija tik ļoti labi, Frānsis," pagalmā sacīja Reba Makleina.

Varbūt viņai patika Frānsiss Dolarhaids. Tas nozīmētu, ka viņa ir perversa un nožēlojama sieviete. Viņš saprata, ka viņam Reba jānicina par to, bet - ak kungs, kādu baudu viņa sniedza!

Reba Makleina bija vainīga, tāpēc ka viņai patika Frānsiss Dolarhaids. Nepārprotami vainīga.

Ja nebūtu viņa Tapšanas spēka, ja nebūtu Pūķa, viņš nemūžam nebūtu spējis atvest viņu uz savu māju. Viņš nebūtu spējīgs uz seksu. Vai tomēr būtu?

"Ak dievs, Frānsis, cik labi… "

Tā viņa sacīja. Viņa teica: "Frānsis."

Brokastotāji bariem nāca laukā no moteļa, gāja garām viņa furgonam. Laiski skatieni staigāja pa viņu daudzām sīkām pēdiņām.

Viņam vajadzēja domāt. Viņš nevarēja braukt mājās. Viņš paņēma motelī numuru, piezvanīja uz darbu un pateica, ka ir slims. Istaba, kurā viņš nonāca, bija neizteiksmīga un klusa. Vienīgais rotājums bija daži draņķīgu gravīru novilkumi ar kuģiem. Nekas no sienām nezvēroja.

Dolarhaids nogūlās ar visām drēbēm. Baltajos griestos rādījās mirguļojoši plankumi. Ik pēc dažām minūtēm vajadzēja celties, lai urinētu. Viņš trīsēja, tad sāka svīst. Pagāja stunda.

Viņš negribēja atdot Pūķim Rebu Makleinu. Viņš domāja, ko Pūķis ar viņu izdarīs, ja viņš nepasniegs tam Rebu.

Nāca neganti baiļu viļņi; cilvēka miesa to nevar pārāk ilgi izturēt. Starp viļņiem bija smaga miera mirkļi; tad Dolarhaids spēja domāt.

Kā lai viņš izvairās no Rebas atdošanas Pūķim? Viens veids nelika viņam mieru. Viņš piecēlās.

Gaismas slēdzis skaļi noklikšķēja flīzēm izliktajā vannasistabā. Dolarhaids paskatījās uz dušas aizkara stieni, tā bija pamatīga caurule, pieskrūvēta pie vannasistabas sienām. Viņš noņēma dušas aizkaru un pakāra to priekšā spogulim.

Viņš pieķērās pie caurules un ar vienu roku pievilkās, kāju pirkstiem uzslīdot augšup gar vannas malu. Caurule bija pietiekami stipra. Viņa josta ari bija stipra. Viņš varēja piespiesties to izdarīt. No tā viņš nebaidījās.

Viņš ar jūrnieku mezglu apsēja jostas galu ap cauruli. Sprādzes gals veidoja cilpu. Biezā josta nešūpojās, cietā cilpa karājās nekustīgi.

Viņš apsēdās uz poda vāka un skatījās uz cilpu. Zem kājām brīvas vietas būs maz, tomēr viņš spēs to izturēt. Viņš spēs netvert ar rokām pēc cilpas, līdz tās būs par vāju, lai spētu kam pieķerties.

Taču tagad viņš ar Pūķi bija Divi - kā lai viņš zina, ka viņa nāve kaut kā iespaidos Pūķi? Varbūt neiespaidos. Kā lai viņš zina, ka Pūķis liks Rebu mierā?

Līdz viņa līķa atrašanai var paiet vairākas dienas. Viņa varbūt brīnīsies, kur viņš palicis. Ja nu viņa šajā laikā aizbrauc uz viņa māju un grābstās, un meklē? Ja nu uzkāpj augšā un taustās pēc viņa un tad nāk pārsteigums?

Lielais Sarkanais Pūķis veselu stundu varēs izklaidēties, spļaujot viņu lejup pa kāpnēm.

Vai piezvanīt viņai un brīdināt? Ko gan viņa, pat brīdināta, spētu iesākt pret Pūķi? Neko. Viņa varēja cerēt tikai uz ātru nāvi, cerēt, ka savās dusmās Viņš kodīs ātri un dziļi.

Dolarhaida nama otrajā stāvā Pūķis gaidīja attēlos, ko viņš bija ierāmējis pats savām rokām. Pūķis gaidīja neskaitāmos mākslas albumos un žurnālos, atdzimdams ik reizi, kad fotogrāfs… ko darīja fotogrāfs?

Dolarhaida galvā skanēja Pūķa varenā balss, kas nolādēja Rebu. Viņš to vispirms nolādēs un pēc tam nokodīs.

Pūķis nolādēs ari Dolarhaidu - un pateiks Rebai, ka viņš ir nekas.

-     Nedari to! Nedari… to. - Dolarhaida balss atbalsojās nelielajā telpā. Viņš ieklausījās savā balsī, Frānsisa Dolarhaida balsī - balsī, ko Reba Makleina bija pavisam labi sapratusi, pats savā balsī. Visu mūžu viņš bija par to kaunējies, bija tajā sacījis citiem daudzus rūgtus un ļaunus vārdus.

Taču viņš nekad nebija dzirdējis, ka Frānsisa Dolarhaida balss viņu nolādētu.

-    Nedari to.

Balss, ko viņš tagad dzirdēja, nekad, nekad nebija viņu nolādējusi. Tā bija tikai atkārtojusi Pūķa apvainojumus. Šīs atmiņas apkaunoja viņu.

Droši vien viņš ir visai draņķīgs vīrietis, viņš domāja. Viņam ienāca prātā, ka nekad nav īsti ticis ar to skaidrībā, un nu tas viņu interesēja.

Viņam bija viena lepnuma kripata, un to viņam bija iedvesusi Reba Makleina. Šī kripata teica viņam, ka nāve vannasistabā būtu nožēlojams gals.

Ko citu lai dara? Vai ir kāds cits ceļš?

Viens ceļš bija, un, kad viņš to iedomājās, viņš uzreiz arī saprata, ka tā ir zaimošana. Tomēr tas bija risinājums.

Viņš staigāja pa moteļa istabu, staigāja starp gultām un no durvīm līdz logam. Staigādams viņš vingrināja sakāmo. Ja starp teikumiem dziļi ievilka elpu un nesteidzās, vārdi nāca bez aizķeršanās.

Starp baiļu uzplūdiem viņš ļoti labi spēja parunāt. Tagad viņu pārņēma tāds baiļu uzplūds, ka viņš pat sāka rīstīties pēc elpas. Miers būs pēc tam. Viņš nogaidīja un, kad jutās mierīgs, steidzās pie tālruņa un piezvanīja uz Bruk- linu.

Moteļa autostāvvietā pamatskolas pūtēju orķestris kāpa autobusā. Bērni redzēja Dolarhaidu nākam. Viņam bija jāiziet cauri to bariņam, lai tiktu uz savu furgonu.

Resns apaļvaidzis puika ar sašķiebušos Sema Brauna jostu savaibstījās, izgāza krūtis un, kad Dolarhaids pagāja garām, tēloja atlētu. Divas meitenes ieķiķinājās. Pa autobusa logu Dolarhaidam aiz muguras izlidoja tūbas blarkšķoņa, smieklus viņš nedzirdēja.

Pēc divdesmit minūtēm viņš apturēja automobili trīssimt jardu no Vecāsmātes mājas.

Viņš noslaucīja seju, trīs četras reizes dziļi ievilka elpu. Viņš satvēra mājas atslēgas kreisajā rokā, stūre bija labajā.

Viņam no deguna nāca spalga, sēra skaņa. Un atkal, skaļāk. Skaļāk, vēl skaļāk. Aiziet!

Furgonam šaujoties uz priekšu, grants lidoja atpakaļ, māja, mašīnai bedrēs palecoties, auga vējstiklā. Furgons sāniski ieslīdēja pagalmā, Dolarhaids izlēca ārā un skrēja.

Ticis iekšā, viņš, neskatīdamies ne pa labi, ne pa kreisi, metās lejup pa pagraba kāpnēm; tur nonācis, sāka meklēt lādes priekškaramās slēdzenes atslēgu.

Lādes atslēga bija otrajā stāvā. Viņš nedeva sev laiku domāšanai. Spalgā dīkoņa degunā bija tik skaļa, ka tā pārmāca domas un pārskanēja balsis, viņam lēkšiem brāžoties augšup pa kāpnēm.

Viņš jau bija pie kumodes, gramstījās atvilktnē pēc atslēgām, neskatīdamies uz Pūķa attēlu gultas kājgalī.

-    Ko tu dari?

Kur ir atslēgas? Kur ir atslēgas?

-    Ko tu dari? Apstājies! Es nekad neesmu redzējis tik pretīgu un smirdīgu bērnu kā tu! Apstājies!

Viņa roku steidzīgums palēninājās.

-    Paskaties… Paskaties uz mani!

Viņš satvēra kumodes malu - pūlējās nepagriezties pret •sienu. Acis iesāpējās, mēģinot nepavērst skatienu, kad galva pagriezās pret paša gribu.

-    Ko tu dari?

-    Neko.

Iezvanījās telefons, zvanīja telefons, zvanīja telefons.. Viņš pacēla klausuli, pagriezis muguru attēlam.

-    Sveiks, Frānsis, kā tu jūties? - Rebas Makleinas balss.

Viņš nokremšļojās.

-    Normāli. - Vārgs čuksts.

-    Es mēģināju tevi sazvanīt darbā. Tavā kantorī teica, ka tu esot slims… Tu tiešām tāds izklausies.

-    Runā ar mani.

-    Skaidrs, ka es runāšu ar tevi! Kāpēc gan es, tavuprāt, piezvanīju? Kas ir noticis?

-    Gripa, - viņš sacīja.

-     Vai tu brauksi pie ārsta? Hallo! Es jautāju, vai tu brauksi pie ārsta?

-     Runā skaļi! - Viņš rakās vienā atvilktnē, tad nākamajā.

-    Vai tad slikts savienojums? Frānsis, tev nevajadzētu tur slimot vienam pašam.

-     Pasaki viņai, lai atbrauc šovakar un parūpējas par tevi!

Dolarhaids gandrīz laikā paspēja aizsegt klausuli.

-    Ak dievs, kas tas bija? Vai tur kāds pie tevis ir?

-    Radio, es pagriezu nepareizo pogu.

-    Klau, Frānsis, vai tu gribētu, lai es kādu pie tevis aizsūtu? Tu neizklausies sevišķi labi. Es pati aizbraukšu. Palūgšu, lai Mārša mani pusdienlaikā aizved.

-     Nē. - Atslēgas bija atvilktnē zem saritinātas jostas.

Tagad viņam tās bija. Viņš atkāpās gaitenī, nesdams telefonu. - Ar mani viss ir kārtībā. Es drīz tevi satikšu. - Tie "s" gandrīz viņu iegāza. Viņš skrēja lejup pa kāpnēm. Telefona vads izrāvās no ligzdas, aparāts vēlās pa kāpnēm viņam aiz muguras.

Mežonīgu dusmu kliedziens:

- Nāc šurp, Maukuģīmi!

Lejā, uz pagrabu. Lādē blakus dinamīta kastei bija neliela ceļasoma, kurā glabājās brangas skaidrās naudas rezerves, kā arī kredītkartes un vadītāja apliecības ar dažādiem vārdiem, viņa pistole, nazis un smags steks.

Viņš pagrāba somu un skrēja atpakaļ uz pirmo stāvu, ātri garām kāpnēm, gatavs cīnīties ar Pūķi, ja tas nāktu lejā. Iekšā mašīnā un prom, atstājot dziļu sliedi grantētajā ceļā.

Uz šosejas viņš palēnināja ātrumu, piestāja ceļmalā un izvēma dzeltenu žults kamolu. Bailes nedaudz atkāpās.

Turpinādams ceļu ar maksimālo atļauto ātrumu, pirms pagriezieniem laikus ieslēdzot signālus, viņš piesardzīgi brauca uz lidostu.

39. nodala

Dolarhaids izkāpa no taksometra pie kāda dzīvokļu nama Austrumu Parkvejā divus kvartālus no Bruklinas muzeja. Atlikušo ceļu viņš nogāja kājām. Viņu apdzina daži skrējēji, sīkā solī dodamies uz Prospekta parka pusi.

No satiksmes saliņas pie /ATmetrostacijas pavērās lielisks skats uz neoklasicisma stilā celto ēku. Viņš nekad agrāk nebija redzējis Bruklinas muzeju, lai gan bija lasījis tā ceļvedi - viņš bija pasūtījis šo grāmatu, tiklīdz pirmo reizi ieraudzīja maziem burtiņiem rakstītos vārdus "Bruklinas muzejs" zem "Lielā Sarkanā Pūķa un saulē tēipušās sievietes" fotogrāfijām.

Virs ārdurvīm bija iegravēti dižu domātāju vārdi, no Konfucija līdz Dēmostenam. Tas bija iespaidīgs nams ar botānisko dārzu blakus, piemērota mītne Pūķim.

Zem ielas dunēja metro, kutinādams viņam kāju pēdas. No ventilācijas režģiem nāca pastāvējies gaiss, sajaukdamies ar viņa ūsu krāsas smaku.

Līdz slēgšanai bija palikusi tikai stunda. Dolarhaids šķērsoja ielu un gāja iekšā. Garderobiste paņēma viņa somu.

-    Vai rit garderobe strādās? - viņš jautāja.

-     Rīt muzejs ir slēgts. - Garderobiste bija kalsna sieviete zilā uzsvārcī. Viņa novērsās no Dolarhaida.

-    Vai tie, kas rīt nāks uz šejieni, nelietos garderobi?

-    Nē. Muzejs būs ciet, un garderobe būs ciet.

Lieliski.

-    Pateicos.

-    Nav par ko.

Dolarhaids staigāja gar lielajiem stikla stendiem pirmā stāva Okeānijas zālē un Amerikas zālē - te bija izstādīta Andu keramika, primitīvi akmens ieroči, rotas un iespaidīgas Ziemeļrietumu piekrastes indiāņu maskas.

Tagad līdz muzeja slēgšanai bija palicis tikai četrdesmit minūšu. Pirmo stāvu pētīt vairs nebija laika. Durvju un liftu atrašanās vietas viņš bija iegaumējis.

Viņš uzbrauca piektajā stāvā. Viņš juta, ka tagad atrodas tuvāk Pūķim, bet tas nekas - nebija iespējas nogriezties ap stūri un pēkšņi uzskriet Viņam virsū.

Pūķis patlaban nebija izstādīts; glezna kopš atvešanas no Londonas Teita galerijas atradās glabātavas tumsā.

Dolarhaids bija pa telefonu noskaidrojis, ka "Lielais Sarkanais Pūķis un saulē tērpusies sieviete" reti tiekot izstādīts. Tas bija gandrīz divsimt gadu vecs akvarelis - gaisma to varētu izbalināt.

Dolarhaids apstājās pie Alberta Bīrštata "Vētras Klinšu kalnos - Rozālijas kalns, 1866". No šīs vietas viņš redzēja Gleznu pētniecības un glabāšanas nodaļas slēgtās durvis. Tātad tur bija Pūķis. Nevis kopija, nevis fotogrāfija, bet - Pūķis. Tuip viņš rīt dosies ar darbiniecēm norunātajā laikā.

Viņš pa perimetru apgāja apkārt piektajam stāvam, cauri portretu gaitenim, gleznas nemaz neredzēdams. Viņu interesēja tikai durvis. Viņš atrada evakuācijas durvis un galvenās kāpnes un nostiprināja atmiņā liftu izvietojumu.

Apsargi bija pieklājīgi pusmūža vīri biezzoļu kurpēs, no gadiem ilgas stāvēšanas stīvām kājām. Dolarhaids ievēroja, ka neviens no viņiem nav apbruņots; tāds bija tikai viens sargs vestibilā. Varbūt tas bija policists, kam te otra darbavieta.

Skaļruņos atskanēja paziņojums par muzeja slēgšanu.

Dolarhaids stāvēja uz ietves alegoriskā Bruklinas tēla pakājē un noraudzījās ļaudīs, kas iznāca patīkamajā vasaras vakarā.

Skrējēji skrēja uz vietas, nogaidīdami, kamēr ļaužu straumīte ceļā uz metro šķērso ietvi.

Dolarhaids vēl dažas minūtes pakavējās botāniskajā dārzā. Tad viņš apturēja taksometru un nosauca vadītājam adresi. Viņš devās uz kādu veikalu, kuru bija sameklējis "Dzeltenajās lapās".

40. nodala

Pirmdien deviņos vakarā Vilis Greiems nolika ceļasomu uz grīdas pie viņam Čikāgā atvēlētā dzīvokļa durvīm un meklēja pa kabatām atslēgas.

Viņš bija pavadījis garu dienu Detroitā, nopratinādams darbiniekus un pārbaudīdams to reģistrus slimnīcā, kur misis Džeikobsa bija brīvprātīgi strādājusi par izpalīdzi pirms ģimenes pārvākšanās uz Birmingemu. Viņš meklēja kādu īslaicīgi strādājušo, kādu, kas varētu būt strādājis gan Detroitā, gan Atlantā vai Birmingemā; kādu, kam būtu pieejams furgons un invalīdu ratiņi un kas būtu redzējis misis Džeikobsu un misis Līdsu pirms ielaušanās to mājās.

Krofords domāja, ka tā ir laika šķiešana, tomēr atļāva braukt. Krofordam bija taisnība. Sasodītais Krofords, viņam pārāk bieži bija taisnība.

Greiems dzirdēja dzīvoklī zvanām tālruni. Atslēga ieķērās viņa kabatas padrēbē. Kad viņš to izrāva, līdzi iznāca garš pavediens. Sīknauda izbira pa grīdu.

- Velns ar ārā!

Viņš bija pusceļā pāri istabai, kad telefons apklusa. Varbūt viņu mēģināja sazvanīt Mollija.

Viņš piezvanīja uz Oregonu.

Klausulē ar pilnu muti atsaucās Villija vecaistēvs. Ore- gonā bija vakariņu laiks.

-    Palūdziet Mollijai, lai viņa man piezvana, kad būs paēdusi, - Greiems viņam sacīja.

Kad telefons iezvanījās nākamreiz, viņš bija dušā ar šampūnu matos. Viņš aši apšļāca galvu un pilēdams steidzās pie aparāta.

-    Sveika, mana karstā sirds!

-    Sveiks, nepārspējamais zeltamute, šeit Bairons Metkalfs no Birmingemas.

-    Ak, piedošanu.

-     Man ir labas ziņas un sliktas ziņas. Par Nailsu Džeikobsu jums bija taisnība. Viņš pievācis to mantību no mājas un ticis no tās vaļā, bet es viņu pieķēru kopmītnes istabā ar hašišu, un viņš atzinās. Tā bija sliktā ziņa - es zinu, jūs cerējāt, ka Zobu Rūķis būs to nozadzis un ieķīlājis. Labā ziņa - ir filmas. Tās vēl nav pie manis. Nailss apgalvo, ka divi rullīši esot pabāzti viņa mašīnā zem sēdekļa. Jums tās vēl vajag, vai ne?

-    Protams, vajag, protams!

-    Nu, to mašīnu lieto Nailsa tuvais drauģelis Rendijs, un mēs vēl neesam dabūjuši viņu rokā, bet tas daudz laika neprasīs. Vai gribat, lai es tās filmas ar pirmo lidmašīnu aizsūtu uz Čikāgu un piezvanu jums, kad būšu to izdarījis?

-    Jā, lūdzu! Tas ir lieliski, Bairon, paldies.

-    Nieki vien.

Mollija piezvanīja, kad Greiems jau slīga miegā. Kad viņi bija viens otram apliecinājuši, ka ar viņiem viss kārtībā, nebija vairs nekā sevišķa, par ko runāt.

