Heilijs Arturs

Galīgā diagnoze

Arturs Heilijs

Galīgā diagnoze

romāns

.

1.nodaļa

Pavēlā rīta stundā Treju apriņķu slimnīcas dzīvē iestājās atplūdi, un tā virmoja kā straume apkārt attālai salai. Burlingtonas pievārtē, Pensilvānijā, iedzīvotāji pat ēnā svīda 32°C temperatūrā, vēl grūtāku to padarīja 78% relatīvais mitrums. Tērauda fabriku un sliežu mezglu tuvumā, kur nebija ne ēnas, ne termometru, gaiss sasila — ja kādam būtu interese to mērīt — vēl daudz, daudz karstāks. Slimnīcā bija mazliet vēsāks, nekā ārpusē, lai gan starpība nebija nemaz tik liela. No pacientiem un personāla tikai vislielākie dūži izvairījās no karstuma telpās ar gaisa kondicionieriem.

Slimnīcas uzņemšanas nodaļa nebija kondicionēta, un Madža Renoldsa, sniedzoties pēc sava piecpadsmitā vienreiz lietojamā kabatslakatiņa, iedomājās, vai nebūtu prātīgāk vēlreiz nozust, lai iepūstu padusēs dezodorantu. Renoldsa jaunkundzei bija trīsdesmit astoņi gadi, un viņa bija uzņemšanas nodaļas vadītāja. Viņa bija arī cītīga sieviešu higiēnas reklāmu lasītāja. Tāpēc viņai bija paniskas bailes no jebkuras netīrības, un karstā laikā Madža nepārtraukti deldēja paklāju, skrienot no sava galda uz dāmu tualeti. Bet vispirms viņai bija jāizvēlas četri pacienti, ko uzņemt slimnīcā.

Pirms pāris minūtēm bija pienācis izrakstāmo pacientu saraksts. Tajā bija uzrādīti divdesmit seši vārdi, nevis divdesmit četri, kā viņa iepriekš bija gaidījusi. Ja pieskaitīja divus nāves gadījumus, tad viņa tagad varēja no ļoti garā potenciālo slimnieku saraksta izvēlēties četrus vārdus. Kaut kur Burlingtonā vai tās apkaimē četri pacienti ar cerībām vai bailēm sasaiņos dažus nepieciešamākos priekšmetus un nodos savus ķermeņus tādai medicīniskai aprūpei, kādu varēja saņemt Treju apriņķu slimnīcā. Izvilkusi sešpadsmito vienreiz lietojamo kabatslakatiņu, viņa paņēma citu sarakstu un sāka griezt telefona ripu.

Tie pacienti, kas gaidīja ambulatorisko palīdzību slimnīcas pretējā spārnā, varēja karstumu panest labāk, nekā uzņemšanas personāls. Kad viņus uzaicinās uz vienu no sešiem birojiem, kas atradās visriņķī ap kopējo uzgaidāmo telpu, viņi vismaz nonāks telpās ar gaisa kondicionieriem. Šajos birojos seši speciālisti pieņēma tos pacientus, kas negribēja vai nevarēja samaksāt augstos honorārus pilsētas centra Medicīnisko zinību ēkas speciālistu birojos.

Vecais Rūdijs Hermants, kas reizēm, ja viņa ģimene pārāk uzstāja, strādāja dažādus gadījuma darbus, pašlaik jutās ļoti labi daktera Mekevana, ausu, deguna un kakla slimību speciālista, birojā, kur bija gaisa kondicionieris. Dakteris meklēja iemeslus Rūdija arvien pieaugošajam kurlumam. Patiesībā kurlums Rūdiju īpaši netraucēja, tas pat noderēja tad, kad priekšstrādnieks lika darīt kaut ko nepatīkamu, vai vienkārši strādāt ātrāk. Bet Rūdija vecākais dēls bija izlēmis, ka vecajam jāpārbauda ausis, un te nu viņš sēdēja.

Dakteris Mekevans, īgni izvelkot no vecā Rūdija auss otoskopu, nikni nošņāca. — Vispār būtu labāk, ja jūs izmazgātu ausis no tiem netīrumiem!

Slikta oma Mekevanam nebija viņa parastais stāvoklis. Bet viņa sieva šorīt pie brokastu galda bija turpinājusi vakar iesākto strīdu par saimniecības izdevumiem. Viņš bija izskrējis no mājas tik pārskaities, ka, ieslēdzot savu oldsmobili atpakaļgaitā, bija iedrāzies kokā un saliecis mašīnas aizmugurējo spārnu.

Toties Rūdijs paskatījās uz viņu mīlīgi. — Ko jūs teicāt?

—    Es sacīju, ka būtu labāk… neko, neko! — Mekevans sāka domāt, vai vecā vīra slimības cēlonis būtu vecums vai neliels audzējs. Tas bija interesants gadījums, un profesionālisms pārspēja īgnumu, ko viņš tikko bija jutis.

—   Es nedzirdēju, ko jūs sacījāt, — vecais vīrs atkārtoja.

Mekevans pacēla balsi. — Tas nebija nekas svarīgs! —

Patiesībā viņš bija nokaunējies par savu uzvedību un priecājās, ka kurlais vīrs nebija viņu sadzirdējis.

Terapijas nodaļas biroja resnais Dr. Toinbijs, iekšķīgo slimību speciālists, aizdedzot jaunu cigareti no vecā smēķa gala,

lūkojās uz pacientu galda pretējā pusē. Pārdomājot to, ko tikko bija uzzinājis, viņš sajuta nelielas sāpes žultspūsll. Laikam tomēr uz vienu vai divām nedēļām būs jāpārtrauc ēst ķīniešu ēdieni. Bet, tā kā viņš šonedēļ jau bija ielūgts uz divām vakariņām, un otrdien sapulcēsies viņa gardēžu klubs, tas nebūs nekāds nopietnais zaudējums. Izlēmis par diagnozi, viņš stingri paskatījās uz pacientu. — Jūs esat pārāk resns, un es jums parakstīšu diētu. Tāpat jums jāpārtrauc arī smēķēt!

Kādus simts metrus no šiem birojiem, kuros speciālisti izšķīra cilvēku likteņus, Mildredas jaunkundze, kas bija galvenā dokumentēšanas nodaļas vadītāja, smagi svīda, sparīgi drāzdamās pa gaiteni. Neņemot vērā nepatīkamās sajūtas, viņa steidzās vēl ātrāk, ievērojusi, ka viņai vajadzīgā cilvēka stāvs pazūd aiz stūra.

—    Dakter Pīrson! Dakter Pīrson!

Kad viņa pieskrēja klāt, vecīgais patoloģijas nodaļas vadītājs apstājās. Viņš iesprauda mutes kaktiņā milzīgo cigāru, ko patlaban smēķēja, un īgni uzsauca: — Kas tad nu? Kas nolicis?

Mazā Mildredas jaunkundze, kas bija savus piecdesmit divus gadus veca un tikai nepilnus simt sešdesmit centimetrus gara vecmeita, sarāvās. Taču dokumenti bija viss viņas dzīves saturs, un viņa saņēmās. — Jums jāparaksta šie sekciju pārskati. Veselības pārvalde prasa vairāk paskaidrojumu.

—   Kādu citu reizi. Es tagad steidzos! — Šodien Pīrsons bija savā visvaldonīgākajā noskaņojumā.

Bet Mildredas jaunkundze nepadevās. — Lūdzu, dakter, tam vajadzīga tikai minūte. Esmu jūs jau trīs dienas meklējusi.

Pīrsons ar nepatiku padevās. Paķēris dokumentus un pildspalvu, ko Mildredas jaunkundze pasniedza, viņš piegāja pie kāda no galdiem un ātri parakstījās. — Nezinu, ko es te parakstu. Kas tas ir?

—    Hovdena lieta, dakter Pīrson.

Pīrsons vēl arvien bija saraucis pieri. — Ir tik daudz lietu, kā lai tās visas atceros?

Mildredas jaunkundze pacietīgi izskaidroja. — Tas ir būvstrādnieks, kas nokrita no augstajām sastatnēm. Kā atceraties, darba devēji sacīja, ka viņam bijis infarkts, jo pretējā gadījumā drošības pasākumi nebūtu viņam ļāvuši nokrist.

Pīrsons ieņurdējās.

Kamēr viņš parakstīja dokumentus, Mildredas jaunkundze turpināja stāstīt. Viņai patika pabeigt visu iesākto. — Toties sekcija atklāja, ka gan šī cilvēka sirds, gan citi orgāni bijuši tādā kārtībā, ka viņam nevajadzējis nokrist.

—     Jā, un nu viņiem būs atraitnei jāmaksā pensija! — Pīrsons izmeta šo novērojumu, iestūma cigāru dziļāk mutē un ar nākošo parakstu saplēsa papīru. Mildredas jaunkundze ievēroja, ka uz ārsta kaklasaites šodien bija vairāk olu kulteņa, nekā parasti, un kas gan varēja pateikt, kad viņš pēdējo reizi bija sukājis matus. Daktera Pīrsona izskats slimnīcā izraisīja gan smieklus, gan šausmas. Kopš viņa sieva pirms desmit gadiem nomira un viņš sāka dzīvot viens, viņa āriene bija arvien vairāk pasliktinājusies. Tagad, kad viņam bija sešdesmit seši gadi, viņš vairāk atgādināja klaidoni, nevis lielas slimnīcas nodaļas vadītāju. Zem baltā uzsvārča atradās adīts vilnas kamzolis ar atirušiem pogcaurumiem un diviem lieliem caurumiem, kurus droši vien bija izdedzinājusi skābe. Pelēkas, nogludinātas bikses nokarājās pāri nobrāztām kurpēm, kas lūgtin lūdzās, lai tās nospodrina.

Džo Pīrsons parakstīja pēdējo dokumentu un nikni pagrūda to uz sīkās Mildredas jaunkundzes pusi. — Varbūt, ka tagad es drīkstētu darīt kaut ko nozīmīgu, ko? — Cigārs šūpojās augšup un lejup, birdinot pelnus gan uz apģērba, gan spīdīgās linoleja grīdas. Pīrsons bija strādājis šajā slimnīcā pietiekami ilgi, lai varētu atļauties uzvesties tā, kā jaunāks ārsts neuzdrošinātos darīt, kā arī neievērot daudzās norādes SMĒĶĒT AIZLIEGTS, kas bija izliktas redzamās vietās visos slimnīcas gaiteņos.

—    Paldies, daktera kungs! Ļoti liels paldies!

Pīrsons strupi pamāja un steidzās uz slimnīcas priekštelpu, lai brauktu ar liftu uz pagrabu. Ievērojis, ka abi lifti atrodas augšējos stāvos, viņš, izgrūdis niknu nepatikas rūcienu, ienira kāpnēs, kas veda uz viņa nodaļu.

Trīs stāvus augstāk, ķirurģijas nodaļā, temps bija daudz rāmāks. Temperatūru un mitrumu šajā nodaļā rūpīgi uzmanīja, tāpēc ķirurgi, eksterni un māsiņas jutās vēsi un labi, zem zaļajiem uzsvārčiem valkādami tikai veļu. Daži no ķirurgiem jau bija beiguši savas rīta operācijas un tagad lēnām vilkās uz atpūtas telpu pēc kafijas, lai pēc tam atkal dotos operēt. Māsiņas sāka izvest vēl arvien narkozē guļošos pacientus uz pēcoperāciju telpām pa garo gaiteni, kas operāciju zāles sterili norobežoja no pārējām slimnīcas telpām. Tur pacienti paliks tik ilgi, kamēr ārsti atzīs, ka viņi ir diezgan atkopušies, lai varētu atgriezties savās istabās.

Lēnām malkodama verdošo kafiju, Lūsija Greindžcre, ortopēdijas ķirurģe, aizstāvēja savu vakar nopirkto folksvāģi.

—   Man žēl, Lūsij, — sacīja dakteris Bar tlets, —bet man liekas, ka es šorīt stāvvietā to nejauši sabradāju.

—       Tas nekas, mīļais Gil, — viņa atcirta, — tev jau noteikti ir nepieciešama tā rīta rosme, ko tu visu laiku dari, pat vienkārši apiedams apkārt savam Dctroitas nezvēram.

Gils Bartlets, viens no slimnīcas ķirurgiem, bija slavens ar to, ka brauca ar krēmkrāsas kadiljaku, kuru nekad, nekad neviens neredzēja citādu, kā vienīgi pilnā mirdzumā. Mašīna atkārtoja sava īpašnieka eleganci, jo viņš vienmēr bija viens no vislabāk ģērbtajiem Treju apriņķu slimnīcas ārstiem. Bartlets arī bija vienīgais ārsts, kas nēsāja glīti apcirptu bārdu. Viņam runājot, tā lēkāja uz augšu un leju, un Lūsijai tas likās valdzinoši.

Viņiem piebiedrojās Kents O'Doncls. O'Doncls bija ķirurģijas nodaļas vadītājs un slimnīcas medicīniskās padomes prezidents. Bartlets tūlīt viņu uzrunāja.

—     Kent, es jūs visur meklēju. Nākošnedēļ es māsiņām lasīšu lekciju par tonsilektomijām. Vai jums ir diapozitīvi ar traheītu un plaušu karsoni ķermenī?

O'Doncls domās pārcilāja savu krāsu diapozitīvu kolekciju. Viņš uzreiz saprata, par ko Bartlets runā. Tā bija viena no asākajām mandeļu operāciju problēmām. Kā visi ķirurgi, O'Donels labi zināja, ka pat ļoti rūpīgi veiktās operācijās mazas mandeļu kripatiņas reizēm izslīdēja no ķirurga pincetes tvēriena un caur gaisa vadu nonāca plaušās, radot audzēju. Tad atcerējās attēlu sēriju, ko bija uzņēmis sekcijas laikā un kas atspoguļoja šo medicīnisko stāvokli trahejā un plaušās. Viņš atbildēja. — Jā, esmu gandrīz pārliecināts. Šovakar es tos pameklēšu.

Lūsijai Greindžerei iemirdzējās acis. — Ja jums nav trahejas attēla, atnesiet tūpļa bildes. Viņš jau tās neatšķirs! — Ķirurgu atpūtas telpā atskanēja smiekli.

Ari O'Donels pasmaidīja. Viņi ar Lūsiju bija seni draugi, un, ja dzīve būtu iegrozījusies savādāk, varētu būt viens otram arī kas vairāk. Viņam patika daudzas Lūsijas rakstura īpašības, īpaši jau tā, ,ka viņa prata nosargāt savu stāvokli medicīnas nozarē, kāds parasti piederēja tikai vīriešiem. Bet viņa nebija pazaudējusi ne druskas no sava sievišķīguma. Uzsvārcis, ko viņa pašlaik valkāja, padarīja viņu bezformīgu, bet O'Donels zināja, ka zem uzsvārča var atrast slaidu, labi koptu ķermeni. Viņa ģērbās moderni, bet ar noslieci uz konservatīvismu.

Viņa pārdomas iztraucēja māsiņa, kas pieklauvēja un piesardzīgi ienāca telpā.

—    Dakter O'Donel, ir ieradusies jūsu pacienta ģimene.

—    Sakiet, ka es tūliņ būšu! — Viņš aizgāja līdz drēbju skapim un sāka vilkt nost uzsvārci. Tā kā viņam šajā dienā bija paredzēta tikai viena operācija, viņš jau bija noslēdzis savus rēķinus ar ķirurģiju. Tiklīdz viņš būs nomierinājis ģimeni par tikko pabeigto žultsakmeņu operāciju, nākošā piestātne būs administratora birojs.

Džordžs Endrjūss Dantons, vienu stāvu augstāk, 48. privātistabā, vairs nejuta ne aukstumu, ne karstumu, un viņam bija atlikušas tikai piecpadsmit sekundes, ko dzīvot. Dakteris Mekmehons turēja mirēja roku, gaidot, kad apstāsies pulss. Māsiņa Penfflde pagrieza ventilatora slēdzi uz maksimālo jaudu, jo pavadītāju pulks bija padarījis istabu nepatīkami smacīgu. Viņa domāja, ka šī ir laba ģimene. Sieva, pieaudzis dēls un jaunāka meita. Sieva klusi raudāja, meita klusēja, bet pa viņas vaigiem ritēja asaras. Dēls bija aizgriezies sāņus, bet viņa pleci raustījās. Kad es miršu, domāja māsiņa Penfīlde, ceru, ka kāds par manu nāvi raudās. Tas ir pats labākais nekrologs, kāds vien iespējams.

Dakteris Mekmehons palaida roku vaļā un paskatījās uz klātesošajiem. Vārdi bija lieki. Māsiņa Penfīlde rūpīgi piereģistrēja nāves brīdi, tātad — 10:52.

Citās šī stāva palātās un privātistabās bija kluss priekšpusdienas bridis. Rīta zāles jau bija izsniegtas, ārstu apmeklējumi beigušies, un nu bija iestājusies rāma stunda, līdz būs jāpasniedz pusdienas, un tas atkal palielinās rosību. Dažas māsiņas bija nozudušas kafejnīcā dzert kafiju. Citas sēdēja, pierakstot novērojumus. — Sūdzas par nepārtrauktām vēdergraizēm, — māsiņa Vaildinga ierakstīja kādas pacientes slimības vēsturē. Gatavodamās pierakstīt vēl vienu rindiņu, viņa neviļus nolika spalvu.

Sirmā Vaildinga, kas piecdesmit divu gadu vecumā bija viena no vecākajām slimnīcas medmāsām, iebāza roku formas tērpa kabatā un izvilka vēstuli, ko jau divas reizes bija izlasījusi. Tā bija pienākusi kopā ar vēstulēm pacientiem. No aploksnes izkrita fotogrāfija, kur blakus jaunam flotes leitnantam stāvēja skaista meitene, un māsiņa labu brīdi skatījās uz attēlu, tad vēlreiz pārlasīja vēstuli. — Mīļā māmiņ! Tas tev būs liels pārsteigums, bet es Sanfrancisko iepazinos ar kādu meiteni, un mēs vakar salaulājāmies. Es saprotu, ka tu būsi vīlusies, jo vienmēr solījies piedalīties manās kāzās, bet es zinu, ka sapratīsi, ja tev izskaidrošu, ka…

Māsiņa Vaildinga novērsa acis no vēstules un domāja par zēnu, ko atcerējās, bet ko tik reti bija redzējusi. Pēc šķiršanās no vīra viņa bija rūpējusies par Ādamu līdz koledžai. Tad nāca mācības Annapolisā[1], dažas nedēļas nogales un atvaļinājumi, tad flotes dienests, un nu viņas dēls bija vīrietis, kas piederēja kādai citai. Vēlāk jāatceras, ka jānosūta apsveikuma un laimes vēlējuma telegramma. Pirms daudziem gadiem viņa bija cerējusi, ka tad, kad Ādams dabūs pastāvīgu darbu, varēs pārtraukt strādāt un sākt dzīvot pie dēla. Bet tā nebija sanācis, un tagad viņa nostrādās līdz pensijai, kas pienāks gana drīz. Viņa ielika aploksni atpakaļ formas tērpa kabatā un atkal paņēma rokā spalvu. Rūpīgā rokrakstā viņa turpināja rakstīt. — Neliela vemšana un caureja. Paziņots dakterim Roibenam.

Sestā stāva dzemdību nodaļa miera nebija nekad. Dakteris Čārlzs Dцrnbergs divu akušieru kompānijā mazgāja rokas un pārdomāja, ka jaundzimušajiem piemīt tā ļoti nepatīkamā īpašība — ierasties pasaulē baros. Protams, gadījās stundas, pat dienas, kad bērni dzima kārtīgi viens pēc otra. Bet tad piepeši sākās neganta steiga, jo pusducis bērnu gatavojās piedzimt visi reizē. Pašlaik bija tieši tāds brīdis.

Viņa paciente, miesās kupla un vienmēr jautra nēģeriete, gatavojās dzemdēt savu desmito bērnu. Tā kā viņa bija nonākusi slimnīcā par vēlu un dzemdību process jau bija sācies, viņu no traumatoloģijas nodaļas veda tieši augšā uz dzemdību zāli. Kamēr Dornbergs vēl berza rokas, viņš ieklausījās sarunā starp pacienti un eksterņu, kurš, kā to parasti darīja steidzamos gadījumos, bija viņai atbrīvojis liftu.

t — Un padomā tik! Visi šie jaukie cilvēki izkāpj no lifta, lai mani varētu uzvest augšā! Savu mūžu es nav jutusies tik svarīga!

Dornbergs dzirdēja, ka eksterns aizrāda pacientei un lūdz to atslābināties. Viņa tūlīt atbildēja. — Es ir atslābusi, dēliņ. Es vienmēr atslābstu, kad sākas dzemdības. Tā ir vienīgā reize, kad nav trauku, veļas un vārīšanas. Šī man ir svētku diena! — Sāpēm sākoties, viņa apklusa, un tad caur sakostiem zobiem ņurdēja. — Man ir deviņi bērni, un šis būs desmitais. Vecākais būs tikpat liels, kā jūs, dēliņ. Un gaidiet mani pēc gada. Apsolu, ka atgriezīšos! — Kamēr eksterns devās atpakaļ uz traumatoloģijas nodaļu, Dornbergs dzirdēja, kā viņa, balsij kļūstot klusākai, irgojas, pēc tam telpu savā ziņā pārņēma dzemdību nodaļas māsiņas.

Bet Dornbergs, nomazgājies, tīrā uzsvārcī, sterils un stipri svīstošs, devās iekšā dzemdību telpā.

Slimnīcas virtuvē, kur karstumu nejuta, jo darbinieces bija pie tā pieradušas, Hilda Strogana, galvenā diētas speciāliste, nogaršoja rozīņu rausi un apmierināti pamāja vecākajai konditorei. Viņai bija aizdomas, ka šīs kalorijas pēc nedēļas būs redzamas uz vannas istabas svariem. Bet viņa savu sirdsapziņu nomierināja, sakot, ka viņas pienākumos ietilpst nogaršot to, ko slimnīcas virtuvē gatavo. Turklāt Strogana kundzei bija jau par vēlu uztraukties par kalorijām. Ilgu gadu nogaršošanas bija sakrājušās vienkopus, un tagad viņa svēra deviņdesmit kilogramus. Laba daļa svara nāca no viņas krāšņajām krūtīm, tās atgādināja divus palielus kalnus, ko ievēroja un apbrīnoja vai visi slimnīcas vīrieši. Kad viņa skrēja pa gaiteņiem, likās, ka tur drāžas lidmašīnu bāzes kuģis, kam pa priekšu dodas divi kara kuģi.

Bet Strogana kundze mīlēja ne tikai pārtiku, bet arī savu darbu. Ar patiku skatoties apkārt, viņa priecājās par savu valstību. Par mirdzošajām tērauda plītīm, par uzbīdāmajām letēm, par pavāru un viņu palīdžu sniegbaltajiem priekšautiem. Uz to skatoties, Strogana kundzes sirds sasila.

Šis bija virtuves darba karstākais brīdis. Šajā laikā pusdienas deva ne tikai visiem pacientiem, tās ēda arī vairums slimnīcas darbinieku. Pēc apmēram divdesmit minūtēm uz visām palātām un privātistabām tiks nosūtītas paplātes ar ārstu norādītajām maltītēm. Pēc tam kādas divas stundas nāks un ies slimnīcas darbinieki. Virtuves strādnieki nomazgās traukus, un pavāres sāks gatavot vakariņas.

Pārdomas par traukiem lika galvenajai diētas speciālistei saraukt pieri, pagriezties un maršēt uz to virtuves kaktu, kur atradās divas milzīgas automātiskās trauku mazgājamās mašīnas. Tas viņas valstībā nebija īpaši spožs, ne arī moderns stūris. Ne jau pirmo reizi galvenā diētas speciāliste nodomāja, cik apmierināta viņa būs, kad tiks modernizētas arī šīs ierīces, tāpat kā bija krietni uzlabotas arī pārējās virtuves iekārtas. Viņa saprata, ka ne visu var pagūt uzreiz, un labi zināja, ka šajos divos gados, ko bija nostrādājusi Treju apriņķu slimnīcā, Strogana kundze bija tā iebaidījusi administrāciju, ka viņi bija sapirkuši virtuvei daudz dārgu ierīču. Tomēr dodoties pārskatīt darbu pie tvaika galdiem, viņa nolēma drīz atkal pacelt jautājumu par trauku mazgājamām mašīnām.

Galvenā diētas speciāliste nebija vienīgā, kas domāja par ēdienu. Otrajā stāvā radioloģijas nodaļā Džeimss Bladviks, viceprezidents vienā no trim Burlingtonas auto aģentūrām, bija, paša vārdiem izsakoties, pēc velna izsalcis.

Tam bija savs pamats. Sekojot ārsta norādījumiem, Bladvika kungs kopš pusnakts bija gavējis un tagad atradās 1. rentgena kabinetā, lai sāktu vēdera rentgenuzņēmumu sēriju, kas vai nu apstiprinās, vai novērsīs ārsta bažas, ka Bladvikam pilnā plaukumā ir divpadsmitpirkstu zarnas čūla. Bladviks cerēja, ka šīs aizdomas nav pamatotas. Patiesībā viņš izmisīgi cerēja, ka čūla vai kāda cita kaite nepalēninās viņa karjeru. Trīs gadus viņš bija centīgi strādājis, pierādot, ka var strādāt čaklāk un ilgāk, nekā citi. Beidzot viņa centība un upuri, strādājot ilgāk un smagāk, nekā to darīja citi auto pārdevēji, sāka atmaksāties.

Protams, ka viņš visu laiku nervozēja. Kā ne, ja arvien bija jāsasniedz aģentūras noteiktais mēnesī pārdoto automašīnu skaits. Un tā nevarēja būt zarnu čūla, tam bija jābūt kaut kam citam, kaut kam maziņam, ko viegli varēs izārstēt. Viņš bija pārdošanas daļas viceprezidents tikai nieka sešus mēnešus un labi zināja, ka šo augsto titulu un algu varēs paturēt tikai tad, ja aģentūra strādās arvien labāk. Un to viņš spēs tikai tad, ja būs pilnīgi vesels, neatlaidīgs, vienmēr savā darba vietā un gatavs strādāt. Nekāda veselības apliecība nelīdzēs, ja pārdoto automašīnu skaits no mēneša uz mēnesi kritīsies.

Džeimss Bladviks bija novilcinājis šo brīdi, cik ilgi vien spēja. Pirms kādiem diviem mēnešiem viņš bija sācis justies slikti un sajutis vispārējas sāpes vēderā. Tam klāt nāca pastāvīga atraugāšanās, arī ļoti nepiemērotos brīžos, piemēram, sarunājoties ar kādu pircēju. Bladviks bija labu laiku izlicies, ka viņam nekas nekaiš, bet tad tomēr aizgājis pie ārsta. No tā cēlās šīrīta notikumi. Viņš cerēja, ka tic ilgi nevilksies. Viņam bija ļoti labas izredzes pārdot Fauleram sešus pikapus. Un tas bija ļoti nepieciešams pārdoto mašīnu mēneša plāna izpildei. Ak, Dievs, cik viņš bija izsalcis!

Dakterim Ralfam Bellām[2], vecākajam rentgenologam, ko visi sauca vienkārši par dingdongu, šis bija tikai viens no simtiem līdzīgu izmeklēšanas gadījumu. Bet, slēdzot derības pašam ar sevi, kā viņam reizēm patika darīt, viņš šim cilvēkam bija sacījis "jā!" Šis pacients izskatījās pēc čūlu tipa. Bells bija viņu neuzkrītoši vērojis caur savām biezajām acenēm raga ietvaros. Jā, ārsts nolēma, šis bija nervozētājs. Viņš acīmredzot arī pašlaik vārījās. Rentgenologs novietoja Bladviku aiz fluoroskopa un pasniedza glāzi bārija sulfātā suspensijas.

—    Kad es jums teikšu, — viņš sacīja, — tūlīt izdzeriet visu glāzi uzreiz.

Kad ārsts bija gatavs, viņš sauca. — Nu! — un Bladviks iztukšoja glāzi.

Bells fluoroskopā sekoja bārija sulfātā ceļam cauri barības vadam, tad kuņģim un beidzot — cauri divpadsmitpirkstu zarnai. Katrs orgāns, ko izcēla necaurredzamais bārija sulfāts, bija skaidri saskatāms, un dažās vietās Bells piespieda pogu, lai attiecīgo orgānu fiksētu uz filmas. Tad viņš paspaidīja pacienta vēderu, lai izplatītu bārija sulfātu. Un divpadsmitpirkstu zarnā saskatīja brūci, kā jau bija domājis. Tā bija skaidra un nepārprotama zarnu čūla. Ārsts atcerējās, ka ir uzvarējis derībās pats ar sevi. Skaļi viņš teica. — Pateicos, tas ir viss, Bladvika kungs!

—      Nu, kā jūs šo lietu vērtējat, dakter? Vai palikšu dzīvs?

—     Bez šaubām! — Vairums gribēja uzzināt, ko viņš redzējis fluoroskopā. Skaistais spoguli pie sienas, kurš no mums ir veselāks?Bet tas nebija viņa pienākums. — Jūsu ārsts rīt no rīta saņems filmas, ko nupat uzņēmu. Viņš jums visu izskaidros! — Bēdīgi gan, mans draugs! Ceru, ka jums patiks daudz, daudz atpūsties, tāpat ari piena un vārītu olu diēta!

Sešdesmit metrus no slimnīcas atradās nolaista ēka, kādreizējā mēbeļu fabrika, kas bija pārbūvēta par studentu kopmītni. Studente Viviāna Loburtona, kas vēlējās kļūt par medmāsu, pašlaik mocījās ar rāvējslēdzēju, kas nevēlējās darboties.

—            Nolādētās elles ugunis! — viņa uzkliedza rāvējslēdzējam, lietodama vienu no sava tēva iemīļotajiem izteicieniem. Tēvs saņēma pieklājīgu samaksu par koku nogāšanu mežā un neredzēja iemeslu, kāpēc viņam būtu mājās jālieto citi izteicieni, nekā mežā.

Viviāna, kurai bija septiņpadsmit gadu, apvienoja sevī tēva veselīgo spēku un mātes iedzimto Jaunanglijas trauslumu, ko nebija varējuši izmainīt pat daudzie gadi Oregonas mežos. Viviāna tagad mācījās medmāsu skolā jau ceturto mēnesi un domāja, ka attiecībā pret slimnīcas darbu un māsiņas profesiju viņā ir apvienojušās abu vecāku rakstura īpašības. Viņa vienlaikus jutās pacilāta un sajūsmināta, bet reizē arī atgrūsta, brīžiem sajuta pat riebumu. Viņa pieņēma, ka katra jauna darbinieka pirmā saskarsme ar slimiem cilvēkiem atstāj satriecošu iespaidu. Bet šī apziņa neko nelīdzēja tajās reizēs, kad kuņģis mēģināja lēkāt un bija jāsaņem viss gribasspēks, lai nepagrieztos un nebēgtu prom.

Pēc tam viņai parasti radās vajadzība mainīt apstākļus un attīrīt sevi. Vismaz daļēji viņa rada mierinājumu savā vecajā mīlestībā — mūzikā. Pārsteidzoši, bet tādā pilsētā, tik nelielā kā Burlingtona, spēlēja labs simfoniskais orķestris, un, to uzzinājusi, Viviāna kļuva par kaislīgu koncertu apmeklētāju. Viņa redzēja, ka dzīves tempa maiņa, labas mūzikas rāmā plūsma, viņu stiprināja un nomierināja. Viņai bija žēl, ka vasarā koncerti nenotika, un pēdējā laikā viņa juta vajadzību tos ar kaut ko aizstāt.

Taču šobrīd nebija laika ļauties dīvainām, nesakarīgām domām. Laika sprīdis starp lekcijām un praktiskajām nodarbībām palātā jau tā bija īss. Un nu šis rāvējslēdzējs! … Viņa to vēlreiz pavilka, un piepeši tas saslēdzās, tagad rāvējslēdzējs bija ciet! Viņa atviegloti skrēja uz durvīm, pametusi acis spogulī. Mūžiņ, cik te gan bija karsti! Un piepūle viņai bija likusi svīst kā negudrai.