Villijam klājoties varen labi, stāstīja Mollija. Viņa paaicināja Villiju novēlēt labunakti.

Villijam bija daudz vairāk ko teikt par nieka "arlabu- nakti" - viņš pavēstīja Villām brīnišķīgu jaunumu: vectētiņš viņam nopircis poniju.

Mollija to nebija pieminējusi.

41. nodala

Bruklinas muzejs otrdienās bija publikai slēgts, tomēr mākslas studentu nodarbības notika, un arī pētnieki varēja strādāt.

Šis muzejs bija lieliska vieta nopietnam zinātniskam darbam. Štata darbinieki bija erudīti un atsaucīgi; otrdienās viņi bieži ļāva pētniekiem ierasties pēc iepriekšējas vienošanās, lai apskatītu mākslas darbus, kuri nebija pastāvīgajā ekspozīcijā.

Nedaudz pēc diviem pēcpusdienā Frānsiss Dolarhaids iznāca no IRT metrostacijas, turēdams padusē savus zinātniskos materiālus. Tur bija piezīmju bloks, Teita galerijas katalogs un Viljama Bleika biogrāfija.

Zem krekla viņam bija plakana deviņmilimetru pistole, steks un gaļas nazis, ass kā žilete. Elastīga saite turēja ieročus pie viņa gludā vēdera. Virs tiem bija sapogāta sportiska žakete. Žaketes kabatā slēgtā plastmasas maisiņā glabājās hloroformā izmērcēta lupata.

Rokā viņš nesa jaunu ģitāras futrāli. Pie metro izejas Austrumu Parkvejas vidū bija trīs maksas telefona automāti. Viens no tiem bija norauts. Viens no pārējiem darbojās.

Dolarhaids iebaroja tam vairakus ceturtdajdolarus un driz izdzirdēja Rebas balsi:

-    Hallo?

Viņas balss fonā Dolarhaids dzirdēja laboratorijas trokšņus.

-    Sveika, Reba, - viņš sacīja.

-    Sveiks, Frānsis! Kā tu jūties?

Mašīnu straumes abās pusēs viņam apgrūtināja dzirdamību.

-    Normāli.

-    Izklausās, ka tu zvani no automāta. Man šķita, ka tu slims guli mājās!

-    Es gribu ar tevi vēlāk parunāt.

-    Labi, piezvani man vēlu vakarā!

-    Man vajag tevi… satikt.

-     Es labprāt uzaicinātu tevi ciemos, bet es šovakar nevaru. Man jāstrādā. Vai tu man piezvanīsi?

-Jā. Ja vien…

-    Kā, lūdzu?

-    Es piezvanīšu.

-    Gribu, lai tu atbrauc pie manis labi drīz, Frānsis…

-    Jā, Reba. Atā…

Tā. Bailes sūcās no viņa krūškaula uz vēderu. Viņš apslāpēja tās un šķērsoja ielu. Otrdienās Bruklinas muzejā ieiet varēja tikai pa vienām durvīm, pašām labējām. Dolarhaids gāja iekšā tūlīt aiz četriem mākslas studentiem. Viņi nokrāva savas mugursomas pie sienas un izņēma caurlaides. Pie galda sēdošais sargs tās pārbaudīja.

Viņš pienāca klāt Dolarhaidam.

-    Vai jums ir pieteikta vizīte?

Dolarhaids pamāja.

-    Glezniecības nodaļā, pie mis Hārperes.

-    Parakstieties reģistrā, lūdzu. - Sargs piedāvāja pildspalvu.

Dolarhaids jau turēja gatavībā savu. Viņš parakstījās: "Pols Kreins."

Sargs piezvanīja uz augšstāvu. Dolarhaids pagrieza muguru galdam un, kamēr sargs saņēma apstiprinājumu viņa vizītei, pētīja Roberta Blūma "Vīnogu novākšanas svētkus". Ar acs kaktiņu viņš vestibilā redzēja vēl vienu apsargu. Jā, tam bija pistole.

-    Vestibila tajā galā pie veikala ir sols, blakus liftiem, - sacīja dežurants. - Pagaidiet tur, mis Hārpere nobrauks jums pakaļ. - Viņš pasniedza Dolarhaidam sārtbaltu plastmasas žetonu.

-    Vai varētu šeit atstāt ģitāru?

-    Es to uzmanīšu.

Samazinātā apgaismojumā muzejs izskatījās citāds. Starp lielajiem stikla stendiem valdīja krēsla.

Dolarhaids sēdēja un gaidīja trīs minūtes, līdz no lifta iznāca mis Hārpere.

-    Misters Kreins? Esmu Pola Hārpere.

Viņa bija jaunāka, nekā bija izklausījusies pa telefonu, kad viņš zvanīja no Sentluisas; inteliģenta izskata sieviete, kam piemita skarbs skaistums. Savu blūzi un svārkus viņa valkāja kā formastērpu.

-     Jūs zvanījāt par to Bleika akvareli… - viņa sacīja. - Brauksim augšā, un es jums to parādīšu. Brauksim ar darbinieku liftu, nāciet līdzi.

Viņa veda Dolarhaidu garām tumšajam muzeja veikalam un cauri mazai zālei, kurā bija izstādīti pirmatnīgi ieroči. Viņš meta apkārt steidzīgus skatus, lai atcerētos ceļu. Gaitenītis no Amerikas nodaļas veda uz mazu liftu.

Mis Hārpere nospieda pogu. Viņa saņēma elkoņus delnās un gaidīja. Dzidro, zilo acu skatiens apstājās pie sārt- baltā caurlaides žetona, kas bija piesprausts pie Dolarhaida žaketes atloka.

-     Jums ir iedota sestā stāva caurlaide, - viņa sacīja. - Nu, nekas - piektajā šodien sargu nav. Ko tieši jūs patlaban pētāt?

Līdz šim Dolarhaidam bija izdevies iztikt ar smaidiem un galvas mājieniem.

-    Rakstu vienu darbu par Batsu, - viņš sacīja.

-    Par Viljamu Batsu?

Viņš pamāja.

-    Neesmu neko daudz par viņu lasījusi. Parasti jau viņš parādās tikai zemsvītras piezīmēs kā Bleika patrons. Vai viņš ir interesants?

-       Tagad tikai ķēros viņam klāt. Būs jābrauc uz Angliju.

-    Man šķiet, Nacionālajā galerijā ir divi akvareļi, kurus Bleiks gleznojis Batsam. Vai esat tos jau redzējis?

-    Vēl ne.

-    Piesakieties laikus.

Viņš pamāja. Pienāca lifts.

Piektais stāvs. Drusku kņudināja nemiers, rokās un kājās saplūda asinis. Drīz viss būs tikai "jā" vai "nē". Ja neveiksies, viņš nedosies viegli rokā.

Pola Hārpere veda viņu pa amerikāņu portretu ekspozīcijas gaiteni. Pa šejieni viņš agrāk nebija gājis, tomēr varēja pateikt, kur atrodas. Nebija ne vainas.

Tomēr kaut kas šajā gaitenī viņu gaidīja, un, kad viņš to ieraudzīja, tad apstājās kā iemiets.

Hārpere attapās, ka viņš neseko, un pagriezās.

Viņš bija sastindzis pie kāda portreta.

Mis Hārpere ieraudzīja, uz ko viņš skatās.

-    Šo Džordža Vašingtona portretu ir gleznojis Gilberts Stjuarts, - viņa sacīja.

Nekā nebija.

-     Līdzīgs portrets ir izmantots uz dolāra banknotes - tā dēvētais Lansdauna portrets, jo Stjuarts to dāvinājis marķīzam Lansdaunam pateicībā par tā atbalstu Amerikas revolūcijai… Vai ar jums viss ir kārtībā, mister Krein?

Dolarhaids bija nobālis. Portrets bija briesmīgs, nepavisam ne tāds kā uz dolāra banknotēm. No rāmja raudzījās Vašingtons ar bieziem plakstiņiem un draņķīgiem liekajiem zobiem. Ak dievs, cik ļoti viņš izskatījās pēc Vecāsmātes! Dolarhaids jutās kā bērns ar gumijas nazi.

-    Vai ar jums viss kārtībā, mister Krein?

Atbildi, vai arī viss ir cauri! Pārvari šo! Ak dievs, Frānsis, cik labi… Nekad neesmu redzējusi tik pretīgu… Nē.

Saki kaut ko.

-    Es ieņemšu kobaltu, - viņš sacīja.

-    Vai vēlaties uz kādu brīdi apsēsties? - No apmeklētāja nāca viegla zāļu smaka.

-    Nē, nē, paldies, tūlīt iešu.

Un tu man nenogriezīsi, Vecomāt. Velns tevi rāvis, es tevi nogalinātu, ja tu jau nebūtu beigta! Jau beigta. Jau beigta. Vecāmāte jau bija beigta! Beigta tagad un beigta mūžīgi mūžos. Ak dievs, Frānsis, cik labi…

Tas otrais tomēr nebija beigts, un Dolarhaids to zināja.

Cauri baiļu biezokņiem viņš sekoja mis Hārperei.

Pa dubultām durvīm viņi iegāja Gleznu pētniecības un glabāšanas nodaļā. Dolarhaids steigšus izlūkoja situāciju. Tā bija garena, mierīga telpa, labi apgaismota, pilna ar grozāmiem statņiem, kuros bija saliktas aizklātas gleznas. Gar sienu bija atsevišķi darba nodalījumi. Pēdējā nodalījuma durvis bija vaļā, un Dolarhaids dzirdēja rakstāmmašīnas troksni.

Redzams neviens cits nebija, tikai Pola Hārpere.

Viņa aizveda Dolarhaidu pie galda, kas bija letes augstumā, un atnesa viņam ķebli.

-    Pagaidiet šeit. Gleznu es jums atnesīšu.

Viņa nozuda aiz statņiem.

Dolarhaids atpogāja vienu pogu pie vēdera.

Mis Hārpere nāca. Viņa nesa melnu, plakanu kārbu, ne lielāku par dokumentu somu. Pūķis bija tur iekšā. Kā gan viņai pietika spēka nest šo gleznu? Viņš nekad nebija iedomājies to plakanu. Viņš gan bija redzējis katalogos norādīto lielumu - 17 1/8 reiz 13 1/2 collas -, taču nebija tam pievērsis uzmanību. Viņš bija gaidījis, ka glezna būs milzīga. Taču tā bija maza. Tā bija maza, un tā bija šeit, klusā telpā. Viņš nezināja, cik daudz spēka Pūķis uzsūc no vecās mājas dārzā.

Misis Hārpere kaut ko runāja.

-    …nākas to turēt šajā Solandera mapē [9] , citādi gaisma izbalinās. Tāpēc tā netiek sevišķi bieži izstādīta.

Viņa nolika kārbu uz galda un atdarīja sprādzes. Troksnis pie dubultdurvīm. - Atvainojiet, man jāatver durvis Hu- lio. - Viņa atkal noslēdza kārbu un aiznesa sev līdzi pie stikla durvīm. Aiz tām gaidīja vīrietis ar darba ratiņiem. Viņa atvēra durvis, un vīrietis iestūma ratiņus iekšā.

-    Vai šeit viss kārtībā?

-    Jā, paldies, Hulio.

Vīrietis aizgāja.

Mis Hārpere ar kārbu atgriezās.

-        Atvainojiet, mister Krein. Hulio šodien slauka putekļus un noņem traipus no dažiem rāmjiem. - Viņa atvēra kārbu un izņēma no tās baltu kartona mapi. - Ņemiet vērā, ka jūs nedrīkstat tai pieskarties. Es jums to parādīšu - tādi ir noteikumi, labi?

Dolarhaids pamāja. Viņš nespēja parunāt.

Viņa atvēra mapi un noņēma plastmasas apvāku.

Lūk, te tas bija. "Lielais Sarkanais Pūķis un saulē tērpusies sieviete" - Vīrietis Pūķis izslējies pār guļošo sievieti, kas lūdzas žēlastību, viņa astes rituļa ietverta.

Glezna tiešām bija maza, bet tā bija spēcīga. Satriecoša. Pat vislabākās reprodukcijas nespēj pilnībā atainot tās detaļas un krāsas.

Dolarhaids ieraudzīja to skaidri, ieraudzīja visu vienā mirklī - Bleika rokrakstu uz malām, divus brūnus plankumus uz papīra labajā pusē. Glezna pārņēma viņu. Tas bija par daudz… krāsas bija ārkārtīgi spēcīgas.

Skaties, kā sievieti aptvērusi Pūķa aste. Skaties.

Viņš redzēja, ka sievietes mati ir tādā pašā krāsā kā Rebai Makleinai. Viņš redzēja, ka atrodas divdesmit pēdu no durvīm. Viņā skanēja balsis.

Es ceru, ka tevi nešokēju, sacīja Reba Makleina.

-    Izskatās, ka viņš lietojis krītu, ne tikai ūdenskrāsas, - sacīja Pola Hārpere. Viņa stāvēja tādā leņķī, lai varētu redzēt, ko "misters Kreins" dara. Viņa ne brīdi neizlaida no acīm gleznu.

Dolarhaids pabāza roku aiz krekla.

Kaut kur iezvanījās telefons. Mašīnrakstīšana apstājās. Kāda sieviete pabāza galvu no pēdējā nodalījuma.

-     Pola, pie telefona! Tava māte zvana.

Mis Hārpere nepagrieza galvu. Viņa joprojām neizlaida no acīm ne Dolarhaidu, ne gleznu.

-    Pasaki, ka es viņai piezvanīšu! - viņa uzsauca.

Sieviete nozuda atpakaļ nodalījumā. Pēc brīža mašīnrakstīšana atsākās.

Dolarhaids vairs nevarēja nociesties. Jārīkojas tagad vai nekad.

Taču Pūķis izdarīja pirmo gājienu.

-    ES nekad neesmu redzējis…

-    Ko? - Mis Hārperes acis iepletās.

-     …tādu žurku! - sacīja Dolarhaids un rādīja ar pirkstu. - Kāpj pa to rāmi!

Mis Hārpere pagriezās.

-    Kur?

Steks izslīdēja no krekla. Vairāk ar delnas nekā ar visas rokas kustību viņš iebelza Hārperei pa pakausi. Viņa sarāvās, Dolarhaids sagrāba viņu aiz blūzes un piespieda viņas sejai hloroformā izmērcēto lupatu. Mis Hārpere izdvesa vaidu, ne pārāk skaļu, un saļima.

Viņš nolaida sievieti uz grīdas starp galdu un gleznu statņiem, nolika arī mapi ar gleznu uz grīdas un notupās. Čaukstoņa, burzīšana, smaga elpa, telefona zvans.

Darbiniece iznāca no gala nodalījuma.

-     Pola? - Viņa pārlūkoja telpu. - Atkal tava māte! - viņa sauca. - Viņai esot jārunā ar tevi tūlīt.

Viņa nāca šurp.

-     Es par apmeklētāju parūpēšos, kamēr tu… - Viņa ieraudzīja. Pola Hārpere uz grīdas, mati pārkrituši sejai, un Dolarhaids notupies viņai blakus, pistoli rokā, bāzdams mutē pēdējo akvareļa gabaliņu. Ceļas, gremo, skrien. Viņai virsū.

Darbiniece drāzās uz savu nodalījumu, aizcirta plānās durtiņas, tvēra pēc telefona, nevilšus norāva to uz grīdas, metās uz ceļiem pie tā, mēģināja uzspiest apsardzes numuru… Durvis iegāzās. Telefona displejiņš viņai šķita spoži īezaigojamies no spējā trieciena aiz auss. Uz grīdas nograbēja klausule.

Dolarhaids darbinieku liftā vēroja, kā indikatora gaismiņa virzās lejup. Pistole bija pie vēdera, grāmatu aizsegta.

Pirmais stāvs.

Vientulīgās izstāžu zāles. Viņš soļoja ātri, kroskurpes švīkstēja uz granīta grīdas. Aplams pagrieziens, un viņš gāja garām vaļu galvām, dižajai sisuītu maskai, steidzās tālāk, ieraudzīja haidas cilts totēmu stabus, bija apmaldījies. Viņš pieskrēja pie totēmiem, paskatījās pa kreisi, ieraudzīja pirmatnīgos akmens ieročus un saprata, kur atrodas.

Viņš paglūnēja ap stūri vestibilā.

Galda dežurants stāvēja pie ziņojumu dēļa, trīsdesmit pēdu no savas vietas.

Bruņotais sargs bija tuvāk durvīm. Viņa pistoles maksts nočīkstējās, kad viņš noliecās notīrīt traipiņu no kurpes.

Ja viņi uzbruks, tas jānovāc pirmais. Dolarhaids pabāza pistoli aiz jostas un aizpogāja žaketi tai pāri. Viņš devās pāri vestibilam, ņemdams nost caurlaides žetonu.

Izdzirdējis viņa soļus, galda dežurants pagriezās.

-    Paldies! - sacīja Dolarhaids. Viņš aiz malām paņēma žetonu un nolika to uz galda.

Sargs pamāja.

-    Ielieciet, lūdzu, pa spraugu tajā kastē!

Zvanīja dežuranta telefons.

Žetonu bija grūti paņemt no stikla virsmas.

Telefons turpināja zvanīt. Aši!

Dolarhaidam izdevās satvert žetonu un iemest to spraugā. Viņš paņēma savu ģitāras futrāli no mugursomu kaudzes.

Sargs nāca pie telefona.

Tā, ārā pa durvīm, ātriem soļiem uz botānisko dārzu.

Ja viņš izdzirdētu vajāšanu, Dolarhaids bija gatavs pagriezties un šaut.

Iekšā dārzā un pa kreisi - Dolarhaids ienira šaurā kaktā starp šķūnīti un dzīvžogu. Viņš atvēra ģitāras futrāli un izgāza no tā raketi, tenisa bumbiņu, dvieli, salocītu iepirkumu somu un lielu, sulīgu seleriju saišķi.

Pogām plīstot, viņš ar vienu kustību norāva žaketi un kreklu, tad izkāpa no biksēm. Apakšā viņam bija Bruklinas koledžas T krekls un treniņbikses. Viņš sabāza grāmatas un drēbes iepirkumu somā, tad ieročus. Selerijas pa virsu. Noslaucīja futrāļa rokturi un slēdžus un pastūma to zem dzīvžoga zariem.

Viņš izskrēja cauri dārzam uz Prospekta parka pusi un, apmetis dvieli ap kaklu, iznāca Impērijas bulvārī. Gabaliņu tālāk bija redzami daži skrējēji. Kad viņš ieskrēja tiem līdzi parkā, pa ielu garām aizdrāzās pirmās policijas mašīnas. Neviens no skrējējiem nepievērsa tām uzmanību. Dolarhaids arī ne.

Viņš brīžiem skrēja, brīžiem soļoja, nesdams somu un raketi un mētādams pret zemi bumbiņu, gluži kā cilvēks, kurš atvēsinās pēc grūta treniņa un pa ceļam uz mājām iegriezies dārzeņu veikalā.

Viņš piespieda sevi palēnināt gaitu. Nav labi skriet ar pilnu vēderu. Tagad viņš varēja izvēlēties savu tempu.

Viņš varēja izvēlēties jebko.

42. nodala

Krofords sēdēia zvērināto ložas pēdējā rindā un grauza "Redskin " riekstiņus, bet Greiems aizvēra tiesas zāles žalūzijas.

-    Es ceru, ka tu man vēlāk šajā pēcpusdienā nodosi to raksturojumu, - sacīja Krofords. - Tu man teici "otrdien"; šodien ir otrdiena.

-    Man tas vēl jāpabeidz. Noskatīšos vispirms šo.

Greiems atvēra un iztukšoja Bairona Metkalfa ekspres-

sūtījuma aploksni - tajā bija divi apputējuši mājas kino rullīši, katrs savā sviestmaižu plēves maisiņā.

-    Vai Metkalfs virza apsūdzību pret Nailsu Džeikobsu?

-      Par zādzību ne. Viņš tik un tā paliktu mantinieks - viņš un Džeikobsa brālis, - sacīja Greiems. - Par hašišu nezinu. Birmingemas prokurors ir noskaņots ņemt viņu pie dziesmas.

-    Brīnišķīgi, - noteica Krofords.

Ekrāns bija vērsts uz zvērināto ložu, lai tie varētu noskatīties filmētos pierādījumus.

Greiems ievēra filmas galu projektorā.

-    Man šeit ir ziņojumi par aptaujām preses kioskos, kur Zobu Rūķis būtu varējis tik ātri dabūt "Tattler"- no Sinsinati, Detroitas un vesela kaudze no Čikāgas, - sacīja Krofords. - Visvisādi dullie, kas jāpārbauda.

Greiems palaida fdmu. Tā bija par makšķerēšanu.

Džeikobsu bērni, satupušies dīķa krastā ar makšķerēm, vēroja pludiņus.

Greiems pūlējās nedomāt, kā viņi mazos zārciņos guļ zem zemes. Viņš mēģināja domāt par viņiem kā par parastiem makšķerniekiem.

Meitenes pludiņš sakustējās un nozuda zem ūdens. Viņai bija piekodies.

Krofords saburzīja izēsto riekstu paciņu.

-    Indianapolisa stiepj gumiju ar preses kiosku un degvielas uzpildes staciju pārbaudēm.

-    Tu gribi skatīties šo fdmu vai negribi? - jautāja Greiems.

Krofords klusēja līdz pat divas minūtes garās filmiņas beigām.

-    Fantastiski, viņa noķēra asari, - viņš sacīja. - Tagad par to ziņojumu…

-     Džek, tu biji Birmingemā, tiklīdz tas notika. Es tur nonācu mēnesi vēlāk. Tu to māju redzēji, kad tā vēl bija viņu māja, - es neredzēju. Kad es tur nonācu, tur viss bija izvākts un pārtaisīts, tāpēc, dieva dēļ, ļauj man paskatīties uz šiem cilvēkiem, un tad es pabeigšu ziņojumu.

Viņš palaida otru filmiņu.

Uz tiesas zāles ekrāna ritēja dzimšanas dienas svinības. Džeikobsu ģimene sēdēja ap pusdiengaldu. Viņi dziedāja. -

Pēc lūpu kustībām Greiems varēja nolasīt: "Laimīgu dzim-šanas die-nu…"

Kamera bija pievērsta vienpadsmit gadus vecajam

Donaldam Džeikobsam. Viņš sēdēja galda galā, un viņam priekšā bija nolikta torte. Glāzēs atspoguļojās svecīšu gaisma.

No galda stūra brālis un māsa skatījās, kā viņš nopūš liesmiņas.

Greiems sadīdījās savā krēslā.

Tumšajiem matiem noplīvot, misis Džeikobsa pasniedzās, saņēma kaķi un nosvieda to no galda.

Tagad misis Džeikobsa atnesa dēlam lielu aploksni, no kuras vilkās gara lente. Donalds Džeikobss atvēra aploksni un izņēma lielu dzimšanas dienas kartīti. Viņš pacēla acis pret kameru un pagrieza karti otrādi. Tajā bija rakstīts: "Laimīgu dzimšanas dienu! Meklē lentes galu!"

Kamera šūpodamās sekoja gājienam uz virtuvi. Durvis ar āķīti. Aiz tām kāpnes uz pagrabu. Donalds iet pirmais, tad pārējie - lejup, kur ved lente. Lentes gals piesiets pie jauna desmit ātrumu divriteņa stūres.

Greiems nobrīnījās, kāpēc viņam nedod riteni pagalmā.

Neveikla pāreja uz nākamo ainu, un viņa jautājums bija atbildēts. Pēc āra kadriem bija skaidri redzams, ka nupat nolijis pamatīgs lietus. Pagalms bija vienās peļķēs. Māja izskatījās citāda. Nekustamo īpašumu aģents Džīhans bija licis mainīt mājas krāsu, kad tā pēc slepkavībām tika remontēta. Atvērās pagraba āra durvis, un tajās parādījās misters Džeikobss ar velosipēdu. Tas bija pirmais kadrs ar viņu šajā fdmā. Vējš sajauca vīrietim matus, kurus viņš bija pār- ķemmējis pāri kailajam galvvidum. Viņš ceremoniāli nolika riteni zemē.

Filma beidzās ar Donalda pirmo, uzmanīgo braucienu.

- Bezgala skumji, - sacīja Krofords, - bet mēs to jau zinājām.

Greiems vēlreiz palaida dzimšanas dienas fdmu.

Krofords pašūpoja galvu, izņēma no portfeļa kādu dokumentu un sāka lukturīša gaismā lasīt.

Ekrānā misters Džeikobss iznesa divriteni no pagraba. Pagraba durvis aiz viņa aizvērās. Skavā bija ielikta piekaramā slēdzene.

Greiems apstādināja kadru.

-   Tā. Lūk, kāpēc viņam vajadzēja inetālknaibles, Džek, - lai pārkniebtu šo slēdzeni un tiktu iekšā caur pagrabu. Kāpēc viņš tā nedarīja?

Krofords izslēdza savu lukturīti un pāri briļļu malai paskatījās uz ekrānu.

-    Ko tu teici?

-    Mums zināms, ka viņam bija metālknaibles - viņš ar tām bija nokniebis zaru, lai labāk varētu saskatīt māju, kad vēroja to no meža. Kāpēc viņš tās nelietoja un neielauzās caur pagrabu?

-     Viņš nevarēja… - Krofords nogaidīja ar krokodila smaidiņu sejā. Viņam patika pieķert citus pieņēmumos.

-     Vai viņš mēģināja? Vai uz slēdzenes bija mēģinājuma pēdas? Es jau tās durvis nemaz neredzēju - kad es tur nokļuvu, Džīhans bija ielicis jaunas, tērauda, ar iekšējo slēdzeni.

Krofords atieza zobus.

-     Tu pieņem, ka tās ielika Džīhans. Džīhans tās neielika. Tērauda durvis tyir jau bija, kad notika slepkavības. Džeikobss pats būs tās ielicis - viņš ir no Detroitas, noteikti dotu priekšroku iekšējai slēdzenei.

-    Kad Džeikobss tās ielika?

-     Es nezinu. Acīmredzot kaut kad pēc puikas dzimšanas dienas - kad tā bija? Sekcijas protokolā jābūt, ja tev tas šeit ir.

-        Viņa dzimšanas diena bija četrpadsmitajā aprīlī, pirmdienā, - sacīja Greiems, skatīdamies uz ekrānu. Viņš bija atspiedis zodu delnā. - Es gribu zināt, kad Džeikobsi nomainīja tās durvis.

Krofords sarauca pieri. Kad viņš saprata, tā izlīdzinājās.

-     Tu domā, ka Zobu Rūķis apskatīja to vietu, kad tur vēl bija vecās durvis ar piekaramo slēdzeni, - viņš sacīja.

-    Viņš atbrauca ar metālknaiblēm, vai ne? Kādā veidā ar metālknaiblēm ielaužas mājās? - jautāja Greiems. - Pār- kniebjot atslēgas, restes vai ķēdes. Džeikobsu mājai taču nebija restotu logu vai vārtu ķēdes, vai ne?

-    Nebija.

-    Tātad viņš gāja turp, rēķinādamies ar piekaramo slēdzeni. Metālknaibles taču ir visai smagas, ar gariem rokturiem. Viņš gāja gaišā dienas laikā, un no tās vietas, kur viņš atstāja mašīnu, līdz Džeikobsu mājai ir diezgan prāvs gabals. Ja kaut kas noietu greizi, viņam būtu jājož atpakaļ ellīgā tempā. Viņš nestieptu līdzi metālknaibles, ja nebūtu drošs, ka viņam tās vajadzēs. Viņš zināja par piekaramo slēdzeni.

-    Tu domā, ka viņš apskatīja to vietu, pirms Džeikobsi nomainīja durvis. Tad viņš ieradās uz slaktiņu, nogaidīja mežā…

-Šo mājas pusi no meža nevar redzet.

Krofords pamāja.

-     Viņš gaidīja mežā. Šie aizgāja gulēt, un viņš ar savām metālknaiblēm gāja un atdūrās pret jaunajām durvīm ar iekšējo slēdzeni…

-     Jā! - iesaucās Greiems, paceldams rokas. - Viņš ieraudzīja jaunās durvis. Viss bija izplānots, un piepeši tā! Viņš jutās nodots, uztraucies, viņam tik ļoti vajadzēja tikt iekšā… Tad nu viņš ātri un skaļi uzlauza verandas durvis. Tā bija neveikla ielaušanās - viņš pamodināja Džeikobsu, un viņam nācās to novākt jau kāpnēs. Pūķis tā nerīkojas. Viņš nav tik neveikls. Viņš darbojas uzmanīgi un neko aiz sevis neatstāj. Pie Loundsa viņš ielauzās precīzi.

-    Nu labi, - noteica Krofords. - Ja mēs noskaidrosim, kad Džeikobsi nomainīja tās durvis, tad varēsim precīzāk noteikt laika posmu starp vietas apskati un slepkavībām. Vismaz minimālo laiku, kas bija pagājis. Šī informācija varētu būt noderīga. Varbūt tas sakritīs ar kādu intervālu datos, ko mums iedos Birmingemas Konferenču un tūrisma birojs. Varēsim atkārtoti pārbaudīt autonomātavas datus, šoreiz iekļaujot arī furgonus. Es parunāšos ar Birmingemas filiāles vīriem.

Kroforda parunāšanās droši vien bija izteiksmīga: tieši pēc četrdesmit minūtēm Birmingemas FIB aģents, paņēmis līdzi Džīhanu, sakliedzās ar namdari, kas darbojās ar kādas jaunceltnes spārēm. Namdara sniegtās ziņas tika pa radiotelefonu nodotas tālāk uz Čikāgu.

-     Aprīļa pēdējā nedēļā, - sacīja Krofords, nolikdams klausuli. - Tad viņi ielikuši tās jaunās durvis. Ak dievs, tas taču ir divus mēnešus pirms Džeikobsu bojāejas. Kāpēc gan lai viņš pētītu māju divus mēnešus iepriekš?

-     Nezinu, bet es varu likt galvu ķīlā, ka viņš bija redzējis misis Džeikobsu vai arī visu ģirrteni, pirms izpētīja māju. Ja vien viņš nesekoja ģimenei no Detroitas, viņš ir ieraudzījis misis Džeikobsu kaut kad starp desmito aprīli, kad viņi pārvācās uz Birmingemu, un aprīļa beigām, kad tika nomainītas durvis. Kaut kad šajā starplaikā viņš bijis Birmingemā. Vai biroja filiāle ar to jau strādā?

-    Jā, policija arī, - atbildēja Krofords. - Labāk pasaki man, lūk, ko: kā viņš zināja, ka pagrabam ir otras, iekšējās durvis, kas ved uz māju? Viņš nevarēja ar to droši rēķināties, Dienvidos tas nemaz nav tik parasti.

-    Viņš, bez šaubām, bija redzējis mājas iekšpusi.

-     Vai tavam draugam Metkalfam ir Džeikobsu bankas kontu pārskati?

-    Noteikti.

-    Tad paskatīsimies, par kādiem amatnieku pakalpojumiem viņi maksājuši no desmitā aprīļa līdz mēneša beigām. Es zinu, ka tas ir pārbaudīts par pēdējām pāris nedēļām pirms slepkavībām, bet varbūt mēs nepētījām pietiekami tālu pagātnē. Tāpat ar Līdsiem.

-     Par Līdsiem mēs visu laiku domājām, ka viņš ir redzējis mājas iekšpusi, - sacīja Greiems. - No alejas viņš nebūtu varējis redzēt, ka virtuves durvis ir stiklotas. Tur bija smalkrežģa veranda. Tomēr viņam bija līdzi stiklgrieznis. Un nekādus amatnieku pakalpojumus viņi nebija saņēmuši veselus trīs mēnešus pirms slepkavībām.

-    Ja viņš apskatīja mājas tik ilgu laiku iepriekš, varbūt mēs nepārbaudījām pietiekami tālu pagātnē. Tagad pārbaudīsim. Tomēr pie Līdsiem… Kad viņš alejā aiz Līdsu mājas tēloja skaitītāju kontrolieri divas dienas pirms slaktiņa - varbūt viņš redzēja, kā viņi ieiet mājā. Varbūt viņam izdevās ieskatīties, kamēr lieveņa durvis vaļā…

-    Nē, tās durvis nav vienas otrām tieši pretī - atceries? Skaties!

Greiems ielika projektorā Līdsu ģimenes fdmu.

Līdsu pelēkais terjers saslien ausis un skrien pie virtuves durvīm. Ienāk misis Līdsa un bērni ar iepirkumiem. Pa virtuves durvīm redzams tikai verandas režģis.

-     Labi, tu gribi likt Baironam Metkalfam noskaidrot, kādi bijuši aprīļa maksājumi. Visi amatnieki, servisi, pirkumi, kas varētu būt no ceļojoša tirdzniecības aģenta. Es to izdarīšu, kamēr tu pabeidz raksturojumu. Vai tev ir Metkalfa telefons?

Greiema prātu nodarbināja Līdsu filma. Viņš mehāniski nosauca Krofordam trīs Bairona Metkalfa telefona numurus.

Kamēr Krofords zvanīja no zvērināto telpas tālruņa, viņš atsāka skatīties filmas.

Vispirms Līdsus.

Lūk, Līdsu suns. Tam nebija kaklasiksnas, tuvākā apkaime bija pilna ar suņiem, tomēr Pūķis zināja, ka tieši tas ir viņu suns.

Lūk, Valērija Līdsa. Viņu redzot, Greiemam iesmeldzās sirds. Aiz viņas bija durvis, vārīgas ar savu lielo stikla rūti. Viņas bērni spēlējās uz tiesas zāles ekrāna.

Līdsu ģimenei Greiems jutās daudz tuvāks nekā Džeikobsiem. Tagad Džeikobsu filma viesa viņā nemieru. Viņu uztrauca tas, ka viņš bija domājis par viņiem tikai kā par krīta siluetiem uz asiņainas grīdas.

Lūk, Džeikobsu bērni galda galā, sejās virmo dzimšanas dienas svecīšu atspīdumi.

Vienu acumirkli Greiema apziņā uzplaiksnīja sveces vaska traips uz Džeikobsu naktsgaldiņa, asiņu traipi Līdsu guļamistabas stūrī. Kaut kas…

Atgriezās Krofords.

-    Metkalfs lūdza tev pajautāt…

-    Nerunā ar mani!

Krofords neapvainojās. Viņš sastindzis gaidīja, viņa mazās acis iemirdzējās uņ samiedzās.

Filma turpinājās, ekrāna gaismu un ēnu atspīdumi ņirbēja uz Greiema sejas.

Lūk, Džeikobsu kaķis. Pūķis zināja, ka tas ir Džeikobsu kaķis.

Lūk, pagraba iekšējās durvis.

Lūk, pagraba ārējās durvis ar piekaramo slēdzeni. Pūķim bija līdzi metālknaibles.

Filma beidzās. Tā notinās, un gals plakšķēdams sitās pret aparātu.

Viss, ko Pūķim vajadzēja zināt, bija redzams šajās divās filmās.

Tās nebija izrādītas publiski, lietā nefigurēja nekādi filmu klubi, amatieru festivā…

Greiems paskatījās uz zaļo, jau labi pazīstamo kārbu, kurā glabājās Līdsu filma. Uz tās bija rakstīts viņu vārds un adrese. Un - "Gateway" filmu laboratorija, Sentluisa, Misūri, 63102.

Viņa atmiņai Sentluisa kaut ko atgādināja, tāpat kā mēdza atgādināt jebkurš tālruņa numurs, ko viņš jebkad bija redzējis. Kas bija ar Sentluisu? Tā bija viena no vietām, kur "Tattler" bija dabūjams jau pirmdienas, iznākšanas dienas, vakarā - tieši pirms Loundsa nolaupīšanas.

-    Kungs… - izdvesa Greiems. - Jēzu…

Viņš piespieda delnas deniņiem, it kā pūlēdamies noturēt tramīgu domu.

-    Vai tev tur vēl ir Metkalfs pie telefona?

Krofords pasniedza viņam klausuli.

-     Bairon, te Greiems. Klau, vai tās Džeikobsu filmas, ko tu atsūtīji, - vai tām bija kāda tara? Protams, protams, es zinu, ka tu būtu atsūtījis ar visu. Man ļoti vajag kaut ko noskaidrot. Vai tev tur ir Džeikobsu bankas kontu pārskati? Jā, es gribu zināt, kur viņi attīstījuši tās filmas. Varbūt tās attīstīt sūta veikals, kas tirgo tās filmas. Ja tur ir kādi fotoveikaliem vai tamlīdzīgu preču veikaliem apmaksāti čeki, mums vajag zināt, ar ko viņi sadarbojas. Tas ir steidzami, Bairon. Es tev izstāstīšu, tiklīdz būs iespējams. Birmingemas FIB tūlīt sāks pārbaudīt veikalus. Ja tu kaut ko noskaidro, ziņo uzreiz viņiem, pēc tam mums. Vai tu to izdarīsi? Lieliski. Ko? Nē, es tevi neiepazīstināšu ar "karsto sirdi".

Birmingemas FIB aģenti bija pārbaudījuši četrus foto- veikalus, līdz atrada to, kurā iepirkās Džeikobsu ģimene. Vadītājs teica, ka visas klientu kinolentes tiekot sūtītas attīstīšanai uz vienu laboratoriju.

Greiems bija vēl divpadsmit reižu noskatījies fdmas, līdz piezvanīja no Birmingemas. Krofords pacēla klausuli.

Viņš neparasti formāli izstiepa roku spiedienam.

- Tas pats "Gateway ", - viņš sacīja.

43. nodala

Kad Krofords maisīja ūdeni plastmasas glāzītē, šķīdinādams "Alka-Seltzer " tableti, "Boeing 727" skaļrunī atskanēja stjuartes balss.

-    Kurš, lūdzu, būtu pasažieris Krofords?

Kad viņš pamāja no savas vietas, stjuarte no aizmugures pienāca klāt.

-    Mister Kroford, vai jūs, lūdzu, neaizietu uz pilotu kabīni?

Krofords bija prom četras minūtes. Tad viņš ieslīdēja atpakaļ sēdeklī blakus Greiemam.

-    Zobu Rūķis šodien bijis Ņujorkā.

Greiems saviebās un sakoda zobus.

-    Nē, nē. Viņš tikai apdullinājis pāris sieviešu Bruklinas muzejā, iesitot viņām pa galvu, un - zini ko? - viņš apēdis gleznu.

-    Apēdis?

-    Apēdis. Ņujorkas policijas mākslas nodaļa ņemas kā apsviluši, kopš uzzināja, ko viņš apēdis. Dabūjuši divus daļējus nospiedumus no caurlaides plastmasas žetona, kas bijis viņam izsniegts. Pirms kāda brīža aizsūtījuši Praisam. Viņam izdevies restaurēt, un - bingo! Identifikācijas nav, bet tas ir tas pats īkšķis, kas bija uz Līdsa puikas acs.

-    Ņujorka… - noņurdēja Greiems.

-     Tas neko nenozīmē. Ņujorkā viņš bija šodien. Viņš tik un tā var strādāt "Gateway". Ja tas apstiprināsies, tad viņš šodien nav bijis darbā. Būs vieglāk.

-    Ko viņš apēdis?

-     To bildi sauc "Lielais Sarkanais Pūķis un saulē tērpusies sieviete". Autors esot Viljams Bleiks.

-    Kādā stāvoklī ir tās sievietes?