Un tā tas viss slimnīcā notika — šajā rītā tāpat, kā visos citos. Klīnikās, zīdaiņu istabā, operāciju zālēs; neiroloģijas, psihiatrijas un bērnu nodaļā, ādas, kaulu un acu slimību, ginekoloģijas un uroloģijas nodaļās, nabagu aprūpes kabinetos, privātistabās; apkalpes telpās — administrācijā, grāmatvedībā, sagādes un saimniecības nodaļās; uzgaidāmajās zālēs, gaiteņos, vestibilos un liftos. Caur Treju apriņķu slimnīcas pieciem stāviem, pagrabu un apakšpagrabu plūda un virmoja cilvēcības un medicīniskās palīdzības straumes.

Bija piecpadsmitais jūlijs, un pulkstenis rādīja vienpadsmit.

2. nodaļa

Pestītāja baznīcā, kas atradās divus kvartālus no Treju apriņķu slimnīcas, pulkstenis nosita pilnu stundu. Tieši tajā brīdī Kcnts O'Donels devās no ķirurģijas stāva lejup uz administrācijas biroju. Baznīcas zvana skaņas, kas, acīmredzot kādas lēlēja kļūdas dēļ, kā parasti viegli vibrēja, plūda caur vaļējo kāpņu telpas logu. O'Donels paskatījās, cik rāda rokas pulkstenis, tad steidzīgi pavirzījās malā, jo pa personāla kāpnēm, skaļi dauzot kājas pret metāla pakāpieniem, augšup steidzās grupa eksterņu. Ieraudzījuši slimnīcas padomes prezidentu, viņi aprāvās, un garāmejot katrs pieklājīgi pateica. — Labrīt, daktera kungs! — Savukārt otrajā stāvā O'Donels palaida garām māsiņu, kas stūma braucamkrēslu. Tajā ar aizsietu aci sēdēja apmēram desmit gadus veca meitene, un kāda sieviete, acīmredzot māte, sargājot bērnu, gāja tai cieši līdzās.

Medmāsa, kurai viņš uzsmaidīja, bet kuru nepazina, neuzkrītoši viņu nopētīja. O'Donels ar saviem nedaudz pāri par četrdesmit gadiem vēl arvien pievilka sieviešu skatus. Viņš bija saglabājis jauneklīgo ķermeņa uzbūvi, kas savā laikā padarīja viņu par koledžas labāko beisbola spēlētāju. Gara auguma, stalts, ar platiem, spēcīgiem pleciem un muskuļotām rokām — vēl tagad, ja bija sagaidāms kāds grūts darbs, viņam bija paradums iztaisnot plecus, it kā gatavojoties aizsargāties pret pretinieka uzbrucēju. Tomēr par spīti savam stāvam — tas sastāvēja no vieniem kauliem un muskuļiem, tur nebija vairāk par kilogramu tauku — viņš kustējās viegli, jo vēl arvien sportoja. Tenisu spēlēja vasarā, slēpoja ziemā. Tā viņš saglabāja sevi veselīgu un lokanu.

O'Donels nekad nebija bijis izskatīgs vīrietis tādā nozīmē, kā Adonīss1 . Viņam bija nelīdzena un grumbaina seja, degunā bija rēta no veca beisbola ievainojuma, tomēr sievietēm neizprotamā kārtā tā likās pievilcīga. Tikai viņa mati nodeva īsto vecumu. Vēl nesen tie bija bijuši kraukļa melnumā, toties tagad strauji nosirmoja, it kā krāsu pigmenti beidzot būtu padevušies un nolēmuši visi reizē pazust. O'Donels dzirdēja, ka viņu kāds sauc. Viņš apstājās un redzēja, ka aiz muguras steidzas Biils Rufuss, viens no galvenajiem ķirurgiem.

1 Klasiskajā grieķu mitoloģijā Afrodītes ārkārtīgi skaistais mīlulis, kuru nogalināja mežakuilis, bet Zevs vēlāk ļāva viņam atgriezties dzīvē.

—     Kā klājas, Bili? — O'Donelam Rufuss patika. Viņš bija apzinīgs, uzticams, labs ķirurgs ar lielu pacientu skaitu. Pacienti viņam uzticējās viņa tiešā un neviltotā godīguma dēļ, kuru demonstrēja jau viņa runas veids vien. Viņš patika arī slimnīcas personālam — īpaši eksterņiem un rezidentiem[3], kuri juta, ka dakteris Rufuss viņus apmāca vieglā un nesāpīgā veidā, izturoties pret viņiem kā pret sev līdzīgiem. Ne visi ķirurgi tā darīja.

Viņa vienīgā dīvainība, ja to tā varētu saukt, bija paraža valkāt neizturami bezgaumīgas kaklasaites. O'Donels iekšēji nodrebinājās, paskatoties uz to, ko viņa kolēģis bija aplicis ap kaklu. Uz sārti violeta un citrondzeltena pamata rēgojās tirkīza krāsas apļi un spilgti sarkanas cinobra līnijas. Par savu kaklasaišu izvēli Bills Rufuss dabūja dzirdēt daudzas piezīmes. Kāds no psihiatriem bija nospriedis, ka tā norāda uz "strutu krāteri, kas mutuļo zem šī cilvēka konservatīvās ārienes". Par to Rufuss bija labsirdīgi pasmējies. Bet šodien viņš izskatījās norūpējies.

—    Kent, man ar jums jārunā!

—     Vai ieiesim manā birojā? — tagad O'Donels kļuva ziņkārīgs. Rufuss nebija tas cilvēks, kas traucētu viņu bez nopietna iemesla.

—      Nē, tepat ir labi diezgan. Kent, es runāju par patoloģijas nodaļas ķirurģiskajiem ziņojumiem.

Viņi pavirzījās tuvāk logam, lai garāmgājēji tiktu uz priekšu. O'Donels nodomāja. — No tā es jau baidījos! — Bet Rufusam viņš atbildēja. — Par ko jūs runājat, Bili?

—      Patoloģijas nodaļa tērē pārāk ilgu laiku, lai tos izsniegtu. Vairāk nekā ilgu laiku!

O'Donels par šo problēmu jau zināja. Kā visi ķirurgi, arī Rufuss bieži operēja pacientus ar audzējiem. Tikko audzēju izgrieza, to nogādāja uz patoloģijas nodaļu tās vadītājam, dakterim Džozefam Pīrsonam. Patologs šos audus pārbaudīja divos paņēmienos. Vispirms, mazā laboratorijā, kas atradās līdzās operāciju zālēm, viņš plānu audzēja šķēlīti sasaldēja, un, kamēr pacients vēl gulēja narkozē, apskatīja to zem mikroskopa, lai noskaidrotu, vai tas ir ļaundabīgs, tātad vēzis, un ir nepieciešama tūlītēja plašāka operācija, vai labdabīgs, tādējādi atsvabinot pacientu no bailēm, turklāt izgriežot nepatīkamu audzēju. Ja diagnoze bija tāda, ka audzējs ir ļaundabīgs, tūlīt sekoja daudz plašāka operācija. Ja turpretim tas bija labdabīgs, sekoja norādījums ķirurgam aizšūt pacienta brūci un nogādāt viņu uz pēcoperāciju telpu.

—        Nav taču nekādas kavēšanās ar sasaldētajiem audiem? — Par to O'Donels nebija informēts, bet vēlējās uzzināt, vai tā ir.

—   Nē, jo tad gan saceltos daudz lielāka brēka. Bet pilnie audu patoloģijas ziņojumi prasa pārāk daudz laika.

—        Saprotu, — O'Donels atbildēja. Viņš apklusa, mēģinot sakārtot domas dotajā virzienā. Viņš pārdomāja slimnīcas procedūras, ciktāl tās attiecās uz patoloģijas nodaļu. Pēc tam, kad bija nogriezta plāna audzēja šķēlīte, pārējo audzēju nosūtīja uz patoloģijas nodaļu. Tur kāds laborants vairākas tādas pašas šķēlītes izvietoja uz priekšmetstikliņa un, strādājot labākos apstākļos, audzēju daudz pamatīgāk izpētīja. Tad patologs apskatīja priekšmetstikliņus un noteica galīgo diagnozi. Gadījās, ka audzējs, ko operācijas laikā izdarītajā apskatē atzina par labdabīgu vai šaubīgu, galīgajā un daudz pamatīgākajā izmeklēšanā izrādījās ļaundabīgs. Medicīniskajā praksē tas nebija nekas neparasts, ka patologs tādā veidā maina savu diagnozi. Tādos gadījumos pacientu nogādāja atpakaļ uz operāciju zāli un izdarīja nepieciešamo operāciju. Bija saprotams, ka arī šim, galīgajam ziņojumam, vajadzēja ātri būt gatavam. O'Donels saprata, par ko Rufuss sūdzas.

—   Ja tas notiktu reti, es nesūdzētos. Zinu, ka patoloģijas nodaļai daudz darba un nemēģinu uzbrukt Džo Pīrsonam. Bet tas nebūt nav izņēmums, Kent, tā notiek pastāvīgi.

—     Runāsim konkrētāk, Bili, — sacīja O'Donels, tūliņ noprotot, ka Rufusam būs visi vajadzīgie pierādījumi, lai aizstāvētu savu sūdzību.

—      Labi, Kent. Man pagājušajā nedēļā bija paciente, Meisona kundze, ar krūts vēzi. Es audzēju izgriezu, un, apskatījis sasaldēto šķēlīti, Džo Pīrsons sacīja, ka tas labdabīgs. Taču vēlāk, kad pienāca galīgā diagnoze, viņš to apzīmēja par ļaundabīgu. — Rufuss paraustīja plecus. — Mani tas netraucē, jo ne vienmēr iespējams tādas lietas noteikt.

—     Nu, un? — Kad O'Donels zināja, kas noticis, viņš vēlējās sarunu beigt.

—    Pīrsonam pagāja astoņas dienas, lai uzrakstītu galīgo analīzi. Kad to saņēmu, paciente jau bija atlaista uz mājām.

—   Saprotu, — O'Donels zināja, ka tas ir slikts jaunums. No šīs lietas nevarēs izvairīties.

—      Nav īpaši viegli, — Rufuss klusi turpināja, — piezvanīt sievietei un sacīt, ka atgadījusies kļūda, proti, ka viņai ir vēzis un jāatgriežas slimnīcā uz operāciju.

Nē, tas nebija viegli. O'Donels to labi zināja. Reiz, pirms viņš bija sācis strādāt Treju apriņķu slimnīcā, arī viņam tā bija gadījies. Viņš cerēja, ka tā vairs nekad nebūs jādara.

—    Bili, vai ļausiet man šo lietu nokārtot? — O'Donels priecājās, ka runā ar Rufusu. Citi ķirurgi būtu gribējuši šo lietu piekārt pie lielā zvana.

—       Protams. Ja vien šo lietu nokārtos, — Rufuss uzsvēra. — Kā ziniet, šis nav izņēmums, tikai piemērs ir viens no sliktākajiem.

O'Donels zināja, ka tā ir. Nelaimīgā kārtā Rufuss nezināja par citām problēmām, kas saistījās ar šo lietu.

—   Labi, es ar Džo Pīrsonu runāšu jau šo pēcpusdien, pēc ķirurģisko nāves gadījumu apspriedes.

Rufuss pamāja. — Es būšu klāt.

—   Satiksimies apspriedē, Bili. Un paldies, ka mani par šo lietu informējāt. Apsolu, ka to nokārtošu.

Šī lieta jānokārto, iedams pa gaiteni, domāja O'Donels. Bet kā? Viņš vēl arvien par to domāja, kad iegriezās administratīvajā birojā un pieklauvēja pie Harija Tomaselli kabineta durvīm.

Sākumā O'Donels Tomaselli nemaz nepamanīja, līdz administrators uzsauca. — Te es esmu, Kent. — Ar bērza paneļiem apšūtā biroja otrā galā, projām no rakstāmgalda, pie kura viņš pavadīja augas dienas, Tomaselli bija pārliecies pār galdu, uz kura bija izlikti zīmējumi un skices. O'Donels pārgāja pāri biezajam paklājam un arī paskatījās uz tiem.

—     Vai sapņo, Harij? — Viņš norādīja uz vienu no skicēm. — Esmu pārliecināts, ka uz jumta mēs tev varētu uzbūvēt elegantu biroju.

Tomaselli pasmaidīja. — Es būtu ar mieru, ja tu vari pārliecināt padomi, ka tas ir nepieciešams. — Viņš noņēma acenes un sāka tās spodrināt. — Te nu tā ir — mūsu sapņu pils!

O'Donels pētīja arhitekta zīmējumu Treju apriņķu slimnīcas jaunajam spārnam. Tas bija lielisks paplašinājums, un pašlaik tā plāni jau bija gatavi. Tas būs vesels jauns spārns un medmāsu dzīvojamā māja. — Vai kas jauns? — viņš pagriezās pret Tomaselli.

Administrators uzlika brilles. — Es šorīt runāju ar Ordeņu. — Ordens Brauns, Burlingtonas otras lielākās tērauda rūpnīcas prezidents, bija slimnīcas padomes priekšsēdētājs.

—    Nu, un?

—       Viņš domā, ka līdz janvārim celtniecības fondā būs pusmiljons dolāru. Tāpēc mēs martā varēsim uzsākt būvdarbus.

—    Un kā ir ar otru pusmiljonu? Ordens man pagājušajā nedēļā stāstīja, ka tos nevarēs sagādāt līdz pat nākošā gada decembrim. — Sarunas laikā O'Donelam likās, ka Brauns ir pat pārāk optimistisks.

—   To es zinu, — sacīja Tomaselli. — Bet viņš lūdza tev pateikt, ka situācija ir mainījusies. Viņam bija saruna ar pilsētas galvu. Viņi ir pārliecināti, ka otru pusmiljonu izdosies sagādāt līdz vasarai, bet līdz rudenim — dabūt visu naudu.

—  Tās ir labas ziņas! — O'Donels nolēma, ka šaubām nav bijis pamata. Ja jau Ordens Brauns bija to tā nostādījis, viņam būs bijuši savi iemesli tā rīkoties.

—    Tā, un tad — starp citu, — Tomaselli runāja īpaši nevērīgi, — Ordenam un pilsētas galvam trešdien būs apspriede ar gubernatoru. Pastāv iespēja, ka mūsu štata dotācijas tomēr palielināsies.

—   Un tas ir viss? — arī O'Donels prata uzspēlēt dusmas.

—    Man jau likās, ka būsi apmierināts.

Vairāk nekā apmierināts, domāja O'Donels. Savā ziņā tas bija pirmais solis uz viņa vīzijas īstenošanu. Tā bija vīzija, kas aizsākās toreiz, kad O'Donels pirms trīsarpus gadiem sāka strādāt Treju apriņķu slimnīcā. Toreiz, kad viņš mācījās Harvardas medicīniskajā skolā, vai vēlāk, kad viņš bija vadošais ķirurģiskais rezidents Kolumbijas presbiteriāņu slimnīcā, ja toreiz kāds būtu pasmējies, ja kāds būtu pareģojis, ka Kents O'Donels nonāks tādā nomales slimnīcā, kā šī. Pat vēlāk, kad viņš bija devies pie Bārta Londonā, lai noslīpētu savas zināšanas ķirurģijā, O'Donels bija pārliecināts, ka atgriezīsies uz vienu no vadošajām slimnīcām, uz Džona Hopkinsa vai Masačūsetsas vispārējo slimnīcu. Ar savām zināšanām viņš būtu varējis izvēlēties. Bet pirms vēl paspēja izšķirties, viņu Ņujorkā apmeklēja Ordens Brauns un pierunāja apmeklēt Burlingtonu un Treju apriņķu slimnīcu.

Tas, ko viņš te ieraudzīja, viņu šausmināja. Slimnīca bija nolaista, tās organizācija nedroša, medicīniskie standarti — ar nedaudziem izņēmumiem — zemi. Ķirurģijas un terapijas noda]u vadītāji atradās savos posteņos jau daudzus gadus. O'Donels ātri saprata, ka viņu dzīves mērķis ir iespējami mierīgi uzturēt pašreizējo stāvokli. Administrators, kas katrā slimnīcā ir svarīga saikne starp slimnīcas padomi un medicīnisko personālu, bija nesaprātīgs sirmgalvis. Slimnīcas eksterņu un rezidentu programmas bija katastrofālā stāvoklī. Vispār nebija budžeta posteņa jebkādam pētniecības darbam. Stāvokli, kādā dzīvoja un strādāja medmāsas, varēja saukt tikai par viduslaicīgu. Ordens Brauns bija parādījis viņam visu, itin neko neslēpjot. Tad viņi bija devušies uz Brauna mājām. O'Donels bija piekritis palikt uz vakariņām, un pēc tam lidot tieši uz Ņujorku. Viņš juta tādu riebumu, ka vairs neko negribēja dzirdēt ne par Burlingtonu, ne par Treju apriņķu slimnīcu.

Ēdot vakariņas Brauna ar gobelēnu tapetēm apšūtajā ēdamistabā, mājā, kas atradās augstu kalnā virs Burlingtonas, viņš uzzināja visu par slimnīcu. Tas bija labi pazīstams stāsts. Treju apriņķu slimnīca reiz bijusi progresīva, moderna un visā štatā augsti vērtēta, bet pēc tam tā cieta no savas pašapmierinātības un paguruma. Padomes priekšsēdētājs bija vecs fabrikas īpašnieks, kas savus pienākumus parasti uzticēja citiem, un pats parādījās slimnīcā tikai sabiedrisko notikumu reizēs. Vadības trūkums gluži dabiski atstāja iespaidu uz lejas posmiem. Nodaļu vadītāji, kas slimnīcā bija strādājuši gadiem ilgi, nevēlējās nekādas pārmaiņas. Jaunākie ārsti, kādu laiku mēģinājuši kaut ko mainīt, pārgāja strādāt uz citām slimnīcām. Galu galā slimnīcas reputācija noslīdēja tik zemu, ka jauni un spējīgi ārsti vairs nevēlējās slimnīcā strādāt. Tāpēc slimnīca sāka pieņemt darbā tos, kuru spējas nebija tik augstas. Tāda bija situācija laikā, kad O'Donels viesojās Burlingtonā.

Pirmās pārmaiņas bija sākušās ar to, ka Ordens Brauns kļuva par slimnīcas padomes priekšēdētāju. Vecais priekšsēdētājs bija pirms trim mēnešiem nomiris. Iespaidīga pilsētas iedzīvotāju grupa bija pārliecinājusi Braunu viņu aizstāt. Izvēle nebija vienprātīga. Grupa vecāko padomes locekļu gribēja ievēlēt vienu no saviem domubiedriem, ilggadīgu padomes locekli Jūstasu Sveinu. Bet Brauns bija saņēmis balsu vairākumu, un pašlaik centās noskaņot pārējos padomes locekļus par labu slimnīcas modernizācijas plāniem.

Tā izrādījās smaga cīņa. Starp konservatīvajiem padomes locekļiem, kurus vadīja Svcins, un vadošajiem slimnīcas darbiniekiem pastāvēja vienprātība. Viņi kopējiem spēkiem cīnījās pret pārmaiņām. Braunam bija jādarbojas uzmanīgi un jābūt diplomātam.

Viņš prasīja atļauju paplašināt slimnīcas padomi, piesaistot jaunus locekļus. Viņš plānoja iekļaut padomē gados jaunus Burlingtonas profesionālos un biznesa vadītājus. Bet par to padome nespēja vienoties, un vismaz pagaidām viņš bija šo plānu atlicis.

Ordens Brauns atklāti stāstīja O'Donelam, ka, ja viņš būtu gribējis, viņš būtu varējis panākt savu, piespiežot padomi pie sienas. Viņš būtu varējis izmantot savu iespaidu, lai lēnām atsvabinātos no vairākiem veciem un iesūnojušiem padomes locekļiem. Bet tas būtu bijis tuvredzīgs solis, jo visi šie cilvēki bija ļoti bagāti un slimnīcai vajadzēja naudas novēlējumus viņu testamentos. Ja viņus tagad izstumtu no padomes, vairāki no tiem mainītu savus testamentus, ignorējot slimnīcas vajadzības. Jūstass Sveins, kam piederēja vesela virkne lielu universālveikalu, jau bija teicis, ka tā tas var notikt. Un tāpēc Ordenam Braunam bija jābūt uzmanīgam un diplomātiskam.

Tomēr viņam bija zināmi panākumi. Padome bija nobalsojusi, ka priekšsēdētājs drīkst pieņemt darbā jaunu ķirurģiskās nodaļas vadītāju. Un tāpēc viņš bija ielūdzis O'Donelu apmeklēt slimnīcu.

Bet vakariņas ēzdams, O'Donels kratīja galvu. — Man šķiet, ka es te neiederēšos.

—       Iespējams, ka ne. Bet, lūdzu, paklausies, ko es teikšu.

Šis rūpnieks prata pārliecināt. Būdams bagātas ģimenes vienīgais mantinieks, viņš tomēr bija sācis strādāt tēva firmā kā vienkāršs melnstrādnieks. Viņš bija strādājis visās nodaļās, pēc tam administrācijā, un beidzot ieņēmis prezidenta krēslu. Viņš arī pazina cilvēkus. Šādu prasmi viņam bija devuši tie gadi, kurus viņš ikdienas bija pavadījis kopā ar strādniekiem. Tas varēja arī būt īstais iemesls, kāpēc viņš bija uzņēmies grūto darbu izvilkt Treju apriņķu slimnīcu no muklāja, kurā tā bija ieslīdējusi. Bet varēja būt daudzi iemesli, kāpēc tieši O'Donels izjuta šī vecākā vīra uzupurēšanās garu.

—     Ja jūs šo darbu pieņemtu, es jums nevarētu solīt itin neko. Man patiktu, ja es varētu teikt, ka jums būs brīvas rokas, bet drīzāk man jāsaka, ka jums par katru pārmaiņu būs nikni jācīnās. Jūs sastapsiet pretestību, aizvainojumu, dažādus politiskus strāvojumus. Būs lietas, kurās es jums nevarēšu palīdzēt nemaz, un jums būs jācīnās vienam. — Brauns apklusa, tad klusi piebilda. — Liekas, ka vienīgais, ko šajā situācijā var sacīt — no tāda speciālista viedokļa, kāds esat jūs, — ka tas būtu izaicinājums, varbūt pat lielākais izaicinājums, ko cilvēks var uzņemties.

Brauns vairāk neteica ne vārda par slimnīcu. Viņi runāja par citām lietām un citiem notikumiem — par Eiropu, par Amerikas vēlēšanām, kam drīz vajadzēja sākties, par Vidējo Austrumu jaunajām nacionālisma iezīmēm. Brauns bija daudz ceļojis un daudz zināja. Vēlāk viņš aizveda O'Donelu uz lidostu un atvadījās, spiežot roku un sakot. — Man jūsu apmeklējums ļoti patika. — O'Donels tādu pašu komplimentu, turklāt patiešām tā domādams, bija izteicis arī Braunam. Tad viņš bija iekāpis lidmašīnā, pilnīgi nolēmis norakstīt Burlingtonu, un uzskatīt, ka viņa ceļojumam ir bijusi tīri izglītojoša nozīme.

Atceļā viņš mēģināja lasīt žurnālu, kādu rakstu par tenisa sacīkstēm, kas viņu interesēja. Bet viņš nesaprata pats, ko īsti lasīja. Viņa domās atkal un atkal ielauzās Treju apriņķu slimnīca. Un tad, pirmo reizi daudzu gadu laikā, viņš sev uzdeva jautājumu par savu vietu medicīnā. Kā tad īstenībā ir, viņš sev vaicāja. Ko es vēlos? Kādus panākumus meklēju? Ko es varu dot? Un kas paliks pēc manis? Viņš nebija precējies. Jādomā, ka vairs arī neapprecēsies. Viņš bija daudz mīlējis, gan gultā, gan ārpus tās, bet tas nebija nekas paliekošs. Uz kurieni veda šis ceļš no Harvardas uz Kolumbiju, pie Bārta… Uz kurieni? Un tad pēkšņi viņš saprata, ka ir iespējams tikai viens atrisinājums. Bija tikai viena atbilde — Burlingtona un Treju apriņķu slimnīca.

Tas bija negrozāms un stingrs lēmums, tas bija ceļš uz nākotni. Lagardijas lidostā viņš nosūtīja Ordenam Braunam telegrammu. Saturs bija vienkāršs. — Pieņemu piedāvājumu.

Un tagad, skatoties uz plāniem, ko viņa administrators bija vīzdegunīgi nosaucis par "mūsu sapņu pili", O'Donels pārdomāja šos pagājušos trīsarpus gadus. Izrādījās, ka Ordenam Braunam bijusi taisnība, kad viņš sacīja, ka tie nebūs viegli. Viņa ce]ā stājās visi tie šķēršļi, kurus padomes priekšsēdētājs bija paredzējis. Bet ar laiku pašus grūtākos viņam izdevās novērst.

Kad O'Donels sāka strādāt, bijušais ķirurģiskās nodaļas vadītājs klusi pazuda. Tad O'Donels uzmundrināja tos ķirurgus, kas bija ieinteresēti uzlabot darba standartus. Kopā ar kolēģiem viņš bija izstrādājis stingrākus ķirurģijas noteikumus un noorganizējis aktīvu medikamentu komiteju, lai realizētu tos dzīvē. Viņš iedvesa jaunu dzīvību gandrīz pamirušajā audu komitejā, kuras uzdevums bija novērst ķirurģiskās kļūdas, it īpaši — veselu ķermeņa daļu nepamatotu izoperēšanu.

Mazāk spējīgajiem ķirurgiem laipni, bet stingri tika ieteikts ierobežot savu praksi ar tām procedūrām, kuras viņi spēja veikt. Dažiem nemākuļiem, tiem, kas prata izgriezt tikai aklo zarnu, deva iespēju klusi atkāpties no amata, vai arī panāca, ka viņus atlaiž. Vairums izvēlējās atkāpties paši, saprotot, ka pēc atlaišanas citu darbu būs grūti atrast. Starp viņiem bija kāds ķirurgs, kas bija izņēmis nieri, nezinot, ka pacientam otra niere jau bija izņemta kādā citā operācijā. Šo drausmīgo kļūdu atklāja tikai sekcijas laikā.

No šī ķirurga viņi atbrīvojās pavisam viegli. Ar citiem gāja grūtāk, jo daži sūdzējās apriņķa Medicīniskajā komitejā. Un vismaz divi ķirurgi iesūdzēja slimnīcu tiesā. O'Donels zināja, ka tas novedīs pie ļoti nepatīkamas tiesas prāvas, un viņš nožēloja, ka pēc tam laikrakstos tiks sarakstīts daudz kas lieks un nevajadzīgs.

Par spīti šīm problēmām O'Donels un viņa domu biedri ieviesa savas izmaiņas dzīvē, lēnām un ar lielām grūtībām aizstājot aizgājušos ārstus ar jauniem, kvalificētiem cilvēkiem, no kuriem daži bija pat beiguši viņa alma mater — un O'Donels bija viņus vilinājis un aicinājis, un panācis, ka viņi pārceļas uz Burlingtonu.

Tai pat laikā ari terapeitiskajai nodaļai radās jauna vadība. Par vadītāju kļuva dakteris Čandlers, viņš gan bija no vecajiem darbiniekiem, taču bieži bija kritizējis slimnīcas nekārtības. Čendlers bija iekšķīgo slimību speciālists, un, kaut arī viņš ne vienmēr sapratās ar O'Donelu par slimnīcas vajadzībām, tomēr, neraugoties uz savu šķietamo iedomību, viņš bez kavēšanās pieņēma visus jaunievedumus, kas uzlaboja slimnīcas profesionālo līmeni.

O'Donela trīsarpus gadu ilgajā darba periodā bija mainījusies arī darba metodika. Dažus mēnešus pēc darba sākuma O'Donels bija stāstījis Ordenam Braunam par jaunu administratora vietnieku, kas bija labākais, ko viņš savā slimnīcu karjerā bija sastapis. Padomes priekšsēdētājs bija iesēdies lidmašīnā un pēc pāris dienām atgriezies ar parakstītu līgumu kabatā. Pēc mēneša vecais administrators, laimīgs, ka var tikt vaļā no darba, kas viņam jau sen bija kļuvis par grūtu, mierīgi aizgāja pensijā. Viņa vietā nāca Harijs Tomaselli. Tagad slimnīcas administratīvā puse atspoguļoja Tomaselli mundro, bet rāmo darba stilu.

Pirms gada O'Donelu ievēlēja par slimnīcas medicīniskās padomes priekšsēdētāju, un tas viņu padarīja par Treju apriņķu slimnīcas vadošo ārstu. Kopš tā laika viņš, Tomaselli un dakteris Čandlers bija paplašinājuši eksterņu un rezidentu apmācību programmas, un jau tagad sāka ienākt pieteikuma anketas.

Bet vēl būs ejams ļoti garš ceļš. O'Donels zināja, ku savā ziņā viņi vēl ir tikai ceļa sākumā, kas ar laiku novedīs pie trim galvenajām medicīnas tēmām: aprūpes, apmācības un pētniecības. Viņam pašam bija četrdesmit divi gadi, pēc pāris mēnešiem būs četrdesmit trīs. Viņš šaubījās, vai savas aktīvās karjeras laikā pagūs izdarīt visu, ko bija iecerējis. Bet sākums bija labs. Tas viņu priecināja, un viņš saprata, ka izvēle lidmašīnā pirms trīsarpus gadiem bijusi pareiza.

Bet arī tagad slimnīcā bija problēmas. Tā vajadzēja būt. Neko tik lielu nevarēja paveikt ne viegli, ne ātri. Vēl arvien daži nodaļu vadītāji cīnījās pret pārmaiņām, un viņiem bija liels iespaids uz padomi. No tās vecākajiem locekļiem vēl arvien daudzi sēdēja padomē, un viņus, spītīgs kā allaž, vadīja Jūstass

Sveins. O'Donels brīžiem domāja, ka izteiciens, ka jauni cilvēki parasti mēģina par daudz pārveidot, varēja būt pareizs. Bet šīs vecāko padomes locekļu grupas dēļ daži plāni bija jāveic ar lielu uzmanību. To O'Donels saprata, bet reizēm viņam bija grūti to izskaidrot jaunākajiem ārstiem.

Tieši šī problēma viņu nodarbināja pēc sarunas ar Billu Rufusu. Treju apriņķu slimnīcas patoloģijas nodaļa vēl arvien strādāja pēc vecās kārtības. Dakteris Džo Pīrsons to uzskatīja par savu privātīpašumu. Viņš bija slimnīcā pavadījis trīsdesmit divus gadus. Daudzus no padomes locekļiem uzskatīja par draugiem, un ar Jūstasu Sveinu bieži spēlēja šahu. Turklāt Džo Pīrsonam netrūka lietpratības. Viņš strādāja ļoti prasmīgi. Savos jaunības gados viņš bija arī iesaistījies pētniecības darbā, un savā laikā ticis ievēlēts par štata Patoloģijas apvienības prezidentu. Nelaime bija tā, ka darba apjoms bija kļuvis par lielu, un viens cilvēks to vairs nespēja aptvert. O'Donelam bija arī pamatotas aizdomas, ka diezgan daudzas no patoloģijas metodēm būtu jāmodernizē. Bet, lai kā šīs izmaiņas būtu vajadzīgas, šī būs ļoti grūti atrisināma problēma.

Tad vēl bija vajadzīgs sameklēt naudu slimnīcas paplašināšanai. Ja starp O'Donelu un Džo Pīrsonu sāktos nesaskaņas, kā tas atsauktos uz Ordeņa Brauna plāniem no Pīrsona drauga Jūstasa Sveina dabūt naudu nākošā rudens būvdarbiem? Sveina dotācija būtu krietna, un to pazaudēt būtu ļoti sāpīgi. Vēl svarīgāk bija tas, ka Sveinam pilsētā bija daudz draugu, un vecajam miljonāram būtu laba iespēja izjaukt viņu ieceres.