-     Viņš diezgan maigi iebliezis ar steku. Jaunākā bija slimnīcā tikai uz apskati. Vecākajai uzliktas četras šuves un ir viegls smadzeņu satricinājums.

-    Vai viņas sniedza uzbrucēja aprakstu?

-     Tikai jaunākā. Kluss, muskuļains, tumšām ūsām un matiem - manuprāt, parūku. Durvju sargs saka to pašu. Vecākā sieviete… Viņas pēc šis būtu varējis tērpties kaut vai garauša kostīmā.

-    Taču viņš nevienu nenogalināja…

-     Savādi, - sacīja Krofords. - Viņš būtu izdevīgākā situācijā, ja būtu abas novācis - labāk nodrošināta aiziešana, mazāk liecinieku. No Uzvedības zinātnes nodaļas piezvanīts Blūmam uz slimnīcu un jautāts par to. Zini, ko Blūms teicis? Viņš teicis, ka šis varbūt mēģinot mest mieru.

44. nodala

Dolarhaids dzirdēja, kā tiek nolaisti eleroni. Sentluisas ugunis lēni slīdēja zem melnā spārna. Viņam zem kājām nolaišanās šasija ielauzās gaisa strāvā un ar dobju būkšķi nostiprinājās savā vietā.

Viņš pagrozīja galvu, lai atbrīvotos no stīvuma varenajā kaklā.

Atgriešanās mājās.

Viņš bija uzņēmies lielu risku, un iegūtā balva bija izvēles vara. Viņš varēja izvēlēties atstāt Rebu Makleinu dzīvu. Viņš varēja runāties ar viņu, varēja gūt baudu no viņas lieliskā un nekaitīgā kustīguma gultā.

Viņš varēja vairs nebaidīties no savas mājas. Pūķis tagad bija viņam vēderā. Viņš varēja ieiet iekšā, uzkāpt augšā, noraut Pūķa kopiju no sienas un saburzīt, ja vien viņam labpatiktu.

Viņš varēja neuztraukties par Mīlestības jūtām pret Rebu. Ja viņš jutīs Mīlestību pret viņu, viņš varēs pasviest Pūķim Šērmenus un mierīgi un viegli atgriezties pie Rebas, un izturēties pret viņu labi.

No lidostas Dolarhaids piezvanīja uz viņas dzīvokli. Rebas nebija vēl mājās. Viņš zvanīja uz "Baeder Chemical". Nakts dežuranta telefons bija aizņemts. Viņš domāja, kā Reba pēc darba ies uz autobusu pieturu, taustīdamās ar spieķi, pārmetuši lietusmēteli pār pleciem.

Vakarā satiksme bija maza, un nepagāja ne piecpadsmit minūtes, kad viņš jau bija aizbraucis līdz fdmu laboratorijai.

Autobusu pieturā Rebas nebija. Viņš atstāja mašīnu uz ielas aiz "Baeder Chemical", pie tām durvīm, kas bija vistuvāk tumšajām attīstīšanas telpām. Viņš pateiks Rebai, ka ir atbraucis, pagaidīs, kamēr viņa beigs darbu, un aizvedīs mājās. Viņš bija lepns par savu jauno spēju izvēlēties. Viņš gribēja to izmantot.

Kamēr jāgaida, viņš varēs nokārtot dažus sīkumus savā kabinetā.

"Baeder Chemical" tikai vietām dega gaisma.

Rebas darba telpa bija ciet. Virs durvīm nedega ne zaļais, ne sarkanais signāls. Tie bija atslēgti. Viņš nospieda zvana pogu. Nekādas atbildes.

Varbūt Reba atstājusi ziņu viņa kabinetā.

Viņš izdzirdēja gaitenī soļus.

"Baeder Chemical" pārzinis Dendridžs, nepaceldams acis, pagāja garām attīstīšanas sektoram. Viņš gāja ātri, nesdams padusē pamatīgu kaudzīti ar nodzeltējušām personisko lietu mapēm.

Dolarhaida pierē ievilkās maza rieviņa.

Kad Dendridžs bija gandrīz šķērsojis autostāvvietu, dodoties uz "Gateway" ēku, Dolarhaids viņam pa pēdām iznāca no "Baeder".

Stāvvietā bija novietoti divi piegādes furgoni un pusducis vieglo automobiļu. Tas "Buick" piederēja Fiskam, "Gateway" kadru nodaļas vadītājam. Kas viņiem šajā stundā te darāms?

"Gateway" nebija vakara maiņas. Lielākā daļa ēkas bija tumša. Iedams uz savu kabinetu, Dolarhaids orientējās pēc sarkanajām lampiņām virs citām durvīm. Kadru nodaļas kabinetā aiz matētā stikla durvīm dega gaisma. Dolarhaids dzirdēja balsis; viena bija Dendridža, otra - Fiska balss.

Tuvojās sievietes soļi. Fiska sekretāre gar stūri ienāca gaitenī gabaliņu priekšā Dolarhaidam. Viņai matos bija rullīši, galva apsieta ar lakatu, un viņa nesa grāmatvedības mapes. Viņa steidzās. Mapes bija smagas, liels klēpis. Viņa piedauzīja pie durvīm ar kurpes purngalu.

Vils Greiems atvēra durvis.

Dolarhaids sastinga tumšajā gaitenī. Viņa pistole bija palikusi furgonā.

Kabineta durvis aizvērās.

Dolarhaids skrēja ātri, viņa kroskurpes uz gludās grīdas necēla troksni. Caur durvju stiklu viņš pārlūkoja stāvvietu. Kustība laternu gaismā. Kāds vīrietis. Viņš ir blakus vienam no piegādes furgoniem, ar lukturīti. Kaut ko notrauš. Meklē pirkstu nospiedumus uz furgona loga stikla.

Dolarhaidam aiz muguras kaut kur gaiteņos atskanēja soļi. Jātiek prom no šīm durvīm. Viņš metās ap stūri un lejā pa kāpnēm uz pagrabu un siltummezgla telpu ēkas pretējā pusē.

Pakāpjoties uz sola, viņš varēja aizsniegt augsto lodziņu, kas atradās zemes līmenī. Uzzvēlies uz palodzes, viņš četrrāpus izlīda ārā, krūmos, gatavs bēgt vai cīnīties.

Šajā ēkas pusē nekas nekustējās. Viņš piecēlās, iebāza roku kabatā un rāmā gaitā pārgāja pāri ielai. Skriedams, kad iela bija tumša, iedams, kad garām brauca mašīnas, viņš apmeta plašu loku ap "Gateway" un "Baeder Chemical".

Viņa furgons stāvēja ietves malā aiz "Baeder". Tā tuvumā nebija iespējams paslēpties. Nekas. Viņš sprintera tempā pārskrēja ielai, ielēca iekšā, tvēra pēc savas somas.

Pilnu aptveri, automātiskajā režīmā. Viņš atvilka aizslē- gu, nolika pistoli uz paneļa un pārsedza to ar T kreklu.

Viņš lēni aizbrauca - galvenais nepievērst uzmanību -, lēni ap stūri, iekšā satiksmes straumē.

Tagad vajadzēja domāt, un domāt bija grūti.

Vainīgas noteikti fdmas. Greiems kaut kā uzzinājis par filmām. Greiems zināja, kur. Viņš nezināja, kas. Ja viņš zinātu, kas, viņam nevajadzētu personiskās lietas. Kāpēc arī grāmatvedības datus? Darba kavējumu pēc. Salīdzināt kavējumus ar Pūķa triecienu datumiem. Nē, tie bija sestdienās, izņemot Loundsu. Viņš meklēs kavējumus dienās pirms tām sestdienām. Tur nu paliks muļķos - vadības pārstāvjiem nebija tādu algas veidlapu kā ierindas darbiniekiem.

Dolarhaids lēni brauca pa Lindberga bulvāri, ar brīvo roku žestikulēdams un uzskaitīdams argumentus.

Viņi meklēja pirkstu nospiedumus. Viņš nebija devis tiem nekādas iespējas ar nospiedumiem - ja nu vienīgi uz tā plastmasas žetona Bruklinas muzejā. Viņš to bija pacēlis steigā, lielākoties gan aiz malām.

Tomēr viņiem noteikti ir nospiedums. Kāpēc gan meklēt, ja nav, ar ko salīdzināt?

Viņi meklēja nospiedumus uz tā furgona. Nebija laika paskatīties, vai pārbauda arī vieglās mašīnas.

Furgons. Loundsu ar ratiņiem neatveda ar vieglo - to viņi izsecinājuši. Vai ari Čikāgā kāds redzējis viņa furgonu. "Ga- teway" bija daudz furgonu, gan privāto, gan piegādes.

Nē, Greiems vienkārši zināja, ka viņam ir furgons. Greiems zināja, tāpēc ka viņš zināja. Greiems zināja. Greiems zināja. Tas kuņasdēls ir īsts monstrs.

Viņi noņems pirkstu nospiedumus visiem gan "Gate- way", gan "Baeder". Ja viņu neatmaskos šovakar, atmaskos rīt. Viņam vajadzēs mūžīgi bēguļot, un viņa seja karāsies pie meklējamo dēļa katrā pasta nodaļā un katrā policijas iecirknī. Viss juka gabalos. Viņš bija melns un maziņš, un nevarīgs šā spēka priekšā.

-     Reba! - viņš skaļi sacīja. Bet Reba nevarēja viņu izglābt. Viņam mācās virsū no visām pusēm, un viņš bija tikai nožēlojams zaķalū…

-     Vai tagad tu nožēlo, ka nodevi mani?

Pūķa balss dunēja viņā dziļi, tik dziļi kā gleznas skrandas viņa zarnās.

-      Es nenodevu. Es tikai gribēju izvēlēties. Tu mani sauci…

-     Dod man to, ko es vēlos, un es tevi izglābšu.

-    Nē, es bēgšu.

-     Dod man to, ko es vēlos, un tu dzirdēsi, kā pārlūst Greiema mugurkauls.

-Nē.

-     Pajūsmo, ko tu šodien esi izdarījis. Mēs tagad esam tuvi. Mēs varam atkal būt viens. Vai tu jūti mani sevī? Tu jūti, vai ne?

-Jā.

-     Un tu zini, ka es varu tevi izglābt. Tu zini, ka vīni tevi aizsūtīs uz tādu vietu, kura ir vēl sliktāka nekā pie

brāļa badīja. Dod man to, ko es vēlos, un tu būsi brīvs.

-Nē.

-     Viņi tevi nogalinās, tu raustīsies, gulēdams zemē.

-Nē.

-     Kad tu būsi prom, viņa drātēsies ar citiem, viņa…

-    Nē! Aizveries!

-      Viņa drātēsies ar citiem, ar izskatīgiem vīriešiem, viņa ņems mu…

-    Izbeidz! Aizveries!

-    Palēnini ātrumu, un es tā vairs neteikšu. Dolarhaids noņēma kāju no gāzes pedāļa.

-     Tā, labi. Dod man to, ko es vēlos, un tas nenotiks. Dod man to, un tad es tev vienmēr ļaušu izvēlēties, un tu runāsi pilnīgi skaidri. Es gribu, lai tu runā pilnīgi skaidri, brauc lēnāk, tā, pareizi. vai redzi degvielas uzpildes staciju? Brauc iekšā un ļauj man runāt ar tevi…

45. nodala

Greiems iznāca no kabineta un kādu bridi gaiteņa pustumsā atpūtināja acis. Viņš juta nemieru. Tas ievilkās pārāk ilgi.

Krofords šķiroja "Gateway" un "Baeder" trīssimt astoņdesmit darbiniekus tik ātri un prasmīgi, cik vien bija iespējams - viņš bija īsts tāda darba meistars -, tomēr laiks gāja, un slepenību nebija iespējams saglabāt sevišķi ilgi.

Krofords bija gribējis, lai "Gateway" strādā maza darba grupa. ("Mums vajag viņu sameklēt, nevis aizbaidīt," Krofords bija viņiem sacījis. "Ja mēs viņu noskaidrosim šovakar, varēsim ņemt viņu ārpus laboratorijas - varbūt viņa mājās, varbūt autostāvvietā.")

Sentluisas policijas pārvalde ar viņiem sadarbojās, kā pienākas. Leitnants Fogels no Slepkavību izmeklēšanas nodaļas un viens seržants atbrauca mašīnā bez atšķirības zīmēm un atveda "Datafax" aparātu.

Pēc dažām minūtēm, pieslēgts "Gateway" telefonam, "Datafax"jau sūtīja darbinieku sarakstu vienlaikus uz FIB Identifikācijas nodaļu Vašingtonā un Misūri Ceļu satiksmes departamentu.

Vašingtonā vārdus salīdzinās ar civillietu un krimināllietu pirkstu nospiedumu reģistriem. Ātrākai pārbaudei sarakstos tika atķeksēti to "Baeder" darbinieku vārdi, kas darbojās ar valsts slepenajiem materiāliem.

Ceļu satiksmes departaments meklēs vārdus furgonu īpašnieku reģistrā.

Tika ataicināti tikai četri šejienes darbinieki - kadru nodaļas vadītājs Fisks, viņa sekretāre, Dendridžs no "Baeder Chemical" un "Gateway " galvenā grāmatvede.

Lai izsauktu darbiniekus uz šo vēlā vakara sanāksmi kantorī, netika lietots telefons. Aģenti ieradās pie viņiem mājās un personiski pateica, kāpēc atbraukuši. ("Apskatiet viņus labi, pirms sakiet, kāpēc viņi jums vajadzīgi," bija pamācījis Krofords. "Un pēc tam neļaujiet viņiem lietot telefonu. Šādas ziņas ceļo ātri.")

Viņi bija cerējuši uz ātru identifikāciju pēc zobiem. Neviens no šiem četriem darbiniekiem tādus nebija redzējis.

Greiems lūkojās garajos gaiteņos ar sarkanajām lampiņām virs durvīm. Tuvu pagāns, tas bija jūtams.

Ko vēl viņi šovakar varētu paveikt?

Krofords bija lūdzis, lai tā sieviete no Bruklinas muzeja - mis Hārpere - atlido šurp, tiklīdz to fiziski spēs. Varbūt tas notiks jau no rīta. Sentluisas policijas pārvaldei bija labs novērošanas furgons. Viņa varētu sēdēt tajā un skatīties darbiniekos, kas nāks uz darbu.

Ja viņi neuztrāpīs šonakt, visas operācijas pēdas no "Gateway" būs jāaizvāc pirms astoņiem, kad te sākas darbs. Greiems neļāvās pašapmānam - tā būtu liela veiksme, ja viņi vēl veselu dienu varētu mierīgi strādāt, pirms no "Gateway" noplūdīs trauksmainās ziņas. Pūķis būs modrs. Tiklīdz manīs ko aizdomīgu, pacelsies spārnos.

46. nodala

Vēlīnās vakariņas ar Ralfu Mlndiju bija noritējušas pieņemami. Reba Makleina zināja, ka viņai viss būs Ralfam jāpasaka, jo viņa neticēja, ka attiecības var palikt gaisā karājoties.

Patiesībā viņai šķita, ka Mendijs saprata, kas gaidāms, jau tad, kad viņa uzstāja, ka maksās par sevi pati.

Viņa bija to pateikusi mašīnā, kad tika vesta uz mājām: ka nevajagot to sevišķi pārdzīvot, ka viņa lieliski pavadījusi laiku ar viņu un gribot palikt draugos, bet ka tagad viņa saistīta ar kādu citu.

Varbūt viņš bija drusku sāpināts, taču Reba zināja, ka viņš jūt arī nelielu atvieglojumu. Viņasprāt, Ralfs to uzņēma gluži labi.

Pie Rebas dzīvokļa durvīm viņš neprasījās nākt iekšā. Viņš gan lūdza atvadu skūpstu, un Reba ar prieku atsaucās. Viņš atvēra Rebai durvis un atdeva atslēgas. Viņš nogaidīja, līdz viņa bija iekšā, aizvērusi durvis un aizslēgusi tās.

Kad viņš pagriezās, Dolarhaids vienreiz iešāva viņam kaklā un divreiz krūtīs. Trīs paukšķi 110 pistoles ar klusinātāju. Motorollera dzinējs būtu skaļāks.

Dolarhaids bez grūtībām pacēla Mendija līķi, aiznesa uz spraugu starp krūmiem un māju un atstāja tur.

Ieraugot Rebu skūpstām Mendiju, Dolarhaids bija sajutis dziļu sāpju dūrienu. Tad šīs sāpes viņu atstāja bez pēdām.

Viņš joprojām izskatījās un izklausījās pēc Frānsisa Dolarhaida - Pūķis bija ļoti labs aktieris; viņš labi tēloja Dolarhaidu.

Kad atskanēja zvans, Reba mazgāja seju. Pirms viņa tika pie durvīm, tas bija nozvanījis četras reizes. Viņa pieskārās ķēdei, bet vēl nenoņēma to.

-    Kas tur ir?

-    Frānsiss Dolarhaids.

Viņa atslēdza durvis, bet vēl atstāja ķēdi.

-    Atkārtojiet!

-    Dolarhaids. Es pats.

Reba zināja, ka tas ir viņš. Viņa noņēma ķēdi.

Rebai nepatika pārsteigumi.

-    Man šķiet, tu teici, ka piezvanīsi, Frānsis.

-    Būtu piezvanījis, bet šī tiešām ir ārkārtēja situācija, - viņš sacīja, ieiedams iekšā un piespiezdams drānu ar hloroformu Rebai pie sejas.

Iela bija tukša. Lielākā daļa māju bija tumšas. Viņš aiznesa Rebu uz furgonu. Ralfa Mendija kājas rēgojās ārā no krūmiem. Dolarhaidu viņš vairs neuztrauca.

Reba pamodās brauciena laikā. Viņa gulēja uz sāniem, ar vaigu pie furgona noputējušā paklājiņa, transmisija skaļi gaudoja ausī.

Viņa mēģināja pacelt rokas pie sejas. Ar šo kustību saspieda sev krūtis. Viņas apakšdelmi bija sasieti kopā.

Viņa aptaustīja tos ar seju. Tie bija nosaitēti no elkoņiem līdz delnām, kā viņai likās, ar mīkstas drēbes strēmelēm. Viņas kājas bija sasietas tāpat - no ceļiem līdz potītēm. Kaut kas priekšā mutei.

Kas noticis? Frānsiss bija pie durvīm, un tad… Viņa atcerējās, kā bija mēģinājusi aizgriezt seju, atcerējās viņa briesmīgo spēku. Ak kungs… kāpēc tā? Frānsiss bija pie durvīm, un tad viņa sāka smakt kaut kādā aukstumā, mēģināja atbrīvoties, bet tas briesmīgais grābiens aiz pakauša…

Tagad viņa bija Frānsisa furgonā. Viņa pazina trokšņus. Furgons brauca. Viņā izplatījās bailes. Instinkti lika būt mierīgai, taču kaklā spiedās hloroforma un benzīna tvaiki. Viņai nāca vēmiens aizsietā mutē.

- Tūlīt būsim klāt. - Frānsisa balss.

Viņa juta pagriezienu, tad grants ceļu, akmeņi sitās zem spārniem un grīdas.

Viņš ir jucis. Par to nav šaubu: jucis.

"Jucis" ir šaušalīgs vārds.

Kāpēc viņš tā rīkojas? Ralfa Mendija dēļ. Droši vien redzējis viņus pie Rebas mājas. Tas viņu ierosinājis.

Jēzus Marija, jābūt gatavai. Reikera institūtā viens vīrietis reiz bija mēģinājis viņai iesist. Viņa bija turējusies klusu, un vīrietis nespēja viņu atrast - viņš arī bija neredzīgs. Šis bija redzīgs kā velns. Jābūt pilnīgi gatavai. Gatavai runāt. Ak dievs, viņš var nogalināt mani, kamēr vēl man tas vīkšķis mutē. Viņš var nogalināt mani un nesaprast, ko es saku.

Jābūt gatavai. Pilnīgi gatavai, lai neteiktu: "Ē…" Uzreiz pasacīt, ka viņam ir atkāpšanās iespēja, bez sekām. Es nevienam nestāstīšu. Būt pasīvai, cik ilgi vien iespējams. Ja vairs nav iespējams, nogaidīt brīdi, kad varēs tikt pie viņa acīm.

Furgons apstājās. Tas nošūpojās, Dolarhaidam izkāpjot. Atslīdēja malējās durvis. Gaisā zāles un sakarsušu riepu smarža. Sienāži. Viņš iekāpa furgonā.

Sev par spīti, viņa īdēja mutes vīkšķī un atrāva seju, kad viņš pieskārās.

Mierīgs pieskāriens plecam neapturēja viņas locīšanos. Sāpīga pļauka pa seju gan apturēja.

Viņa mēģināja runāt caur vīkšķi. Viņa tika pacelta, nesta. Dolarhaida soļi nodunēja uz rampas. Tagad viņa skaidri zināja, kur atrodas. Viņa mājā. Kurā vietā? Pulkstenis tikšķēja pa labi. Paklājs, tad grīda. Guļamistaba, kur viņi darīja to. Dolarhaida rokas ar viņu laidās zemāk; viņa sajuta zem sevis gultu.

Viņa pūlējās runāt caur vīkšķi. Dolarhaids gāja prom. Troksnis ārā. Aizcirtās furgona durvis. Lūk, viņš nāk. Noliek kaut ko uz grīdas - metāla kannas.

Viņa saoda benzīna smaku.

-    Reba. - Frānsisa balss, jā, bet tik mierīga… Tik drausmīgi mierīga un dīvaina. - Reba, es nezinu, ko lai tev… saku. Ar tevi bija ļoti labi, un tu nezini, ko es tevis dēļ esmu izdarījis. Un es maldījos, Reba. Tu mani darīji vāju, un tad tu mani sāpināji.

Viņa atkal mēģināja ko pateikt.

-    Ja es tevi atsiešu un ļaušu sēdēt, vai tu būsi laba? Negrasies bēgt! Es tevi noķeršu. Vai būsi laba?

Par apliecinājumu viņa mēģināja balss virzienā palocīt galvu.

Vēsa tērauda pieskāriens ādai, naža čirksts pret drēbi, un viņas rokas bija brīvas. Tagad kājas. Zem mutes apsēja viņas vaigi bija slapji.

Lēni un uzmanīgi viņa piecēlās gultā sēdus. Kaut nu izdotos nekļūdīties!

-    Frānsis, - viņa sacīja, - es nezināju, ka es tev esmu tik ļoti svarīga. Mani gandarī tavas jūtas, bet, saproti, tu mani tagad ļoti pārbiedēji.

Atbildes nebija. Viņa zināja, ka Frānsiss ir tepat.

-    Frānsis, vai tevi sadusmoja tas vecais, dumjais Ralfs Mendijs? Tu ieraudzīji viņu pie manas mājas? Tāpēc tu tā rīkojies, jā? Es viņam tieši tobrīd pateicu, ka vairs nevēlos ar viņu satikties. Tāpēc ka es gribu satikties ar tevi. Es nekad vairs ar viņu nesatikšos.

-    Jā, Ralfs ir miris, - sacīja Dolarhaids. - Domāju, ka viņam nebija patīkami.

Fantazē…? Jēzu, kaut nu viņš to būtu izdomājis!

-    Es nekad neesmu tev nodarījusi pāri, Frānsis. Es nekad neesmu to gribējusi. Būsim draugi, Frānsis, mīlēsimies, baudīsim dzīvi un aizmirsīsim šo notikumu!

-    Aizveries, - viņš mierīgi sacīja. - Es tev kaut ko pateikšu. Tas būs vissvarīgākais, ko tu savā mūžā dzirdēsi. Tikpat svarīgs kā Kalna sprediķis. Tikpat svarīgs kā Desmit baušļi. Skaidrs?

-    Jā, Frānsis, es…

-    Aizveries. Reba, Birmingemā un Atlantā ir notikuši izcili notikumi. Vai tu zini, par ko es runāju?

Viņa papurināja galvu.

-    Par to ir daudz stāstīts ziņās. Divas cilvēku grupas tika pārvērstas. Līdsi. Un Džeikobsi. Policija domā, ka viņi noslepkavoti. Vai tagad tu saproti?

Viņa dzīrās purināt galvu, tad atskārta un lēni pamāja.

-    Vai tu zini, kā viņi sauc to Būtni, kas apciemoja šos cilvēkus? Tu vari pateikt.

-    Zobu…

Roka sagrāba viņas seju, aizspieda muti.

-    Padomā kārtīgi un atbildi pareizi!

-    Tas ir Pūķis… Kāds… Sarkanais Pūķis.

Viņš bija tuvu blakus. Reba juta viņa elpu uz sejas.

-    es esmu pūķis.

Balss skaļuma un briesmīgā tembra iztrūcināta, viņa lēca atpakaļ un sasita galvu pret gultas galu.

-    Pūķis tevi grib, Reba. Vienmēr ir gribējis. Es negribēju Viņam tevi atdot. Es šodien kaut ko izdarīju, lai Viņš nevarētu tevi dabūt. Bet es maldījos.

Tas bija Frānsiss, ar Frānsisu viņa varēja runāt.

-    Lūdzu! Lūdzu, neļauj viņam mani dabūt! Tu neļausi, es zinu, lūdzu, tu neļausi - es esmu tava. Paturi mani sev. Es tev patīku, es zinu, ka patīku.

-    Vēl neesmu izlēmis. Varbūt es nemaz nevaru Viņam tevi neatdot. Es nezinu. Man jāpaskatās, vai tu darīsi, ko es likšu. Tu darīsi? Vai es varu uz tevi paļauties?

-    Es mēģināšu. Es pūlēšos. Tikai pārāk nesabaidi mani, citādi es nevarēšu.

-     Piecelies, Reba! Nostājies pie gultas. Tu zini savas atrašanās vietu šajā istabā?

Viņa pamāja.

-   Tu zini, kur šajā mājā tu atrodies, vai ne? Tu staigāji apkārt pa māju, kamēr es biju aizmidzis, vai ne?

-    Aizmidzis?

-    Netēlo muļķi! Toreiz, kad mēs te pārgulējām. Tu izstaigāji māju, vai ne? Va 'tu atradi kaut ko dīvainu? Vai tu paņēmi to un rādīji kādam? Vai tu tā darīji, Reba?

-    Es tikai izgāju ārā. Tu vēl gulēji, un es izgāju ārā. Goda vārds!

-    Tātad tu zini, kur ir ārdurvis, vai ne?

Viņa pamāja.

-    Reba, patausti man krūtis. Virzi rokas augstāk, lēnām.

Grābt pēc acīm?

Dolarhaida īkšķis un pirksti viegli no abām pusēm pieskārās viņas balsenei.

-     Nedari to, kas tev prātā, citādi es te saspiedīšu. Rokas pie manām krūtīm, tagad pie kakla. Jūti atslēgas ķēdīti? Noņem to pāri manai galvai. Uzmanīgi… Tā. Tagad man jāpārliecinās, ka es varu tev uzticēties. Aizej līdz ārdurvīm, aizslēdz tās un atnes man atpakaļ atslēgu. Ej! Es tepat gaidīšu. Nemēģini bēgt. Es varu tevi noķert.

Viņa turēja atslēgu rokā, ķēdīte skārās pie ciskas. Kurpēs bija grūtāk orientēties, tomēr viņa paturēja tās kājās. Palīdzēja pulksteņa tikšķi.

Paklājs, tad grīda, atkal paklājs. Dīvāna aprises. Jāiet pa labi.

Kāda ir mana labākā iespēja? Kura? Muļķoties viņam līdzi vai riskēt? Vai citas muļķojās viņam līdzi? Viņai drusku reiba galva no dziļās elpas. Jāsaņemas. Vārgums ir nāve.

Galvenais, lai durvis būtu vaļā. Jānoskaidro, kur ir viņš.

-    Vai es eju pareizi? - Viņa zināja, ka iet pareizi.

-     Vēl kādi pieci soļi. - Skaidrs, balss skanēja no guļamistabas.

Viņa juta vēsmu uz sejas. Durvis bija pusvirus. Viņa turēja augumu starp durvīm un balsi aiz viņas. Viņa iegrūda atslēgu caurumā zem roktura. No ārpuses.

Tā. Tagad aši laukā, zibenīgi aiztaisot durvis un pagriežot atslēgu.

Lejup pa rampu, spieķa nav, jāmēģina atcerēties, kur bija viņa furgons, skriešus. Skriešus. Kas tas? Krūms. Jākliedz.

-     Palīgā! Palīgā! Palīgā! Palīgā! - Skriešus pa granti. Tālumā notaurē kravas automobilis. Šoseja uz to pusi, ātriem soļiem, pusskriešus, skriešus, cik ātri vien iespējams. Atpakaļ no zāles uz granti, līču loču tālāk pa celiņu.

Aiz viņas ātri un spēcīgi soļi. Skrien, tuvojas pa granti. Viņa apstājās un piegrāba pilnu sauju ar akmentiņiem, nogaidīja, līdz viņš bija tuvu, un svieda, dzirdēja tos atsita- mies pret viņu.

Trieciens pa plecu izsit no līdzsvara, liela roka viņai zem zoda, ap kaklu, spiež, spiež, viņai ausīs dārd asinis. Viņa atmuguriski sper, trāpa, un tad viss ir kluss.

47. nodala

Divu stundu laikā saraksts bija gatavs. Furgoni piederēja divdesmit sešiem baltās rases vīriešu kārtas darbiniekiem, kas bija vecumā no divdesmit līdz piecdesmit gadiem.

Misūri Satiksmes departaments no autovadītāju apliecību reģistra sniedza ziņas par viņu matu krāsu, tomēr tās netika izmantotas par noteicošo faktoru; Pūķis varbūt valkāja parūku.

Fiska sekretāre mis Triltnena nokopēja un izdalīja sarakstu.

Kad leitnants Fogels to pētīja, iepīkstējās viņa rācija.

Fogels pa telefonu piezvanīja uz pārvaldi, tad aizsedza ar roku klausuli.

- Mister Kroford… Džek, kāds Ralfs Mendijs, baltais, trīsdesmit astoņus gadus vecs, pirms dažām minūtēm atrasts nošauts universitātes pilsētiņā - tas ir rajons ap Vašingtona universitāti -, viņš atrasts pie mājas, kur dzīvo kāda Reba Makleina. Kaimiņi apgalvo, ka viņa strādājot "Baeder". Viņas durvis ir vaļā, pati nav mājās.

-    Dendridž! - sauca Krofords. - Reba Makleina, vai ir kas par tādu zināms?

-    Viņa strādā attīstīšanas laboratorijā. Viņa ir akla. Viņa, šķiet, ir no Kolorādo…

-    Tādu Ralfu Mendiju zināt?

-    Mendiju? - pārjautāja Dendridžs. - Rendiju Mendiju?

-    Ralfu Mendiju, strādā šeit?

Saraksta pārbaude apliecināja, ka nestrādā.

-    Varbūt sagadīšanās, - sacīja Fogels.

-    Varbūt, - norūca Krofords.

-     Es ceru, ka ar Rebu nekas nav noticis, - bilda mis Trilmena.

-    Vai jūs viņu pazīstat? - jautāja Greiems.

-    Esmu ar viņu dažas reizes runājusi.

-    Vai Mendiju pazīstat?

-     Nē, nepazīstu. Vienīgais vīrietis, ar kuru esmu Rebu kopā redzējusi, ir misters Dolarhaids. Es redzēju viņu kāpjam Dolarhaida furgonā.

-    Mistera Dolarhaida furgonā? Mis Trilmena, kādā krāsā ir mistera Dolarhaida furgons?

-    Jāpadomā… Tumšbrūns… vai arī melns.

-    Kur misters Dolarhaids strādā? - jautāja Krofords.

-    Viņš ir mūsu ražošanas pārzinis, - atbildēja Fisks.

-    Kur ir viņa kabinets?

-    Pašā gaiteņa galā.

Krofords griezās, lai ko sacītu Greiemam, bet tas jau bija ceļā.

Mistera Dolarhaida kabinets bija aizslēgts. Apkopēju universālā atslēga derēja.

Greiems pataustījās gar sienu un ieslēdza gaismu. Viņš stāvēja durvīs un pārlūkoja telpu. Tā bija ļoti kārtīga. Neredzēja mētājamies nekādas personiskas mantas. Grāmatplauktā - tikai tehniskas rokasgrāmatas.

Galda lampa bija pa kreisi no krēsla, tātad kreilis viņš nebija. Steidzīgi jādabū kreisā īkšķa nospiedums.

-    Mēģināsim ar dokumentu paliktni, - viņš sacīja Krofordam, kas stāvēja aiz muguras gaitenī. - To parasti pietur ar kreiso īkšķi.

Kad viņi dzīrās revidēt atvilktnes, Greiema uzmanību saistīja galda pāršķiramais darba kalendārs. Viņš pārlapoja pierakstiem izraibinātās lapas līdz sestdienai, 28. jūnijam, kad tika noslepkavota Džeikobsu ģimene.

Šīs nedēļas ceturtdienā un piektdienā kalendārā nebija nekādu atzīmju.

Greiems šķīra uz priekšu līdz jūlija pēdējai nedēļai. Ceturtdiena un piektdiena bija tukša. Trešdienā bija ieraksts: "AM 552 15:45-18.15".

Greiems to norakstīja.

-    Jānoskaidro, uz kurieni ir šis avioreiss.

-    Es to izdarīšu, tu šeit turpini, - sacīja Krofords. Viņš devās pie telefona vestibilā.

Greiems lūkojās galda apakšējā atvilktnē uz zobu protēžu līmes tūbiņu. No durvju puses atskanēja Kroforda balss.

-    Tas reiss ir uz Atlantu, Vili. Ņemam viņu ciet.

48. nodala

Auksts ūdens uz Rebas sejas, tek matos. Galva griežas. Kaut kas ciets zem viņas, slīps. Viņa pagrieza galvu. Dēļi. Auksts, mitrs dvielis viņai pie sejas.

-    Vai ar tevi viss kārtībā, Reba? - Dolarhaida mierīgā balss.

Viņa satrūkās no skaņas un novaidējās.

-    Elpo dziļi. Pagāja minūte.

-    Vai tagad varēsi piecelties? Mēģini piecelties! Dolarhaidam pieturot, viņa piecēlās. Uznāca nelabums.

Dolarhaids nogaidīja, līdz viņas kuņģa spazma pāriet.

-    Augšā pa rampu. Vai tu atceries, kur esi? Viņa pamāja.

-    Izņem atslēgu no durvīm, Reba. Nāc iekšā. Tagad aizslēdz durvis un pakar atslēgu man kaklā. Liec ķēdīti man pāri galvai. Tā. Pārbaudīsim, vai ir ciet.

Nograbēja rokturis.

-    Tas labi. Tagad ej uz guļamistabu, ceļu tu zini. Viņa paklupa, nokrita uz ceļiem, gandrīz atsita galvu

pret grīdu. Dolarhaids pacēla Rebu aiz padusēm un palīdzēja ieiet guļamistabā.

-    Apsēdies šajā krēslā.

Viņa apsēdās.

-    Dod man viņu tūlīt!

Viņa mēģināja celties, lielas rokas atspieda viņas plecus atpakaļ.

-    Sēdi mieiīgi, vai arī es nespēšu Viņu no tevis atturēt, - sacīja Dolarhaids.

Rebas prāts negribīgi atguva asumu.

-    Lūdzu, mēģini! - viņa sacīja.

-    Reba, viss ir zaudēts.

Viņš bija novērsies, kaut ko darīja. Ļoti spēcīga benzīna smaka.

-    Izstiep roku. Aptausti šo. Negrāb, aptausti!

Viņa sataustīja tādas kā tērauda nāsis ar glumu iekšu. Tas bija ieroča stobrs.

-    Tā ir bise, Reba. Divpadsmitais kalibrs. Vai tu zini, ko ar to var izdarīt?

Viņa pamāja.

-    Noņem roku. - Aukstais stobrs atspiedās pret viņas kakla bedrīti.

-     Reba, kaut es būtu varējis tev uzticēties! Es gribēju tev uzticēties.

Izklausījās, ka viņš raud.

-    Ar tevi bija tik labi…

Viņš tiešām raudāja.

-     Man arī, Frānsis. Ārkārtīgi labi! Lūdzu, nedari man tagad pāri!

-     Viss ir zaudēts, bet es nevaru tevi atstāt Viņam. Tu zini, ko viņš izdarīs?

Kliegšus:

-    Tu zini, ko Viņš izdarīs? Viņš tevi nokodīs! Labāk nāc līdzi man.

Viņa dzirdēja sērkociņa švirkstu, saoda sēru, dzirdēja liesmas dūkoņu. Karstums istabā. Dūmi. Uguns. Tas, no kā viņa baidījās vairāk par visu pasaulē. Uguns. Jebkas cits būtu labāk par to. Viņa cerēja, ka tiks nošauta ar pirmo šāvienu. Viņa sasprindzināja kājas skrējienam.

Šņuksti.

-    Ak, Reba!… Es nespēju noskatīties, kā tu sadedz.

Stobrs atrāvās no viņas kakla.

Kad viņa piecēlās kājās, abi stobri izšāva vienlaikus.

Aizkritušām ausīm viņa nodomāja, ka ir nošauta, ka ir mirusi, vairāk sajuta nekā dzirdēja smagu būkšķi uz grīdas.

Dūmi un liesmu sprakšķi. Uguns. Uguns lika viņai atjēgties. Viņa juta karstumu uz rokām un sejas. Jātiek ārā! Viņa paklupa, smakdama iekrita gultas kājgalī.

Zemu jānoliecas, tā bija mācīts, zem dūmiem. Nesteigties, tā var kaut kur ieskriet un zaudēt dzīvību.

Reba bija ieslēgta. Ieslēgta. Zemu noliekusies, viņa taustījās ar pirkstiem pa grīdu, līdz atrada kājas, pēc tam matus, matainu skrandu, zem matiem roka iegrūdās mīkstumā. Asas kaulu šķēpeles un vajīga acs.

Atslēga viņam ap kaklu. Jāsteidzas! Abas rokas uz ķēdītes, stabilāka stāja - rāviens! Ķēdīte saplīsa, viņa atkrita atpakaļ, tad slējās atkal kājās. Pagriezās, pilnīgi apjukusi. Mēģināja taustīties, ar aizkritušajām ausīm kaut ko saklausīt caur liesmu sprakšķiem. Gultas mala… Kura mala? Viņa paklupa pār līķi, ieklausījās.

Bong, Bong, sita sienas pulkstenis. Bong, Bong, uz dzīvojamo istabu, Bong, Bong, tagad pa labi.

Kaklā koda dūmi. Bong, Bong. Lūk, durvis. Zem roktura. Tikai neizmest! Atslēgt. Atgrūst. Gaiss. Lejup pa rampu. Gaiss. Viņa sabruka zale. Uzslējās četrrāpus, rapo- ja projām.

Reba izslējās uz ceļiem un sasita plaukstas, uztvēra mājas atbalsi un rāpoja projām, dziļi elpodama, līdz spēja piecelties, skriet; viņa uzskrēja kaut kam virsū, atkal skrēja.

49. nodala

Sameklēt Frānsisa Dolarhaida māju nebija viegli. "Gateway" uzrādītā adrese bija tikai abonenta kastīte kādā Sentčārlzas pasta nodaļā.

Pat Sentčārlzas šerifa departamenta vīri ieskatījās ener- gosabiedrības dienesta kartē, lai būtu droši.