Pašlaik bija tik daudz dažādu degošu darbu, ka O'Donels bija cerējis atstāt patoloģijas nodaļas problēmu uz vēlāku laiku. Bet, ņemot vērā Billa Rufusa sūdzību, viņam būs kaut kas jādara pavisam drīz.

Viņš aizgriezās projām no plāniem. — Harij, man liekas, ka mums būs jāuzsāk kara gājiens pret Džo Pīrsonu!

3.nodaļa

Salīdzinot ar karstumu un trako steigu augšējos stāvos, ar baltām flīzēm izliktais pagrabs bija kluss un vēss. Pat mazā grupiņa, kas devās pa gaiteni, šo klusumu nevarēja iztraucēt. Māsiņai PenfTldei līdzās uz lodīšu gultņiem nedzirdami slīdēja ratiņi, ko stūma sanitārs — viņa slimnīcas baltajām kurpēm pāri vēl bija pārvilktas kurpes ar gumijas zolēm.

Skatoties uz apsegto stāvu, kas gulēja ratiņos, māsiņa Penfilde nodevās pārdomām par to, cik daudzkārt viņai ir bijis jāmēro šis ceļš. Viņas vienpadsmit darba gados šī varbūt jau bija kāda piecdesmitā reize. Ņemot vērā šī ceļa mērķi, nebija ticams, ka kāds skaitītu reizes. Viņi devās no palātas uz morgu, tātad no dzīvo teritorijas uz mirušo mītni.

Tāda bija slimnīcas tradīcija, šis pēdējais gājiens kopā ar mirušu pacientu. To parasti ieplānoja laikā, kad, ejot pa aizmugures gaiteņiem un braucot lejā ar preču liftu, bija maza iespēja kādu satikt, lai dzīvajiem no mirušā nepieliptu tumsa vai bēdas. Tas bija it kā māsiņas pēdējais pakalpojums viņas aprūpētajam pacientam. Apliecinājums, ka, lai arī medicīna izrādījusies bezspēcīga, pacients vēl arvien, vismaz simboliski, tika uzmanīts viņa pēdējā slimnīcas gaitā.

Tad gaitenis sadalījās divos virzienos. No labās puses nāca mašīnu duna. Tur atradās slimnīcas mehāniskā nodaļa — apkures iekārta, karstā ūdens padeve, elektriskā darbnīca un strāvas ģeneratori avārijas gadījumam. Kreisajā pusē vīdēja uzraksts "Patoloģijas nodaļa. Morgs."

Kad sanitārs Veidmanis iestūma ratiņus kreisajā gaitenī, kāds apkopējs, slaistīdamies vai nu brīvā, vai zagtā laikā, nolaida kokakolas pudeli, ko bija sūcis, ar plaukstas aizmuguri noslaucīja lūpas un teica. — Vecim neraža, ko? — Teiciens bija domāts Veidmanim, un tas bija parastais draudzīgais apcelšanas veids, kas tika spēlēts simtiem reižu.

Bet arī Veidmanis bija šo spēli spēlējis. — Jā, laikam iztecēja smilšu pulkstenis!

Apkopējs pamāja, un atkal iedzēra no pudeles.

Cik īss ir laiks starp dzīvību un sekcijas telpu, nodomāja māsiņa Penfilde. Tik tikko, vēl pirms stundas cilvēks uz ratiņiem bija Džordžs Endrjūss Dantons, dzīvs, piecdesmit trīs gadus vecs civilinženieris. Viņa atcerējās šīs detaļas no līdzpaņemtās izziņas.

Viņa ģimene izturējās priekšzīmīgi arī pēc nāves, saviļņoti, bet ne histēriski. Tas bija atvieglojis daktera Mekmehona darbu, jo viņam bija jālūdz ģimenes piekrišana līķa sekcijai.

Viņš klusi sacīja. — Dantona kundze, es saprotu, ka jums pašlaik ir grūti par to domāt un runāt, bet man jālūdz jūsu piekrišana līķa sekcijai.

Viņš bija runājis tālāk, izmantojot vārdus, ko šādos gadījumos parasti sacīja, par to, kā slimnīca cenšas uzturēt savus medicīniskos standartus, par to, ka tā varēs pārliecināties par ārsta diagnozes pareizību, varēs attīstīt medicīniskās zināšanas, arī par ģimenes interešu aizsardzību, un par tiem, kuri meklēs sev palīdzību vēlāk. Bet sekciju nedrīkst veikt bez ģimenes piekrišanas…

Dēls viņu bija pārtraucis, maigi sakot. — Mēs saprotam. Ja jūs sagatavosiet vajadzīgo papīru, māte to parakstīs.

Māsiņa Penfīlde bija sagatavojusi nepieciešamo dokumentu, un te nu bija Džordžs Endrjūss Dantons, piecdesmit trīs gadus vecs un miris, gatavs patologa nazim.

Sekcijas telpas durvis atvērās.

Džordžs Rinne, melnais morga uzraugs, noskatījās, kā ratiņi iebrauc telpā. Viņš bija notīrījis sekcijas galdu. Tagad tas sniegbalti mirdzēja.

Veidmanis sasveicinājās ar ļoti vecu joku. — Atvedu jums pacientu!

Rinne pieklājīgi paņirdza zobus, neizrādot, ka dzirdējis šo joku simtiem reižu. — Šeit, lūdzu.

Veidmanis iegrozīja ratiņus līdzās galdam, un Rinne noņēma no Dantona kailā ķermeņa apsegu, to glīti salocīdams, un atdeva Veidmanim. Neskatoties uz to, ka bija noticis nāves gadījums, šis apsegs jānodod atpakaļ palātā uzskaitei. Tad, velkot aiz palaga, kas bija nolikts zem ķermeņa, abi vīrieši uzstīvēja līķi uz galda.

Džordžs Rinne celdams nosēcās. Šis bija smags vīrs, divus metrus garš un pēdējos gados aptaukojies. Velkot ratiņus projām, Veidmanis pasmaidīja. — Jūs kļūstat vecs, Džordž. Drīz būs jūsu kārta!

Rinne pakratīja galvu. — Es vēl arvien būšu tepat, kad būs uz galda jāceļ jūsu līķis.

Skats bija labi iestudēts. Tam bijis daudz izrāžu. Var būt, ka kādreiz, senā pagātnē, šie divi dzina savus drūmos jociņus, lai attālinātu sevi no nāves, ar ko viņi ik dienas strādāja. Bet iemesls bija jau sen aizmirsies. Tagad tas bija dialogs, kas bija jānorunā, bez tā nevarēja iztikt. Viņi bija pārāk pieraduši pie nāves, lai justu nepatiku vai bailes.

Telpas otrā galā atradās patoloģijas rezidents, dakteris Meknīls. Viņš bija sācis vilkt virsū baltu uzsvārci, kad ienāca māsiņa Penfilde un viņas bijušais pacients. Pētīdams izziņu veidlapu un citus dokumentus, ko viņa bija atnesusi līdzi, viņš ļoti spēcīgi sajuta māsiņas tuvumu un siltumu. Viņš juta iecietināto uniformu, vieglo smaržu mākoni un zem cepures mazliet izjauktos matus. Būtu jauki izlaist tiem cauri pirkstus… Viņš nopurinājās un atgriezās pie veidlapām.

—   Liekas, ka te viss ir kārtībā.

Vai viņam vajadzētu pamēģināt ar māsiņu Penfildi? Nu jau bija pagājušas sešas nedēļas, un tas divdesmit septiņus gadus vecam vīrietim bija ilgs celibāta laiks. Penfīlda bija glītāka par caurmēru, apmēram trīsdesmit divus gadus veca, jauna diezgan, lai būtu interesanta, bet pietiekoši veca, lai būtu zaudējusi nevainību. Viņa bija inteliģenta un draudzīga. Satraucošs ķermenis. Viņš zem uniformas ievēroja apakšsvārkus. Jādomā, ka šādā karstumā viņa neko citu arī nevalkā. Meknīls galvā parēķināja. Jādomā, ka viņu varēs dabūt gultā tikai pēc pāris vakariņu reizēm. Ar to visi sapņi arī beidzās. Šomēnes to nevarēs. Nepietiks naudas. Saglabā sevi man, Penlīlde. Tu atgriezīsies. Vēl arī citi pacienti nomirs un liks tev doties šurp.

—   Paldies, dakter! — viņa jauki pasmaidīja un pagriezās, lai ietu. To varēs nokārtot, par to viņš bija drošs.

Viņš nokliedza pakaļ. — Turpiniet viņus ievest, mums vajadzīga prakse! — Tas atkal bija novalkājies joks, pašaizsardzība nāves tuvumā.

Elena Penfilde sekoja sanitāram. Viņas ceļš bija galā, tradīcija ievērota, nu viņai bija jāatgriežas pie dzīvajiem un slimajiem. Likās, ka dakteris Meknīls bija gatavs kaut ko uzsākt. Bet būs vēl citas reizes.

Kamēr Džordžs Rinne pabāza zem līķa galvas koka balstu un nolieca tā rokas gar sāniem, Meknīls izņēma sekcijai vajadzīgos instrumentus: nažus, ribu grieznes, pincetes, elektrisko zāģi galvas kausa atvēršanai… tie visi bija tīri, jo Rinne bija rūpīgs strādnieks — bet ne sterili. Nebija jābaidās inficēt pacientu, kas atradās uz galda. Patologiem toties jābūt uzmanīgiem.

Džordžs Rinne jautājoši paskatījās uz ārstu, un rezidents pamāja. — Jā, ejiet un piezvaniet uz māsiņu biroju. Sakiet, ka studentes var nākt lejā, un brīdiniet Dr. Pīrsonu, ka esam gatavi.

—   Jā, dakter! — Rinne paklausīgi aizgāja. Meknīlam, kā patoloģijas rezidentam, bija daudz varas, lai gan viņš noteikti pelnīja mazāk, nekā Rinne. Bet nepaies nemaz tik ilgs laiks, līdz viņš sāks pelnīt daudz, daudz vairāk. Viņš bija tikko pabeidzis trīsarpus gadus rezidentūras, un pēc sešiem mēnešiem būs brīvs, tad varēs meklēt patologa vietu. Par to viņam maksās divdesmit tūkstošus dolāru gadā. Tas nebūs grūti, jo patologi bija ļoti pieprasīti. Un tad viņam nebūs jārūpējas, vai var atļauties pavest Penfildu, vai kādu citu.

Par šo jauko domu Rodžers Meknīls iekšēji pasmaidīja, bet seja palika rāma. Tie, kam bija ar viņu jāstrādā kopā, uzskatīja, ka Meknīls ir drūms, un tā tas bieži arī bija, un ka viņš nesaprot jokus, bet tas nebija taisnība. Viņam bija grūti uzsākt draudzību ar vīriešiem, bet sievietes viņš valdzināja. To viņš bija atklājis jau agrā jaunībā un attiecīgi rīkojies. Kad viņš bija ekstems, biedri nespēja to saprast. Meknīls, kas pret viņiem bija drūms un domīgs, tomēr prata dabūt gultā veselu virkni studenšu, toties citi, kas domāja, ka ir izcili mīlētāji, to nespēja.

Sekcijas telpas durvis atvērās, un telpā iedrāzās Maiks Sedons. Sedons bija ķirurģijas rezidents, kas strādāja patoloģijas nodaļā. Vienmēr un visur viņš drāzās. Viņa sarkanos matus bija izplūkājis kāds īpašs vējš, jo tie stāvēja izspūruši visos virzienos. Viņa zēniski atklāto seju pastāvīgi rotāja plats, draudzīgs smaids. Meknīls uzskatīja, ka Sedons ir āksts, bet vienlaikus — ka jauneklis izrāda daudz labāku saprašanu par patoloģiju, nekā vairums ķirurģijas rezidentu.

Sedons paskatījās uz līķi un teica. — Ahā, būs daudz darba!

Meknīls pameta ar galvu uz dokumentiem, un Sedons paņēma tos apskatīt. — No kā viņš nomira? — Tad, lasot tālāk, — No infarkta?

—   Tā tur ir teikts.

—    Vai jūs šo sekciju vadīsiet?

Meknīls papurināja galvu. — Nē, Pīrsons tūliņ būs klāt.

Sedons ātri atskatījās. — Pats priekšnieks, ko? Kas ar šo līķi tik īpašs?

—       Nekas. — Meknīls piesprauda pie dēļa sekcijas veidlapu četrās lapās. — Klāt būs grupa studenšu, un liekas, ka Pīrsonam patīk viņas iespaidot ar savām zināšanām.

—    Izrāde pēc pavēles! To būs interesanti redzēt!

—   Tāpēc būtu labi, ja jūs sāktu strādāt. Sākiet pierakstīt informāciju.

—          Protams. — Sedons paņēma veidlapas un, nepārtraucis runāt, sāka aprakstīt līķa stāvokli. — Glīti sadzijusi aklās zarnas rēta. Uz kreisās rokas neliela dzimumzīmīte. — Viņš pacēla roku nost. — Piedod, vecais! — Tad atkal kaut ko pierakstīja. — Neliels rigor mortis. — Pacēlis plakstiņu — Acu zīlītēm 0,3 cm diametrs. — Tad, atlauzis jau stīvos žokļus, — Apskatīsim zobus!

Gaitenī atskanēja soļu skaņas. Tad durvis atvērās, un kāda sieviete ieskatījās telpā. Meknīls pazina vienu no māsiņu skolas profesorēm. — Labrīt, dakter Meknfl! — Aiz viņas drūzmējās bariņš studenšu.

—   Labrīt! — rezidents pamāja. — Lūdzu, nāciet iekšā!

Studentes ienāca. Vispirms viņas nervozi apskatīja līķi, kas

atradās uz galda. Maiks Sedons plati pasmaidīja. — Pasteidzieties, meitenes! Meklējiet labākās vietas.

Sedons ar pazinēja aci apskatīja meiteņu grupu. Bija pāris agrāk neredzētu studenšu, ieskaitot kādu bruneti. Viņš šo meiteni nopētīja pamatīgāk. Jā, bez šaubām! Te bija kaut kas īpašs, to nespēja paslēpt pat studentes uniforma. Viņš neuzkrītoši šķērsoja istabu un, atpakaļ nākot, nostājās starp bruneti un viņas biedrenēm. Plati un sirsnīgi pasmaidījis, viņš klusi teica. — Neatceros, ka būtu jūs agrāk sastapis!

—       Mēs visas skolu sākām reizē. — Viņa Sedonu noskatīja atklāti un ziņkārīgi, un tad ar nelielu izsmieklu piebilda. — Cik saprotu, ārsti pirmā kursa studentes neievēro.

Viņš likās pārdomājam. — Jā, vispār tā laikam ir gan. Bet reizēm mēs pieļaujam izņēmumus, un tas, protams, ir atkarīgs no pašas studentes. — Viņa acīs atmirdzēja neslēpta apbrīna, un viņš noteica. — Starp citu, es esmu Maiks Sedons.

—     Un cs esmu Viviāna Loburtona, — un viņa iesmējās. Tad, ievērojusi, ka profesore uz viņu skatās, kļuva nopietna. Viviānai sarkanmatainais ārsts patika, bet šeit nelikās īstā vieta, lai flirtētu un jokotos. Galu galā tas vīrietis uz galda bija miris. Kā viņām augšstāvā bija pastāstīts, tas bija noticis tikko. Tāpēc viņa un citas studentes tika atbrīvotas no praktiskajiem darbiem un novestas noskatīties sekciju. Vārds "sekcija" lika domāt par to, kas te notiks. Viviāna nezināja, kā viņa reaģēs. Viņa jau tāpat jutās neomulīgi. Acīmredzot māsiņai pie nāves ir jāpierod, bet viņai tas viss vēl bija jauns un iedvesa bailes.

Gaitenī dzirdēja soļus. Sedons pieskārās pie viņas rokas un čukstēja. — Mēs drīz aprunāsimies! — Tad durvis ar troksni atvērās, un studentes atkāpās, lai Džo Pīrsons varētu iesoļot telpā. Viņš sasveicinājās ar aukstu — Labrīt! — Tad, nemaz negaidot atbildi, devās pie skapja, novilka uzsvārci un iegrūda rokas sekcijas tērpā. Viņš pamāja Sedonam, tas piesteidzās klāt un sasēja auklas uz muguras. Pēc tam, kā labi apmācīta komanda, viņi abi kopā aizmaršēja līdz izlietnei, kur Sedons uz Pīrsona rokām uzbēra pulveri un turēja plastikas cimdus, kamēr vecais kungs iebāza tajos pirkstus. Tas viss norisinājās klusuciešot. Tad Pīrsons pārbīdīja cigāru otrā mutes kaktiņā un norūca. — Paldies!

Acīmredzami neskatoties ne uz ko citu, viņš pienāca pie galda, un Meknīls viņam iedeva dēli ar piespraustajām lapām. Līdz šim viņš līķim nebija pat uzmetis acis. Maiks Sedons arī pienāca klāt, noskatījās šajā uzvedumā un nosprieda, ka tas līdzinās diriģenta uznākšanai. Trūka tikai aplausu.

Tagad, kad Pīrsons bija izpētījis izziņas, viņš apskatīja arī līķi, salīdzinot Sedona pierakstus ar saviem novērojumiem. Tad nolika dēli un, izņēmis cigāru no mutes, pagriezās pret studentēm. — Cik zinu, šī ir jūsu pirmā sekcija?

Atbildes vietā atskanēja murmināšana. — Jā, ser! — un — Jā, dakter!

Pīrsons pamāja. — Tādā gadījumā es paskaidrošu, ka esmu dakteris Pīrsons, šīs slimnīcas patologs. Šie kungi ir dakteris Meknīls, patoloģijas rezidents, un dakteris Sedons, viņš jau trešo gadu ir ķirurģijas rezidents, vai ne?

Sedons pasmaidīja. — Pilnīgi pareizi, dakter Pīrson!

Pīrsons turpināja. — Tātad trešais rezidentūras gads, un viņš mums izrāda laipnību, īslaicīgi darbodamies patoloģijas nodaļā. — Viņš pameta šķību skatu uz Sedonu. — Pēc sešiem mēnešiem dakteris Sedons saņems ķirurga licenci, un viņam atļaus izmēģināt savu prasmi pie pacientiem, kas neko nenojauš.

Divas no meitenēm ieirgojās, citas smaidīja. Sedons arī pasmaidīja, jo viņam šis joks patika. Pīrsons nekad neaizmirsa uzbrukt ķirurgiem un ķirurģijai kopumā. Jādomā, ka viņam bija pietiekami iemesli, jo savā četrdesmit gadu ilgajā patologa praksē viņš bija ķirurgu darbā atradis diezgan kļūdu. Sedons paskatījās uz Meknīlu, kas izskatījās neapmierināts. Viņam nepatika jaukt jokus ar nopietnu darbu. Pīrsons turpināja runāt. — Patologs ir tas ārsts, ko pacienti nekad nesatiek. Bet ir maz tādu nodaļu, kurām būtu lielāks iespaids uz pacientu labklājību.

Tagad mēs dzirdēsim Pīrsonu, kas uzstāsies kā pārdevējs, Sedons nodomāja, un tiešām, turpmākie patologa vārdi pierādīja, ka viņam ir taisnība.

—          Patoloģijas nodaļā pārbauda pacienta asinis, izkārnījumus, izlemj, vai audzējs ir ļaundabīgs, vai ne. Patologi arī dod medicīniskus padomus ārstējošajiem ārstiem, un tad, kad medicīna izrādās bezspēcīga, — viņš dramatiski paskatījās uz Džordža Endrjūsa Dantona līķi, un studenšu acis sekoja viņa skatam, — tad patologs nosaka pēdējo diagnozi.

Pīrsons apklusa. Sedons nodomāja, ka vecais kungs ir ļoti labs aktieris.

Pēc tam Pīrsons izstiepa cigāru. — Es gribu, lai jūs pievēršat uzmanību vārdiem, kas rakstīti uz daudzu patoloģijas nodaļu sienām. Studenšu acis paklausīgi sekoja cigāram un pievērsās sienai, uz kuras, kādas zinātnisko instrumentu firmas laipni piegādāts, vīdēja teksts: Mortui vivos doccnt. Pīrsons latīņu tekstu vispirms nolasīja skaļi, tad pārtulkoja. — Mirušie māca dzīvos! — Viņš atkal paskatījās uz līķi. — Un tas tūliņ tiks pierādīts. Šis cilvēks acīmredzot, — Pīrsons šo vārdu uzsvēra, — mira no infarkta. Sekcijas laikā mēs uzzināsim, vai tas tā ir.

To pateicis, Pīrsons dziļi ievilka cigāra dūmus, un Sedons, to ievērojis, pienāca tuvāk. Viņš pats bija tikai statists, bet negribēja nokavēt uznācienu. Izpūtis zilu dūmu mākoni, Pīrsons pasniedza cigāru Sedonam, kas to rūpīgi novietoja tālāk no galda. Tad Pīrsons apskatīja noliktos instrumentus un izvēlējās nazi. Ar aci novērtējis, kur griezt, viņš iedūra un grieza — strauji, droši un dziļi.

Meknīls neuzkrītoši vēroja studentes. Klīrīgiem cilvēkiem nebija ieteicams vērot sekciju, bet arī pieredzējušiem ir grūti noskatīties, kā tiek izdarīts pirmais grieziens. Pirms tam līķis uz galda vēl atgādināja dzīvu cilvēku. Bet kopš nazis bija iedurts, šī ilūzija izzuda. Tas vairs nebija vīrietis, sieviete vai bērns, tā bija tikai miesa un kauli, kas līdzinājās dzīvībai, bet tai vairs nepiederēja. Tāda bija pēdējā patiesība, un pie tās ar laiku nonāk visi. Tāds bija Bībeles apsolījums. — Pīslis tu esi, un par pīsli tev būs atkal palikt!

Likdams lietā savu prasmi un ilggadīgās pieredzes doto ātrumu, Pīrsons sāka sekciju ar Y veida iegriezumu. Ar divām asām kustībām viņš grieza no pleca uz krūšu centru. Tad līdz dzimumorgāniem, atverot vēdera dobumu. Kad nazis grieza un miesa atvērās, bija dzirdams gandrīz šņācošs troksnis, un parādījās dzeltenu tauku slānis.

Meknīls, kas vēl arvien novēroja studentes, redzēja, ka divas kļūst bālas, viena ir aizgriezusies, bet pārējās trīs varonīgi skatījās. Rezidents uzmanīja abas bālās, jo nebija nekas neparasts, ja kāda studente pirmās sekcijas laikā noģība. Bet šīs sešas likās dūšīgas. Bālajām sejā parādījās krāsa, un arī trešā skatījās, tiesa gan, turot pie lūpām mutautiņu. Meknīls viņas klusi uzrunāja. — Ja kāda grib uz laiku iziet ārā, to drīkst darīt. Pirmā reize parasti ir mazliet grūta. — Viņas pateicīgi paskatījās uz rezidentu, bet neviena nekustējās. Meknīls zināja, ka ir patologi, kas nelaiž klāt studentes, kamēr tiek izdarīts pirmais grieziens. Bet Pīrsons neuzskatīja, ka kāds no tā jāpasarga, un Meknīls tam piekrita. Māsiņām jāsaskaras ar daudz ko tādu, kas ir nepatīkams: ievainojumi, samalti locekļi, puvums un operācijas. Jo ātrāk māsiņa pierod pie medicīnas skatiem un smakām, jo labāk viņai pašai un visiem ap viņu.

Tagad arī Meknīls uzvilka cimdus un gāja Pīrsonam palīgā. Vecais kungs, ātri strādājot, jau bija atlobījis miesu no krūtīm, un tagad kļuva redzamas ribas. Pēc tam, izmantodams asas ribu grieznes, viņš pārknieba ribas un parādījās sirds somiņa un plaušas. Cimdi, instrumenti un galds tagad bija notašķīti ar asinīm. Sedons, arī ar cimdiem rokās, lobīja vaļā vēderu. Aizgājis pie spaiņa, viņš izgrieza kuņģi un zarnas un pēc īsas apskates iemeta tās spainī. Tagad varēja just smaku. Pīrsons un Sedons kopīgi aizsēja un pārgrieza artērijas, lai bēru nama darbiniekiem nebūtu grūti līķi iebalzamēt. Paņēmis no plaukta mazu gumijas cauruli, Sedons atgrieza ūdens krānu un izskaloja asinis no vēdera dobuma, tad, pēc Pīrsona mājiena, arī no krūšu dobuma.

Pa to laiku Meknīls darbojās ap galvu. Vispirms viņš izdarīja griezienu no vienas auss līdz otrai, griežot virs matu līnijas, lai griezumu neredzētu, kad mirušais gulēs zārkā un būs atklāts piederīgo un draugu apskatei. Tad, likdams lietā visu savu spēku, viņš nolobīja galvas ādu no pakauša līdz pierei, lai tā, salocīta kopā, apsegtu acis. Tagad galvaskauss bija kails. Meknīls paņēma elektrisko zāģi, kas jau bija pieslēgts pie kontakta. Pirms viņš to iedarbināja, viņš vēlreiz pameta acis uz studentēm. Viņas skatījās uz to ar neticīgām šausmām. Rāmi, meitenes, viņš domāja, drīz jūs būsiet redzējušas visu, ko mēs te darām.

Pīrsons rūpīgi izgrieza sirdi un plaušas, bet Meknīls ieslēdza zāģi un sāka zāģēt. Kad zāģa zobi iekodās galvaskausā, klusajā telpā nežēlīgi atskanēja metāliska skaņa. Meknīls atkal paskatījās uz studentēm. Tā ar mutautiņu sarāvās, un viņš cerēja, ka meitene nepievems telpu. Viņš nozāģēja galvaskausa virsu un nolika zāģi malā. Džordžs Rinne vēlāk nomazgās asinis no tā un arī no citiem instrumentiem. Tad Meknīls rūpīgi nocēla nozāģēto gabalu un kļuva redzama mīkstā membrāna, kas apklāja smadzenes. Viņš atkal pameta acis uz studentēm. Viņas izskatījās labi. Ja tās spēja paciest šo daļu, pacietīs arī visu pārējo.

Paņēmis asas grieznes, Meknīls pārgrieza lielo vēnu, kas šķērsoja membrānu no pieres līdz pakausim. Apšļācot rokas un grieznes, no vēnas izlija asinis. Viņš ievēroja, ka tās ir šķidras asinis bez jebkādām trombozes pazīmēm. Viņš apskatīja membrānu ļoti rūpīgi, atgrieza to un nocēla, tad parādījās smadzenes. Izmantodams nazi, viņš rūpīgi atdalīja galvas smadzenes no muguras smadzenēm. Sedons jau stāvēja viņam līdzās, turēdams trauku ar formalīnu. Meknīls uzmanīgi ievietoja smadzenes traukā.

Skatoties, cik nosvērti un lietišķi kustās Meknīla rokas, Sedons ne pirmo reiz minēja, par ko gan šis patoloģijas rezidents domā. Viņš Meknīlu pazina jau divus gadus, vispirms kā rezidentūras kolēģi, kurš gan pēc slimnīcas hierarhijas atradās augstākā posteni, nekā Sedons, un tad daudz tuvāk — tajā laikā, ko abi pavadīja kopā patoloģijas nodaļā. Sedons interesējās par patoloģiju, bet priecājās, ka nav izvēlējies šo darba lauku. Viņš nevienu bridi nebija šaubījies par savu izvēli — ķirurģiju —, un jau tagad priecājās, ka pēc dažām nedēļām atgriezīsies pie tās. Pretēji šai nāves telpai, operāciju zāle bija domāta dzīvajiem. Tā pulsēja un elpoja, tur skanēja kustības mūzika, valdīja panākumu sajūta, ko te nevarētu atrast. Katram ir vajadzīga sava profesija, un lai nu patoloģija paliek patologiem.

Patoloģijai bija vēl citi trūkumi. Sekcijas zālē varēja pazaudēt īstenības izjūtu, izpratni, ka medicīna ir domāta dzīvajiem. Šīs smadzenes… Sedons ļoti labi saprata, ka tikai pirms pāris stundām tās bija cilvēka domāšanas centrs. Tās pārvaldīja viņa sajūtas: tausti, ožu, redzi, garšu. Tajās virmoja domas, smadzenes pazina mīlestību, bailes un uzvaras. Vakar, varbūt pat vēl šodien, tās būtu varējušas pavēlēt acīm raudāt, mutei siekaloties. Viņš ievēroja, ka mirušais bijis civilinžcnieris. Tātad šīs smadzenes saprata matemātikas likumus, zināja, kas ir spriedze, tās izauklēja būvprojektus, varbūt, ka pēc tiem arī būvēja mājas, lielceļus, ūdens apgādes centrus, katedrāles, tātad novēlējumus citām paaudzēm un citiem cilvēkiem, viņu lietošanai un dzīvošanai. Bet kas šīs smadzenes bija tagad? Audi, kurus ielika konservantā, audi, kurus griezīs, izmeklēs un beidzot — sadedzinās.

Sedons neticēja Dievam un nespēja saprast, ka kāds izglītots cilvēks to varētu darīt. Zināšanas, pati zinātne, domāšanas spējas — jo vairāk tās attīstījās, jo neizprotamāka kļuva reliģija. Bet viņš ticēja tam, ko, neprazdams citādi izskaidrot, sauca par "cilvēces dzirksteli un indivīda kredo". Kā ķirurgs viņš visu laiku nenodarbosies ar indivīdiem. Viņš reti pazīs savus pacientus, un tūlīt pat viņus aizmirsīs, koncentrējoties uz ķirurģijas tehniku. Savā līdzšinējā karjerā viņš bieži bija sastapis ārstus, kas ievilkās savā čaulā — lai izsargātos no pārāk ciešas saskarsmes ar pacientiem. Tāds aizsarglīdzeklis reizēm bija nepieciešams, lai paglābtu personīgās emocijas no iejaukšanās. Bet viņš pats jutās gana stiprs, lai iztiktu bez šādas čaulas. Un, lai neļautu tai sevi pārņemt, viņš reizēm piespieda sevi par to domāt un pašam ar sevi šīs lietas pārrunāt. Daži draugi būtu pārsteigti, ja zinātu, par ko Maiks Sedons tik nopietni domāja, jo tie viņu pazina kā dzīvespriecīgu ekstravertu. Bet varēja būt ari, ka nemaz nebrīnītos. Jo prāts un smadzenes, vai kā nu to sauca, tiešām bija neprognozējama mašīna.

Un kā bija ar Meknīlu? Vai viņš kaut ko sajuta, vai arī šis rezidents bija ievilcies čaulā? To Sedons nezināja, bet viņam bija aizdomas. Un Pīrsons? Tur nebija šaubu. Šis cilvēks it visos gadījumos bija auksts un ciets. Par spīti aktiera talantam, daudzie gadi patoloģijas darbā bija viņu sasaldējuši. Sedons paskatījās uz veco kungu. Patlaban viņš bija izņēmis sirdi un uzmanīgi uz to skatījās. Tad pagriezās pret studentēm.

—     Šī cilvēka medicīniskā vēsture mums stāsta, ka viņš pārcietis pirmo infarktu pirms trim gadiem un vēl vienu pirms nedēļas. Tāpēc mēs vispirms apskatīsim koronārās artērijas. — Kamēr studentes uzmanīgi skatījās, viņš rūpīgi atgrieza artērijas.

—   Kaut kur te būs tromboze… ā, te tā ir. — Viņš rādīja ar metāla rādāmkoku. Kreisās koronārās artērijas galvenajā atzarā, apmēram divus centimetrus no sākuma, viņš bija atradis bālu, centimetru garu trombu. Viņš to pacēla, lai parādītu studentēm.

—   Tagad pārbaudīsim pašu sirdi. — Pīrsons nolika sirdi uz griežamā dēļa un ar nazi pārgrieza pušu. Viņš nolika abas puses līdzās, pieliecās un paskatījās, tad māja, lai studentes nāk tuvāk. Viņas vilcinādamās paklausīja.

—     Vai redzat šos muskuļus, kur ir rētas? — Pīrsons rādīja, kur sirds muskuli šķērsoja baltas, šķiedrainas svītras. Lai labāk redzētu, studentes pārliecās pār sarkano orgānu. — Te ir skaidra liecība par infarktu, ko viņš izslimojis pirms trim gadiem un kas jau ir sadzijis. — Pīrsons apklusa, tad turpināja. — Par šo jauno infarktu mums ir pierādījums kreisajā sirds kambarī. Vai redzat šo bālo centru, kam apkārt ir notikusi asiņošana? — Viņš norādīja uz nelielu, tumši sarkanu apli ar gaišāku vidu. Tas ļoti atšķīrās no sarkanbrūnās sirds krāsas.

Pīrsons pagriezās pret ķirurģijas rezidentu. — Dakter Sedon, vai jūs piekritīsiet, ka esam pierādījuši — nāves cēlonis ir koronārais infarkts?

—    Jā, es piekrītu, — Sedons pieklājīgi atbildēja. Nebija nekādu šaubu. Niecīgs asins trombs, ne lielāks par nūdeli. Un ar to pietiek, lai tevi novēlētu nāvei. Viņš noskatījās, kā vecais patologs noliek sirdi sānis.

Viviāna tagad jutās mierīgāka. Likās, ka viņa ir saņēmusies. Pašā sākumā un arī tad, kad redzēja, kā pārzāģē galvaskausu, viņa juta, ka galva sāk griezties, un no tās pazūd asinis. Viņa zināja, ka atrodas tuvu ģībonim, bet bija nolēmusi tam neļauties. Bez kāda iemesla viņa atcerējās kādu bērnības atgadījumu. Reiz atvaļinājuma laikā, dziļi Oregonas mežos, viņas tēvs bija paklupis, uzkritis uz atvāzta naža un pamatīgi ievainojis kāju. Dīvaini, bet tik stiprs vīrietis nevarēja paskatīties uz savām asinīm, toties māte, kas drīzāk bija piemērota viesistabai, nekā mežam, pēkšņi kļuva stipra. Viņa bija izveidojusi žņaugu, apturējusi asiņošanu un sūtījusi, lai Viviāna skrien meklēt palīdzību. Pēc tam tēvu nesa ārā no meža, un māte katru pusstundu atlaida žņaugu, lai ļautu asinīm ritēt, tad atkal to savilka, lai apturētu asiņošanu. Vēlāk * ārsti sacīja, ka māte ir izglābusi tēva kāju no amputācijas. Viviāna šo atgadījumu bija aizmirsusi, bet atcerējusies kļuva stiprāka. Vēlāk viņa saprata, ka sekcijas viņu vairs nekad nebaidīs.

—   Vai ir kādi jautājumi? — Pīrsons uzsauca.

Viviāna gribēja jautāt. — Visi šie orgāni, ko jūs izņēmāt.

Kas, lūdzu, ar tiem notiks?

—      Mēs tos kādu nedēļu saglabāsim. Tas ir — sirdi, plaušas, kuņģi, nieres, aknas, aizkuņģa dziedzeri, liesu un smadzenes. Tad, kopā ar sešiem vai divpadsmit orgāniem no citām sekcijām, mēs tos izpētīsim un sīki pierakstīsim savus novērojumus.

Tas izklausās tik auksti un bezpersoniski, domāja Viviāna. Bet var jau būt, ka cilvēks, kas visu laiku ar to nodarbojas, tāds arī kļūst. Viņa neviļus nodrebēja. Maiks Sedons paskatījās un viegli pasmaidīja. Diezin, vai viņš uzjautrinājās, vai viņu pažēloja? To viņa nezināja. Tagad kāda cita studente kaut ko jautāja. Likās, ka viņa jūtas neomulīgi, varbūt pat baidās jautāt. — Tātad ķermeni aprok… nu, gluži bez nekā?

Par to prasīja ļoti bieži. Pīrsons atbildēja.— Kā kurā vietā. Uz apmācību orientētās slimnīcas, tādas kā šī, orgānus parasti izpēta daudz rūpīgāk, nekā pārējās. No šīs slimnīcas bēru namā nonāk tikai cilvēka čaula. — Tad, it kā tikko

atcerējies. — Ja mēs orgānus samestu atpakaļ, bēru namu darbinieki mums par to nemaz nepateiktos. Tas radītu lielas grūtības balzamēšanas procesā.

Tā bija taisnība, domāja Meknīls. Protams, ne visjaukākais veids, kā to paskaidrot, bet taisnība gan. Viņš brīžiem bija domājis, vai bērnieki un tie, kas bieži apmeklē bēru namus, nezina, cik maz bija palicis pāri no sekcijai atdotā līķa. Pēc katras sekcijas, atkarībā no tā, cik daudz darba bija patoloģijas nodaļai, šie orgāni varēja glabāties nedēļām ilgi, kamēr tos beidzot sadedzināja. Taču mazus fragmentus no katra saglabāja uz mūžīgiem laikiem.

—       Vai izņēmumu nav nekad? — šī studente bija neatlaidīga. Taču Pīrsonam tas nemaz netraucēja. Varēja jau būt, ka šī bija viena no viņa pacietīgajām dienām, Meknīls nodomāja. Laiku pa laikam gadījās arī tādas.

—     Jā, ir izņēmumi. Pirms mēs drīkstam taisīt sekciju, mums ir vajadzīga pēcnācēju atļauja. Reizēm atļauja netiek „ ierobežota, kā tas bija šoreiz, un tad mēs varam apskatīt galvu un visu ķermeni. Tomēr citreiz mums ir ierobežota izvēle. Ir ģimenes, kas pieprasa, lai neaizskar galvaskausu. Tādos gadījumos slimnīca šādas vēlmes ņem vērā.

—      Paldies, daktera kungs! — Nebija skaidrs, kāpēc studente šos jautājumus uzdeva, taču likās, ka atbildes viņu apmierina.

Taču Pīrsons nebija beidzis.

—      Mums ir gadījumi, kad orgāniem jāpaliek kopā ar ķermeni reliģisku iemeslu dēļ. Arī tad slimnīca šādas prasības ievēro.

—    Kā ir ar katoļiem? — tā bija cita studente. — Vai viņi arī to pieprasa?

—    Parasti tā nav, bet ir katoļu slimnīcas, kas tā rīkojas. Tad patologa darbs kļūst grūtāks. Vismaz parasti.

To pateicis, Pīrsons ironiski atskatījās uz Meknīlu. Viņi abi zināja, par ko Pīrsons runā. Kāda no lielajām katoļu slimnīcām pilsētas otrā galā prasīja, lai līķus apbeda ar visiem orgāniem. Taču reizēm notika neliela krāpšanās. Šīs slimnīcas patoloģijas nodaļa bija ļoti noslogota, un parasti viņiem bija vairāki orgānu komplekti. Un tā, kad notika sekcija, orgānus aizstāja ar kādu no agrāk izņemtajiem, atļāva bēru namam pievākt līķi, bet jaunos orgānus izpētīja pēc sirds patikas, izmantojot tos

kādā nākošajā līķī. Tāpēc patologi parasti atradās vienu gājienu priekšā.

Meknīls zināja, ka Pīrsons, kaut gan nebija katolis, šādu krāpšanos neatzina. Un, lai nu ko varēja sacīt par veco kungu, viņš tomēr pieprasīja, lai sekciju atļaujās rakstīto izpilda burtiski. Reizēm, aizpildot oficiālo veidlapu, lietoja izteicienu "ierobežota tikai vēdera dobumam". Bija patologi, kas šādā veidā izpētīja visus orgānus. Meknīls bija dzirdējis kādu patologu sakām. — Izdarot vēdera dobuma griezienu, pēc tam var iebāzt roku iekšā un dabūt visu, ko vēlas, ieskaitot mēli! — Meknīls uzskatīja, ka Pīrsons rīkojas pareizi, kad šādos gadījumos ļāva pētīt tikai vēdera dobuma saturu.

Pīrsons atkal atgriezās pie līķa apskates.

—   Mēs tagad izpētīsim… — Pīrsons apklusa un pieliecās, lai paskatītos. Viņš paņēma nazi un uzmanīgi iegrieza. Tad ar lielu interesi ierūcās.

—    Meknīl, Sedon, paskatieties!

Pīrsons pagāja sāņus, un abi rezidenti noliecās pār ķermeņa to daļu, kuru Pīrsons patlaban apskatīja. Viņi piekrītoši pamāja. Plaušu plēve parasti bija caurspīdīga, spīdīga membrāna. Šī toties bija biezām rētām klāta un baltu šķiedrainu rētu caurvīta. Tā bija tuberkulozes pazīme. Sena vai nesena, to viņi tūlīt uzzinās. Meknīls atkāpās sānis, ļaujot Sedonam paskatīties.

—     Paspaidiet plaušas, Sedon, — Pīrsons izrīkoja. — Domāju, ka atradīsiet pierādījumus!

Ķirurģijas rezidents paķēra plaušas un sāka spaidīt tās ar pirkstiem. Uzreiz zem virsmas viņš uztaustīja dobumus. Viņš paskatījās uz Pīrsonu un pamāja. Meknīls notīrīja nazi un sāka uzmanīgi šķirstīt dokumentus, lai tos nenoziestu.

—    Vai pacientu uzņemot slimnīcā, viņam taisīja plaušu rentgenu? — Pīrsons noprasīja.

Rezidents papurināja galvu. — Nē, viņš bija bezsamaņā. Te ir piezīme, ka plaušu rentgens nav bijis iespējams.

—   Griezīsim vertikāli, tad apskatīsimies. — Pīrsons atkal pievērsās studentēm, piegājis pie galda. Paņēmis vienu no plaušām, viņš pārgrieza to uz pusēm. Šis gadījums nebija pārprotams, tā bija dziļi ielaista tuberkuloze. Plaušas atgādināja bišu šūnas, tās līdzinājās pingponga bumbiņām, kas vispirms sastiprinātas kopā, bet pēc tam pārgrieztas uz pusēm. Tā bija ļauna slimība, ko sirds bija apsteigusi.

—    Vai varat saskatīt?

Sedons pasteidzās atbildēt uz Pīrsona jautājumu. — Jā. Liekas, ka kāda no šīm slimībām varēja viņu nonāvēt.

—      Tā tas var gadīties, ja kāds nomirst, — Pīrsons paskatījās uz studentēm. — Šim cilvēkam bija dziļi ielaista tuberkuloze. Kā dakteris Sedons tikko sacīja, arī šī slimība būtu viņu ļoti drīz nonāvējusi. Jādomā, ka ne viņš, ne viņa ārsts par to neko nezināja.

Pīrsons novilka tērpu un cimdus. Tagad izrāde ir galā, domāja Sedons. Statisti un skatuves strādnieki visu sakops. Meknīls un Sedons saliks orgānus spainī, un uzrakstīs uz tā sekcijas numuru. Visu pārējo saliks atpakaļ ķermenī, bet tukšās vietas aizpildīs ar lupatām. Tad viņi ķermeni pavirši aizšūs — krustām un apakšā, ar lieliem dūrieniem, jo zārkā to pienācīgi apklās drēbes. Kad tas būs padarīts, līķis nonāks ledusskapī, lai gaidītu bēru nama mašīnu.

Pīrsons bija uzvilcis balto uzsvārci, ar ko ienāca telpā, un pašlaik aizdedzināja jaunu cigāru. Viņam bija ļoti raksturīgi, ka viņš visur atstāja cigāru galus, neinteresējoties, kas tos savāks un izmetīs. Viņš runāja ar studentēm.

—   Jūsu karjeras laikā būs gadījumi, kad pacienti nomirs. Tad jums būs nepieciešams dabūt no pēcnācējiem parakstītu apliecinājumu, ka viņi atļauj izdarīt sekciju. Reizēm to darīs ārsts, reizēm jūs. Tiesa, dažkārt jūs noraidīs. Nevienam cilvēkam nav viegli dot atļauju sagraizīt mīļu cilvēku, put pēc nāves. Tas ir saprotams.

Pīrsons apklusa. Uz brīdi Sedons sāka skatīties uz veco kungu ar citām acīm. Var būt, ka viņā vēl bija saglabājusies kāda cilvēcības palieka?

—   Kad jums liksies, ka pēcnācēji jāpārliecina par sekcijas nepieciešamību, ceru, ka jūs atcerēsieties šodienas piemēru un attiecīgi rīkosieties.

Cigārs bija aizdedzies, un viņš ar to pamāja uz galda pusi. — Šim cilvēkam vairākus mēnešus bija aktīva tuberkuloze. Iespējams, ka viņš inficējis tos, ar ko dzīvo un strādā kopā — savu ģimeni, darba biedrus, varbūt pat kādu slimnīcas darbinieku. Bez sekcijas daži no šiem cilvēkiem, kas varētu būt aplipuši ar tuberkulozi, to nezinātu, kamēr būtu jau par vēlu, — kā šeit.

Divas studentes atkāpās tālāk no galda.

Pīrsons papurināja galvu. — Šeit nav iemesla baidīties no infekcijas. Tuberkuloze izplatās elpojot. Bet tagad, kad mēs šodien esam izdarījuši pilnu sekciju, mēs panāksim, ka tos, kas bieži bija kopā ar šo cilvēku, uzmana un vairākus gadus pārbauda.

Sedonu pārsteidza, ka Pīrsona vārdi viņu saviļņoja. Viņa vārdi izklausās pavisam labi. Vēl vairāk, viņš ir pārliecināts par to, ko saka. Sedons konstatēja, ka šajā brīdī vecais kungs viņam patīk.

It kā nolasījis Sedona domas, Pīrsons uz viņu paskatījās un ar izsmieklu piebilda. — Jā, dakteri Scdon, arī patoloģijai gadās pa uzvarai!

Pamājis studentēm, viņš izgāja no telpas, atstājot aiz sevis cigāru dūmu mākoni.

4.nodaļa

Ikmēneša konferenci par nāves gadījumiem ķirurģijā bija paredzēts sākt četrpadsmitos trīsdesmit. Lūsija Grcindžere, mazliet aizelsusies, it kā laiks būtu pret viņu cīnījies, iesteidzās administrācijas biroju priekštelpā. — Vai esmu novēlojusies? — viņa jautāja sekretārei, kas sēdēja pie informācijas galda.

—     Nedomāju, ka viņi būtu sākuši, daktere Greindžere! Visi tik tikko iegāja konferenču zālē. — Sieviete norādīja uz dubultdurvīm, kas bija apšūtas ar ozolkoka paneļiem. Tām tuvojoties, Lūsija dzirdēja sarunu skaņas.

Iegājusi lielajā telpā ar biezo paklāju, garo riekstkoka galdu un grebtajiem koka krēsliem, viņa nokļuva Kenta O'Donela tuvumā. Tur bija arī kāds jauns cilvēks, ko viņa nepazina. Ap galdu norisinājās vairākas sarunas reizē, un gaiss no cigarešu dūmiem bija kļuvis zils. Šādas ikmēneša konferences par miršanas gadījumiem ķirurgiem bija obligātas. Lielākā daļa no slimnīcas četrdesmit ķirurgiem, tāpat eksterni un rezidenti, jau tagad bija ieradušies.

—    Lūsij! — Viņa uzsmaidīja diviem citiem ķirurgiem, tad pienāca pie O'Donela, kas viņu bija saucis. Viņš vilka sev līdzi jauno cilvēku.

—     Lūsij, es vēlos, lai tu iepazītos ar dakteri Rodžeru Ililtonu. Tu droši vien atceries, ka mēs par viņu pirms kāda laika runājām.

—   Atceros, — Lūsija jauki pasmaidīja.

—    Šī ir daktere Greindžere, — O'Donels vienmēr ļoti rūpējās par to, lai jaunie ārsti ātri iepazītos ar kolēģiem. — Lūsija ir viena no mūsu ortopēdēm.

Viņa sniedza Hiltonam roku, un viņš to satvēra. Viņam bija stingrs rokasspiediens un zēnisks smaids. Viņai šķita, ka viņš ir divdesmit septiņus gadus vecs. — Ceru, ka jums nav jau apnicis, tomēr gribētu jūs apsveikt ar pievienošanos mūsu slimnīcas personālam!

—       Nē, man šeit visādā ziņā patīk! — Likās, ka tā tas arī ir.

— Vai šis ir jūsu pirmais darbs slimnīcā?

—    Nē, es biju ķirurģijas rezidents Maikla Rīsa slimnīcā Čikāgā.

Nu Lūsija šo cilvēku atcerējās labāk. Viņš bija tas, kuru Kcnts O'Donels jau labu laiku ļoti centās atvilkt uz Burlingtonu. Bez šaubām, tas nozīmēja, ka viņam ir labas zināšanas.

—    Lūsij, panāc malā, — Kents O'Donels bija pienācis klāt un aicināja viņu sev līdzi.

Atvainojusies Hiltonam, viņa sekoja O'Donelam pie viena no konferences telpas logiem, kas atradās tālāk no telpā klīstošā cilvēku bara.

—   Tā, te būs labāk, jo mēs vismaz varēsim sarunāties, — smaidīja O'Donels. — Kā tev ir gājis, Lūsij? Mēs neesam labu laiku redzējušies, ja nu kādreiz darba gaitā.

Viņa izlikās, ka pārdomā. — Pulss man ir bijis normāls, temperatūra apmēram trīsdesmit seši komats astoņi, un pēdējā laikā man nav bijis izdevības mērīt asinsspiedienu.

—  Kā būtu, ja es to izmērītu? Piemēram, vakariņu laikā?

—      Vai tu domā, ka tas būtu prātīgi? Ja nu tavs asinsspiediena mērītājs iekristu zupā?

—       Nu tad vismaz vienosimies par vakariņām un aizmirsīsim par asinsspiedienu.

—    Tas būtu ļoti jauki, Kcnt. Bet man ir jāpaskatās savā kalendārā.

—     Dari tā, un es tev piezvanīšu. Mēģināsim to īstenot nākamnedēļ. — Viņš viegli pieskārās Lūsijas plecam. — Tagad laikam ir jāsāk šī izrāde.

Noraugoties, cik viegli viņš virzās cauri cilvēku grupām uz galda galu, viņa vēlreiz nodomāja, cik ļoti apbrīno Kentu O'Donelu, gan kā kolēģi, gan vīrieti. Ielūgums uz vakariņām nebija nekas neparasts. Viņiem tādas jau bija šad un tad bijušas, un vienu laiku Lūsija bija sākusi domāt, ka viņi lēnām ieslīd vārdos neizsakāmās attiecībās. Abi nebija precējušies, un Lūsija, kurai bija trīsdesmit pieci gadi, bija septiņus gadus jaunāka par O'Donelu. Bet O'Donels nelika manīt neko citu, kā vien to, ka viņa ir patīkama sarunu biedrene.

Lūsija bija pārliecināta, ka, ja vien viņa atļautu, Kenta O'Donela apbrīna varētu viegli pieaugt un izveidoties'par kaut ko dziļāku un personīgāku. Bet viņa nebija mēģinājusi šīs attiecības mainīt vai padziļināt un ļāva tām attīstīties pašplūsmā. Pat neveiksmes gadījumā nekas nebūtu zaudēts. Tā bija viena no nobrieduša cilvēka priekšrocībām, ko jaunieši savā neprātā nespēja saprast. Ar laiku cilvēks iemācās nesteigties, un saprot, ka varavīksnes gals atrodas daudz tālāk par nākošo ielu.

—      Vai mēs varētu sākt darbu, dāmas un kungi? — O'Donels bija nonācis galda galā un runāja skaļi, lai visi varētu dzirdēt. Arī viņš bija laimīgs, ka īsu brīdi bijis kopā ar Lūsiju, un priecājās, ka viņu rīcībā drīz būs vesels vakars. Patiesību sakot, viņš būtu varējis Lūsļjai piezvanīt daudz agrāk, bet viņam bija iemesls vilcināties. Īstenībā Lūsija Greindžere arvien vairāk pievilka Kentu O'Donelu, bet viņš nebija pārliecināts, vai tas viņiem abiem bija noderīgi.

Ap šo laiku viņa dzīve jau bija iegājusi noteiktās sliedēs. Vīrietis varēja pierast dzīvot viens un nesaistīts, un viņš šaubījās, vai spēs savu dzīvesveidu izmainīt. Viņam bija aizdomas, ka arī Lūsiju nomoka līdzīgas grūtības, ari viņu kopējais darbs varētu traucēt. Taču bija jāņem vērā, ka Lūsijas klātbūtnē viņš jutās daudz labāk, nekā ar kādu citu sievieti, kuru jau pazina. No Lūsijas staroja siltums — savā laikā viņš to bija nosaucis par stingru labsirdību, tā reizē mierināja un palīdzēja. O'Donels zināja, ka viņa gluži tāpat iespaido arī citus, īpaši savus pacientus.

Lūsijai netrūka arī pievilcības. Viņai piemita nobriedis un īsts skaistums. Viņš Lūsiju novēroja, jo viņa pašlaik sarunājās ar kādu eksterņu. Tad viņa pacēla roku un atstūma matus no pieres. Viņa nēsāja īsus, viegli sacirtotus matus, un tie bija gandrīz zelta krāsā. Viņš ievēroja arī dažus sirmus pavedienus. Likās, ka medicīna visiem ar laiku izdara kaut ko līdzīgu. Bet tas viņam lika atcerēties, ka gadi iet uz priekšu. Vai viņš kļūdījās, nemēģinot šo sievieti iegūt? Vai bija jau par vēlu? Jāpagaida, kas notiks vakariņu laikā.

Sarunu troksnis nebija norimis, un šoreiz viņš ļoti skaļi atkārtoja, ka ir jāsāk strādāt.

Bills Rufuss sauca. — Man šķiet, ka vēl nav Džo Pīrsona! — Uzkrītošā kaklasaite, ko O'Donels jau bija apbrīnojis, lika šim cilvēkam izdalīties no bara.

—   Vai tad Džo nav klāt? — O'Donels pārsteigts skatījās apkārt. — Vai kāds zina, kur Džo Pīrsons atrodas? — Daži papurināja galvas.

Uz mirkli O'Donels izskatījās aizkaitināts, bet tad viņš dusmas apspieda. Viņš devās uz durvju pusi. — Nav iespējams noturēt šo konferenci par nāves gadījumiem bez galvenā patologa. Iešu paskatīties, kur viņš palicis. — Bet Pīrsons ienāca telpā pirms O'Donels tika līdz durvīm.

—     Mēs tikko gājām jūs meklēt, Džo! — O'Donels to sacīja ļoti draudzīgi, un Lūsija sāka domāt, vai viņa tiešām saskatījusi, ka O'Donels ir noskaities.

—   Taisīju sekciju. Tā prasīja daudz ilgāku laiku, nekā biju paredzējis. Tad aizgāju un nopirku sviestmaizi. — Pīrsonu bija grūti saprast, jo viņš runājot arī kožļāja. Jādomā, ka sviestmaizi, nosprieda Lūsija. Tad viņa pamanīja, ka atlikušo sviestmaizi Pīrsons, ietinis salvetē, nesa līdz kopā ar vākiem un dokumentiem. Viņa pasmaidīja. Tikai Pīrsons ir spējīgs ēst miršanas gadījumu apspriešanas laikā.

O'Donels pašlaik iepazīstināja Pīrsonu ar Hiltonu. Sasveicinoties Pīrsonam no rokām izkrita kādi vāki, ko viņš bija paņēmis līdz. Uz grīdas izbira liela kaudze dokumentu. Plati smaidīdams, Bills Rufuss tos savāca un pabāza vākus zem Pīrsona elkoņa. Pīrsons pateikdamies pamāja, bet tad pēkšņi vaicāja Hiltonam. — Vai ķirurgs?

—   Tieši tā, ser, — Hiltons laipni atbildēja. Tas nu gan ir labi audzināts cilvēks, nodomāja Lūsija, tik pieklājīgs pret vecākiem kungiem!

—    Tad jau mēs esam tikuši pie vēl viena mehāniķa! — Viņš to pateica skaļi un ļoti asā tonī, un visi klātesošie uzreiz apklusa. Parasti šāda piezīme tiktu uzskatīta par joku, bet Pīrsons tai piešķīra nicinošu nokrāsu.

Hiltons smējās. — Jā, tā jau to varētu pagriezt. — Bet Lūsija redzēja, ka viņš par Pīrsona piezīmi ir ļoti pārsteigts.

—       Neņem galvā, Džo. Viņš ķirurgus neieredz, — O'Donels labsirdīgi sacīja. — Vai sāksim?

Visi sāka ieņemt vietas, turklāt vecākie ķirurgi apsēdās tieši pie galda, bet pārējie — otrajā krēslu rindā aiz viņiem. Lūsija sēdēja pie galda. O'Donels atradās galda galā, bet Džo Pīrsons ar saviem dokumentiem pa kreisi no viņa. Kamēr visi apsēdās, viņa ievēroja, ka Pīrsons nokož gabalu no sviestmaizes. Viņš to nemaz neslēpa.

Tālāk pie galda viņa pamanīja Čārlzu Dornbergeru, vienu no Treju apriņķu slimnīcas akušieriem. Viņš, kā parasti, ļoti ilgi mēģināja piepildīt pīpi. Ikreiz, kad Lūsija sastapa Dornbergeru, viņš vai nu pildīja, tīrīja vai aizdedzināja pīpi. Bet viņa nekad nebija redzējusi, ka viņš to tiešām pīpētu. Blakus Dornbergeram sēdēja Gils Bartlets, bet otrā pusē galdam Dingdong Bells no radioloģijas nodaļas un Džons Mekevans. Bija skaidrs, ka Mekevanu interesēja kāda no apspriežamajām nāves lietām. Ausu, deguna un kakla speciālists šādās apspriedēs parasti nepiedalījās.

—     Labdien, dāmas un kungi, — O'Donels paskatījās apkārt, un visi uzreiz apklusa. Viņš ieskatījās savās piezīmēs. — Pirmā lieta. Sēmjuels Lobies, baltais, vīrietis, piecdesmit trīs gadu vecs. Dakteris Bartlets.

Gils Bartlets, kā parasti nevainojami ģērbies, atvēra lietas vākus. Lūsija neviļus sāka skatīties uz glīti apcirpto bārdu, gaidot, kad tā sāks kustēties. Un tiešām, tā tūliņ pat sāka lēkāt augšup un lejup. Bartlets klusi sacīja. — Pacientu pie manis nogādāja 12. maijā.

—   Mazliet skaļāk, Gil! — kāds uzsauca.

Bartlets turpināja skaļāk. — Es mēģināšu. Bet pēc tam gan picsakaties pie Mekevana uz pārbaudi! — Par to smējās visi, īpaši skaļi — ausu, deguna un kakla speciālists.

Lūsija apskauda tos, kas šajās apspriedēs prata justies tik brīvi. Viņai tas nekad neizdevās, īpaši, ja pārrunāja kādu no viņas lietām. Tā bija tīrā mocība aprakstīt, kādā veidā kāds no ārstiem bija pacientu ārstējis, līdz tas nomira. Tad izteicās visi pārējie, un beidzot Džo Pīrsons pielika punktu ar ziņojumu no patoloģijas redzes viedokļa. Un Pīrsons nevienu nežēloja.

Medicīnā bija sastopamas godīgas kjūdas, kādas gadījās katram ārstam, arī miršanas gadījumi. Rets ārsts iztika bez tā. Taču svarīgi bija no šīm kļūdām mācīties, lai tās vairs neatkārtotos. Tāpēc katru mēnesi notika nāves gadījumu apspriedes, lai viss personāls varētu reizē mācīties.

Gadījās, ka kļūdas nebija iespējams attaisnot. Tādās reizēs visiem bija skaidrs, kas pēc tam notiks. Iestājās neērts klusums, un neviens neskatījās citiem acīs. Tomēr parasti neviens skaļi neko nepārmeta, jo tas vienalga nepalīdzētu. Turklāt neviens nezināja, kurā brīdī kaut kas tāds var atgadīties viņiem pašiem.

Lūsija atcerējās, kā gadījās izcilam ķirurgam kādā citā slimnīcā, kurā viņa agrāk strādāja. Ķirurgs operēja varbūtēju zarnu vēzi. Sasniedzis slimo vietu, viņš nosprieda, ka ir jau par vēlu operēt, un tā vietā bija savienojis zarnas apkārt slimajai vietai. Pēc trim dienām pacients nomira, un līķim izdarīja sekciju. Sekcijas laikā noskaidrojās, ka pacientam nemaz nebija vēža. Patiesībā pacienta aklā zarna bija plīsusi un izveidojusi abscesu. Ķirurgs to nebija ievērojis un nosodījis šo cilvēku uz nāvi. Lūsija atcerējās šausminošo klusumu, kāds valdīja zālē, kamēr viņi klausījās patologa ziņojumu.

Bet šādos gadījumos nekas netika izpausts ārpusē. Medicīnas darbinieku rindas saslēdzās. Tomēr nevienā labā slimnīcā tas tik vienkārši nebeidzās. Treju apriņķu slimnīcā ar šo ārstu runātu O'Donels, un, ja kļūda būtu bijusi ļoti smaga, viņu ilgu laiku rūpīgi uzmanītu. Lūsijai šādi brāzieni nekad nebija gadījušies, bet runāja, ka aiz slēgtām durvīm ķirurģijas nodaļas priekšnieks esot ārkārtīgi bargs.

Pa to laiku Gils Bartlcts turpināja stāstīt. — Šo pacientu man atsūtīja dakteris Cimbalists. — Lūsija Cimbalistu pazina, arī viņai viņš bija sūtījis pacientus. Viņš pats nestrādāja Treju apriņķu slimnīcā.

—   Man piezvanīja uz mājām, un dakteris Cimbalists sacīja, ka viņam ir pacients ar plīsušu čūlu. Simptomi, ko ārsts aprakstīja, šo diagnozi apstiprināja. Pa to laiku ātrās palīdzības mašīna atveda pacientu uz slimnīcu. Es piezvanīju ķirurģijas dežūrrezidentam, lai pieteiktu, ka pacients drīz ieradīsies.

Bartlets ieskatījās dokumentos. — Apmēram pēc pusstundas es pacientu izmeklēju. Viņam bija stipras sāpes kuņģa apkaimē, un viņš atradās šoka stāvoklī. Asinsspiediens bija septiņdesmit uz četrdesmit. Viņš bija pelnu krāsā un nosvīdis aukstiem sviedriem. Es liku pārliet asinis, lai apstādinātu šoku, un liku iešļircināt morfiju. Vēders bija ciets, un, pēc saspiešanas atlaižot, kļuva jūtīgs.

Bills Rufuss jautāja. — Vai jūs likāt uzņemt plaušu rentgenu?

—    Nē. Man šķita, ka pacients ir pārāk slims. Es piekritu ārsta diagnozei par plīsušu čūlu un nolēmu tūlīt operēt.

—     Un jums nebija nekādu šaubu par savu lēmumu, — ko, dakter? — Šoreiz ārstu pārtrauca Pīrsons. Viņš visu laiku bija skatījies savos vākos, bet tagad pagriezās tieši pret Bartletu.

Bartlets īsu brīdi vilcinājās, un Lūsija nodomāja, ka kaut kas nav kārtībā. Diagnoze nav pareiza, un Džo Pīrsons gaida, lai noķertu Bartletu slazdā. Tad viņa atcerējās, ka visu, ko zina Pīrsons, zina arī Bartlets. Pārsteigumi nebija gaidāmi. Visticamāk, ka Bartlets piedalījās sekcijā. Lielākā daļa apzinīgo ķirurgu pēc pacienta nāves tā ari darīja. Tomēr īsu brīdi vilcinājies, jaunais vīrietis pieklājīgi atbildēja. — Dakteri Pīrson, šādos kritiskos gadījumos vienmēr ir jāšaubās. Es izlēmu, ka simptomi liecina, ka vajadzīga tūlītēja operācija. — Bartlets apklusa. — Taču čūla nebija plīsusi, un pacients nonāca atpakaļ palātā. Es tūliņ zvanīju dakterim Toinbijam, lai konsultētos ar viņu, bet pa to laiku pacients jau bija nomiris.