Šerifa komanda upes otrā krastā sagaidīja Sentluisas Speciālo uzdevumu vienību, un kolonna klusi virzījās pa 94. šoseju. Vietējais policists pirmajā mašīnā sēdēja blakus Greiemam un rādīja ceļu. Krofords, pastiepies no pakaļējā sēdekļa, bija ieslējies starp viņiem un sūca zobus. Sentčārlzas ziemeļdaļā pretimbraucēju bija maz: kāds pikaps, pilns ar bērniem, starppilsētu autobuss, pamatīgs kravas automobilis.

Šķērsojuši pilsētas ziemeļu robežu, viņi uzreiz ieraudzīja blāzmu.

- Tas ir tur! - iesaucās policists. - Tieši tur tas ir!

Greiems spieda gāzes pedāli. Viņi brāzās pa šoseju, un uguns blāzma tapa spožāka un lielāka.

Krofords tvēra pēc mikrofona.

-    Visam vienībām! Tur deg viņa maja. Esiet uzmanīgi! Varbūt viņš no turienes bēgs. Šerif, ludzu, uzstādiet šeit ceļa aizsprostu.

Kupls dzirksteļu un dūmu tornis liecās pāri laukiem uz dienvidaustrumiem, nu jau karājās pār tiem.

-     Šeit! - sacīja policists. - Nogriezieties uz grants ceļa.

Tad viņi ieraudzīja sievieti, melnu siluetu uz liesmu fona. Viņa izdzirdēja rūkoņu un pastiepa rokas pret braucējiem.

Spēcīgā uguns brāzās augšup un ārup, degošas sijas un logu rāmji ar plašu loku lēni uzlidoja vakara debesīs, liesmojošs furgons apgāzās uz sāniem, oranžais degošo koku ietvars pēkšņi apdzisa un satumsa. Zeme nodrebēja no sprādziena, kas satricināja arī policijas mašīnas.

Sieviete gulēja ar seju lejup uz ceļa. Krofords, Greiems un policisti metās laukā no mašīnām pie viņas, pār galvām lija dzirksteļu lietus, daži, izvilkuši pistoles, skrēja tālāk.

Krofords apņēma Rebu ap pleciem, kamēr policists dzēsa dzirksteles viņas matos.

Viņš turēja no uguns sasarkušo sievieti aiz pleciem, pietuvināja seju viņas sejai.

-     Frānsiss Dolarhaids, - Krofords sacīja un viegli sapurināja Rebu. - Frānsiss Dolarhaids, kur viņš ir?

-    Viņš ir tur, - sacīja Reba, paceldama nokvēpušo roku uz karstuma pusi, tad roka smagi atkrita pie sāna. - Viņš ir tur, miris.

-    Jūs to zināt! - Krofords ieurbās ar skatienu Rebas neredzīgajās acīs.

-    Es biju ar viņu kopā.

-    Izstāstiet, lūdzu!

-       Viņš iešāva sev sejā. Es uzliku tur roku. Viņš aizdedzināja māju. Viņš nošāvās. Es uzliku tur roku. Viņš bija uz grīdas. Es ieliku viņā roku, vai es varētu apsēsties?

- Jā, - sacīja Krofords. Viņš iekāpa Rebai līdzi policijas automobilī, piekļāva viņu sev klāt un ļāva izraudāties uz sava pleca.

Greiems stāvēja uz ceļa un skatījās liesmās, līdz viņam sāka sāpēt apsarkušās acis.

Vēja nestie dūmi brīžiem aizsedza mēnesi.

50. nodala

No rīta vējš bija silts un mitrs. Tas pūta miglas lēverus pāri nomelnējušiem skursteņiem, kas vienīgie bija palikuši pāri no Dolarhaida mājas. Tas aizpūta pāri laukiem arī dūmus, kas vēl drusku kūpēja no krāsmatām.

Retas lietus lāses krita uz oglēm un nočukstot pārvērtās sīkās tvaiku strūkliņās un pelnos.

Blakus stāvēja ugunsdzēsēju mašīna ar ieslēgtu bākuguni.

FIB Sprāgstvielu nodaļas vadītājs S. F. Einsverts ar Greiemu netālu no drupām sarunādamies dzēra kafiju no termosa.

Einsverts saviebās, kad vietējais ugunsdzēsēju priekšnieks pabakstīja pelnus ar ķeksi.

-    Paldies dievam, viņam tur vēl ir par karstu, - viņš sacīja ar mutes kaktiņu. Pret vietējām amatpersonām viņš izturējās ar piesardzīgu sirsnību. Greiemam viņš sacīja to, ko domāja.

-     Velns, man jābrien tur iekšā. Te izskatīsies pēc ne- mēztas tītaru fermas, kad visi tie šerifa vietnieki un kon- stebli būs apēduši savas pankūkas un nolikuši kluci. Metīsies talkā kā nelabie.

Kamēr no Vašingtonas nebija ieradies Einsverta izlolotais bumbu furgons, viņš bija spiests iztikt ar to, ko pats bija atvedis ar lidmašīnu. Viņš izvilka no patruļmašīnas bagāžnieka izbalējušu jūras kājnieku mugursomu un no tās savu "Nomex" specapģērba komplektu, azbesta zābakus un kombinezonu.

-    Kā tad izskatījās, kad gāja gaisā, Vili?

-    Spilgti gaišs uzliesmojums, kas pamazām apdzisa. Pie pamata izskatījās tumšāks. Daudz kas uzlidoja gaisā - logu rāmji, jumta gabali -, un daudz kas cits aizlidoja uz sāniem, nokrita tālāk. Sprādziena vilnim sekoja vējš. Tas iz- brāzās ārā un pēc tam it kā iesūcās atpakaļ. Izskatījās, ka tas gandrīz vai nopūta uguni.

-    Vai sprādziena brīdī liesmas jau bija lielas?

-   Jā, tās bija izlauzušās cauri jumtam un pa logiem, gan augšstāvā, gan apakšā. Dega arī koki.

Einsverts izrīkoja divus vietējos ugunsdzēsējus stāvēt gatavībā ar šļūteni un trešo ar āķi un trosi gadījumam, ja viņam kas uzkristu.

Viņš attīrīja pagraba pakāpienus, kas tagad bija zem klajas debess, un nokāpa lejā apdegušu baļķu mudžeklī. Viņš spēja tur uzturēties tikai pa dažām minūtēm vienā reizē. Pavisam viņš gāja lejā astoņas reizes.

Viss, ko viņš, tā pūlēdamies, guva, bija kaut kam noplēsts, plakans metāla gabals, tomēr radās iespaids, ka tas viņu varen iepriecina.

Piesārtis un nosvīdis viņš novilka azbesta tērpu un apsēdās uz ugunsdzēsēju mašīnas kāpšļa, uzmetis plecos ugunsdzēsēja apmetni.

Einsverts nolika metāla gabalu un nopūta tam pelnu kārtiņu.

-     Dinamīts, - viņš sacīja Greiemam. - Skaties, vai redzi šo papardes rakstu metālā? Tāds ir īstā kalibra lādei vai armijas skapītim. Visticamāk tā. Dinamīts metāla skapītī. Tomēr tas neuzsprāga pagrabā. Man vairāk šķiet, ka pirmajā stāvā. Redzi, kur to koku nocirtuši marmora galda virsma? To sprādziens aiznesis sānis. Dinamīts stāvējis vietā, kam uguns diezgan ilgi nav tikusi klāt.

-    Kā ar pīšļiem?

-     Nekas daudz nebūs, bet kaut kas jau vienmēr atrodas. Vēl priekšā pamatīga sijāšana. Mēs viņu atradīsim. Es tev izsniegšu viņu mazā maisiņā.

Pret rītu de Pola slimnīcā miega zāles beidzot iemidzināja Rebu Makleinu. Viņa gribēja, lai policiste sēž cieši blakus viņas gultai. Vairākas reizes, rītam tuvojoties, viņa modās un tvēra pēc policistes rokas.

Kad viņa lūdza brokastis, tās ienesa Greiems.

Kā iesākt? Dažkārt izjautājamam bija vieglāk, ja pret viņu izturējās bezpersoniski. Greiemam šķita, ka ar Rebu Makleinu tā vis nebūs.

Viņš stādījās priekšā.

-    Vai jūs viņu pazīstat? - Reba jautāja policistei.

Greiems pasniedza savu apliecību. Policistei tā nebija

vajadzīga.

-    Es zinu, ka viņš ir FIB izmeklētājs, mis Makleina.

Beidzot Reba izstāstīja Greiemam visu. Par laiku, ko

bija pavadījusi kopā ar Frānsisu Dolarhaidu. Rebai bija iekaisis kakls, tāpēc viņa bieži apklusa, lai pasūkātu sasmalcinātu ledu.

Greiems uzdeva Rebai nepatīkamus jautājumus, un viņa godprātīgi atbildēja, vienubrīd palūgdama Greiemu iziet, kamēr policiste paturēja bļodu nule apēstajām brokastīm.

Kad Greiems atgriezās palātā, Reba bija bāla, viņas seja noberzta tīra.

Viņš uzdeva pēdējo jautājumu un aizvēra piezīmju bloknotu.

-     Ar to jūs vairs nemocīšu, - viņš sacīja, - bet es vēl gribētu iegriezties. Tikai apsveicināties, apraudzīt, kā jums klājas.

-     Kā gan jūs varētu negribēt? Es taču esmu tik apburoša…

Greiems ieraudzīja asaras un saprata, kas viņu nomāc.

-     Vai jūs varētu uz mirklīti iziet? - Greiems palūdza policisti. Viņš saņēma Rebas roku.

-       Klausieties! Dolarhaidam bija daudzas un dažādas vainas, bet jums nekādu vainu nav. Jūs teicāt, ka viņš pret jums bijis labs un iejūtīgs. Es tam ticu. Jūs viņā atmodinājāt tādas jūtas. Pašās beigās viņš nespēja jūs nogalināt, nespēja noskatīties, kā jūs mirstat. Ļaudis, kas pētī tādus gadījumus, domā, ka viņš ir mēģinājis rimties. Kāpēc? Tāpēc, ka jūs viņam palīdzējāt. Ļoti iespējams, ka tas izglāba ne vienu vien dzīvību. Jūs neuzrāvāties uz ārprātīgo. Viņš bija parasts cilvēks, kam ārprātīgais sēdēja kaklā. Ar jums viss ir kārtībā, Reba. Nemaz nemēģiniet sev iestāstīt pretējo! Es pēc kādām pāris dienām jūs atkal apraudzīšu. Man visu laiku jāskatās tikai uz kruķiem, vajag taču kādu atveldzi! Kad jums vēl izdosies sakopt matus…

Reba pakratīja galvu un raidīja rokas mājienu uz durvju pusi. Varbūt viņa arī viegli pasmaidīja, Greiems nebija par to īsti drošs.

No FIB Sentluisas fdiāles Greiems piezvanīja Mollijai. Klausuli pacēla Villija vecaistēvs.

-     Tas ir Vilis Greiems, mamm, - sacīja vecaistēvs. - Sveiks, mister Greiem.

Villija vecvecāki vienmēr sauca viņu par misteru Greiemu.

-    Mamma teica, ka viņš izdarījis pašnāvību. Viņa skatījās Donahjū šovu, un to pārtrauca ar šo ziņu. Jums sasodīti veicies. Aiztaupīja jums, vīriem, pamatīgu ķēpu. Mums, nodokļu maksātājiem, arī nebūs lieku izdevumu. Viņš tiešām bija baltais?

-    Jā, ser. Blonds. Izskatījās pēc skandināva.

Villijam bija skandināvu cilmes vecvecāki.

-    Vai es varētu parunāt ar Molliju, lūdzu?

-    Vai jūs tagad atgriezīsieties Floridā?

-    Drīz. Vai Mollija tur ir?

-    Mamm, viņš grib runāt ar Molliju. Viņa ir vannasistabā, mister Greiem. Mans mazdēls ir atsācis ēst brokastis. Tas no svaiga gaisa. Jums vajadzētu redzēt, kā tas rakaris ēd! Varu derēt, ka būs pieņēmies par desmit mārciņām. Re, viņa jau nāk.

-Hallo!

-    Sveika, mana ņiprā!

-    Labas ziņas, vai ne?

-    Tā izskatās.

-    Es tobrīd biju dārzā. Mamamma iznāca ārā, kad bija to dzirdējusi televīzijā. Kad tu to uzzināji?

-    Vakar vēlu vakarā.

-    Kāpēc tu man nepiezvanīji?

-    Mamamma droši vien jau gulēja.

-    Nē, viņa skatījās Džoniju Kārsonu. Es nemaz nevaru izteikt, Vili… man tāds prieks, ka tev nevajadzēja pašam ar viņu cīkstēties.

-    Man te vēl mazliet jāpakavējas.

-    Četras dienas? Piecas?

-    īsti nezinu. Varbūt mazāk. Es gribu tevi satikt, mazā.

-    Es arī gribu tevi satikt, kad tu būsi tur izdarījis visu, kas darāms.

-    Šodien ir trešdiena. Līdz piektdienai es droši vien…

-    Vili, mamamma te uz nākamnedēļu ir saaicinājusi visus Villija onkuļus un tantes no Sietlas un…

-     Piedrāzt mamammu! Kas tas vispār par vārdu "mamamma"?

-    Kad Villijs bija maziņš, viņš nemācēja pateikt…

-    Brauc mājās pie manis.

-     Vili, es esmu gaidījusi tevi. Viņi tik reti redz Villiju, un vēl dažas dieniņas…

-     Atbrauc viena pati. Atstāj Villiju tur, un tava ekssie- vasmāte varēs nākamnedēļ iesēdināt viņu lidmašīnā. Klausies… Satiksimies Ņūorleānā! Tur ir viens ūķis, kas saucas…

-     Nedomāju vis. Es te mazliet piestrādāju - pusslodzi vienā džinsu veikaliņā. Man viņi jābrīdina iepriekš.

-    Kas noticis, Mollij?

-     Nekas. Nekas nav noticis… Man tikai ir skumji, Vili. Tu taču zini, kad nomira Villija tēvs, es atbraucu šurp. - Viņa vienmēr sacīja "Villija tēvs", it kā tas būtu kāds kantoris. Viņa nekad neminēja vārdu. - Un mēs bijām visi kopā - es varēju saņemties, nomierināties. Tagad arī esmu nomierinājusies un…

-    Ir neliela atšķirība: es neesmu miris.

-    Nerunā tā.

-    Kā? Kā lai es nerunāju?

-Tu esi jucis.

Greiems uz brīdi aizvēra acis.

-    Hallo!

-    Es neesmu jucis, Mollij. Dari, kā tev labāk. Kad šeit viss būs cauri, es tev piezvanīšu.

-    Tu varētu atbraukt šurp.

-Nedomāju vis.

-    Kāpēc ne? Vietas te pietiek. Mamamma varētu…

-     Mollij, es viņiem nepatīku, un tu zini, kāpēc. Katru reizi, kad viņi mani redz, es viņiem to atgādinu.

-    Tas nav godīgi un nav arī patiesi.

Greiems piepeši jutās ļoti noguris.

-    Lai būtu. Varu teikt arī tā: viņi ir pretekļi, un man no viņiem nāk vēmiens. Nu kā?

-    Nerunā tā.

-    Viņi grib puiku. Varbūt tu arī viņiem patīc itin labi, droši vien, ka patīc, ja vien viņi par to kādreiz iedomājas. Taču gribēt viņi grib puiku un tevi tikai pieņem. Mani viņi negrib, un mani tas galīgi neuztrauc. Es gribu tevi. Floridā. Arī Villiju, kad viņam apniks ponijs.

-    Tu jutīsies labāk, kad būsi izgulējies.

-    Šaubos. Klausies, es tev piezvanīšu, kad man šeit kaut kas būs noskaidrojies.

-    Labi. - Viņa nolika klausuli.

-    Sūdi kvadrātā, - sacīja Greiems. - Sūdi kvadrātā.

Krofords pabāza galvu pa durvīm.

-    Vai tu gadījumā neteici "sūdi kvadrātā"?

-    Teicu.

-     Nenokar degunu! No zināmās vietas piezvanīja Einsverts. Viņš tev kaut ko atradis. Vēl viņš teica, ka mums vajadzētu aizbraukt, viņam sākusies maza rīvīte ar vietējiem.

51. nodala

Kad Greiems ar Krofordu nokļuvaa pie melnajām krāsmatām, kur reiz bija slējies Dolarhaida nams, Einsverts rūpīgi bēra pelnus jaunās krāsas bundžās.

Viņš bija vienos sodrējos, zem auss viņam bija piepūtušies pamatīga čulga. īpašais aģents Janovics no Sprāgstvielu nodaļas strādāja lejā, pagrabā.

Celiņā blakus noputējušam "Oldsmobile" dīdījās garš, neveikls vīrs. Kad Krofords un Greiems šķērsoja pagalmu, viņš tos apturēja.

-    Vai jūs esat Krofords?

-    Tieši tā.

-    Es esmu Roberts L. Duleinijs. Esmu tiesas izmeklētājs, un šī ir mana jurisdikcija. - Viņš parādīja savu vizītkarti. Uz tās bija rakstīts: "Balsojiet par Robertu L. Dulei- niju!" Krofords nogaidīja. - Šim jūsu darbiniekam ir lietiskie pierādījumi, kurus pienākas nodot man. Viņš ir licis man gaidīt gandrīz stundu.

-        Atvainojiet par neērtībām, mister Duleinij. Viņš pilda manas pavēles. Varbūt jūs varētu piesēst mašīnā, kamēr es to nokārtoju?

Duleinijs devās viņiem pakaļ.

Krofords pagriezās.

-    Vai jūs būtu tik laipns, mister Duleinij? Apsēdieties savā mašīnā!

Nodaļas vadītājs Einsverts smaidīja, balti zobi nokvēpušā sejā. Viņš bija sijājis pelnus visu rītu.

-    Man, nodaļas vadītājam, ir liels prieks…

-    Celt sev asti, mēs visi to zinām, - sacīja Janovics, izkāpdams no pagraba melnā ņudzekļa.

-    Klusēt ierindā, indiāni Janovic! Atnes sarunas objektus. - Viņš pasvieda Janovicam auto atslēgas.

Janovics atnesa no FIB automobiļa bagāžnieka garenu kartona kasti. Kastē bija nostiprināta bise ar nodegušu laidi un karstumā saliekušos stobru. Otrā, mazākā kastē bija nokvēpusi automātiskā pistole.

-      Pistole ir saglabājusies labāk, - sacīja Einsverts. - Ballistikas nodaļā droši vien varēs to salīdzināt. Nu, Janovic, tagad galveno!

Einsverts paņēma no viņa trīs plastmasas maisiņus.

-     Sirds un skalps, Greiem. - Einsverta seja uz brīdi kļuva nopietna. Tas bija mednieku rituāls, gluži kā ieziest Greiema pieri ar asinīm.

-    Tā bija tiešām varena izrāde, virsaiti. - Einsverts ielika maisiņus Greiemam rokās.

Vienā maisiņā bija piecas collas garš, apdedzis cilvēka ciskas kaula gabals un šā kaula galva. Otrajā maisiņā bija rokaspulkstenis. Trešajā bija zobi.

Tā bija tikai puse no melnas un salūzušas platītes, tomēr šajā pusē bija neatkārtojamais līkais acuzobs.

Greiems saprata, ka viņam kaut kas jāsaka.

-    Paldies. Paldies par visu.

Viņam uz bridi noreiba galva, tad viņš juta lielu atslābumu.

-      …muzeja cienīgs eksemplārs, - runāja Einsverts. - Mums tas laikam jāatdod tam tītaram, vai ne, Džek?

-    Jā. Tomēr Sentluisā ir prasmīgi tiesu medicīnas eksperti. Viņi atbrauks un iztaisīs labus nospiedumus. Tie paliks mums.

Krofords un pārējie sakāpa tiesas izmeklētāja mašīnā.