Gils Bartlets aizvēra vākus un paskatījās uz klātesošajiem. Diagnoze bija nepareiza, un Lūsija zināja, ka Gils mokās ar pašpārmetumiem. Taču nebija šaubu, ka operācija bijusi nepieciešama jau simptomu dēļ vien.

Tagad O'Donels pievērsās Pīrsonam. Viņš pieklājīgi jautāja. — Vai varat nolasīt sekcijas rezultātus? — Lūsija zināja, ka katras nodaļas vadītājs saņem šos rezultātus automātiski. Tātad O'Donels zināja, kas tagad notiks.

Pīrsons parakņājās savos papīros un izņēma vienu laukā. Viņš pārlaida skatienu telpai. — Kā dakteris Bartlets jau

sacīja, kuņģa čūla nebija plīsusi. Patiesībā vēderam nebija nekādu slimības pazīmju. — Lai kāpinātu interesi, viņš apklusa. — Mēs toties noskaidrojām, ka plaušās bija tikko sācies plaušu karsonis, kam līdzi nāca spēcīgas plevrītiskās sāpes.

Tātad bija noticis tieši tā. Lūsija pārdomāja, un atzina, ka abu slimību simptomi ir visai līdzīgi.

O'Donels pacēla balsi. — Vai ir kādi jautājumi?

Telpā valdīja neērtības sajūta. Ārsts bija kļūdījies. Taču tā nebija paviršības kļūda. Lielākā daļa klātesošo saprata, ka tā varētu atgadīties arī viņiem. Beidzot Bills Rufuss teica: — Ja ņem vērā simptomus — es gribu teikt, ka operācija bija attaisnojama.

To tikai Pīrsons bija gaidījis. Viņš domīgi iesāka. — Es gan nezinu… — Un tad, nevērīgi, kā pa roku galam aizsviezdams rokas granātu, piebilda. — Mēs zinām, ka dakteris Bartlets reti nodarbojas ar vēderu. — Pēc tam, skatīdamies dakterim Bartletam tieši acīs, viņš izmeta apstulbuma pilnā klusumā. — Vai jūs krūtis vispār izmeklējāt?

Gan piezīme, gan jautājums bija briesmīgi. Ja Bartletam pienācās rājiens, tad to vajadzēja izteikt O'Donelam, turklāt divatā. Gilam Bartletam nevarēja pārmest paviršību. Tie, kas bija strādājuši ar viņu kopā, zināja, ka viņš ir ļoti rūpīgs, varbūt pat īpaši uzmanīgs. Šajā reizē viņam vienkārši bija vajadzējis pieņemt ātru lēmumu.

Bartlets, strauji atgrūdis krēslu, pielēca kājās, un viņa seja kļuva spilgti sarkana. — Saprotams, ka es izmeklēju krūtis! — Viņš šos vārdus burtiski izgrūda, un bārda mežonīgi lēkāja. — Jau sacīju, ka pacients nebija tādā stāvoklī, lai viņu varētu vest uz rentgena istabu, un, pat ja tā būtu bijis …

—    Mani kungi! Kungi! — sauca O'Donels, bet Bartlets viņā neklausījās.

—     Ir ļoti viegli beigās apskatīties, kas īsti ir noticis, un tad izteikt gudrus pārmetumus, kā dakteris Pīrsons to bez apstājas dara!

Sēdēdams viņam iepretim, dakteris Čārlzs Dornbergers pamāja ar pīpi. — Man neliekas, ka dakteris Pīrsons būtu domājis, ka …

Bartlets viņu nikni pārtrauca. — Skaidrs, ka jūs domājat. Jūs esat draugi. Un dakteris Pīrsons neienīst akušierus!

—      Lūdzu! Kaut ko tādu es netaisos pieļaut! — Arī O'Donels tagad bija piecēlies kājās un sita pa galdu ar āmuriņu. Viņa pleci bija ieplesti, un viņa sportista stāvs slējās visiem pāri. Lūsija domāja — tas nu gan ir simtprocentīgs vīrietis! — Dakteri Bartlet, vai jūs nebūtu tik laipns, varbūt apsēdieties? — Viņš palika stāvot, kamēr Bartlets paklausīja.

O'Donela klajais niknums papildināja iekšējās dusmas. Džo Pīrsonam nebija nekādu tiesību izjaukt apspriedi. Tagad O'Donelam nebija citas izvēles, kā vien pārtraukt šī jautājuma apspriešanu, tā vietā, lai to pārrunātu klusi un objektīvi. Viņam bija ļoti jāpiespiežas, lai to visu nepateiktu Džo Pīrsonam uzreiz. Bet tas situāciju tikai pasliktinātu.

O'Donels neuzskatīja — kā Bills Rufuss —, ka Gils Bartlets ir pilnīgi nevainīgs pie pacienta nāves. O'Donels gribēja būt kritisks. Svarīgākais jautājums bija tas, ka netika izdarīts plaušu rentgens. Ja Bartlets būtu licis tādu uzņemt, kad pacientu atveda uz slimnīcu, viņš būtu varējis meklēt gāzes burbuļus virs aknām un zem diafragmas. To esamība ļoti skaidri norādītu, ka pacientam ir plīsusi čūla. Burbuļus neatradis, Bartlets būtu sācis domāt. Turklāt rentgens arī parādītu, ka ir sācies plaušu karsonis, ko Džo Pīrsons atrada sekcijas laikā. Vai nu viens, vai otrs no šiem faktoriem būtu palīdzējis Bartletam noteikt diagnozi, tādējādi uzlabojot pacienta izredzes izdzīvot.

Protams, Bartlets bija uzskatījis, ka pacients neatrodas tādā stāvoklī, lai varētu uzņemt rentgenu. Bet, ja pacients bija tik ļoti slims, vai bija vajadzība tūlīt operēt? O'Donels domāja, ka ne.

O'Donels labi zināja, ka plīsušu čūlu ir jāoperē ne vēlāk kā divdesmit četru stundu laikā. Pēc šī laika posma operējot, pieauga mirstības gadījumi. Tas tā bija tāpēc, ka pirmās divdesmit četras stundas ir grūtākās. Ja pacients tās iztur, ķermenis pats sāk plīsumu dziedēt. No simptomiem, ko Bartlets bija aprakstījis, varēja spriest, ka pacients atradās tuvu šai divdesmit četru stundu robežai, vai pat bija to pārsniedzis. Šādā gadījumā O'Donels pats nebūtu operējis, bet centies uzlabot pacienta veselības stāvokli, lai vēlāk nonāktu pie precīzākas diagnozes. Bet O'Donels arī labi zināja, ka medicīnā ir viegli kritizēt pēc notikuma, toties cita lieta ir noteikt diagnozi kritiskā situācijā, kad jāglābj pacienta dzīvība.

To visu ķirurģiskās nodaļas vadītājs būtu apspriedis miršanas gadījumu konferencē mierīgi un objektīvi. Viņš noteikti būtu mēģinājis panākt, lai Bartlets pats šos jautājumus atrisina. Bartlets bija godīgs ārsts, kas nekavējās sevi kritizēt, ja tas bija vajadzīgs. No tāda pavērsiena ieguvēji būtu visi. Nebūtu vajadzīgi ne lieki asumi, ne bārieni. Arī tad Bartletam neklātos viegli, bet viņš vismaz netiktu pazemots. Vēl svarīgāk būtu tas, ka O'Doncls panāktu, lai visi klātesošie apsver atšķirīgu diagnožu iespējamības un novēršanas varbūtības.

Tagad par to visu vairs nevarēja būt ne runas. Ja O'Doncls teiktu to, kas viņam bija prātā, liktos, ka viņš atbalsta Pīrsonu un nosoda Bartletu. Tā nedrīkstēja darīt Bartleta morālā stāvokļa dēļ. Viņš vēlāk aprunāsies ar Bartletu divatā, bet godīga domu apmaiņa apspriedes laikā vairs nebija iespējama. Nolādētais Džo Pīrsons!

Troksnis bija norimis. To panāca O'Donela straujā rīcība — viņš tā darīja ļoti reti —, kad viņš bija sitis pa galdu ar āmuriņu. Bartlets, vēl arvien dusmīgs, apsēdās. Pīrsons, acīmredzot ļoti aizņemts, rakņājās savos papīros.

—    Kungi, — O'Doncls iesāka. Viņš zināja, kas sakāms, un tas bija jāsaka tūlīt. —_ Es ceru, mēs visi saprotam, ka šādam gadījumam vairs nekad nebūtu jāatkārtojas. Mirstības apspriedes ir paredzētas tāpēc, lai mēs visi varētu mācīties, nevis lai izvērstu apvainojumus un strīdus. Dakteri Pīrson un Bartlet, es ceru, ka jūs mani saprotat! — O'Doncls paskatījās uz abiem, un tad, negaidot atbildi, paziņoja. — Pāriesim pie nākošās lietas.

Bija vēl četri mirstības gadījumi, bet no tiem neviens nebija neparasts, un turpmākās pārrunas noritēja mierīgi. Tas ir labi, nodomāja Lūsija. Šādi strīdi neatvieglo nodaļas darbu un neuzlabo darbinieku morālo stāvokli. Bija gadījumi, kad, lai diagnosticētu kritisko stāvokli, vajadzēja daudz drosmes. No otras puses, ja kāds reiz bija nelaimes putns un tiešām smagi kļūdījās, tad bija droši, ka no viņa prasīs paskaidrojumus. Toties personīgi un negodīgi uzbrukumi — tas bija pavisam kaut kas cits. Ja ķirurgs nebija ārkārtīgi paviršs vai nespējīgs, viņam šādi uzbrukumi nebija nepieciešami.

Lūsijai ienāca prātā, un ne jau pirmo reizi, ka šādi Džo PIrsona izlēcieni varētu izrietēt no personīgiem iemesliem. Viņa neatcerējās, ka Pīrsons jelkad būtu bijis tik ļauns, kā šajā mirstības apspriedē pret Gilu Bartletu. Turklāt šis nebija skandalozs gadījums, un Bartlets parasti nekļūdījās. Treju apriņķu slimnīcā viņš bija izdarījis daudzas lieliskas operācijas, īpaši dažos agrāk neoperējamos vēža gadījumos.1

Arī Pīrsons to visu labi zināja, un Lūsija nesaprata viņa naidu. Vai varēja būt tā, ka Bartlets bija sasniedzis medicīnā kaut ko tādu, pēc kā ilgojās un ko nevarēja sasniegt Pīrsons pats? Lūsija paskatījās uz Bartletu. Seja bija saviebta, un viņam acīmredzot vēl arvien smeldza. Parasti viņš bija draudzīgs un labsirdīgs, kā jau pienācās četrdesmitgadīgam un sekmīgam cilvēkam. Bartlets kopā ar sievu apgrozījās Burlingtonas labākajā sabiedrībā. Lūsija bija viņu redzējusi ļoti apmierinātu gan kokteiļu vakaros, gan bagātu pacientu mājās. Viņam bija labi iekārtota privātprakse, un Lūsija rēķināja, ka viņš no tās ieņem vismaz piecdesmit tūkstošus dolāru gadā.

Vai Pīrsons to ņēma ļaunā? Džo Pīrsons, kam nebija nekādu cerību sacensties ar ķirurģiskā darba spozmi, Pīrsons, kura darbs bija nepieciešams, bet ne dramatisks, cilvēks, kas bija izraudzījies tādu medicīnisko karjeru, par ko sabiedrībā bija maz kas zināms? Lūsijai bija gadījies dzirdēt jautājumus: ko patologi dara? Neviens nekad neprasīja: ko dara ķirurgi? Viņa zināja, ka ir cilvēki, kas uzskata patologus par kādu laborantu kategoriju, nezinot, ka patologam vispirms ir jābūt ārstam, ar ārsta kvalifikāciju, ka viņam ir jāpavada daudzi gadi mācoties par augsti atzītu speciālistu.

Arī nauda bija problēma, kas izsauca emocijas. Gils Bartlets bija ārstējošais ārsts, kas no slimnīcas algu nesaņēma, viņam maksāja pacienti. Arī Lūsija un lielākā daļa citu ārstu darīja tāpat. Toties Džo Pīrsons bija slimnīcas darbinieks un saņēma algā divdesmit piecus tūkstošus dolāru gadā, pat ne pusi no tā, ko saņēma gados daudz jaunākais ķirurgs. Lūsijai bija gadījies dzirdēt ciniskus salīdzinājumus. — Ķirurgs izgriež audzēju un saņem piecsimts dolāru. Patologs pacientu par

' Grāmata sarakstīta 1959. gadā, kad ķīmiskā terapija vēl netika plaši lietota. Grāmatā atainotas arī dažas citas parādības, kuras velti meklēt mūsdienu ASV slimnīcās: ārsti, kas pacientu klātbūtnē smēķē, slimnīcas bez vispārējās gaisa kondicionēšanas, diferencētas ārstu algas u.c.

pieciem dolāriem izmeklē, nosaka diagnozi, iesaka tālāko terapiju un vērtē viņa izredzes.

Lūsijas attiecības ar Džo Pīrsonu bija labas. Kāda nezināma iemesla dēļ viņa patologam patika, un reizēm viņai patika arī viņš. Un tas nāca par labu, kad viņai vajadzēja pārrunāt kādu diagnozi.

Apspriede bija beigusies, un O'Donels teica dažus gala vārdus. Lūsija sāka klausīties. Pēdējās lietas izskatīšanas laikā viņas uzmanība bija izsīkusi, un tas nebija labi. Būs jāuzmanās. Ārsti sāka piecelties un bīdīt krēslus. Džo Pīrsons bija savācis dokumentus un pašlaik gatavojās šļūkt ārā pa durvīm, kad O'Donels viņu apturēja, un Lūsija ievēroja, ka viņš stumj veco kungu citā virzienā.

—   Ieiesim uz brīdi šajā birojā. — O'Donels atvēra durvis uz telpu, kurā reizēm notika komiteju sēdes, bet kas pašlaik bija tukša. Pīrsons iegāja līdz.

O'Donels piespieda sevi izturēties draudzīgi. — Džo, man liekas, ka jums šo apspriežu laikā jāpārtrauc uzbrukt pārējiem.

—   Kāpēc tā? — Pīrsons prasīja.

Ā, tad gribi gan, ko? domāja O'Donels. Skaļi viņš sacīja. —Tāpēc, ka tā mēs nekur netiekam. — Viņš atļāva balsij kļūt cietākai. Parasti, runājot ar veco kungu, viņš aiz cieņas pret gadu starpību uzmanījās. Bet šī bija reize, kad Pīrsonam būs jāsaprot, ko drīkst un ko nedrīkst darīt. Kā ķirurģiskās nodaļas vadītājam O'Donelam nebija tiešas kontroles par patoloģijas nodaļu, bet, tā kā patologi veica ķirurģijas darba izvērtēšanu, viņam bija zināmas tiesības runāt.

—      Es tikai norādīju uz nepareizu diagnozi, tas bija viss, — Pīrsons negrasījās padoties. — Jūs taču neteiksiet, ka par to būtu jāklusē?

—     Tādu jautājumu jums nevajadzēja uzdot, — tagad O'Donela balss kļuva ledusauksta. Viņš ievēroja, ka vecais kungs saminstinās un saprot, ka ir gājis pārāk tālu.

Pīrsons ņurdēdams piekāpās. — Tā es to nebiju domājis.

Pats sev par spīti O'Donels pasmaidīja. Pīrsons neprata atvainoties, un viņam to noteikti bija grūti darīt. O'Donela tonis kļuva mērenāks. — Man liekas, ka ir veids kā to labāk panākt. Man patiktu, ja jūs šajās apspriedēs izteiktu patoloģijas nodaļas slēdzienus bez liekiem komentāriem. Pēc tam es vadīšu pārrunas. Man liekas, ka būs labāk, ja iztiksim bez liekas cilvēku kaitināšanas.

—    Es nezinu, par ko te kāds apvainojās, — Pīrsons vēl arvien ņurdēja, bet O'Donels manīja, ka vecais kungs ir gatavs piekāpties.

—     Man, Džo, patiktu to darīt savā stilā, — O'Donels negribēja savus uzskatus Pīrsonam uztiept ar varu, bet bija nepieciešams visu šo lietu noskaidrot.

Pīrsons paraustīja plecus. — Labi, ja jūs tā gribat.

—      Paldies, Džo. — O'Donels zināja, ka ir uzvarējis. Turklāt vieglāk, nekā bija paredzējis. Likās, ka patreiz ir laba izdevība runāt arī par otru problēmu, kas saistījās ar patoloģijas nodaļu. — Džo, — viņš sacīja. — Kamēr mēs te esam kopā, ir vēl kaut kas.

—     Man ir daudz darba. Vai tas nevarētu pagaidīt? — Kad Pīrsons to teica, O'Donels zināja, kas par lietu. Patologs paziņoja, ka, piekāpies vienā lietā, viņš ne par ko citu nerunās.

—    Laikam gan, ne. Runa ir par patoloģijas ziņojumiem, kurus gaida ķirurģiskā nodaļa.

—      Nu, un kas ar tiem ir? — Šis bija agresīvi izteikts jautājums, kurā varēja manīt aizstāvēšanos.

O'Donels mierīgi turpināja. — Man ir ienākušas sūdzības. Daži no šiem ziņojumiem ir ļoti ilgi kavējušies patoloģijas nodaļā.

—     A, jādomā, ka Rufuss, — Pīrsons likās noskaities. Likās, ka viņš tūlīt teiks: ak tā, atkal viens no tiem ķirurgiem uzbāžas!

Bet O'Donels nolēma saglabāt mieru. Viņš klusi sacīja. —Jā, Bills Rufuss bija viens no viņiem. Bet ir bijis arī ļoti daudz citu. Arī jūs to zināt, Džo.

Pīrsons brīdi klusēja, un O'Donels nodomāja, ka viņam ir žēl vecā kunga. Sirmgalvim jau bija sešdesmit seši gadi, un labākajā gadījumā viņš varēs vēl strādāt ne vairāk kā sešus vai septiņus gadus. Bija cilvēki, kas neuztraucās par to, ka jaunāki cilvēki ieņem vietas un pārņem nodaļu vadību. Pīrsons nebija vēlējies ar to samierināties, turklāt bija izrādījies, ka tas viņu kaitina. O'Donels nezināja, kāpēc Pīrsons tā jūtas. Vai sajuta, ka viņam izslīd no rokām viņa amats, jo viņš vairs nespēj sekot jaunākajai attīstībai? Ja tā, tad ne jau viņš būs pirmais, kam tā

gadījies. Un Džo Pīrsons, par spīti savam drausmīgajam raksturam, bija ļoti labs darbinieks. Tāpēc O'Donels nolēma uzmanīties.

—       Jā, es to zinu, — Pīrsona tonī varēja saklausīt samierināšanos. Viņš bija šo sūdzību pieņēmis. Tāds šis cilvēks bija. Jau no paša sākuma, kad O'Donels sāka strādāt Treju apriņķu slimnīcā, viņam bija paticis Pīrsona tiešums, un viņš to bija izmantojis, lai uzlabotu ķirurģijas standartus.

O'Donels atcerējās, ka viena no pirmajām problēmām, ar ko viņam bija nācies saskarties, bija nevajadzīgo operāciju novēršana. No šīm operācijām liels skaits bija dzemdes operāciju. Daudzreiz gadījās, ka daži ķirurgi izoperēja pilnīgi veselas dzemdes. Bija ārsti, kas uzskatīja šādas operācijas par ienesīgu veidu, kā novērst dažādas sieviešu kaites, arī tādas, ko varēja ārstēt ar terapijas metodēm. Šajos gadījumos ārsti pacientēm noteica diagnozes, izmantojot eifemismus, tādus kā "hronisks miometrīts" un "dzemdes fibroze". Šīs diagnozes noteica, lai novērstu patoloģisko pārbaužu nonākšanu atpakaļ ķirurģiskajā nodaļā. O'Donels atcerējās, kā bija runājis ar Pīrsonu. Viņš bija sacījis. — Sauksim lietas īstajos vārdos. Kad mēs runāsim par audiem, tad sauksim veselu dzemdi par veselu dzemdi. — Pīrsons bija nosmīnējis un piekritis. Šīs sarunas rezultātā vairums nevajadzīgo operāciju izzuda. Ķirurgi saprata, ka viņiem nav visai ērti, ja tas, ko viņi bija izoperējuši, tiek visiem kolēģiem paziņots, ka tic ir veseli un neinficēti audi.

—    Paklausieties, Kent, — Pīrsons runāja samierinošākā tonī. — Pēdējā laikā man ir bijis darba līdz ausīm. Jūs pat nevarat iedomāties, cik daudz man ir ko darīt.

—     Jā, es zinu par to diezgan daudz. — O'Donels bija sajūsmināts, ka vecais kungs ir izdarījis šādu atklājumu. — Vairāki no mums domā, ka jums ir pārāk daudz darba. Tas nav godīgi pret jums. — Viņam bija uz mēles. — Jūsu gados, — bet viņš nolēma to neteikt. Tā vietā viņš sacīja. — Kā būtu, ja mēs mazliet palīdzētu?

Šiem vārdiem gandrīz tūlīt sekoja atbilde, ko Pīrsons gandrīz izkliedza. — Jūs man sakāt, ka man vajadzīga palīdzība? Mīļais cilvēk, es mēnešiem ilgi esmu lūdzis vairāk laborantu. Mums vajag vismaz trīs, un ko man saka administrācija? Es varot dabūt vienu. Vienu! Un mašīnrakstītājas! Man ir ziņojumi, kas nedēļām ilgi stāv kaudzē, un kas man tos pārrakstīs? — Negaidot atbildi, viņš kliedza tālāk. — Es vai? Ja administrācija mani klausītu, mēs daudz ko izdarītu ātrāk, izsūtītu arī šos ķirurģiskos ziņojumus. Dieva dēļ, ja jūs sakāt, ka man vajag palīdzību, to ir patīkami dzirdēt.

O'Donels klausījās un nepārtrauca. — Vai jūs beidzāt, Džo?

—      Jā, — Pīrsons likās mazliet nokaunējies par savu uzvedību.

—      Es nerunāju par laborantiem vai mašīnrakstītājām, Džo. Ar šo palīdzību es saprotu vēl vienu patologu. Kādu, kas var palīdzēt nodaļas ikdienas darbā. Varbūt to arī mazliet modernizēt.

—         Paklausieties tikai… — izdzirdis kaut ko par modernizāciju, Pīrsons satraucās. Bet O'Donels šo izteicienu neievēroja. — Es jūs uzklausīju, Džo. Tagad paklausieties mani. Lūdzu. — Viņš apklusa. — Es biju domājis kādu izdarīgu jaunu patologu, kas varētu pārņemt dažus no jūsu darbiem.

—    Man nevajag otru patologu! — Tā bija tieša, stingra un nepiekāpīga atbilde.

—    Kāpēc ne, Džo?

—    Tāpēc, ka mums nepietiek darba diviem kvalificētiem patologiem. Es viens pats, pilnīgi bez jebkādas palīdzības, labi tieku galā ar patoloģiju. Un man ir arī rezidents.

O'Donels negribēja padoties. — Rezidents mums ir, lai viņu apmācītu, turklāt uz īsu laiku, Džo. Protams, ka viņš var darīt labu tiesu jūsu darba. Bet viņš par to neatbild, un mēs viņu nevaram izmantot nodaļas administrēšanā. Un šajā ziņā jums ir vajadzīga palīdzība!

—    Ļaujiet man pašam par to spriest! Vēl dažas dienas, un es būšu nokārtojis tā, ka arī ķirurģiskie ziņojumi būs gatavi pāris dienu laikā.

Bija skaidrs, ka Džo Pīrsons jaunajai idejai negatavojas piekrist. O'Donels bija gaidījis iebildumus pret otra patologa iesaistīšanu, bet viņam likās savādi, ka vecais kungs par to tik ļoti uztraucas. Vai viņš tiešām centās pasargāt savu karaļvalsti, vai varbūt baidījās par savu darbu, nojaušot, ka jauns, enerģisks patologs viņu ar laiku no tā izspiedīs? Patiesībā

O'Donclam pat prātā nebija nācis atbrīvoties no Pīrsona. Lielās un ilgās pieredzes dēļ viņu būtu grūti aizstāt pat tikai patoloģiskās anatomijas laukā vien. O'Donela mērķis drīzāk bija nostiprināt šo nodaļu, tā būtu daļa no slimnīcas pārorganizēšanas procesa. Varbūt, ka to vajag Pīrsonam izskaidrot.

—        Džo, neviens neprasa radikālas pārmaiņas. Tas nevienam nav pat prātā nācis. Jūs jebkurā gadījumā būsiet nodaļas vadītājs…

—       Tādā gadījumā ļaujiet man vadīt manu nodaļu tā, kā es to protu.

O'Donels juta, ka zaudē pacietību. Likās, ka par šo lietu nav vērts vairāk runāt. Viņš to uz pāris dienām atstās, tad mēģinās vēlreiz. Viņš nevēlējās sanaidoties. — Es jūsu vietā visu labi pārdomātu, — viņš klusi sacīja.

—     Man nav ko pārdomāt! — Pīrsons jau atradās pie durvīm. Vēsi pamājis, viņš izgāja ārā.

Kara plāni ir gatavi, un varam sākt kauju. Tā, domāja O'Donels. Viņš apsvēra, kā rīkoties tālāk.

5.nodaļa

Treju apriņķu slimnīcas ēdnīca bija visu tenku vāceļu iecienīta tikšanās vieta. Viņu ziņu avoti darbojās visās slimnīcas nodaļās un birojos. Maz no tā, kas notika slimnīcā — paaugstinājumi, skandāli, atlaišanas un jaunu darbinieku pieņemšanas, — netika kafetērijā uzzināts un pārrunāts pirms kļuva oficiāli zināms.

Medicīniskie darbinieki satikās ēdnīcā, lai pārrunātu diagnozes ar reti satiktiem kolēģiem. Patiesību sakot, pie ēdnīcas galdiem norisinājās daudzas nopietnas medicīniskas sarunas, un reizēm tur atskanēja tik svarīgi speciālistu spriedumi, ka citkārt par tiem būtu jāmaksā liela naudas summa. Tos parasti izsvieda par brīvu, un tie nāca par labu daudziem pacientiem, kas rezultātā atveseļojās no kādas mīklainas slimības, un viņiem nebija ne jausmas, no kurienes patiesībā radās šī viņu iespēja izveseļoties.

Gadījās arī izņēmumi. Daži slimnīcas ārsti nebija mierā ar to, ka kolēģi viņu grūti iegūtās zināšanas iegūst šādā vietā. Tādos gadījumos parastā atbilde bija. — Lūdzu atnāciet rīt uz manu biroju. Tur man vismaz tecēs smilšu pulkstenis!

Arī Gilam Bartletam šāda situācija nepatika, un viņš, tādus padomu prasītājus noraidot, reizēm varēja k|ūt diezgan skarbs. Stāstīja — tiesa, tas notika nevis ēdnīcā, bet kādās lieliskās Burlingtonas kokteiļviesībās — ka kāda bagāta dāma sākusi viņu bombardēt ar visdažādākajām savas veselības problēmām, gan īstām, gan iedomātām. Bartlets labu laiku klausījies un tad ska|ā balsī, liekot apklust visai ar cilvēkiem pilnajai telpai, sacījis: — Kundze, no tā, ko jūs man stāstāt, es secinu, ka jums ir problēmas ar mēnešreizēm, un, ja jūs tūlīt izģērbsieties, es jūs izmeklēšu!

Lai gan ārstiem nepatika risināt dažādus medicīniskus jautājumus ārpus slimnīcas, ēdnīcā viņi tomēr tos labprāt pārrunāja, saprotot, ka tā viņi iegūs vairāk derīgas informācijas, nekā pazaudēs. Daudzi Treju apriņķu slimnīcas ārsti labprāt atcerējās kādu visai pavecu joku. — Ja gribat runāt ar mani, es būšu savā otrajā birojā. — Neviens neprasīja, kur tāds atrodas.

Vispār ēdnīca bija samērā demokrātisks iestādījums. Tur slimnīcas darbu neievēroja, tomēr pilnīgi neaizmirsa. Medicīniskais personāls sēdēja pie īpašiem galdiem. Strogana kundze lidinājās starp tiem, labi zinādama, ka pat sīkās higiēnas vai apkalpošanas problēmas neizprotamā kārtā tiks pārrunātas medicīniskās padomes sēdēs.

Vadošie ārsti gandrīz visi sēdēja atsevišķajā nodalījumā. Toties pārējie darīja, kā ienāca prātā, turklāt rezidenti un eksterni sēdēja kopā ar māsiņām un citiem darbiniekiem. Tāpēc nemaz nelikās savādi, ka Maiks Sedons apmetās pie galdiņa, kur jau sēdēja un vienatnē ēda no praktiskajiem darbiem ātrāk vajā tikusī Viviāna Loburtona.

Kopš tā laika, kad viņi pirms desmit dienām bija satikušies sekcijas telpā, Viviāna bija Maiku vairākkārt satikusi slimnīcas gaiteņos un, redzot viņa spilgti sarkano cekulu un plato smaidu, nolēma, ka viņš tai arvien vairāk iepatīkas. Viņa bija intuitīvi gaidījusi, ka viņš drīz vien gribēs ar viņu runāt, un te nu viņš bija.

—    Čau! — Sedons sacīja.

—     Sveiki, — sveiciens iznāca neveikls, jo Viviāna tik tikko bija kāri iekodusi cāļa kājā. Viņa norādīja uz muti un sacīja. — Piedodiet!

—      Tas nu galīgi nav nekas, ēdiet vien, — smējās Sedons. — Es atnācu, lai jūs pavestu.

Viņa sakožļāja cāli un atbildēja. — Cik esmu dzirdējusi, tas parasti nāk vēlāk!

Maiks Sedons pasmaidīja. — Vai tad jūs nezināt? Šis ir ātruma laikmets. Nav laika neko ilgi gaidīt. Katrā ziņā gribu jūs parīt vakarā pavest līdz teātrim, bet pirms tam — uz Kubiešu zāli vakariņās.

Viviāna ziņkārīgi jautāja. — Vai tad jūs to varat atļauties? — Studenšu, eksterņu un rezidentu vidē nabadzība bija parasts un nožēlas pilns sarunu temats.

Maiks pieklusināja balsi un čukstēja. — Nesakiet nevienam, bet es piestrādāju.' Es taču piedalos sekcijās. Un tur ir tādi pacienti! Ar zelta zobiem, un tas patiesībā ir ļoti vienkārši…

—   Aizverieties, samaitāsiet tikai man apetīti! — Viviāna smiedamās nokoda vēl vienu cāļa gabalu, un Sedons pasniedzās, lai paņemtu divus gabaliņus frī.

Viņš tos lēni izgaršoja. — Mmm, nav nemaz tik slikti. Man būs te jāēd biežāk. Tā, nu es varu visu izstāstīt. — Maiks izņēma no kabatas divas biļetes un nelielu zīmīti. — Skatieties. Šī ir apmierināta pacienta pateicība. — Biļetes bija uz kādas apkārtceļojošas trupas Brodveja mūzikla izrādi, bet zīmīte piedāvāja divas brīvbiļetes uz vakariņām Kubiešu zālē.

—   Kā jūs tās dabūjāt, — nu Viviāna kļuva ziņkārīga. — Pēc sirds operācijas?

—      Nē. Pagājušajā nedēļā es traumatoloģijas nodaļā uz pusstundu aizstāju Franku Vortu. Ienāca kāds vecis ar pamatīgi sagrieztu roku. Es to aizšuvu un te, pēc pāris dienām, šīs pienāca pa pastu. — Viņš ieirgojās. — Vorts bija galīgi pārskaities. Teica, ka nekad vairs neatstāšot nodaļu! Nu, vai gribat nākt līdz?

—    Ar vislielāko prieku, — no sirds atsaucās Viviāna.

—   Lieliski! Es jūs savākšu pie studentu kopmītnes pulksten septiņos vakarā. Labi? — Runādams Maiks Sedons pēkšņi sāka vērot meiteni ar vēl lielāku interesi. Viņā bija daudz kas vairāk, nevis tikai glīta seja un ķermenis. Kad viņa paskatījās

un uzsmaidīja, viņš sajuta siltumu un smaržu. Viņš domāja. — Cik jauki būtu, ja mēs ietu uz teātri šodien, un nevis parīt. Tagad man vajadzēs pārāk ilgi gaidīt. — Bet tad kāda klusa iekšēja balss brīdināja. — Neaizej par tālu! Atceries Sedona dzīves likumu: "Mīli viņas un pamet viņas, lai dzīvo ar patīkamām atmiņām. Šķiršanās sagādā saldas sāpes, bet tās ir tik ļoti noderīgas, lai saglabātu brīvību."

—       Labi, — atbildēja Viviāna, — es varētu mazliet novēloties, bet ne pārāk ilgi.

Kopš dienas, kad Harijs Tomaselli bija stāstījis O'Donelam, ka būvdarbi sāksies pavasarī, bija pagājusi jau pusotra nedēļa. Pašlaik viņš, Kents O'Donels un slimnīcas padomes priekšsēdētājs Ordcns Brauns sēdēja administrācijas birojā, lai pārrunātu, kas būtu darāms.

Pirms vairākiem mēnešiem kopā ar arhitektu viņi bija pārskatījuši plānus, ko novietot jaunajās ēkās. Dažādu nodaļu vajadzības bija jāsalīdzina un jāmēģina saskaņot. Ordens Brauns bija galvenais lēmējs, bet Kents O'Donels darbojās kā starpnieks starp slimnīcas darbiniekiem un padomes priekšsēdētāju. Kā vienmēr, priekšsēdētāja izteikumi bija tieši un dzēlīgi, bet tiem piemita zināma humora pieskaņa, kas mīkstināja viņa sīkstumu. Dažiem viņi izlēma piešķirt visu prasīto, bet tad, ja prasības likās pārmērīgas, viņi iedziļinājās rūpīgāk.

Galvenais provizors, savas nodaļas vadītājs, uzstājīgi pieprasīja sev privātu tualeti. Kad arhitekts norādīja, ka vesela tualešu rinda atradīsies tikai divpadsmit metrus no provizora biroja, tas aizrādīja, ka šis attālums būs pārāk liels viņa biežajām caurejas lēkmēm. Ordens Brauns viņam ieteica apmeklēt kādu no slimnīcas terapeitiem.

Vairākus vērtīgus projektus noraidīja tāpēc, ka trūka naudas. Dingdongs Bells, rentgenoloģijas nodaļas vadītājs, bija izstrādājis ļoti sakarīgu plānu cinerentgenoloģijas telpai, lai tā uzlabotu sirds slimību ārstēšanu un atvieglotu operācijas. Uzzinot, ka iekārta vien izmaksās piecdesmit tūkstošus dolāru, šo plānu ar nožēlu noraidīja.

Bet vēlāk, kad plānošana bija beigusies, uzmanība tika pievērsta veidiem, kā šo projektu finansēt. Stingri ņemot, par to bija atbildīga padome. Bet arī slimnīcas darbiniekiem bija jāpiedalās un jāpalīdz.

Ordens Brauns sacīja. — Mēs esam aprēķinājuši summas, ko varētu savākt no ārstiem. Sešus tūkstošus dolāru no katra vadošā ārstējošā ārsta, četrus tūkstošus no līdzstrādniekiem, bet divus — no palīgārstiem.

O'Doncls viegli iesvilpās. — Man liekas, ka daudzi sūdzēsies!

Brauns pasmaidīja. — Būs vien jāiztur.

Harijs Tomaselli piebilda. — Viņi var iemaksāt šos līdzekļus četru gadu laikā. Ja dabūjam rakstiskus galvojumus, varam tos ieķīlāt bankā un dabūt naudu.

—      Ir vēl kāds apstāklis, — sacīja Brauns. — Tikko pilsētā sāks runāt, ka arī paši ārsti atbalsta būvprojektu, tas mums palīdzēs saņemt naudu no citiem avotiem.

—     Un jūs gādāsiet, lai pilsētā par to runā? — prasīja O'Donels.

—    Protams, — smaidīja Brauns.

O'Donels pārdomāja, ka par to būs jāziņo medicīniskā personāla apspriedē. Viņš jau tagad redzēja sāpīgās sejas izteiksmes, ko ieraudzīs pēc šāda paziņojuma. O'Donels zināja, ka medicīnas darbinieki, tāpat kā daudzi citi, tik tikko iztiek ar to naudu, ko nopelna. Viņš negatavojās nevienu piespiest ziedot kaut ko būvprojektam, bet zināja, ka vairumam būs grūti atteikties, jo katrs darbinieks daudz ko iegūs no tā, ka slimnīca augs. Lielākā da|a katrā ziņā dos tik, cik prasīs, un, ņemot vērā cilvēka dabu, aizraus sev līdz pārējos cietējus. Visi zināja, ka slimnīcās ir plaši baumu biroji, kas katra nepakļāvīga darbinieka dzīvi spēja padarīt neciešamu.

Harijs Tomaselli kā parasti bija par visu padomājis. — Neuztraucies, Kent! Pirms apspriedes es tev visu rūpīgi izstāstīšu. Es saliksu pēc kārtas visus vērtīgos un pārliecinošos argumentus. Patiesībā tad, kad tu beigsi, cilvēki tev piedāvās vairāk, nekā prasīsi!

—       Ar to gan nerēķinies, — smaidīja O'Doncls. — Tu taisies aizskart daudzu ārstu jūtīgāko vietu — naudas maku.

Tomasclli atsmaidīja pretim. Viņš zināja, ka tad, kad O'Donels runās ar darbiniekiem, viņa lūgums skanēs tikpat uzmundrinoši un būs tikpat labi sagatavots, kā viss, ko O'Donels darīja. Viņš ne pirmo reizi pārdomāja, cik viegli ir strādāt kopā ar tādu cilvēku, kā O'Donels. Iepriekšējā slimnīcā, kur Tomaselli bija administratora palīgs, medicīniskās padomes prezidents vēlējās būt populārs un tāpēc grozījās līdzi katram vējam. Slimnīcai trūka īstas vadības un cieta medicīniskie standarti.

Harijam Tomaselli patika tiešums un ātri lēmumi, jo arī viņš pats tā strādāja. Ātri lemjot, protams, varēja kļūdīties, bet kopumā — vairāk padarīt. Turklāt tā strādājot ar laiku noslīpējās arī lemšanas spējas. Runāšanas un darbošanās ātrumu Harijs Tomaselli bija uztrenējis jau sen, tiesas zālēs, vēl ilgi pirms viņš bija izlēmis saistīt savu nākotni ar slimnīcām.

Beidzis koledžu, viņš iestājās tieslietu skolā un bija uzsācis sekmīgu karjeru, kad sākās karš. Negribēdams tikt iesaukts, Tomaselli brīvprātīgi iestājās ASV flotes dienestā. Viņu iecēla par virsnieku un nozīmēja par kādas flotes slimnīcas administratoru. Vēlāk, kad flotes slimnīcas piepildījās ar ievainotajiem, leitnants Tomaselli pierādīja, ka saredz grūti izprotamo saikni starp medicīnu un slimnīcas administrēšanu.

Pēc kara viņam bija jāizvēlas, vai atgriezties tieslietu laukā, vai palikt slimnīcu administrācijas sfērā. Viņš izšķīrās par slimnīcām, un iestājās Kolumbijas universitātes slimnīcu administrācijas fakultātē. Viņš beidza šo augstskolu tolaik, kad sāka veidoties atziņa par to, ka slimnīcu administrēšana ir pilnīgi savrups darba lauks, kam nav vajadzīgs medicīniskais grāds, un tāds pat nav īpaši vēlams. Šis viedoklis noveda pie tā, ka ātri pieauga pieprasījums pēc kvalificētiem administratoriem, un pēc diviem gadiem, strādādams citā slimnīcā, viņš pieņēma Ordeņa Brauna piedāvājumu pārnākt uz Treju apriņķu slimnīcu par administratoru.

Tolaik Harijs Tomaselli bija par savu darbu sajūsmā. Viņš piekrita Kenta O'Donela idejām par labiem medicīnas standartiem, un viņš apbrīnoja padomes priekšsēdētāja Ordeņa Brauna slīpēto biznesa intuīciju. Kā administrators Tomaselli bija atbildīgs par visiem slimnīcas dienestiem: medmāsu korpusu, ēkām, būvdarbiem, grāmatvedību un palīgdienestiem,

un viņš raudzījās, lai tie atbilst tiem augstajiem standartiem, ko abi pārējie mēģināja ieviest visā slimnīcā.

Viņš to paveica, ļaudams strādāt padotajiem. Viņš prata atrast labus nodaļu vadītājus, un viņam bija liela interese par visu, kas slimnīcā notika. Nekas svarīgs nepaslīdēja garām viņa vērīgajām acīm. Bieži varēja redzēt, kā viņa nelielais, apaļais stāvs steidzas pa gaiteņiem, bieži apstājoties, lai runātu ar māsiņām, pacientiem, apkopējiem, pavārēm — ar katru, kas viņam varēja pastāstīt kaut ko jaunu par slimnīcu, īpaši ja tas varēja palīdzēt kaut ko uzlabot. Viņu satrauca jaunas idejas. Viņa acīm redzamā sajūsma radīja līdzīgu efektu arī citos. Reizēm, izstiepis galvu uz priekšu, acīm aiz biezajām brillēm spīdot, viņš runāja neticamā ātrumā, domas skrēja vēl ātrāk, un viņš to visu pasvītroja ar rokām, kas mētājās pa gaisu.

Harijs Tomaselli reti kaut ko pierakstīja. Viņa tieslietu prakse bija viņam iemācījusi sakārtot galvā un nēsāt līdzi lielu skaitu faktu. Bet pēc katras ikdienas apgaitas slimnīcā viņš izsūtīja uz visām pusēm dažādus memorandus, gan par svarīgiem, gan mazāk nepieciešamiem slimnīcas darba uzlabojumiem.

Par spīti savam darba stilam viņam piemita arī diplomāta izjūta, un viņi prata izvēlēties vārdus, kas reti kādu aizskāra. Viņš varēja cilvēku sabārt, pēc tam jautri runāt par kaut ko citu. Un, lai arī viņa memorandi bija maksimāli īsi, tie visi bez izņēmuma bija ieturēti laipnā tonī. Viņam nepatika atlaist slimnīcas darbiniekus, atskaitot gadījumus, kad iemesli bija pārāk nopietni. Viņš bieži aizrādīja saviem nodaļu vadītājiem. — Katrs, kas te strādājis mēnesi, ir ieguvis kaut kādu pieredzi. Mums būtu labāk, ja mēs šo pieredzējušo darbinieku ievirzītu pareizā gultnē, nevis atlaistu un pieņemtu darbā citu, kurš izdarīs tādas kļūdas, par kādām mēs vēl nebūsim pat iedomājušies! — Tā kā darbinieki par šo nostāju zināja un atzina par pareizu, personāla morālais stāvoklis bija augsts.

Viņš vēl arvien bija noraizējies par diezgan daudz ko slimnīcas darbā. Viņš zināja, ka dažām nodaļām jāstrādā efektīvāk. Bija dažādi veidi, kā uzlabot pacientu apkalpošanu. Liela daļa veco aparātu būtu jānoraksta un jāaizstāj ar modernākiem. Bija arī jaunieviesta aparatūra, kaut vai tas pats cineradiogrāfijas aparāts, kuram būtu jābūt katrā lielā slimnīcā. Jaunais būvprojekts dažus no šiem trūkumiem novērsīs, bet nekādā ziņā ne visus. Tāpat kā O'Donels, arī viņš zināja, ka priekšā stāv daudzi sūra darba gadi un ka vairākus no mērķiem viņi tā arī nesasniegs. Bet tāds bija viens no progresa ceļiem: mēģināt padarīt vairāk, nekā iespējams.

Ordeņa Brauna teiktais atgrieza Harija Tomasclli domas tagadnē. Priekšsēdētājs bija tikko sacījis O'Donelam. — Ar to visu radīsies diezgan daudz dažādu sabiedrisko pienākumu. Piemēram, man liekas, ka būtu labi, ja jūs, Kent, grieztos pie rotariešu[4] kluba. Jūs varētu viņiem pastāstīt, ko mūsu jaunā ēka dos apkārtējai sabiedrībai, par nākotnes plāniem un par visu citu, kas vajadzīgs.

O'Donelam nepatika sabiedriskie pasākumi, it īpaši tradicionālo palīdzības organizāciju labdarība. Viņš jau atvēra muti, lai atsacītos, bet laikus pārdomāja. — Ja jums šķiet, ka tā vajag!

—      Viens no maniem ļaudīm ir rotariešu vadītājs, — piebilda Ordens Brauns. — Es palūgšu, lai viņš palīdz. Darīsim to jau pirmajā naudas vākšanas nedēļā. Otrajā nedēļā ķersimies pie kivaniešiem.[5]

O'Donels domāja, ka jāieteic priekšsēdētājam atstāt mazliet laika arī ķirurģijai, jo citādi viņš netiks galā ar savu darbu. Bet galu galā viņš atkal neteica neko.

—    Starp citu, vai jūs, — Ordens Brauns turpināja, — parīt esat brīvs un varat piedalīties vakariņās?

—      Protams, — O'Donels tūlīt pat atbildēja. Viņam vienmēr patika vakariņot kalna mājas klusajā cēlumā.

—   Es gribu, lai jūs nākat man līdzi pie Jūstasa Sveina. — Redzot, ka tas O'Donelu pārsteidz, viņš turpināja, — bez bažām, viņš pats jūs ielūdza. Viņš lūdza, lai jums to pasaku.

—    Jā, es ļoti labprāt iešu pie viņa. — Iespēja piedalīties vakariņās pie padomes viskonservatīvākā locekļa nāca negaidīta. Protams, O'Donels bija šo cilvēku vairākkārt saticis, bet īsti labi nepazina.

—     Ieteikums patiesība bija mans, — sacīja Brauns. — Man patiktu, ja jūs viņam pastāstītu par slimnīcas šībrīža problēmām un jautu, lai viņš pārņem kaut ko no jūsu uzskatiem par uzlabojumiem. Jūs jau zināt, ka padomes apspriedēs ar viņu ir grūti tikt galā, bet tas jau nav nekāds noslēpums.

—         Darīšu, ko spēšu. — Zinot lietas kontekstu, O'Donelam nepatika jaukties padomes nesaskaņās. Līdz šim viņš no tām bija izvairījies. Taču viņš nevarēja noraidīt šo ielūgumu.

Priekšsēdētājs paņēma savu portfeli un gatavojās doties projām. Tomaselli un O'Donels piecēlās.

—       Tās būs mazas viesības, ne vairāk kā pusducis cilvēku, — Ordens Brauns stāstīja. — Kā būtu, ja mēs jūs pa ceļam paņemtu līdz, tas tomēr atrodas pilsētas otrā galā? Pirms izbraukšanas piezvanīsim.

O'Donels nomurmināja pateicības vārdus, un priekšsēdētājs, plati smaidīdams, atstāja telpu.

Tikko durvis bija aizvērušās, iesteidzās Ketija Kohena, Tomaselli garā, slaidā sekretāre. — Atvainojiet, ka iztraucēju, — viņa teica.

—    Kas noticis, Ketij?

—    Zvana kāds Braiana kungs un pastāv uz to, ka viņam ar jums jārunā.

—     Man pašlaik ir pārrunas ar dakteri O'Donelu, un es viņam tūlīt pēc tam atzvanīšu. — Tomaselli bija pārsteigts, jo Ketijai tik vienkāršas lietas bija labi zināmas.

—        To es viņam jau sacīju, Tomaselli kungs! Bet viņš neliekas mierā. Viņš esot kādas pacientes vīrs. Jūs jau droši vien zināt.

—    Ej taču un parunā ar šo cilvēku, Harij. Lai Ketijai nav nekas jāizdomā. Es labprāt pagaidīšu, — mierīgi sacīja O'Donels.

—     Nu, kāpēc gan ne? — administrators sniedzās pēc vienas no divām klausulēm. — Ceturtā līnija, — piebilda Ketija un pagaidīja, lai redzētu, vai savienojums ir noticis.

—     Te runā administrators, — Tomaselli balss skanēja draudzīgi. Taču klausoties, ko viņam saka, viņš savilka pieri.

O'Donels saklausīja runātāja skaļo balsi. Viņš saprata dažus vārdus. — Apkaunojošs notikums… smagas grūtības ģimenei… vajadzētu izmeklēšanu…

Tomaselli ar plaukstu apklāja klausuli un teica O'Donelam. — Šis cilvēks tiešām vārās. Kaut kas noticis ar viņa sievu. Bet man grūti saprast… — viņš brīdi klausījās, tad sacīja. — Braiana kungs, kā būtu, ja mēs sāktu no gala. Pastāstiet man, kas noticis. — Viņš paķēra spalvu, papīru un teica. — Jā, ser! — Pauze. — Lūdzu pastāstiet man, kad jūsu sieva nonāca slimnīcā? — Tālrunis atkal grabēja, un administrators kaut ko atzīmēja. — Kas bija ārsts? — Atkal piezīme. — Un kad viņa atstāja slimnīcu? — Pauze. — Jā, saprotu.

O'Donels atkal izdzirda ļoti dusmīgu. — Neviens ar mani negrib runāt? — Tad atkal runāja Tomaselli. — Nē, Braiana kungs, es šo lietu neatceros. Bet es katrā ziņā to noskaidrošu, to es jums apsolu! — Viņš klausījās. — Jā, ser, zinu, ko slimnīcas rēķins nozīmē ģimenei. Bet arī šī slimnīca ir bezpeļņas uzņēmums.

O'Donels vēl arvien dzirdēja tālruņa klausulē balsi, bet tagad tā izklausījās mierīgāka, acīmredzot to bija panācis Tomaselli samierinošais tonis. Administrators turpināja runāt. — Redziet, ser, ārsts ir tas, kas nosaka, cik ilgi pacientam jāpaliek slimnīcā. Man liekas, jums būtu jārunā ar jūsu sievas ārstu, bet es tikmēr likšu grāmatvedim rindiņu pa rindiņai izvērtēt jūsu rēķinu. — Viņš brīdi klausījās, tad sacīja. — Pateicos, Braiana kungs. Uz redzēšanos!

Viņš nolika klausuli, bet piezīmes ielika lādītē, uz kuras bija rakstīts: Pārrakstīšanai.

—     Kas noticis? — O'Donels vienaldzīgi prasīja. Lielā slimnīcā nebija nekas neparasts saņemt sūdzības par aprūpi un rēķiniem.

—       Viņš uzstāj, ka viņa sieva ir pārāk ilgi bijusi slimnīcā. Tagad viņam ir jāaizņemas nauda, lai samaksātu rēķinu.

O'Donels asi jautāja. — Kā viņš zina, ka viņa bijusi pārāk ilgi slimnīcā?

—      Viņš apgalvo, ka ir noskaidrojis, bet nezinu, ko tas nozīmē, — Tomaselli domīgi sacīja. — Ir jau iespējams, ka tā vajadzēja, bet viņa sieva pie mums gulējusi veselas trīs nedēļas.

—    Nu, un tad?

—      Parasti arī es par to nedomātu. Bet mums pēdējā laikā ir bijis pārāk daudz sūdzību par šo jautājumu. Vienmēr tās nav tik niknas, taču runā gandrīz par to pašu jautājumu.

Kaut kas uzplaiksnīja O'Donela smadzenēs. Tas bija vārds: patoloģija. Skaļi viņš sacīja. — Kas bija ārsts šajā gadījumā?

Tomaselli paskatījās piezīmēs. — Roibens.

Viņš nospieda rācijas pogu. — Ketij, lūdzu, sameklējiet dakteri Roibenu.

Viņi klusēdami gaidīja. Gaiteņa skaļrunī atskanēja maiga balss. — Dakteri Roiben! Dakteri Roiben! — Pēc brīža iezvanījās tālrunis. Tomaselli pacēla klausuli un klausījās. Tad pasniedza to O'Donelam.

—    Roiben? Te runā Kents O'Donels.

—    Kā varu jums pakalpot? — atskanēja spalgā, korektā Roibena balss. Viņš bija viens no vecākajiem ķirurgiem.

—      Vai jums ir paciente… — viņš skatījās Tomaselli piezīmēs, kuras administrators viņam piestūma. — Kāda Braiana kundze?

—       Jā, tiešām ir. Kas noticis? Vai vīrs ir sūdzējies arī jums?

—    Vai jūs jau bijāt par to informēts?

—     Protams, ka es par to zinu, — Roibens izklausījās apvainojies. — Man ari pašam šķiet, ka viņam ir labi iemesli sūdzēties.

—    Pastāstiet sīkāk, Roiben!

—   Stāsts ir tāds, ka es uzņēmu Braiana kundzi slimnīcā, jo bija aizdomas par krūts vēzi. Audzēju es izgriezu, un tas izrādījās labdabīgs.

—   Kāpēc tad viņai bija te jāpaliek veselas trīs nedēļas? — O'Donels pēkšņi atcerējās, ka, runājot ar Roibenu, bija nepieciešams jautāt, lai saņemtu atbildi. Roibens pats informāciju nepiedāvāja.

Tagad atbilde skanēja. — Tas jums jāprasa Džo Pīrsonam.

—    Būtu vienkāršāk, ja jūs man to pastāstītu, Roiben, — O'Donels mierīgi uzstāja. — Viņa galu galā ir jūsu paciente.

Klausules otrā galā valdīja klusums. Tad spalgā, korektā balss teica. — Nu, labi. Kā jau sacīju, audzējs bija labdabīgs.

Bet galu galā es to skaidri uzzināju tikai pēc divarpus nedēļām. Jo Džo Pīrsonam vajadzēja tik ilgu laiku, lai paskatītos mikroskopā.

—    Vai jūs ar viņu par to runājāt?

—   Katru dienu un vairākkārt. Ja es nebūtu to darījis, būtu gājis vēl ilgāk.

—       Un tāpēc jūs paturējāt Braiana kundzi slimnīcā trīs nedēļas?

—      Protams. — Balss klausulē pārgāja uz sarkastisku toni. — Vai jūs gribējāt, lai es viņu laistu mājās?

Roibenam bija tiesības būt neapmierinātam, domāja O'Donels. Viņš, bez šaubām, bija nonācis nepatīkamā situācijā. Ja viņš būtu pacienti atlaidis mājās, varēja gadīties, ka viņa būtu jāsauc atpakaļ, kā tas gadījās Billam Rufusam. No otras puses, katra diena, kas pavadīta slimnīcā, nozīmēja arvien lielāku finansiālo nastu ģimenei. Viņš atbildēja izvairīgi. — Es negribēju neko ieteikt. Es tikai gribēju zināt.

Acīmredzot šī lieta Roibenu nospieda. — Tad labāk parunājiet ar citiem ķirurgiem. Neesmu vienīgais, kam tā gadījies. Vai jūs zināt par gadījumu ar Billu Rufusu?

—    Jā, esmu ar viņu runājis. Godīgi sakot, man likās, ka pamazām šīs lietas uzlabojas.

—        Ja tā ir, neesmu to ievērojis. Ko darīsiet ar Braiana rēķinu?

—    Šķiet, ka mums nav izvēles. Viņa te gulēja trīs nedēļas. Slimnīcai ir naudas grūtības. — O'Donels pārdomāja, ko Roibens sacīs, uzzinot, ka viņam jāziedo seši tūkstoši dolāru.

—   Tas nav labi. Vīrs ir kārtīgs cilvēks. Galdnieks, vai kaut kas tamlīdzīgs, pašam savs uzņēmumiņš. Apdrošināšanas viņiem nebija. To viņi jutīs ilgu laiku. — O'Donels neatbildēja, jo plānoja, ko darīt tālāk. Tālrunī atkal atskanēja spalgā balss. — Vai tas ir viss?

—    Jā, Roiben, tas viss. Liels paldies. — Viņš pasniedza klausuli Tomaselli.

—       Mums jau šo pēcpusdien vajag sasaukt apspriedi. Uzaiciniet kādu pusduci vecāko ārstu. Mēs sanāksim kopā šeit, ja tev nav iebildumu. Un es gribu, lai tu arī esi klāt.

Tomaselli pamāja. — Nokārtošu!

O'Donels prātoja, ko uzaicināt. — Mums būs vajadzīgs terapeitiskās nodaļas vadītājs Hārvcjs Čendlers. Būtu labi uzaicināt Billu Rufusu, arī Roibcnu. — Viņš iegrima pārdomās. — Ak, jā, vēl arī Čārliju Donbergeru, viņš mums būs vajadzīgs. Cik sanāk kopā?

Tomaselli skaitīja pierakstītos vārdus. — Seši, ieskaitot mūs abus. Kā būtu ar Lūsiju Grcindžeri?

O'Donels brīdi vilcinājās. Tad sacīja. — Labi, lai ir septiņi.

Tomaselli prasīja. — Par kādu tēmu runāsim? — Viņš pacēla zīmuli.

O'Donels papurināja galvu. — Nekas nav jāpieraksta. Mums būs tikai viens pārrunu temats: pārmaiņas patoloģijas nodaļā.

Tai brīdī, kad Tomaselli bija ieteicis Lūsiju Greindžeri, O'Donels bija vilcinājies tikai viena iemesla dēļ — viņš atcerējās tikšanos iepriekšējā vakarā.

Viņi bija tikušies pie vakariņu galda, kā jau bija sarunājuši konferences laikā. Rūzvelta viesnīcas Palmu restorānā viņi vispirms bija dzēruši kokteiļus, tad ēduši ilgas, nesteidzīgas vakariņas. Tā bija patīkama un atraisīta tikšanās. Viņi bija rāmi runājuši par sevi, par cilvēkiem, ko pazina, par viņu pieredzi medicīnā un ārpus tās.

Pēc tam O'Donels aizveda Lūsiju mājās. Viņa bija tikko pārvākusies uz kādu Benvenuto rajona dzīvokļu namu, tā bija liela, eleganta ēka pilsētas ziemeļu pusē. — Tu taču uzkāpsi iedzert pēdējo lāsīti?

O'Donels atstāja mašīnu uniformētajam šveicaram, lai viņš to novieto garāžā, un sekoja Lūsijai. Viņi brauca augšup mirdzošā, nedzirdamā liftā un nonāca piektajā stāvā. Tad pagriezās pa labi gaitenī, kas bija apšūts ar bērzkoka paneļiem un izklāts ar ļoti biezu paklāju. Viņš bija pacēlis uzaci, un Lūsija smējās. — Tas ir visai neticami, vai ne? Arī es vēl arvien brīnos.

Viņa atslēdza durvis un iegājusi pagrieza slēdzi. Ap eleganti iekārtotās viesistabas sienām iedegās gaumīgas, nespodras spuldzes. Tieši priekšā varēja saskatīt puspavērtas guļamistabas durvis. — Es iejaukšu kokteiļus, — Lūsija teica.

Viņa pagrieza muguru. Glāzēs sabira ledus gabaliņi. O'Donels prasīja. — Lūsij, tu taču nekad neesi bijusi precējusies?

—    Nē, — viņa atbildēja nepagriezusies.

Viņš maigi sacīja. — Esmu reizēm par to brīnījies.

—    Tas patiesībā ir ļoti vienkārši. Mani labu laiku neviens nav bildinājis. — Lūsija pagriezās, nesot kokteiļus. Viņa atdeva O'Donelam viņa glāzi, tad aizgāja un apsēdās uz krēsla. Viņa domīgi sacīja. — Tagad, kad par to domāju, šķiet, ka bija tikai viena īsta iespēja. Viena, kas kaut ko nozīmēja. Un toreiz es biju daudz jaunāka.

O'Donels iedzēra malku. — Un tu teici, nē?

—    Toreiz es gribēju medicīnisku karjeru. Tolaik tas likās ārkārtīgi svarīgi. Domāju, ka šī karjera un laulība nav apvienojama.

Viņš jautāja. — Vai nenožēlo?

Lūsija pārdomāja. — Nē, ne īsti. Es esmu sasniegusi, ko gribēju, un tas ir ļoti labi. Protams, reizēm ienāk prātā, ka dzīve varēja iegrozīties daudz savādāk, bet tas jau ir tikai cilvēcīgi, vai ne?

—         Liekas, tā ir, — O'Donelu šī saruna savādi aizkustināja. Šķita, ka Lūsija izstaro mieru un maigumu, un viņam radās brīnišķīga sajūta, ka šeit ir labi un ka viņi ir mājās. Viņai vajadzētu bērnu. O'Donels iejautājās. — Vai tu vēl arvien domā tāpat par laulību un medicīnu, tas ir, par sevi?

—     Es vairs neko neņemu tik nopietni. Tik daudz es esmu iemācījusies, — viņa pasmaidīja.

O'Donels domāja par to, kā viņam patiktu dzīvot kopā ar Lūsiju. Vai starp viņiem valdītu mīlestība un maigums? Bet varbūt viņu karjeras bija ritējušas līdzās jau tik ilgi, ka vairs nebija iespējams mainīties un pielāgoties? Ja viņi apprecētos, kā viņi pavadītu atpūtas stundas? Vai viņi runātu par seksu un mājturību? Vai tikai par slimnīcu, turklāt vakariņas bagātinātu diagrammas, bet saldo ēdienu — diagnozes jautājumi? Vai viņš, pēc dienas darba meklējot patvērumu, drīzāk neatradīs vēl papildus medicīnas lauku? Skaļi viņš teica. — Man vienmēr licies, ka mums ir daudz kopēja.

—       Jā, — atteica Lūsija. — Arī es esmu domājusi par to pašu.

O'Donels bija iztukšojis savu glāzi un piecēlās, lai ietu prom. Viņš saprata, ka abi ir pateikuši vairāk, nekā tikai skaļi pasacīto. Nu viņam vajadzēja laiku, lai pārdomātu un apsvērtu visas iespējas. Uz spēles bija likts pārāk daudz, lai izlemtu bez pārdomām.

Tad Lūsija vienkārši pateica. — Kent, tev nebūt nav jāiet. Ja vēlies, paliec. — Tas nozīmēja, ka viņš būs atbildīgs par to, kas notiks tālāk.

Sirds ieteica palikt. Bet uzvarēja ieradums un piesardzība. Viņš saņēma abas Lūsijas rokas. — Ar labu nakti, Lūsij! Padomāsim par to visu.

Kad lifta durvis aizvērās, Lūsija vēl arvien stāvēja vaļējajās dzīvokļa durvīs.

6.nodaļa

—       Es jūs uzaicināju, — sacīja O'Donels, vērodams grupu, kas sēdēja apkārt padomes telpas galdam, — lai gūtu atbalstu kādai savai iecerei. — Pārējie uzmanīgi klausījās. No tiem, ko viņš bija uzaicinājis, klāt bija visi, atskaitot Roibenu, kam pašlaik bija jāveic brukas plīsuma operācija. O'Donels sacīja. — Liekas, ka mēs visi pārzinām problēmu ar patoloģijas nodaļu. Šķiet atzīsiet, ka šī problēma ir ne tik daudz medicīniska, cik personāla.

—       Kāda problēma? — jautāja Čārlijs Dornbergers. Runādams vecīgais akušieris uzpildīja pīpi. — Man liekas, ka nesaprotu, par ko jūs runājat, Kent.

To O'Donels bija jau gaidījis. Viņš zināja, ka Dornbergers un Pīrsons ir labi draugi, tāpēc pieklājīgi atbildēja. — Es būtu pateicīgs, ja jūs mani uzklausītu, Cārlij. Es mēģināšu šo problēmu izklāstīt.