Greiems palika viens ar šo māju. Viņš ieklausījās vēja svelpoņā skursteņos. Viņš cerēja, ka Blūms atbrauks šurp, tiklīdz būs atlabis. Gan jau atbrauks.

Greiems gribēja tikt skaidrībā par Dolarhaidu. Viņš gribēja zināt, kas šeit noticis, kas barojis Pūķi. Tomēr pagaidām viņam bija gana.

Viena skursteņa galā uzlaidās dzeltens ķauķis un ņēmās svilpot.

Greiems svilpoja pretī.

Jābrauc mājās.

52. nodala

Greiems smaidīja, sajuzdams, cik spēcīgi reaktīvā lidmašīna atraujas no zemes un aiznes viņu projām no Sentluisas, kā tā pagriežas iešķērsām saules stariem uz dienvidaustrumiem - beidzot uz māju pusi.

Tur būs Mollija un Villijs.

- Nesāksim nu ņemties ar to, ko kurš nožēlo. Es Maratonā būšu tev pretī, draudziņ. - Tā viņa bija teikusi pa tālruni.

Viņš cerēja, ka ar laiku spēs atcerēties dažus labos mirkļus - gandarījumu, kas rodas, redzot savam darbam un amata prasmei nesavtīgi nodevušos cilvēkus. Viņš sprieda, ka tādus var atrast visur, ja vien meklētājs pietiekami saprot to, ko redz.

Paust milzu pateicību Loidam Boumenam un Beverli- jai Kacai izskatītos nepiemēroti, tāpēc viņš tikai telefoniski pasacīja, ka bijis priecīgs atkal strādāt ar viņiem kopā.

Viens gan viņu mazliet uztrauca: tas, kā viņš bija juties, kad Krofords Čikāgā, parunājis pa telefonu, sacīja: "Tas pats "Gateway"y

Varbūt tas bija intensīvākais un nevaldāmākais prieks, kādu viņš jebkad bija jutis. Nebija patīkami apzināties, ka viņa dzīves laimīgākais brīdis uzplaucis smacīgā Čikāgas tiesas zvērināto telpā: tad, kad viņš kaut ko atskārta jau pirms apliecinājuma.

Viņš nestāstīja Loidam Boumenam, kāda bija šī sajūta; viņam tas nebija jādara.

- Zini, kad Pitagors apjēdza savu teorēmu, viņš ziedoja Mūzai simt vēršu, - sacīja Boumens. - Nekas nav labāk, vai ne? Neatbildi - tas turas ilgāk, ja neiztērē pļāpājot.

Tuvojoties mājām un Mollijai, Greiems kļuva arvien nepacietīgāks. Maiami viņam bija jāiziet uz skrejceļa, lai pārsēstos "Tantē Lulū", vecajā DC-3, kas lidoja uz Maratonu.

Viņam patika DC-3. Šodien viņam viss patika.

"Tante Lulū" tika būvēta, kad Greiemam bija tikai pieci gadi, un tās spārni allaž bija notriepti ar eļļu, kuru spļāva dzinēji. Greiems ļoti paļāvās uz šo lidmašīnu. Viņš skrēja pie tās, it kā tā būtu nolaidusies džungļu izcirtumā, lai izglābtu viņu.

Salai slīdot zem spārna, bija redzamas Ailamoradas jūras parka ugunis. Atlantijas pusē vēl bija saskatāmas viļņu putas. Pēc dažām minūtēm DC-3 jau sāka nolaišanos Maratonā.

Tas bija tāpat kā pirmoreiz, kad viņš atbrauca uz Maratonu. Arī toreiz viņš bija lidojis ar "Tanti Lulū", un pēc tam viņš bieži bija vakara krēslā nācis uz lidlauku un noskatījies, kā tā nolaižas - lēni un pamatīgi, nolaistiem ele- roniem, liesmām šaujoties no izpūtējiem, kamēr visi pasažieri sēdēja drošībā aiz gaišajiem logiem.

Arī pacelšanos bija tīkami vērot, tomēr, kad vecā lidmašīna ar lielu loku uzņēma kursu uz ziemeļiem, tā viesa viņā skumjas un tukšuma izjūtu, un gaiss bija piesātināts ardievām. Tāpēc vēlāk viņš nāca skatīties tikai nolaišanos un atkalredzēšanos.

Tas bija pirms Mollijas.

Līdz ar pēdējo dzinēja rūcienu lidmašīna atdūrās pret skrejceļu. Greiems ieraudzīja Molliju un Villiju stāvam aiz žoga starmešu gaismā.

Villijs bija nostājies mātei priekšā. Tā viņš palika, līdz piebiedrojās Greiems. Tad viņš aizklīda sānis un skatījās apkārt. Greiems to prata novērtēt.

Mollija bija tikpat gara kā Greiems, piecas pēdas un desmit collu. Viena līmeņa skūpsts sabiedriskā vietā sniedz patīkamu satraukumu, tāpēc ka parasti viena līmeņa skūpsti tiek mīti gultā.

Villijs piedāvājās nest Greiema čemodānu. Greiems viņam iedeva savu uzvalku somu.

Mājupbraucienā uz Šugerlofas salu, Mollijai sēžot pie stūres, Greiems atsauca atmiņā visu, ko apgaismoja automobiļa lukturu stari, un iztēlojās pārējo.

Pagalmā, atverot automašīnas durvis, viņš izdzirdēja jūru.

Villijs iegāja mājā, turēdams vienu uzvalku somas galu pie pakauša, bet otrs aiz muguras sitās pret viņa ciskām.

Greiems stāvēja pagalmā un izklaidīgi dzenāja moskītus no sejas.

Mollija pielika roku viņam pie vaiga.

- Būtu nu nācis iekšā, kamēr neesi apēsts…

Viņš pamāja. Viņa acis bija valgas.

Mollija vēl brīdi pagaidīja, piešķieba galvu un uzlūkoja viņu, samirkšķinādama acis.

- Tanžeras martini, steiki, skavas un pārējais. Uz to pusi, lūdzu… un arī elektrības rēķins, un ūdens rēķins, un garas sarunas ar manu bērnu, - viņa ar mutes kaktiņu piebilda.

53. nodala

Greiems ar Molliju ļoti vēlējās, lai starp viņiem viss būtu tāpat kā agrāk, lai turpinātos tā pati dzīve.

Kad viņi saprata, ka nekas nav kā agrāk, šī neizteiktā atziņa dzīvoja ar viņiem kopā kā neaicināts ciemiņš. Savstarpējie apliecinājumi, ar kuriem viņi centās apmainīties gan nakti, gan dienu, plūda kā stari caur kristālu, kas tos lauza un novirzīja sānis.

Pēc Greiema domām, Mollija nekad nebija izskatījusies labāk. No sāpīgas distances viņš jūsmoja par tās neapzināto grāciju.

Mollija pūlējās būt laba pret viņu, tomēr viņa bija atgriezusies no Oregonas, kur bija pamodinājusi mirušo.

Villijs to juta un izturējās vēsi pret Greiemu, viņš bija tracinoši pieklājīgs.

Pienāca vēstule no Kroforda. Mollija atnesa to kopā ar pārējo pastu un nepieminēja.

Vēstulē bija Šērmenu ģimenes foto, filmas kadra kopija. Kroforda vēstulē bija paskaidrots, ka ne viss ir sadedzis. Šī fotogrāfija atrasta, kad pārmeklēti lauki ap māju, tur uzietas vēl dažas mantas, kuras sprādziens aizsviedis tālu prom no ugunsgrēka.

"Šie ļaudis droši vien bija viņa nākamais eeļamērķis," rakstīja Krofords. "Tagad drošībā. Domāju, ka tev ir patīkami to zināt."

Greiems parādīja fotogrāfiju Mollij ai.

-    Redzi? Tāpēc tas jādara, - viņš sacīja. - Tāpēc tas ir to vērts.

-    Es zinu, - viņa atbildēja. - Es to saprotu, tiešām saprotu.

Mēnesnīcā gar krastu peldēja zilzivis. Mollija iesaiņoja vakariņas, viņi makšķerēja, kūra ugunskuru, un tas viss bija galīgi aplam.

Vecaistēvs un mamamma atsūtīja Villijam viņa ponija fotogrāfiju, un Villijs to piesprauda savā istabā pie sienas.

Piektā diena mājās bija pēdējā pirms Greiema un Mollijas atgriešanās darbā Maratonā. Viņi makšķerēja krasta viļņos, aizgāja ceturtdaļjūdzi gar liedaga liekto līniju uz vietu, kur viņiem agrāk bija veicies.

Greiems bija nolēmis runāt ar viņiem abiem kopā.

Makšķerēšanas diena nebija sākusies labi. Villijs uzsvērti nolika sānis makšķeri, ko Greiems bija viņam sagatavojis, un atnesa jauno spiningu, ko viņam bija iedevis līdzi vecaistēvs.

Trīs stundas viņi makšķerēja klusēdami. Greiems vairākas reizes vēra muti, lai runātu, tomēr brīdis nekad nešķita piemērots.

Viņš bija noguris no atstumtības.

Greiems noķēra četrus lucīšus, par ēsmu liekot smilšu blusas. Villijs nenoķēra neko. Viņš copēja ar lielu firmas "Rapala" vizuli un trīskāršu āķi, ko viņam bija iedevis vecaistēvs. Viņš makšķerēja pārāk strauji, arvien no jauna mezdams, pārāk ātri vilkdams, līdz galīgi piesārta, un T krekls lipa viņam pie muguras.

Greiems iebrida ūdenī, vilnim atplūstot, iesmēla delnā smiltis, un tajās bija divas smilšu blusas, kas spirināja kā- jeles no čaulām.

-    Kā būtu ar šo, brāl? - Viņš pastiepa Villijam smilšu blusu.

-    Es lietošu "Ropala". Tas bija mana tēva vizulis, vai tad tu to nezināji?

-    Nē, - atbildēja Greiems. Viņš pavērās Mollijā.

Viņa apņēma ar rokām ceļgalus un lūkojās uz tālumā

planējošu frcgatputnu.

Mollija piecēlās un nobraucīja smiltis no sevis.

-    Es iešu pagatavot sviestmaizes, - viņa sacīja.

Kad Mollija bija prom, Greiems juta vēlēšanos runāt ar puiku. Nē. Villijs jutīs to pašu, ko viņa māte. Jānogaida un jārunā ar abiem, kad atgriezīsies Mollija. Šoreiz noteikti.

Viņa nebija prom ilgi un atgriezās bez sviestmaizēm, ātri soļodama pa krasta noblietētajām smiltīm.

-     Džeks Krofords zvana! Es teicu, ka tu viņam piezvanīsi, bet viņš neatlaižas, tas esot ļoti steidzami, - viņa sacīja, pētīdama savu pirkstu nagus. - Tā ka pasteidzies.

Greiems pietvīka. Viņš iesprauda makšķerkātu smiltīs un brida uz kāpām. Tā bija ātrāk, nekā iet gar krastu, ja nebija nesams nekas tāds, kas varētu ķerties krūmos.

Viņš izdzirdēja zemu, ritmisku vēja nestu skaņu. Bažīdamies, ka tā varētu būt klaburčūska, viņš nopētīja zemi, brizdams uz pundurciedru pusi.

Viņš ieraudzīja zābakus zem krūma, tādu kā zibsni, ceļamies haki tērptu roku.

Viņš ieskatījās Frānsisa Dolarhaida dzeltenajās acīs, un sirdī bailes sita kā ar āmuru.

Noklakšķēja automātiskās pistoles aizslēgs, tā cēlās augšup, un Greiems spēra pa to, trāpīja, stobrs saulē ievizējās bāli dzeltens, un šaujamais ielidoja krūmos. Greiems atkrita uz muguras, kaut kas dedzināja krūškurvja kreisajā pusē, ar galvu pa priekšu viņš šļūca lejup pa kāpu uz krasta pusi.

Dolarhaids lēca augstu gaisā un ar abām kājām piezemējās uz Greiema vēdera, jau izrāvis nazi. Viņš nepievērsa uzmanību vārajiem kliedzieniem no ūdens malas. Viņš uzmetās uz Greiema ar ceļiem, augstu pacēla nazi un ar rēcienu trieca to lejup. Asmenis netrāpīja Greiemam acī, bet dziļi ietriecās vaigā.

Dolarhaids atliecās un spieda uz nazi, lai iegrūstu to Greiemam smadzenēs.

Nošvīkstēja makšķerkāts, Mollijai raidot to Dolarhaidam sejā. Lielais "Rapala " āķis cieši ieķērās viņam vaigā, un kvieca spole, izvelkot auklu, kad Mollija rāva kātu atpakaļ nākamajam triecienam.

Dolarhaids ierēcās, tvēra pie sejas trāpītajā vietā, un trīskāršais āķis ieķērās arī viņa delnā. Ar vienu roku pie- āķētu sejai, viņš ar otru izrāva nazi un metās Mollijai virsū.

Greiems apgriezās, uzslējās ceļos, tad kājās un bēga mežonīgām acīm, asinis rīdams, bēga no Dolarhaida, bēga, līdz sabruka.

Mollija metās uz kāpām, Villijs viņai pa priekšu. Dolarhaids tuvojās, vilkdams līdzi makšķeri. Tā ieķērās krūmos, un viņš iekviekdamies apstājās, līdz attapās pārgriezt auklu.

- Skrien, mazais, skrien! Skrien! Neskaties atpakaļ! - dvesa Mollija. Viņai bija garas kājas, un viņa grūda puiku sev pa priekšu, krūmi aiz viņiem brakšķēja arvien tuvāk.

Atstājot kāpas, viņi bija simt jardu priekšā Dolarhai- dam; sasniedzot māju, vairs tikai septiņdesmit. Augšā pa kāpnēm. Jāmeklē Villa skapī.

-    Paliec šeit! - viņa nosēca uz Villija pusi.

Lejā viņam pretī. Lejā uz virtuvi, neesot gatavai, darbojoties ar ātrlādētāju.

Viņa aizmirsa stāju, viņa aizmirsa tēmēšanu, tomēr paspēja satvert šaujamo pamatīgā abrocīgā tvērienā un, kad atsprāga durvis, izblieza Dolarhaidam ciskā caurumu žurkas alas lielumā.

-Nāt!

Viņa iešāva Dolarhaidam sejā, kad tas slīdēja gar durvīm zemē, un vēlreiz iešāva sejā, kad viņš bija sēdus uz grīdas, pieskrēja klāt un vēl divreiz iešāva sejā, Dolarhaidam atmetoties pret sienu, viņa zoda ādai atlecot no kaula, aizdegoties matiem.

Villijs saplēsa palagu un devās meklēt Villu. Viņam trīcēja kājas, un, šķērsojot pagalmu, viņš vairākas reizes pakrita.

Policija un ātrās palīdzības mediķi atbrauca, pirms Mollija attapās tos izsaukt. Kad policisti uzvilktām pistolēm ielauzās mājā, viņa bija dušā un berza sev no sejas un matiem asins traipus un kaula drumslas, un, kad šerifa vietnieks mēģināja ar viņu runāt caur dušas aizkaru, viņa nespēja atbildēt.

Beidzot viens no policistiem pacēla telefona klausuli, kas joprojām karājās, un parunāja ar Krofordu, kurš bija izdzirdējis šāvienus un izsaucis viņus.

-     Es nezinu, viņu tūlīt liks mašīnā, - sacīja policists. Viņš paskatījās pa logu, kam tobrīd nesa garām nestuves. - Neizskatās sevišķi labi, - viņš piebilda.

54. nodala

Gultas kājgalī pie sienas bija pulkstenis ar tik lielu ciparnīcu, lai to varētu saskatīt ar zāļu un sāpju aizmiglotu skatu.

Kad Vilis Greiems beidzot spēja atvērt labo aci, viņš ieraudzīja pulksteni un saprata, kur atrodas - reanimācijas nodaļā. Viņš vēroja pulksteni. Rādītāju kustība liecināja, ka šis ir pārejošs laiks, ka tas paies.

Tāpēc pulkstenis tur bija pakārts.

Tas rādīja četri. Viņam nebija ne jausmas, no rīta vai pēcpusdienā, un viņam bija vienalga, kamēr vien rādītāji kustējās. Apziņa aizpeldēja.

Kad viņš atkal atvēra aci, pulkstenis rādīja astoņi.

Kāds bija viņam blakus. Viņš uzmanīgi pašķielēja. Tā bija Mollija, skatījās pa logu. Viņa bija sakritusies. Viņš mēģināja ierunāties, bet, tiklīdz pakustināja žokli, spēcīgas sāpes pārņēma galvas kreiso pusi. Deniņi un sirds nepukstēja kopā. Drīzāk ar pārsitienu. Kad Mollija atstāja telpu, viņš izgrūda vaidu.

Logs bija gaišs, kad viņš tika vilkts un staipīts, un visādi apstrādāts, tā ka sasprindzinājumā izspiedās viņa kakla dzīslas.

Dzeltena gaisma, kad viņš ieraudzīja Kroforda seju virs sevis.

Greiemam izdevās pamirkšķināt. Kad Krofords pasmaidīja, Greiems ieraudzīja spināta gabaliņu viņam starp zobiem.

Savādi. Krofords reti ēda dārzeņus.

Greiems ar roku uz palaga tēloja rakstīšanu.

Krofords pastūma savu bloknotu Greiemam zem rokas un ielika pildspalvu starp pirkstiem.

"Villijs?" viņš rakstīja.

-    Jā, ar viņu viss kārtībā, - sacīja Krofords. - Ar Molliju arī. Viņa te kādu laiku bija, kamēr tu gulēji. Dolarhaids ir beigts, Vili. Goda vārds, tagad viņš ir beigts. Es pats noņēmu pirkstu nospiedumus, un Praiss tos salīdzināja. Nav ne mazāko šaubu. Viņš ir beigts.

Greiems uzvilka bloknotā jautājuma zīmi.

-    Mēs vēl pie tā atgriezīsimies. Es vēl būšu šeit, izstāstīšu tev visu, kad tu jutīsies labāk. Tagad pie tevis laiž tikai uz piecām minūtēm.

"Tagad," uzrakstīja Greiems.

-    Vai ārsts jau runāja ar tevi? Nē? Tātad vispirms - viss ar tevi būs kārtībā. Tava acs ir tikai aizpampuši no dziļās naža brūces sejā. Tur viss ir salāpīts, tikai jāgaida. Vēl tev ir izņemta liesa. Bet kam gan vajadzīga liesa? Praiss savējo atstāja Birmā jau četrdesmit pirmajā gadā.

Pie stikla pieklauvēja māsiņa.

-     Man tagad jāiet. Šeit neciena ne apliecības, ne ko. Tavs laiks paiet, un tevi met ārā. Līdz nākamajai reizei!

Mollija bija reanimācijas nodaļas uzgaidāmajā telpā. Tur bija daudz pārgurušu ļaužu.

Krofords piegaja viņai klāt.

-     Mollij…

-    Sveiks, Džek, - viņa sacīja. - Tu gan labi izskaties. Piedāvāji savu seju transplantācijai?

-    Mollij, lūdzu…

-Tu redzēji viņu?

-Jā.

-     Es domāju, ka nespēšu uz viņu paskatīties, tomēr paskatījos.

-     Viņu savedīs kārtībā. Ārsts man teica. Viņi to var izdarīt. Vai tu gribētu, lai kāds pie tevis paliek? Man ir atbraukusi līdzi Filisa, viņa…

-    Nē. Nedari ar mani vairs neko.

Viņa novērsās, meklēja kabatas lakatiņu. Kad viņa atvēra somiņu, Krofords ieraudzīja vēstuli; tā bija dārgā gaiši violetā aploksnē, kādu viņš jau agrāk bija redzējis.

Krofordam tas riebās, bet jādara vien bija.

-Mollij!

-    Kas ir?

-    Vai Villām pienākusi vēstule?

-Jā.