Viņš sīki aprakstīja patreizējo stāvokli: ilgā kavēšanās ar ķirurģiskajiem ziņojumiem, arvien pieaugošā slimnīcas neapmierinātība ar patoloģijas nodaļas darbu un viņa, O'Donela, šaubas par to, vai Džo Pīrsons ir spējīgs tikt galā ar saviem pienākumiem. Viņš atstāstīja nepatīkamo atgadījumu ar Billa Rufusa pacienti, pagriezies pret Rufusu, lai tas varētu šo informāciju apstiprināt, un atstāstīja arī šīrīta sarunu ar Roibenu. Pēc tam viņš pastāstīja par savu sarunu ar Džo Pīrsonu, kurā vecais kungs bija noraidījis iespēju pieņemt otru patologu. Viņš nobeidza ar vārdiem. — Esmu pārliecināts, ka mums vajadzīgs jauns patologs, kas varētu Džo palīdzēt. Un vēlos, lai jūs man palīdzētu dabūt to cauri.

—   Arī es esmu norūpējies par patoloģijas nodaļu, — tūlīt pat, kā baidoties palaist garām savu kārtu, sacīja Hārvejs Cendlers, terapeitiskās nodaļas vadītājs. Viņa vārdi noskanēja kā smags tiesas spriedums, un tiem cauri spīdēja šī cilvēka augstprātība. — Taču jāpiezīmē, ka stāvoklis ir sarežģīts Pīrsona uzskatu dēļ. Viņš ir nodaļas vadītājs, un mums jāgādā, lai Pīrsons nedomātu, ka mēģinām viņu izspiest.

—     Es piekrītu, — sacīja O'Donels. — Un tāpēc man vajadzīga palīdzība. — Lai to uzsvērtu, viņš uzsita ar plaukstas malu pa galda virsmu. — Palīdzība, lai pārliecinātu Džo Pīrsonu, ka izmaiņas ir nepieciešamas.

—     Nedomāju, ka mēs rīkojamies pareizi, — sacīja Bills Rufuss, kas šodien valkāja visai atturīgu kaklasaiti. Tikai trijās, nevis četrās krāsās.

—    Kāpēc, Bili? — O'Donels jautāja.

—     Man liekas, ka tik mazai grupai nav nekādu tiesību runāt par izmaiņām patoloģijas nodaļā. — Rufuss paskatījās uz pārējiem. — Tiesa, man ir bijušas grūtības ar Džo Pīrsonu. Tāpat ir klājies gandrīz visiem mums. Bet tas nenozīmē, ka esmu gatavs piedalīties sazvērestībā, lai viņu palaistu pensijā.

O'Donels priecājās, ka šis viedoklis ir skaļi pateikts. Viņš bija sagatavojies. — Vēlos uzsvērt, ka ne man, ne kādam citam no klātesošajiem nav ne mazākā nolūka izspiest Džo Pīrsonu, kā jūs to definējāt, — viņš paskatījās uz Billu Rufusu, — uz ielas! — Klātesošie piekrītoši pamāja.

—    Uz to jāskatās tā, — O'Donels sacīja. — Liekas, ka mēs esam vienisprātis, ka patoloģijas nodaļā ir vajadzīgas izmaiņas. Kaut vai attiecībā uz ķirurģiskajiem ziņojumiem. Katra nokavēta operāciju diena ir bīstama pacientiem. Man šķiet, ka par to nav nekādu šaubu.

Harijs Tomaselli piebilda. — Tāpat neaizmirstiet, ka šīs kavēšanās dēļ stāv aizņemtas tik ļoti nepieciešamās slimnīcas gultas. Vēl arvien daudzi pacienti gaida rindā, lai tiktu uzņemti slimnīcā.

O'Donels atkal pārņēma sēdes vadību. — Protams, es būtu varējis sasaukt izpildkomitejas sēdi, nevis šo vadošo ārstu grupas apspriedi. Ja nepieciešams, es to katrā laikā varu izdarīt. Bet jūs laikam saprotat, kas tad notiks. Arī Džo ir šīs komitejas loceklis, un, pazīstot Džo, var paredzēt, ka šī jautājuma pacelšana nozīmēs milzīgu strīdu. Tādā gadījumā mēs zaudētu, jo, pat piespiežot Džo paklausīt, mēs pierādītu, ka viņš vairs nepārvalda savu nodaļu. Tā mēs gan terapeitiski, gan visādi citādi būsim grāvuši slimnīcu un savu reputāciju. — Bija vēl kāds jautājums, par ko viņš nedrīkstēja runāt. Viņš bija arī apsvēris Džo Pīrsona ietekmi uz padomes konservatīvākajiem locekļiem, kurus jebkādas nesaskaņas varētu atturēt no palīdzības jaunajam būvprojektam.

—   Negribu teikt, ka piekritu, — sacīja Čārlijs Dornbergers. Pēc katra vārda viņš izpūta pīpes dūmu mākonīti, jo tā beidzot bija aizdegusies. — Vai jums ir kādi priekšlikumi?

Rufuss ieelpoja. — Mums būtu šīs pārrunas jāpasteidzina. Te drīz nebūs iespējams elpot. Kur jūs šos kamieļu mēslus pērkat, Čārlij?

Kamēr citi smaidīja, O'Donels nolēma ķerties vērsim pie ragiem. — Mans priekšlikums būs tāds, ka jūs, Čārlij, mūsu vārdā varētu parunāt ar Džo.

—      Nu nē! — Dornbergera reakcija bija tāda, kādu O'Donels jau bija paredzējis. Viņš sāka pierunāt.

—   Čārlij, mēs zinām, ka jūs esat tuvs Džo draugs, un tāpēc es jūs lūdzu piedalīties šajā apspriedē. Jūs varētu viņu pārliecināt par to, ko mēs tikko pārrunājām.

—      Citiem vārdiem sakot, jūs gribat, lai es ķeros pie cirvja? — Dornbergers kļuva nopietns.

—    Čārlij, neviens nerunā par cirvi, ticiet man! — sauca O'Donels.

Dakteris Čārlzs Dornbergers vilcinājās. Viņš ievēroja, ka visi skatās uz viņu, gaidīdami, ko viņš sacīs. Dornbergers nespēja izšķirties, vai darīt to, ko O'Donels lūdza, vai ne? Viņā cīnījās divas spēcīgas jūtas: vēlme uzlabot slimnīcas darbu un draudzības jūtas pret Džo Pīrsonu.

Savā ziņā viņam jau sen bija licies, ka patoloģijas nodaļā viss nav kārtībā. Un tie divi atgadījumi ar Rufusu un Roibenu, ko O'Donels bija licis priekšā, tie bija viņu neaprakstāmi satriekuši. Dornbergers bija arī pārliecināts, ka O'Donels neko nedarītu bez ļoti nopietniem iemesliem, un viņš ķirurģiskās nodaļas vadītājam uzticējās.

Tajā pašā laikā Čārlzs Dornbergers vēlējās arī visādā ziņā palīdzēt Džo Pīrsonam, un viņš nebija apmierināts ar to

notikumu straumi, kas gatavojās apdraudēt viņa draugu. Bet O'Doncls šķiet bija gluži patiess, kad teica, ka negrib no Džo atbrīvoties, un likās, ka citi domāja tāpat. Viņš nolēma, ka varētu būt starpnieks, jo tā vislabāk varētu palīdzēt Džo.

Dornbergers paskatījās uz pārējiem. — Vai es pareizi saprotu, ka visi domā tāpat?

Lūsija Greindžere izskatījās domīga. — Džo man ļoti patīk. Tāpat laikam domā daudzi no mums. Bet arī man šķiet, ka patoloģijas nodaļā ir vajadzīgi uzlabojumi. — Līdz šim Lūsija nebija neko sacījusi. Arī viņa jutās pārsteigta, kad viņu ielūdza uz šo apspriedi pie Kenta O'Donela. Tas, kas bija noticis viņu starpā iepriekšējā vakarā, viņas dzīvoklī, bija radījis viņā savādu satraukumu, kādu viņa nebija jutusi gadiem ilgi. Vēlāk viņa bija pārdomājusi, vai sākt iemīlēties Kentā O'Donelā, un tad sevi norāja — gan šim rājienam daudz neticot — ka šāds apzīmējums vairāk piestāv jauniem un karstasinīgiem cilvēkiem. Viņas vecumā — brieduma gados, ar iekarotu neatkarību un plašu ārstes praksi — bija labi jāpārdomā un jāapsver pirms pakļauties steigā pieņemtiem lēmumiem. Tomēr šobrīd viņa juta, ka spēj atšķirt personīgo dzīvi no profesionālās un pilnīgi nodoties patoloģijas problēmu apsvēršanai. To viņa iemācījās jau medicīnas skolā — izmest no galvas mazāk svarīgo, ja bija jānodarbojas ar kaut ko būtiskāku.

O'Donels paskatījās uz Rufusu. — Bili?

Ķirurgs pamāja. — Noteikti. Ja Čārlijs runās ar Pīrsonu, tad es piekrītu.

Nākamais bija Hārvejs Čendlers. Terapeitiskās nodaļas vadītājs smagnēji sacīja. — Pēc maniem ieskatiem, šis ir labākais veids, kā šo situāciju nokārtot, Čārlij. Jūs mums visiem un arī slimnīcai, izdarīsiet milzīgu pakalpojumu.

—     Nu, labi, — Dornbergers sacīja. — Paskatīšos, ko varu darīt.

Apspriedes dalībnieki aprima, un O'Donels izjuta atvieglojumu. Nu viņš zināja, ka problēma ir pareizi saprasta, un beidzot kaut kas atrisināsies. Ja tas nelīdzēs, viņam būs jāmeklē tiešāks veids, kā panākt savu. Viņš nosūkstījās, ka medicīniskais protokols varēja būt arī vienkāršāks. Rūpniecības uzņēmumos tos, kas nestrādāja apmierinoši, atlaida no darba. Ja priekšniecība gribēja, lai kāds cilvēks pieņem sev palīgu, tad nekādi iebildumi netika ņemti vērā. Bet medicīnā vispār, un it īpaši slimnīcā, tas nebija tik vienkārši. Nebija skaidrs, kurš kuram ir pakļauts, un nodaļas vadītājs, ja reiz bija iecelts, pats noteica savas nodaļas darba lauku. Vēl svarīgāk bija tas, ka vajadzēja izvairīties no pārmērīga radikālisma, jo te nebija runa tikai par darbu vien. Te bija runa par tāda paša cilvēka profesionālo spēju apšaubīšanu, kāds bija O'Doncls pats. Tā bija smalka izšķiršanās, kas varēja ietekmēt kolēģa nākotni un iespēju nopelnīt. Tāpēc jautājums tika apspriests šaurā lokā, tālu no nepiederošu personu ziņkārīgiem skatieniem.

Harijs Tomaselli klusi sacīja. — Cik noprotu, mēs sāksim meklēt vēl otru patologu?

—        Jā, man šķiet, ka mums jāsāk darboties šajā virzienā, — atbildēja O'Donels, tad paskatījās uz pārējiem. — Pieņemu, ka mēs visi pazīstam pietiekami daudzus cilvēkus, lai varētu par kaut ko tamlīdzīgu painteresēties. Ja jūs uzziniet par kādu labu cilvēku, varbūt tādu, kas tikko beidzis rezidentūru, lūdzu, piezvaniet man!

—        Patologi mūsdienās var atļauties būt diezgan izvēlīgi, — Bills Rufuss atbildēja.

—   Zinu. Tas nebūs viegli. Tas ir vēl viens iemesls, kāpēc ar Džo Pīrsonu jāapietas uzmanīgi.

Harijs Tomaselli atvēra atvilktni un izņēma no tās kādu mapi. Viņš sacīja. — Te ir kaut kas, kas varētu jūs interesēt.

Hārvejs Čendlers noprasīja. — Kas jums tur ir?

—   Pēdējā laikā vairākkārt esmu saņēmis ikmēneša biļetenu par patologiem, kas meklē darbu. Jāatzīstas, ka man jau labu laiku likās, ka radīsies šāda vajadzība. Šis vārds parādījās varbūt pirms pāris nedēļām.

—     Vai drīkstu? — O'Donels pasniedzās pēc Tomaselli sarūpētā papīra. Viņš zināja, ka pastāv šāds biļetens, ko slimnīcas varēja saņemt pēc pieprasījuma. Tajā bija uzskaitīti patologi, kas meklēja darbu un paši bija atļāvuši savu vārdu publicēt. Pastāvēja arī slēgtais saraksts, kas glabājās patologu profesionālajā apvienībā. Tajā parādījās to cilvēku vārdi, kas nebija apmierināti ar patreizējo darba vietu un piesardzīgi mēģināja atrast citu. Tādās reizēs slimnīca paziņoja profesionālajai apvienībai, ka meklē patologu, un apvienība tālāk informēja savus biedrus, kuri tad varēja paši sazināties ar slimnīcu. O'Donels arī zināja, ka, paralēli šai sistēmai, liela daļa patologu mainīja un atrada jaunas darba vietas personīgās pazīšanās ceļā.

Viņš apskatīja lapu, ko Tomaselli bija iedevis. Tajā bija ziņas par trīsdesmit vienu gadu veco dakteri Deividu Kolmani. O'Donels sarauca uzacis, skatoties uz šī cilvēka karjeru. Viņš bija beidzis Ņujorkas universitāti ar goda rakstu, bijis eksterns Belvjū slimnīcā, tad kā patologs divus gadus strādājis armijā. Beidzot pieci gadi rezidentūrā trīs labās slimnīcās. Te bija cilvēks, kas tiecās pēc labas izglītības.

Viņš nodeva papīra lapu Rufusam. — Neticu, ka mēs viņu interesēsim. Viņš ir pārāk augsti kvalificēts tai algai, ko varēsim maksāt. — No kādas agrākas sarunas ar administratoru O'Donels zināja, ka sākuma alga būs apmēram desmit tūkstoši dolāru gadā.

Rufuss paskatījās uz pārējiem. — Piekrītu. Šis cilvēks viegli var dabūt darbu lielu pilsētu slimnīcās. — Viņš padeva lapu tālāk Čendleram.

—   Man jāatzīstas… — Tomaselli apklusa. Viņš izskatījās neparasti kautrīgs, un nespēja atrast pareizos vārdus.

O'Donels ieinteresējās. — Kas noticis, Harij?

—        Redziet, ir tā, ka dakteris Kolmans tomēr ir ieinteresēts strādāt pie mums. Viņš liekas kaut ko dzirdējis par mūsu nesenajiem uzlabojumiem un nākotnes plāniem.

O'Donels pārtrauca pēkšņo klusumu. — Kā tu to zini?

—    Mēs esam sarakstījušies.

Rufuss sacīja. — Vai tas nav mazliet dīvaini, Harij?

—      Varbūt, ka es mazliet pārsteidzos, bet toreiz, kad pienāca biļetens, — Harijs pamāja uz lapu, kas jau bija nonākusi līdz Lūsijai, — es viņam aizrakstīju. Es neko nesolīju, tikai pieminēju, ka mēs varētu piedāvāt darbu. — Viņš pagriezās pret O'Donelu. — Tas notika tad, kad mēs pirms pāris nedēļām par to runājām. Tu atceries, Kent, vai ne?

—    Jā, es atceros. O'Donels būtu priecīgāks, ja Tomaselli viņu par šo lietu iepriekš informētu. Protams, būdams administrators, viņš drīkstēja sarakstīties ar ko vien gribēja.

Viņš arī nebija slimnīcas vārdā uzņēmies nekādas saistības. Sarakste jādomā bija slepena. Turklāt, šeit varētu sanākt pavisam laba lieta. Tad ierunājās Tomaselli. — Un viņš gribētu te strādāt?

—     Jā! Viņš gribētu mūs apmeklēt un aprunāties. Es jau taisījos ar tevi par to runāt, bet šī apspriede nāca par agru.

Tagad kandidāta apraksts bija nonācis pie Dornbergera. Viņš uzsita tam ar pirkstu. — Un ko lai es ar to daru?

O'Donels paskatījās uz citiem, meklējot apstiprinājumu. — Man šķiet, ka jums tas būtu jāņem līdz, Čārlij! Un jāparāda Džo Pīrsonam!

7.nodaļa

Kādā sekcijas istabas blakustelpā Rodžers Meknīls, patoloģijas rezidents, bija jau sagatavojies apskatei. Vienīgais, kas vēl nebija ieradies, bija dakteris Džosefs Pīrsons.

Kā visās lielajās slimnīcās, arī Treju apriņķu slimnīcā ik pēc vairākām sekcijām notika tā saucamā apskate. Pirms pusstundas Džordžs Rinne, sekciju telpas apkopējs, bija atvedis visus orgānus, kas bija palikuši no pēdējām trim sekcijām. Pašlaik uz galda līdzās atradās divi balti, emaljēti spaiņi, un tiem blakus — trīs stikla burkas ar smadzenēm. Apskates telpas svarīgākā mēbele bija liels akmens galds ar izlietni un ūdens krānu virs tās. Krāns bija atgriezts, un zem tā skalojās trešais spainis, lai aizskalotu prom formalīnu un nepatīkamākās smakas.

Meknīls apskatījās apkārt, lai redzētu, vai viss ir kārtībā. Pīrsons vienmēr errojās, ja kaut kas nebija pa rokai. Mcknīlam šķita, ka telpa, kurā viņi strādāja, bija pietiekami drūma, jo tad, kad uz galda būs izlikti visi orgāni, tā izskatīsies kā skārnis. Viņš bija strādājis tādu slimnīcu sekciju telpās, kurās visa iekārta bija darināta no spoža, nerūsējoša tērauda. Tāds bija modernais stils, kā iekārtot šādas telpas, bet tas vēl nebija sasniedzis Treju apriņķu slimnīcas patoloģijas nodaļu. Tad viņš izdzirda pazīstamos, šļūcošos soļus, un telpā ienāca Pīrsons, ietinies neizbēgamajā cigāru dūmu mākonī.

—      Nav laika niekoties, — PIrsons reti teica kādus ievadvārdus. — Nu jau pagājusi pusotra nedēļa, kopš salecos ar O'Donelu, bet mēs vēl arvien netiekam galā. — Cigārs lēkāja uz augšu un leju. — Kad pabeigsim apskati, paskatīsimies uz ķirurģijas ziņojumiem. Kurš no tiem te stāv visilgāk? — Runājot viņš apsēja melnu gumijas priekšautu un apsēdās aiz galda. — Labi, pirmais gadījums. — Meknīls notupās uz soliņa un paņēma rokā mapi.

—    Piecdesmit gadus veca sieviete. Ārsta diagnoze: nāve no krūts vēža.

—     Parādiet! — Pīrsons pasniedzās pēc mapes. Reizēm viņš sēdēja pavisam mierīgi, gaidīdams, kamēr rezidents apraksta lietas būtību. Citreiz gribēja lasīt pats. Kā visās lietās, arī šajā viņš bija neaprēķināms.

—      Ahā! — Pīrsons nolika mapi un aizgrieza ūdens strūklu. Tad pasniedzās pēc spaiņa un parakņājās tajā, kamēr atrada sirdi. Viņš to atvēra ar abām rokām.

—    Vai jūs to pārgriezāt?

Rezidents papurināja galvu.

—    Kaut kas nav labi, — Pīrsons atkal pētīja sirdi. — Sedons?

Meknīls atturīgi pamāja. Viņš arī bija pamanījis, ka sirds ir nemākulīgi atgriezta.

—       Viņš to ir izdarījis kā miesnieks, — pasmīnēja Pīrsons. — Kur, starp citu, Sedons ir?

—   Liekas, ka operāciju zālē. Bija kāda procedūra, ko viņš gribēja redzēt.

—      Lūdzu pasakiet viņam manā vārdā, ka patoloģijai piekomandētam rezidentam ir jāpiedalās orgānu apskatēs! Labi, turpināsim!

Meknīlam uz ceļgaliem atradās plāksne, pie kuras bija piesprausti papīri, un viņš bija sagatavojies pierakstīt. Pīrsons diktēja. — Liekas, ka ir palielināts un pagriezts sirds vārstulis. Redziet! — Viņš to pacēla.

Pārliecies pāri galdam, Meknīls atbildēja. — Jā, redzu

gan!

Pīrsons turpināja. — Arī sirds audi ir īsāki un biezāki. — Viņš pārdomāja un sacīja. — Liekas, ka viņa bērnībā ir cietusi no sirds reimatisma. Bet tas nebija nāves cēlonis.

Viņš nogrieza mazu audu sloksnīti un ielika to aplīmētā pudelītē, tušas trauciņa lielumā. Vēlāk tā tiks apskatīta mikroskopā. Demonstrēdams ilggadīgu praksi, viņš iesvieda sirdi caurumā zem galda. Zem cauruma atradās metāla atkritumu kaste. Vēlāk to iznesīs ārā un kopā ar smalkajiem pelniem sadedzinās īpašā krāsnī.

Pīrsons bija izvilcis plaušas. Vienu no tām viņš atvēra kā divas grāmatas lappuses. Tad diktēja Meknīlam. — Plaušās redzami daudzi metastātiski sacietējumi. — Un atkal pacēla plaušu, lai rezidents to varētu saskatīt.

Tikko viņš bija sācis pētīt otru plaušu aiz viņa atvērās durvis.

—    Vai jūs esat aizņemts, dakteri Pīrson?

Pīrsonu tas satrauca, un viņš pagriezās. Balss pie durvīm piederēja Karlam Banisteram, patoloģijas nodaļas vecākajam laborantam. Banisters bija iebāzis galvu durvju spraugā, un aiz viņa gaitenī bija redzams vēl kāds stāvs.

—      Nu, protams, ka esmu aizņemts! — Šo pusrūcošo, pusķircinošo toni Pīrsons izmantoja tikai, kad runāja ar Banisteru. Daudzu gadu laikā viņi abi bija pie tā pieraduši. Banisters droši vien apjuktu, ja ar viņu sāktu runāt laipni.

Banisteru tas netraucēja. Viņš pamāja ar roku. — Nāciet taču iekšā! — Tad stāstīja Pīrsonam. — Šis ir Džons Aleksandrs. Atcerieties — mūsu jaunais seroloģijas laborants. Jūs viņu pirms nedēļas pieņēmāt darbā, un šodien viņš sāks strādāt.

—     Ak, jā, aizmirsu, ka tas būs šodien. Nāciet iekšā, — tagad Pīrsons kļuva daudz laipnāks, nekā iepriekš pret Banisteru. Meknīls nosprieda, ka vecais kungs negrib jauno darbinieku nobaidīt jau pirmajā dienā.

Meknīls ziņkārīgi paskatījās uz jauno puisi. Būs kādi divdesmit divi gadi. Vēlāk viņš uzzināja, ka trāpījis naglai tieši uz galvas. No agrāk runātā viņš zināja, ka Aleksandrs tikko beidzis koledžu un ieguvis medicīnas tehnologa grādu. Tāds cilvēks viņiem jau sen bija vajadzīgs. Ar savām zināšanām Banisters noteikti nevarēja līdzināties Pastēram.

Meknīls pievērsa acis vecākajam laborantam. Kā parasti, Banisters izskatījās pēc mazizglītota Pīrsona. Zemais un druknais ķermenis bija ietērpts nošmulētā laboratorijas uzsvārcī. Uzsvārcis nebija aizpogāts, un zem tā vīdēja novalkātas, negludinātas drēbes. Banisters bija gandrīz plikpauris, un likās, ka tie mati, kas vēl bija palikuši, nekad netika kopti.

Meknīls zināja arī šo to par Banistera dzīvi. Viņš bija sācis strādāt Treju apriņķu slimnīcā kādus divus gadus pēc tam, kad Pīrsons bija pieņemts par galveno patologu. Banisters bija beidzis vidusskolu, un Pīrsons viņu pieņēma, lai tas strādātu gadījuma darbus: pārzinātu noliktavu, iznēsātu ziņojumus, mazgātu laboratorijas traukus. Bet pamazām Banisters bija apguvis ļoti daudz ko no laboratorijas darbiem un ar laiku kļuvis par Pīrsona labo roku.

Banisters oficiāli strādāja seroloģijas un bioķīmijas laukā. Bet viņš bija nodaļā strādājis jau tik ilgi, ka varēja aizstāt laborantus arī citās laboratorijās. Tāpēc ļoti aizņemtais Pīrsons bija viņam uzgrūdis gandrīz vai visu administratīvo darbu, faktiski ieceļot šo cilvēku par visu patoloģijas laborantu pārraugu.

Mcknīlam likās, ka Banistera labākajās dienās viņš būs bijis labs laborants, un, būtu viņam kaut cik izglītības, viņš varētu ieņemt svarīgāku posteni. Pašlaik Meknīls uzskatīja, ka Banisteram ir daudz pieredzes, bet ļoti maz zināšanu. Rezidents bija novērojis, ka Banistera darbs laboratorijā ir mehānisks, ka viņam pietrūkst saprašanas. Viņš varēja veikt vienkāršas seroloģijas un ķīmiskas analīzes, nemaz neizprotot, kāpēc tā jādara. Meknīls domāja, ka ar laiku tas var kļūt bīstami.

Aleksandrs bija cita kaluma cilvēks. Viņš bija paveicis to, ko tagad dara visi laboratorijas tehnologi, proti, trīs gadus bija mācījies koledžā, bet ceturto gadu — valsts atzītā ķīmijas tehnologu skolā. Vārds "tehnologs" ļoti kaitināja tādus cilvēkus kā Banisteru, kas varēja strādāt tikai par laborantu.

Pīrsons norādīja ar cigāru uz vienīgo brīvo solu. — Sēdieties, Džon!

—      Paldies, dakter, — Aleksandrs pieklājīgi atbildēja. Savā sniegbaltajā laboratorijas uzsvārcī, ar pavisam nesen ezītī apcirptiem matiem, izgludinātām biksēm un spožām kurpēm, viņš izskatījās nesalīdzināmi labāk par Pīrsonu un Banisteru.

—   Vai jums liekas, ka te varēs strādāt? — jautāja Pīrsons, vienlaikus pētīdams plaušu, ko turēja rokā.

—    Bez šaubām, daktera kungs!

Jauks puisis, nodomāja Meknīls. Liekas, ka viņš tiešām tā domā.

—       Nu, tātad, Džon, — turpināja Pīrsons. — Jūs redzēsiet, ka mēs te strādājam tā, kā esam pieraduši. Tas nav tāds darbs, pie kā jūs esat pieradis, bet mēs zinām, ka darām visu gluži apmierinoši.

—    Saprotu, dakter!

—       Vai tiešām? — atkal nodomāja Meknīls. Vai jūs, jaunais cilvēk, tiešām saprotat, ko jums pašlaik saka? Viņi šajā laboratorijā nevēlas nekādas izmaiņas, un galvenais — neko no tām muļķībām, ko jūs varētu būt iemācījies skolā. Šajā noda]ā bez vecā kunga svētības nedrīkst izmainīt neko, pat neko sīku un nesvarīgu.

—      Ir cilvēki, kas domā, ka mēs esam vecmodīgi, — Pīrsons pa savai modei runāja pat draudzīgi. — Bet mēs uzticamies pārbaudītām un labām metodēm, vai ne, Kari?

Tā kā priekšnieks vēlējās apstiprinājumu saviem vārdiem, Banisters steidzīgi atbildēja. — Jā, dakter!

Pīrsons bija apskatījis plaušas, iemetis tās caurumā, un tad, kā loterijas biļeti vilkdams, izcēla no spaiņa kuņģi. Viņš ierūcās un rādīja atgriezto orgānu Meknīlam. — Redziet?

Rezidents pamāja un sacīja. — Jā, es to jau esmu redzējis. Tas ir pierakstīts.

Pīrsons norādīja uz plāksni Meknīla rokā un diktēja. — Tieši zem divpadmit pirkstu zarnas piloriskā apļa atrasta kuņģa čūla.

Aleksandrs pavirzījās tuvāk, lai labāk redzētu. To ievērojis, Pīrsons piebīdīja viņam kuņģi. — Vai esat interesējies par sekciju darbu, Džon?

Aleksandrs pieklājīgi atteica. — Anatomija mani vienmēr ir interesējusi, daktera kungs!

—    Un arī darbs laboratorijā, ko? — Meknīls manīja, ka Pīrsonam tas bija paticis. Patoloģiskā anatomija bija vecā kunga pirmā mīlestība.

—    Jā, ser!

—    Šie ir piecdesmit piecus gadus vecas sievietes orgāni.

Pīrsons atvēra šīs lietas vēsturi. Aleksandrs bija pati

uzmanība. — Šai lietai ir bijusi interesanta attīstība. Paciente bija atraitne un nāves cēlonis bija krūts vēzis. Jau divus gadus pirms viņas nāves bērni zināja, ka ar māti nav labi, bet nevarēja viņu pierunāt iet pie ārsta. Šķiet, ka viņai tie nepatika.

—       Tā ar dažiem cilvēkiem ir! — sauca Banisters un spalgā balstiņā ieirgojās. Taču, paskatījies uz Pīrsonu, viņš uz vietas apklusa.

—     Izbeidziet šīs muļķības! Es te Džonam stāstu svarīgas lietas, ko arī jums nemaz nenāktu par sliktu zināt! — Jebkurš cits būtu par šo bārienu satriekts, bet laborants tikai atņirdza zobus smaidā.

—        Kas notika tālāk, daktera kungs? — prasīja Aleksandrs.

—    Te ir rakstīts tā: kādus divus gadus ģimene novēroja izdalījumus no mātes kreisās krūts. Pirms četrpadsmit mēnešiem no tās pašas vietas sūcās asinis. Citādi viņa likās pavisam vesela.

Pīrsons pāršķīra lapu. — Šķiet, ka šī sieviete gāja pie kāda šarlatāna, kas viņu it kā ārstējis. — Viņš drūmi iesmējās. — Liekas, ka tas tomēr nepalīdzēja, jo galu galā viņa saļima, un tad bērni viņu atveda uz slimnīcu.

—    Un tad jau bija par vēlu?

Tas nav aiz pieklājības. Šis Aleksandrs tiešām vēlas to uzzināt.

—    Kā tad. Ja viņa būtu gājusi pie ārsta, viņas krūts būtu nogriezta, to sauc par radikālo mastektomiju.

—    Jā, ser, to es zinu.

—    Bet viņa vēl arvien būtu dzīva, — Pīrsons ar elegantu sviedienu atbrīvojās no kuņģa.

Kaut kas Aleksandram pietrūka. — Vai jūs,ser, tikko nesacījāt, ka viņai bija kuņģa čūla?

Lieliski, domāja, Meknīls. Pīrsons laikam domāja tāpat, jo pagriezās pret Banisteru. — Re, nu, Kari! Te ir jauns cilvēks, kas tiešām tur acis vaļā. Uzmanieties, vai arī viņš drīz kāps jums uz galvas!

Banisters smīnēja, bet Meknflam likās, ka ar nepatiku. Tas, ko Pīrsons tikko bija pateicis, varēja pavisam drīz īstenoties. — Tā, Džon, — nu Pīrsons kļuva īsti vaļsirdīgs. — Tas varēja viņu traucēt, bet varēja arī netraucēt.

—    Jūs domājat, ka viņa par to neko nezināja?

Meknīlam likās, ka ari viņam kaut kas jāsaka. — Ir tiešām pārsteidzoši redzēt kas vēl kaiš cilvēkam, kurš nomiris no kādas citas vainas. Tā mums te bieži gadās.

—        Tā ir, — Pīrsons piekrita. — Ziniet, Džon, visapbrīnojamākais cilvēka ķermenī ir nevis tas, ka mēs nomirstam no kādas slimības, bet gan tas, ka mums ir briesmīgas kaites un mēs turpinām dzīvot. — Tad piepeši viņš mainīja tematu. — Vai esat precējies?

—    Jā, ser, esmu.

—    Vai jūsu sieva jau ir pilsētā?

—     Vēl ne. Viņa ieradīsies nākošnedēļ. Man vispirms bija jāatrod dzīvoklis.

Meknīls atcerējās, ka Aleksandrs bija viens no tiem veiksmīgajiem darba meklētājiem, kam bija jāpārceļas uz Burlingtonu. Laikam no Čikāgas.

Aleksandrs brīdi vilcinājās, tad jautāja. — Es jums kaut ko gribēju prasīt, daktera kungs?

—    Ko tad? — vecais kungs izklausījās aizdomīgs.