-    Vai tev to iedeva māsiņa?

-     Jā, viņa iedeva to man. Pie viņiem ir arī puķes no visiem Villa Vašingtonas draugiem.

-    Vai es varētu apskatīt vēstuli?

-    Es to iedošu viņam, kad viņš vēlēsies.

-    Lūdzu, iedod man to apskatīt!

-    Kāpēc?

-      Tāpēc, ka viņam nevajadzētu saņemt ziņas no… konkrētas personas.

Kroforda sejas izteiksmē bija kaut kas baiss, Mollija paskatījās uz vēstuli un nometa to ar visu somiņu. Pa grīdu aizripoja lūpukrāsa.

Krofords pieliecās, lai salasītu Mollijas mantas, un izdzirdēja viņas papēžus aizklaudzinām projām, atstājot somiņu pie viņa.

Krofords nodeva somiņu dežurējošajai māsiņai. Viņš zināja, ka Lekteram bija tikpat kā neiespējami dabūt to, kas viņam būtu vajadzīgs, tomēr Lekteram nedrīkstēja uzticēties ne par mata tiesu.

Viņš aizgāja uz rentgcnoloģijas nodaļu un lūdza vienu internu to caurskatīt. Tad Krofords ar kabatas nazīti atgrieza aploksni gar visām malām un rūpīgi apskatīja tās iekšpusi, kā arī pašu vēstuli, - vai uz tās nav kāda traipa vai pūdera pēdu. Česapīkas slimnīcā apkopēji lietoja kodīgus sārmus, un tur bija arī aptieka.

Pēdīgi nomierinājies, viņš izlasīja vēstuli.

Dārgais Vili!

Te nu mēs esam, Jūs un es, nīkstam katrs savā slimnīcā. Jūs ciešat sāpes, es esmu atstāts bez grāmatām -par to ir parūpējies mācītais doktors Čiltons.

Mēs dzīvojam primitīvā laikā. Vai ne, Vili? Ne mežonīgā, ne viedā. Viss tiek atstāts pusratā - tāds ir šā laika lāsts. Jebkura racionāla sabiedrība mani vai nu nogalinātu, vai dotu man grāmatas.

Es novēlu Jums ātru atveseļošanos un ceru, ka Jūs neizskatīsieties pārāk pretīgi.

Es bieži par Jums domāju.

Hanibals Lekters

Interns paskatījās rokas pulkstenī. - Vai esmu jums vēl vajadzīgs?

-     Nē, - atbildēja Krofords. - Kur šeit ir atkritumu krāsns?

Kad Krofords pēc četrām stundām atgriezās nākamajā apmeklētāju laikā, Mollijas nebija ne uzgaidāmajā telpā, ne reanimācijas nodaļā.

Greiems bija nomodā. Viņš uzreiz uzvilka bloknotā jautājuma zīmi un zem tās pierakstīja:

"Kā mira D.?"

Krofords viņam izstāstīja. Greiems veselu minūti gulēja nekustīgi.

Tad viņš uzrakstīja:

"Kā izmuka?"

-      Nūja, - noteica Krofords. - Sentluisa. Dolarhaids droši vien meklēja Rebu Makleinu. Viņš ienāca laboratorijā, kamēr tur bijām mēs, un pamanīja mūs. Viņa pirkstu nospiedumi atrasti uz atvērta siltummezgla loga - to paziņoja tikai vakar.

Greiems rakstīja bloknotā:

"Līķis?"

-    Mēs domājam, ka tas ir kāds puisis, Arnolds Langs, - viņš pazudis bez vēsts. Viņa automobilis atrasts Memfisā. Nospiedumi tam bijuši noslaucīti. Tūlīt mani dzīs prom. Labāk stāstīšu pēc kārtas… Dolarhaids zināja, ka mēs esam atbraukuši. Viņš aizlaidās no mums laboratorijā un aizbrauca uz "Servco Supreme" degvielas uzpildes staciju Lindberga bulvāra un 70. šosejas krustojumā. Tur strādāja Arnolds Langs… Viņš novāca Langu un aizveda līķi uz savu māju. Tad viņš brauca pie Rebas Makleinas. Viņa pie savām ārdurvīm apskāvās ar Ralfu Mendiju. Viņš nošāva Mendiju un ievilka to krūmos.

Ienāca māsiņa.

-     Dieva dēļ, ļaujiet taču policijai strādāt! - iesaucās

Krofords. Viņš turpināja runāt, kamēr māsiņa vilka viņu aiz piedurknes uz durvīm. - Viņš iemidzināja Rebu Makleinu un aizveda uz savu māju. Tur jau bija līķis… - Pēdējo teikumu Krofords teica no gaiteņa.

Lai uzzinātu pārējo, Greiemam bija jāgaida četras stundas.

-    Zini, viņš visu ko gvelza Rebai Makleinai, piemēram: "Vai es tevi nogalināšu? Vai nenogalināšu?" - sāka Krofords, ienākdams pa durvīm. - To jau tu zini - par atslēgu, kas karājās viņam kaklā, lai būtu drošs, ka viņa aptaustīs līķi. Viņa teica mums, ka tiešām aptaustījusi līķi. Nūja, viņš visvisādi ņemas, saka: "Es nevaru noskatīties, kā tu sadedz." Un sašķaida Langa galvu ar divpadsmitā kalibra bises šāvienu… Langs bija īstais. Viņam arī nebija zobu. Varbūt Dolarhaids zināja, ka augšžokļa kauls bieži saglabājas ugunsgrēkos, - kas zina, ko viņš zināja? Kad Dolarhaids ar viņu bija beidzis, Langam vairs nebija augšžokļa kaula. Viņš nošāva Langa līķim galvu no pleciem un droši vien apgāza krēslu vai ko citu, lai būtu kas līdzīgs kritiena troksnim. Viņš pakāra atslēgu Langam kaklā… Tad Reba taustījās apkārt, meklēdama atslēgu. Dolarhaids stāvēja stūrī un skatījās. Rebai bija aizkritušas ausis no bises trokšņa. Sīkus troksnīšus viņa nedzirdēja… Viņš bija aizdedzinājis māju, bet vēl nebija izlējis benzīnu. Benzīns stāvēja tajā pašā istabā. Reba tika ārā no mājas. Ja viņa būtu ļāvusies pārāk lielai panikai, ieskrējusi sienā vai sastingusi šausmās, es domāju, ka Dolarhaids būtu apdullinājis viņu un izvilcis ārā. Viņa pēc tam neatcerētos, kā tikusi ārā. Velns parāvis, atkal nāk tā māsiņa!

Greiems ātri uzrakstīja:

"Viņa mašīna?"

-        Ar mašīnām viņš izstrādāja apbrīnojamu numuru, - sacīja Krofords. - Viņš zināja, ka viņam vajadzēs atstāt savu furgonu pie mājas. Viņš nevarēja aizbraukt uz turieni ar divām mašīnām, un viņam vajadzēja kaut ko, lai aizlaistos… Lūk, ko viņš izdarīja: viņš piespieda Langu pieāķēt degvielas uzpildes stacijas kravas automobilim savu furgonu! Tad novāca Langu, aizslēdza staciju un aizvilka savu furgonu uz māju, lai noliktu līķi. Pēc tam viņš aizbrauca uz zemes ceļu tīrumos aiz savas mājas, atstāja kravas mašīnu tur, iekāpa savā furgonā un brauca pakaļ Rebai… Kad Reba bija tikusi ārā no mājas, viņš izvilka no pagraba dinamīta kasti, aizdedzināja benzīnu un spruka no savas mājas uz otru pusi. Viņš aizbrauca ar kravas mašīnu atpakaļ uz degvielas uzpildes staciju, atstāja to un pievāca Langa mašīnu. Nekādu galu! Mēs ņēmāmies līdz prāta aptumsumam, līdz tikām skaidrībā. Tagad zinām droši, jo viņš atstājis dažus nospiedumus uz kravas mašīnas stangas… Kad mēs braucām uz viņa māju, droši vien izmainījāmies ceļā… Jā, kundze. Es jau eju, es jau eju.

Greiems gribēja ko jautāt, bet bija jau par vēlu.

Mollija bija nākamā piecminūšu viešņa.

Kroforda bloknotā Greiems ierakstīja: "Es mīlu Tevi."

Viņa pamāja un saņēma Greiema roku.

Pēc brīža viņš rakstīja atkal.

"Villijs kārtībā?"

Mollija pamāja.

"Šeit?"

Viņa pārāk ātri pacēla skatu no bloknota uz viņu. Viņa ar muti nepieliecoties parādīja skūpstu un norādīja uz tuvojošos māsiņu.

Greiems parāva Mollijas īkšķi.

"Kur?" viņš uzstāja, divreiz pasvītrodams.

- Oregonā, - viņa atbildēja.

Pēdējo reizi atnaca Krofords.

Greiems bija sagatavojis bloknotu. Tajā bija rakstīts:

"Zobi?"

- Viņa vecāsmātes zobi, - sacīja Krofords. - Tie, kurus atrada mājā, bija viņa vecāsmātes zobi. Sentluisas policija atrada kādu Nedu Fogtu - Dolarhaida māte bija Fogta pamāte. Fogts bērnībā redzējis veco misis Dolarhaidu, un viņš nekad nav varējis aizmirst tās zobus… Tieši tāpēc es tev zvanīju todien, kad tev uzbruka Dolarhaids. Man bija tikko piezvanīts no Smitsona institūta. Viņi beidzot bija saņēmuši zobus no Misūri varas iestādēm, tikai savām akadēmiskajām vajadzībām. Viņi pamanījuši, ka augšdaļa taisīta no vulkanīta, nevis no akrila, ko lieto mūsdienās. Vulkanīta platītes neviens netaisa jau trīsdesmit piecus gadus… Dolarhaids bija licis pagatavot tādas pašas akrila platītes, vienīgi - lai derētu viņam. Šīs jaunās bija viņa līķim. Smitsona institūtā izpētīja tās sīkāk - liekumu un likumu, tā viņi saka. Ķīniešu ražojums. Vecās bija šveiciešu… Pie viņa atradās arī atslēga no bagāžas skapīša Maiami. Tur - milzīgs albums. Tāda kā dienasgrāmata - ellīga padarīšana. Būs pie manis, kad tu gribēsi paskatīties… Klausies, vecais, man tagad jābrauc atpakaļ uz Vašingtonu. Ja tikšu, atbraukšu nedēļas nogalē. Tu taču ķepurosies, vai ne?

Greiems uzvilka jautājuma zīmi, tad nosvītroja to un uzrakstīja:

"Protams."

Kad Krofords bija aizgājis, ienāca māsiņa. Viņa iešļir- cināja Greiemam vēnā demerolu, un pulkstenis sāka griezties. Viņš vairs nespēja izsekot rādītājiem.

Viņš prātoja, vai demerols atstāj ietekmi uz jūtām. Viņš varēja kādu laiku noturēt Molliju ar savu seju. Vismaz kamēr tā tiek savesta kārtībā. Tas būtu prasts gājiens. Paturēt viņu - kā dēļ? Viņš slīga projām un cerēja, ka nesapņos.

Viņš peldēja starp atmiņām un sapni, bet tas nebija slikti. Viņam nerādījās ne Mollijas aiziešana, ne Dolarhaids. Tas bija garš atmiņu sapnis par Šailo memoriālu, kuru brīžiem pārtrauca gaisma, ko spīdināja viņam sejā, asinsspiediena mērītāja elsieni un nopūta…

Greiems bija aizbraucis uz Šailo pavasarī, drīz pēc tam, kad bija nošāvis Geretu Džeikobu Hobsu.

Maigā aprīļa dienā viņš gāja pa asfaltēto celiņu uz Asiņu dīķi. Krasta nogāzē jaunā zālīte, joprojām gaiši zaļa, auga līdz pat ūdenim. Dzidrais ūdens bija cēlies un apskaloja zāli, un zāle bija redzama ūdenī, it kā tā augtu lejup, it kā augtu līdz pat dīķa dibenam.

Greiems zināja, kas šeit bija noticis 1862. gada aprīlī. [10]

Viņš apsēdās zālē un caur biksēm sajuta, ka tā ir mikla.

Pabrauca garām kāds tūristu automobilis, un, kad tas bija prom, Greiems ieraudzīja kustību uz ceļa. Automašīna bija pārbraukusi pāri čūskai. Tā slīdēja bezgalīgos astotniekos ap sevi asfaltētā ceļa vidū, brīžiem rādīdama melno muguru, brīžiem bālo vēderu.

No Šailo gaisotnes skrēja šermuļi pa kauliem, lai gan viņš bija sasvīdis pavasara saulītē.

Greiems piecēlās no zāles. Bikšdibens bija mitrs. Galva viegla.

Čūska meta cilpas. Viņš nostājās tai blakus, pacēla to aiz gludās, sausās astes un ar garu, slaidu kustību noplīk- šķināja kā pātagu.

Čūskas smadzenes ielidoja dīķī. Tām piepeldēja plaudis.

Viņš bija domājis, ka Šailo ir mirušo garu apsēsts, ka tā skaistums ir ļauns kā karogi.

Tagad, peldot starp atmiņām un narkotisku miegu, viņš saprata, ka Šailo nav ļauns; tas ir vienaldzīgs. Skaistais Šailo varēja liecināt par jebko. Tā nepiedodamais skaistums vienkārši uzsvēra dabas, Zaļā Mehānisma, vienaldzību. Šailo skaistums izsmēja mūsu mocības.

Viņš pamodās un vērās nejūtīgajā pulkstenī, tomēr nespēja apturēt domas.

Zaļajā Mehānismā nebija žēlastības; mēs radām žēlastību, ražojam to 110 sastāvdaļām, kas ir pāraugušas mūsu, būtībā rāpuļu, smadzenes.

Nav nekādu slepkavību. Mēs radām slepkavības, un tās ir nozīmīgas tikai mums.

Greiems pārāk labi zināja, ka viņā ir visi elementi, no kā radīt slepkavību; varbūt arī žēlastību.

Tāpēc viņš neciešami labi izprata slepkavību.

Viņš prātoja, ka lielajā cilvēces miesā un cilvēku prātos, kurus pārņēmusi civilizācija, ļaunie dzinuļi, ko mēs sevī apvaldām, un tumšā, instinktīvā šo dzinuļu apzināšanās, iespējams, darbojas kā apslāpēts vīruss, pret kuru miesa bruņojas cīnīties.

Viņš prātoja, vai senie, briesmīgie dzinuļi varētu būt vīruss, kas rada vakcīnu.

Jā, viņš bija maldījies par Šailo. Šailo nav apsēsts - cilvēki ir apsēsti.

Šailo ir vienalga.

Un, kad es savā garā apņēmos izzināt, kas ir gudrība, un izprast, kas ir neapdomība un neprātība, tad es skaidri atzinu, ka arī tā ir vēja ķeršana.

Salamans Mācītājs

Tomass Hariss

SARKANAIS PŪĶIS

Redaktore Silvija STlīte Korektore Dace Kapara Operatore Ilona Smirnova Maketētāja Helēna Daņilova Atbildīgā sekretāre Iveta Paegle

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pašūt. Nr. 22053428.

T. Hariss

Ha 546 Sarkanais Pūķis / No angļu vai. tulk. Jānis Elsbcrgs. - R., "Apgāds "Kontinents"", 2002. - 445 Ipp.

Sācis darboties sērijveida slepkava. Viņš kož, viņš kropļo, viņš drausmīgos veidos nogalina veselas ģimenes. Izmeklētājiem nav pavedienu. Viņi baidās, ka nespēs apturēt slepkavu. Tāpēc tiek aicināts talkā atvaļināts FIB aģents Vilis Greiems. Viņam ir īpašs sērijveida slepkavu notvērēja talants. Iepriekšējais, doktors Ilanibals Lekters, viņu gandrīz nogalināja. Varbūt esat jau dzirdējuši par doktoru Lekteru? Viņš joprojām ir bīstams, kaut arī sēž cietumā. Greiems to zina. Tomēr viņš grasās lūgt doktora Lektera palīdzību. Un tā varbūt būs visbriesmīgākā kļūda viņa mūžā…

ISBN 9984-740-68-4

"Apgāda "KONTINENTS"" interneta grāmatnīca

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs saras lappusēs! Mūsu adrese' interneta-,

www.kontinents.lv

Informāciju par šo grāmatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

[1] pēc bleika nāves 5o dzejoli atrada pie "Pieredzes dziesmu" iespiedformu novilkumiem. Viņa dzīves laikā tas nebija zināms.

[2] "dienvidus" (high Noon) - 1952. g. filma, vesterns, par šerilu, kurS savā atvaļināšanās un kāzu dienā tiek iesaistīts eīņā ar agrāko pretinieku bandu. Galvenajā lomā Garijs Kūpcrs. (Šeit un turpmāk tulkotāja piezīmes.)

Siguldas pilsētas bibliotĒka

[3] zobu rūķis jeb burtiski: Zobu Feja (Toolh Fairv) - britu un amerikāņu pasaku tēls, kurš atstāj Mifļiem naudu par katru izkritušo piena zobu, ko tie pa nakti nolikuši zem spilvena.

[4] asv aptiekas bieži vien ir visai plaša profila iestādes: veikali, kafejnīcas, sadzīves pakalpojumu sniedzējas.

[5] asv ārsts v. Boumonts 1822. g. operēja vēderā sašauto mednieku A. Senmartēnu. Daļa pacienta iekšu palika un sadzija ārpus vēdera, pārsegtas ar paceļamu ādas strēmeli. Boumonts veica novērojumus un pirmais ieguva gastriska satura paraugus dažādās gremošanas procesa stadijās.

[6] vjrdu spēle: la-z-bov izrunā lāpāt kā lazv hoy (angļu vai.) - slinkais puisis.

[7] Fairy ang|u valodā nozīmč gan '"feja", gan "homoseksuālists".

[7] 1054. gadā Zemi sasniedza Piena Ce|ā eksplodējošas supernovas zvaigznes. Vēža miglāja radītājas, gaisma.

[8] maikls pendergasts un viņa dēli Tomass un Džims bija nozīmīgi Misūri demokrātu līderi 20. gs. pirmajā pusē: viņi krita negodā savu mafijas sakaru pēc. Kopā ar Pendcrgasta dēliem savu politiķa karjeru sāka vēlākais ASV prezidents I ī. Ttumens.

[8] Assume - pieņemt; ass - Szelis, u (you) - tu, me - es. (Tulk no angļu vai.)

[9] solandera mape - kārba ar aizsprādzējamu vāku un vienu malu: kartēm, herbārija lapām u. Unl., to izgudrojis zviedru 18. gs. dabaspētnieks D. K. Solanders.

[10] 1862. g. 6. un 7. aprīlī Scil, TcncsT štatā, notika viena no sīvākajām ASV pilsoņkara kaujām. Kon- federāti atspieda ziemeļniekus no to pozīcijām, bet nākamajā dienā paSi bija spiesti atkāpties. Katrā pusē krita vairāk nekā 10 000 karavīru, neviena puse neguva militāru vai citādu labumu.

Content

Hariss Tomass Sarkanais pūķis

1. nodala

2 . nodala

3. nodala

4. nodala

5. nodala

6. nodala

7. nodala

8. nodala

9. nodala

10. nodala

11. nodala

12. nodala

13. nodala

14. nodala

15. nodala

16. nodala

17. nodala

18. nodala

19. nodala

20. nodala

21. nodala

22. nodala

23. nodala

24. nodala

25. nodala

26. nodala

27. nodala

28. nodala

29. nodala

30. nodala

31. nodala

32. nodala

33. nodala

34. nodala

35. nodala

36. nodala

37. nodala

38. nodala

39. nodala

40. nodala

41. nodala

42. nodala

43. nodala

44. nodala

45. nodala

46. nodala

47. nodala

48. nodala

49. nodala

50. nodala

51. nodala

52. nodala

53. nodala

54. nodala