—     Mana sieva gaida bērnu, dakter, un mēs te neviena nepazīstam. — Aleksandrs ievilka elpu. — Šis bērniņš mums ir ļoti svarīgs. Redziet, pirmais mums nomira. Mēnesi pēc dzimšanas.

—        Saprotu, — Pīrsons pārtrauca darbu un sāka uzmanīgi klausīties.

—       Un tāpēc es jums gribēju lūgt, daktera kungs, vai jūs nevarētu ieteikt kādu akušieri, pie kā mana sieva varētu aiziet?

—   Tas ir ļoti vienkārši, — Pīrsons izklausījās atvieglots. Bija skaidrs, ka viņš nebija zinājis, kas notiks. — Dakteris Dornbergers ir labs ārsts. Viņam tepat slimnīcā ir birojs. Vai gribat, lai viņu sazvanu?

—    Ja tas nav pārāk grūti.

Pīrsons pamāja Banisteram. — Paskatieties, vai viņš ir uz vietas!

Banisters pacēla klausuli un nosauca kādu slimnīcas numuru. Pēc brīža viņš sacīja. — Te būs! — un sniedza Pīrsonam klausuli. Tā kā uz abām rokām bija slapji cimdi, Pīrsons nikni purināja galvu. — Turiet man pie auss!

Banisters pienāca tuvāk un turēja klausuli pie patologa auss.

—    Vai tas esi tu, Čārlij? — Pīrsons kliedza klausulē. — Man tev ir paciente.

Dakteris Čārlzs Dornbergers, kas pašlaik atradās savā trešā stāva birojā, pasmaidīja un pavirzīja klausuli tālāk no auss. Viņš jautāja. — Ko tāds akušieris var palīdzēt taviem pacientiem? — Vienlaikus viņš domāja, ka šī tālruņa saruna ir tieši reizē. Kopš O'Doncls viņam bija uzdevis runāt ar Džo, Dornbergers bija domājis, kā to vislabāk darīt. Tagad likās, ka šis jautājums var tūlīt atrisināties.

Pagraba stāvā patologs pārbīdīja cigāru otrā mutes kaktiņā. Viņam patika runāt ar Dornbergeru.

—    Šī paciente nav beigta, tu, vecais muļķi! Viņa ir pavisam dzīva. Tā ir mana jaunā tehnologa, Džona Aleksandra, sieva. Viņi tikko pārvākušies uz Burlingtonu un vēl nevienu nepazīst.

Tikko Pīrsons nosauca vārdu, Dornbergers atvēra atvilktni un izvilka tukšu kartīti.

—      Pagaidi kādu brīdi, — viņš iesprauda klausuli zem kreisās auss un ar labo roku smalkā rakstā uzrakstīja. — Džona Aleksandra kundze. — Tas bija tipiski Dornbergcra lieliskajai kārtības mīlestībai, un tā bija pirmā informācija, ko viņš pierakstīja. Pēc tam viņš sacīja. — Ar prieku izpalīdzēšu. Lai viņi man piezvana un sarunā vizīti.

—       Skaidrs. Bet tas notiks nākošnedēļ, jo viņa tikai tad ieradīsies. — Pīrsons uzsmaidīja Aleksandram un kliedza. — Un ja viņi grib dvīņus, Čārlij, tad tev ir pienākums tos sagādāt!

Pīrsons noklausījās Dornbcrgera atbildi un ieirgojās. Tad viņam kaut kas ienāca prātā. — Un, paklau! Nemēģini viņam prasīt savus dullos honorārus! Tad jau viņš tūlīt būs klāt, lai prasītu algas paaugstinājumu!

Dornbergers pasmaidīja. — Nerūpējies! — Viņš uz kartītes uzrakstīja. — Slimnīcas darbinieks. — Tas bija norādījums, ka par viņa pakalpojumiem nebūs jāmaksā. Pēc tam viņš runāja tālāk. — Džo, man ar tevi jārunā. Kad būtu ērti nokāpt pie tevis lejā un aprunāties?

—    Šodien ne, Čārlij, man ir daudz darba. Vai vari rīt?

Dornbergers paskatījās savā kalendārā. — Rīt ne, rīt man

ir pilna diena. Kā būtu ar parītu? Teiksim ap desmitiem? Es nokāpšu lejā pie tevis._

—    Kāpēc ne. Vienīgi, ja tu gribi runāt ar mani tūlīt, pa tālruni? — Pīrsons kļuva aizdomīgs.

—    Nē, Džo! Man labāk patiktu runāt tavā birojā.

Pīrsons atbildēja. — Labi, Čārlij! Tiksimies parīt! Uz

redzi! — Viņš nepacietīgi māja, lai Banisters aiznes tālruni prom.

Tad Pīrsons pagriezās pret Aleksandru. — Tas nu ir nokārtots. Kad jūsu sieva nonāks līdz dzemdībām, viņa varēs to darīt šajā slimnīcā, un slimnīcas rēķins jums būs par divdesmit procentiem zemāks, jo jūs esat mūsu darbinieks.

Aleksandrs plati smaidīja, un Meknīls domāja: smaidi, smaidi un priecājies, mans jaunais draugs! Šis ir viens no vecā kunga labajiem brīžiem. Bet, lūdzu, nekļūdies: viņam būs arī citi brīži, un par tiem tu nemaz nepriecāsies.

—   Lūdzu, uzgaidiet īsu brīdi, — sēdēdams pie galda savā birojā, Dornbergers uzsmaidīja studentei, kas bija ienākusi, kamēr viņš runāja ar Pīrsonu. Viņš pamāja, lai meitene apsēžas.

—     Paldies, dakter, — Viviāna Loburtona bija atnesusi datus par kādu pacientu, ko Dornbergers bija pieprasījis. Citi ārsti šādu izpalīdzību nemaz negaidīja. Viņiem bija vien jāiet un pašiem jāapskata slimības vēsture, kas bija piestiprināta pie katra pacienta gultas. Bet Dornbergers studentēm un māsiņām patika. Kad viņš pirms pāris minūtēm bija zvanījis, virsmāsa uzreiz bija likusi Viviānai doties pie viņa.

—     Ja vien ir iespēja, man patīk darīt reize tikai vienu lietu, — Dornbergers ar zīmuli pierakstīja uz lapiņas Pīrsona sniegto informāciju. Vēlāk, kad viņam būs izdevība runāt ar pacienti pašu, viņš ar zīmuli rakstīto izdzēsīs un ar pildspalvu ierakstīs precīzāku informāciju. Vēl arvien rakstīdams, viņš paskatījās uz Viviānu. — Neesmu jūs agrāk sastapis.

—       Jā, dakter, es tikko sāku te studēt, — sacīja Viviāna. — Māsu skolā šis ir mans ceturtais mēnesis.

Viņš ievēroja, ka viņai ir maiga un glāsmaina balss. Pavisam glīta meiča. Dornbergers pārdomāja, vai viņa jau ir gulējusi ar kādu eksterņu vai rezidentu. Viņam bija aizdomas, ka mūsdienu jaunie cilvēki ir atturīgāki, nekā viņa jaunībā. Žēl! Cik lielisku baudu viņi tā zaudēja! Skaļi viņš sacīja. — Tas bija dakteris Pīrsons, mūsu patologs. Vai pazīstat viņu?

—    Jā. Mēs vērojām sekciju.

—     Ak, Dievs! Un kā jums… — viņš gandrīz pateica "kā jums patika," bet tad atģidās. — Kā jums tas likās?

Viviāna pārdomāja. — Sākumā satrieca. Bet pēc brīža tas vairs mani netraucēja.

Viņš līdzjūtīgi pamāja. Tagad viņš bija beidzis rakstīt uz kartiņas un nolika to malā. Šī bija daudz rāmāka diena nekā parasti. Tāpēc bija tīri patīkami pabeigt vienu lietu, pirms sākt nākošo. Viņš pastiepa roku, lai paņemtu dokumentus. — Tas prasīs tikai kādu sekundi, pagaidiet, ja vēlaties.

—     Labi, daktera kungs! — Viviāna nosprieda, ka te ir daudz patīkamāk, nekā palātas bezgalīgajā steigā. Viņa atlaidās krēslā. Te bez tam bija vēss, jo darbojās gaisa kondicionētājs. Viņu dzīvojamajā mājā tādu ērtību nebija.

Viviāna noraudzījās, kā dakteris Dornbergers pēta papīrus ar datiem. Viņam acīmredzami bija gandrīz tikpat daudz gadu, kā dakterim Pīrsonam. Bet starp viņiem bija tik liela atšķirība! Patologs bija apaļīgs, ar noļukušiem vaigiem, dakteris Dornbergers — tievs un kārns. Bija arī citas atšķirības, jo viņa baltie mati bija glīti pieglausti un sasukāti. Viviāna ievēroja, ka rokas bija koptas, slimnīcas uzsvārcis — spodri balts un izgludināts.

Dornbergers atdeva viņai papīra lapu. — Paldies, — viņš sacīja. — Bija tik jauki no jūsu puses, ka man to atnesāt! — Viņam piemīt šarms, domāja Viviāna. Stāstīja, ka viņš savām pacientēm ļoti patīkot. Nebija nekāds brīnums!

—        Liekas, ka mēs vēl bieži tiksimies, vai ne? — Dornbergers piecēlās un pieklājīgi atvēra durvis. — Labu veiksmi studijās!

—        Uz redzēšanos, dakter! — viņa izgāja, atstājot nedaudz smaržu, vismaz Dornbergers tā domāja. Ne jau pirmo reizi saskarsme ar jaunību lika viņam iegrimt pārdomās par sevi pašu. Viņš pagrieza savu grozāmkrēslu un aizdomājies atlaidās. Un gandrīz automātiski izvilka savu pīpi.

Viņš bija strādājis medicīnas laukā gandrīz trīsdesmit divus gadus. Pēc pāris nedēļām viņš sāks trīsdesmit trešo. Tie bija noslogoti un dāsni gadi. Finansiāli viņš bija nodrošināts. Viņa četri bērni bija apprecējušies, tagad viņš ar sievu varēja dzīvot atlikušo mūžu no rūpīgi krātajiem ietaupījumiem. Bet vai viņš gribēs iet pensijā un skatīties uz četrām sienām?

Visas savas karjeras laikā Čārlzs Dornbergers bija lepojies ar to, ka turas laikam līdz. Jau sen viņš bija nolēmis, ka neviens zaļknābis nekad nepārspēs viņu ne zināšanās, ne tehnikā. Tāpēc viņš bija cītīgi lasījis profesionālo literatūru un darīja to vēl tagad. Viņš abonēja daudzus medicīniskos žurnālus un kārtīgi tos izlasīja. Pastāvīgi piedalījās medicīnas sanāksmēs, apzinīgi klausījās lekcijas. Jau savas karjeras sākumā, vēl ilgi pirms medicīna bija sadalījusies dažādās specialitātēs, Dornbergers bija paredzējis, ka vajadzēs specializēties. Viņa izvēle bija akušiera darbs un ginekoloģija, un šo izvēli viņš nekad nebija nožēlojis. Vēl vairāk, tā viņam ļāva justies jaunam.

Tāpēc tolaik, kad trīsdesmito gadu vidū sāka dibināties Amerikas medicīnisko nozaru padomes, Dornbergers jau bija stiprs savā specialitātē. Viņa nozares padome izsniedza viņam apliecību, nemaz neprasot, lai viņš liek eksāmenus. Ar to viņš ļoti lepojās, un tāpēc arī centās vienmēr sekot līdzi visam jaunajam izvēlētajā laukā.

Bet viņš nekad savā nozarē nebija atgrūdis jaunus cilvēkus. Ja viņš bija konstatējis, ka viņi ir centīgi un apzinīgi, viņš bija darījis vairāk par nepieciešamo, lai tiem palīdzētu. Viņš apbrīnoja un cienīja O'Donelu. Viņš uzskatīja, ka jauneklīgā ķirurģiskās nodaļas vadītāja pieņemšana darbā bijusi viena no lielākajām veiksmēm, kas Treju apriņķu slimnīcai atgadījusies. Pēc O'Donela ieviestajiem uzlabojumiem bija cēlusies arī Čārlza pašapziņa.

Viņam bija daudz draugu, daži no viņa kolēģiem specialitātē, citi — no neparastām vietām. Jāteic, ka Džo Pīrsons bija viens no šiem neparastajiem. Abi ārsti pat uz medicīnu skatījās pavisam atšķirīgi. Dornbergers, piemēram, zināja, ka Džo pēdējā laikā maz lasa profesionālo literatūru. Viņam bija aizdomas, ka vecais kungs vairs nezināja jaunumus savā profesijā un arī administratīvi vairs nespēja tikt galā ar saviem pienākumiem, kā to jau vakardienas apspriede bija pierādījusi. Tomēr abi ārsti jau vairākus gadus stipri draudzējās. Pašam par pārsteigumu, Čārlzs bieži aizstāvēja Pīrsonu plašākās apspriedēs un reizēm bija viņa pusē arī privātsarunās.

Pirms desmit dienām Dornbergers līdzīgi rīkojās nāves gadījumu apspriedes laikā. Viņš pieņēma, ka arī citi zina, ka viņš un Džo ir draugi. To jau bija sacījis arī Gils Bartlets. —

Jūs esat viņa draugs. Turklāt viņš neienīst akušierus. — Līdz šim Čārlzs bija šo piezīmi palaidis gar ausīm, bet tagad saprata, ka to bija teicis sarūgtināts cilvēks. Un viņam bija žēl, ka tā notika. Bartlets bija ļoti izcils ārsts, un Dornbergers nolēma jau nākamajā satikšanās reizē izturēties pret viņu īpaši sirsnīgi.

Taču vēl palika viņa paša problēma. Iet pensijā vai neiet? Un, ja iet, tad kad? Pēdējā laikā, lai kā viņš rūpējās par savu veselību, viņš juta, ka piekūst. Un, kaut gan viņam visu mūžu bija nācies naktī atbildēt uz tālruņa zvaniem, pēdējā laikā tas sagādāja arvien lielākas grūtības. Vakar, pusdienu laikā, viņš bija dzirdējis, kā dermatologs Keršs saka kādam jaunam eksternam. — Jums, dēls, vajadzētu pievienoties mūsu cunftei ādas kopšanas laukā. Man nekad neviens nav zvanījis naktī! — Dornbergers bija smējies citiem līdz, bet viņā bija palikusi neliela skaudība.

Toties par vienu viņš bija skaidrībā — viņš neturpinās mocīties, ja jutīs, ka sāk piekust arvien vairāk un vairāk. Pašlaik viņš zināja, ka ir tikpat spējīgs kā parasti. Domas bija skaidras, rokas stingras un acs asa. Viņš allaž sevi uzmanīja, zinot, ka pārtrauks darbu, kad jutīs, ka vairs nevelk. Iztīrīs galdu un ies mājās. Viņš bija novērojis, ka citi ārsti paliek uz šā skrejceļa par ilgu. Nē, viņam tas nebūs nepieciešams.

Un Dornbergers nolēma gaidīt vēl trīs mēnešus, bet pēc tam vēlreiz pārdomāt.

Ap to brīdi pīpe bija stingri piebāzta, un viņš sniedzās pēc sērkociņiem. Viņš sāka piepīpēt, kad zvanīja tālrunis. Nolicis pīpi un sērkociņus, viņš atsaucās. — Te dakteris Dornbergers.

Tā bija viena no viņa pacientēm. Pirms stundas bija sākušās dzemdību sāpes, apvalks bija plīsis un bija noplūdis ūdens. Viņa vēl bija jauniņa, tikko divdesmit gadus veca, un tas būs viņas pirmais bērns. Viņa izklausījās aizelsusies, pat uztraukusies, bet mēģināja saglabāt mieru.

Tāpat kā viņš to jau bija neskaitāmas reizes darījis, dakteris Dornbergers arī šoreiz runāja ļoti rimti. — Vai vīrs mājās?

—    Jā, daktera kungs!

—       Tad sasaiņojiet to, kas jums būs vajadzīgs, un sakiet, lai viņš jūs atved uz slimnīcu. Kad te nonāksiet, es pie jums aiziešu.

—    Tā es darīšu, dakter.

—       Sakiet, lai vīrs brauc uzmanīgi un apstājas pie visām sarkanajām satiksmes gaismām. Jums ir ļoti daudz laika. Ticiet man!

Viņš manīja, ka tālruņa sarunas laikā bija palīdzējis meitenei atslābt. To viņš darīja vienmēr un uzskatīja par sava darba daļu, tāpat kā visu citu, ko darīja. Bet viņš tomēr juta, ka uztraucas. Jauna lieta viņu vienmēr tā ietekmēja. Loģiski spriežot, viņam šo sajūtu jau sen vajadzēja pazaudēt. Ilgi strādājot medicīnā, viņam bija vajadzējis kļūt nejūtīgam, mehāniskam un aukstam. Bet tā ar viņu vēl arvien nebija noticis. Varbūt tāpēc, ka viņš atkal gāja darīt to, kas viņam vislabāk patika.

Viņš pasniedzās, lai paņemtu pīpi, bet tad pārdomāja. Pacēlis klausuli, viņš piezvanīja uz dzemdību nodaļu un pateica, ka paciente ir ceļā.

8.nodaļa

—      Man pat neliekas, ka šī bērnu triekas apkarošanas kampaņa būtu laba vai derīga lieta!

Runātājs bija Jūstass Sveins, universālveikalu impērijas dibinātājs un miljonārs, kas bija arī filantrops un Treju apriņķu slimnīcas padomes loceklis. Viņi pašlaik atradās ar ozola paneļiem apšūtā bibliotēkā. Sveina pavecā, bet iespaidīgā savrupmāja stāvēja savrup no citām, austrumos no Burlingtonas, divdesmit hektāru zemes gabala ieskauta.

—    Ejat nu, to gan jūs neteicāt nopietni, — rāmi noteica Ordens Brauns un uzsmaidīja abām sievietēm, kas atradās blakus, savai sievai Amēlijai un Sveina meitai Denīsai Kvancai.

Kents O'Donels sūca konjaku, ko klusiem soļiem bija atnesis kalpotājs, un atzvēlās dziļajā ādas krēslā, ko bija izvēlējies jau uzreiz pēc vakariņām, kad ienāca šajā telpā. Viņam likās, ka interjers ir gandrīz vai viduslaicīgs. Viņš noraudzījās maigi apgaismotajā istabā, pavērās uz plauktiem, kas vai lūza no ādā iesietām grāmatām, pameta skatu uz augstajiem baļķu griestiem un tumšajām, smagajām ozolkoka mēbelēm, milzīgo kamīnu, piebāztu ar neaizdedzinātiem bluķiem, jo bija silts jūlija vakars, gatavu aizdegties, tiklīdz kāds no kalpotājiem pieliktu tam savu lāpu. Iepretim O'Donelam Jūstass Sveins sēdēja kā karalis augstā krēslā, bet pārējie četri sēdēja viņam pretim kā galminieki.

—     Nē, es to sacīju pavisam nopietni, — Sveins nolika savu konjaka glāzi un paliecās uz priekšu, lai uzsvērtu to, ko bija teicis. — Es atzīšos, ka, redzot bērnu ar dzelžos sakaltām kājām, es saraušos, tāpat kā citi, un meklēšu savu čeku grāmatiņu. Bet es gribu runāt par vispārējo plānu. Vai nav tā, un es aicinu visus pierādīt man pretējo, ka mēs pašlaik ar lielu apņēmību vājinām cilvēku rasi.

Tas bija bieži dzirdēts arguments. O'Donels pieklājīgi vaicāja. — Vai jūs ieteiktu apturēt medicīnisko pētniecību, iesaldēt patreizējās zināšanas, un nemēģināt apkarot slimības?

—    Jūs to nemaz nevarētu, — atteica Sveins. — Jūs to nevarētu tāpat, kā atturēt Gadarīnu cūkas nolēkt no klints. [6]

O'Donels sāka smieties. — Man neliekas, ka šis būtu īsti labs salīdzinājums. Bet, ja jau tā, par ko tad jūs vēlaties strīdēties?

—        Par ko? — Sveins uzsita ar dūri pa krēsla atzveltni. — Par to, ka vēl arvien ir iespējams kaut ko nožēlot, arī tad, kad nav nekādas iespējas situāciju izmainīt.

—   Saprotu, — sacīja O'Donels, nezinot, vai viņš vēlas ar šo veco vīru strīdēties. Turklāt bija iespējams, ka tas pasliktinātu attiecības ar Sveinu, bet viņi te bija tikai tāpēc, lai tās nostiprinātu. Viņš paskatījās uz pārējiem. Amēlija Brauna, ko viņš labi pazina pēc vairākiem apmeklējumiem mājās, paskatījās un pasmaidīja. Būdama viena no sievām, kuru interesēja viss, ko viņas vīrs darīja, viņa bija labi informēta par slimnīcas notikumiem.

Sveina precētā meita, Denīsa Kvanca, sēdēja, paliekusies uz priekšu, un uzmanīgi klausījās.

Ēdot vakariņas, O'Donela acis gribot negribot arvien atgriezās pie Kvanca kundzes. Viņam bija grūti saprast, kā tādam cietam vecim kā Sveinam, kurš sēdēja galda galā, var būt tāda meita. Arī tagad, ķad viņam bija septiņdesmit astoņi gadi,

Jūstass Sveins vēl arvien izrādīja savu sīkstumu, ko bija ieguvis, nemitīgi un nikni cīnoties par savu vietu vairumtirdzniecībā. Reizēm viņš izmantoja vecuma priekšrocības, lai durstītu savus viesus ar asiem vārdiem. O'Donels nodomāja, ka vecajam zēnam vēl arvien patīk cīņa, kaut tikai vārdos. Tāpat viņam likās, ka Sveins pārspīlē savus noraidošos ieskatus par medicīnu, lai tikai izliktos negants. O'Donels sprieda, ka tur varēja būt vainīgas ģikts vai reimatisma lēkmes.

Turpretim Denīsa Kvanca bija maiga būtne ar klusu balsi. Viņa bija iemācījusies ar dažiem izlīdzinošiem vārdiem nolauzt sava tēva izteicieniem dzeloni. Viņa bija arī ļoti skaista, viņai piemita tā retā brieduma gadu piemīlība, kāda mēdz būt četrdesmit gadus vecām sievietēm. Viņš saprata, ka meita tēvu samērā bieži apciemo, tāpēc arī tagad atrodas Burlingtonā. Jādomā, ka viņa to darīja, lai tēvu pieskatītu — Jūstasa Sveina sieva pirms daudziem gadiem bija mirusi. Sarunu laikā izrādījās, ka Denīsa Kvanca dzīvo Ņujorkā. Atskanēja pāris piezīmes par bērniem, bet vīrs netika pieminēts. Viņš saprata, ka viņi vai nu dzīvo šķirti, vai ir oficiāli šķīrušies. O'Donels domās salīdzināja Denīsu Kvancu ar Lūsiju Greindžeri. Starp abām sievietēm valdīja nepārvarama atšķirība. Lūsijai bija sava karjera, viņa jutās labi mediķu sabiedrībā un varēja satikties ar tādu cilvēku, kā viņš pats, kā ar sev līdzīgu. Denīsa toties bija sieviete, kas dzīvoja bezrūpīgu un bagātu dzīvi. Viņa noteikti bija Ņujorkas labāko aprindu locekle, tomēr viņam likās, ka šī sieviete varētu radīt vīrietim siltu un rāmu mājas gaisotni. O'Donels nespēja izšķirties, kura būtu, labāka. Vai tā, kas atradās tik tuvu viņa mūža darbam, vai arī otra, kas bija pilnīgi nošķirta no slimnīcas dzīves un kam bija pavisam citas intereses.

Denīsa pārtrauca viņa pārdomas. — Jūs, dakter O'Donel, taču tik viegli nepadosieties? Lūdzu nejaujiet manam tēvam uzvarēt.

Vecais kungs nošņācās. — Tur nav ko uzvarēt, vai zaudēt! Situācija ir pavisam skaidra. Gadu simteņiem ilgi cilvēku skaitu regulēja citi faktori. Kad dzimstība kļuva pārmērīga, nāca bada gadi un samazināja cilvēku skaitu.

Ordens Brauns iejaucās. — Bet šos apstākļus daudzos gadījumos radīja politiskā cīņa, nevis daba.

—    Vairākos gadījumos tā tiešām bija, — Jūstass Sveins viegli pamāja ar roku. — Bet vājo iznīcināšana nekad nav bijusi politikas rezultāts.

—   Kā jūs to domājāt? Vājos vai nelaimīgos? — Ļoti labi. Gribi strīdēties, tad es ar tevi strīdēšos!

—      Es teicu tieši to, ko domāju — vājie. — Balss kļuva asāka, bet O'Donels bija pārliecināts, ka vecais kungs par šo sarunu priecājas. — Kad uznāca mēris vai kāda cita epidēmija, vājie nomira, stiprie izdzīvoja. Ar citām slimībām bija tāpat, un tās uzturēja zināmu līdzsvaru — dabisku līdzsvaru. Tāpēc stiprie vairojās. Viņi kļuva par nākamo paaudžu ciltstēviem.

—       Vai jūs, Jūstas, domājat, ka cilvēce ir tik ļoti deģenerējusies? — smaidīdama prasīja Amēlija Brauna. Viņa zināja, ka Sveinam šī saruna dara prieku, O'Donels nodomāja.

—          Mēs tam strauji tuvojamies, — vecais vīrs atbildēja. — Vismaz Rietumu pasaulē. Mēs uzturam kropļus, vājos un slimos. Mēs palielinam viņu skaitu, saudzējam tos, kas dzīvo uz sabiedrības rēķina un neko nedod sabiedrībai. Pastāstiet! — kam vajadzīgas šīs sanatorijas vai neārstējamo invalīdu nami? Es jums saku, ka medicīna mūslaikos uztur tos cilvēkus, kam būtu jāļauj nomirt. Bet mēs tiem palīdzam izturēt, pēc tam viņi rada pēcnācējus un vairojas, nododot savu nevarību tālāk nākošajām paaudzēm.

—        Sakars starp slimību un iedzimtību nekad nav pierādīts, — atgādina O'Donels.

—        Spēks pastāv gan garā, gan miesā, — Sveins atcirta. — Vai tad bērni nemanto savu vecāku garīgās īpašības — un viņu vājības?

—      Ne vienmēr. — Strīds tagad aizdegās starp veco miljonāru un O'Donelu. Citi iekārtojās ērtāk.

—    Bet daudzos gadījumos tā notiek, vai ne?

O'Donels pasmaidīja. — Jā, pierādījumi laikam to

apliecina.

Sveins nošņācās. — Un tāpēc mums ir tik daudz psihiatrisko slimnīcu un garīgi slimo pacientu! Un cilvēku, kas skrien pie psihiatriem.

—    Varētu būt, ka mēs, ārsti, vairāk zinām par garīgafjām slimībām.

Sveins mēdījās. — Un varētu būt, ka mēs vairojam tos, kas ir sasodīti vāji, vāji, vāji!

Pēdējos vārdus Sveins izkliedza. Tad viņu pārņēma klepus lēkme. Mazliet jānomierinās, domāja O'Donels. Viņam droši vien ir augsts asinsspiediens.

Šķita, ka viņš to būtu pateicis skaļi, jo Sveins uz viņu nikni paskatījās. Vecais kungs iedzēra malku konjaka. Tad, gandrīz ļaunā tonī, viņš noteica. — Nemēģiniet mani žēlot, mans jaunais mediķi. Es viegli tikšu galā ar visiem jūsu argumentiem.

O'Donels tomēr nolēma turpināt, bet mazliet rāmākā garā. Viņš sacīja klusi un prātīgi. — Man liekas, ka jūs kaut ko neesat ņēmis vērā, Sveina kungs. Jūs sacījāt, ka slimības ir dabiskas cilvēces skaita samazinātājas. Taču ar daudzām no tām mēs neslimotu, jo to izcelsme nav dabiska. Tās cēlušās no cilvēka paša veidotās vides. Slikts vai katastrofāls sanitārais stāvoklis, higiēnisku apstākļu trūkums, nabagu kvartāli, gaisa un ūdens piesārņošana, tas viss nav dabisks, to ir radījis cilvēks.

—    Bet šie faktori ir daļa no kopējās attīstības, un attīstība ir dabas sastāvdaļa. Tāpēc tā arī rada līdzsvaru.

O'Donels ar apbrīnu nodomāja: šo veco āpsi nevar tik viegli izsist no sliedēm. Bet viņš saskatīja plaisu vecā kunga bruņās. — Ja jums taisnība, tad arī medicīna ir daļa no šī līdzsvara radīšanas procesa.

Sveins atcirta. — Kā jūs pie tā nonācāt?

—    Tāpēc, ka arī medicīna ir evolūcijas daļa. — Par spīti saviem labajiem nodomiem, O'Donels manīja, ka balss pieaug skaļumā. — Katra izmaiņa vidē, ko cilvēks veic, uzdod mums, mediķiem, apkarot un atrisināt jaunās problēmas, ko tā radījusi. Mēs šīs problēmas nekad pilnīgi neatrisinām. Medicīna vienmēr ir mazliet aiz muguras, jo, tikko vienu problēmu atrisinām, pie apvāršņa parādās nākamā.

Sveina acis ļauni mirdzēja. — Bet tās ir medicīnas, nevis dabas problēmas. Ja mēs atstātu šo darbu dabai, tā šīs problēmas nokārtotu dabiskā veidā. Ļaujot stiprajiem izdzīvot!

—         Jums nav taisnība, un es izstāstīšu kāpēc. — O'Donclam vairs nelikās svarīgi atturēties. Šī doma viņam bija jāpasaka, kā sev, tā citiem. — Medicīnai visos laikos ir bijusi tikai viena problēma. Tā allaž ir bijusi tikai viena, un tāda tā vienmēr būs. Tā ir indivīda izdzīvošanas problēma. — Viņš uz brīdi apklusa. — Un izdzīvošana ir visvecākais dabas likums.

—       Bravo! — Amālija Brauna sāka applaudēt. Bet O'Donels vēl nebija beidzis.

—    Tāpēc mēs apkarojam bērnu trieku, Sveina kungs, ari mēri, bakas, tīfu un sifilisu. Tāpat mēs vēl tagad cīnāmies pret vēzi un tuberkulozi un pret daudz ko citu. Un tāpēc mums ir šīs vietas, par kurām jūs runājat — sanatorijas un patversmes nedziedināmi slimajiem. Tāpēc mēs cenšamies saglabāt cilvēkus, visus, ko vien varam, gan vājos, gan stipros. Jo tas kopsummā nozīmē izdzīvošanu. Un tāds ir vienīgais standarts, ar kuru medicīna var sadzīvot.

Vienu brīdi viņš domāja, ka Sveins, tāpat kā pirmīt, uzbruks. Bet tas paskatījās uz meitu. — Denīsa, ielej, lūdzu, dakterim O'Donelam vairāk konjaka.

Kad viņa tuvojās, O'Donels pasniedza savu glāzi. Viņas kleita viegli iečaukstējās, un viņu sasniedza viegla, burvīga smarža. Uz bridi viņam radās puiciska vēlēšanās noglāstīt viņas mīkstos, tumšos matus. Bet viņš to pārvarēja, un viņa aizgāja atpaka] pie tēva.

Papildinot tēva glāzi, viņa iejautājās. — Ja tu tiešām tā domā, kā runā, kāpēc tu esi slimnīcas padomes loceklis?

Jūstass Sveins ieirgojās. — Visvairāk tāpēc, ka Ordens un daži citi cer, ka es nepagūšu mainīt testamentu. — Viņš paskatījās uz Ordeņu Braunu. — Viņi domā, ka vairs ilgi nebūs jāgaida.

—     Jūs esat netaisns pret saviem draugiem, — Ordeņa Brauna tonis lieliski apvienoja joku un nopietnību.

—       Un jūs esat melis! — Vecais kungs atkal guva baudu no sarunas. Tad viņš turpināja. — Tu, Denīsa, man prasīji, kāpēc es esmu slimnīcas padomes loceklis. Es atbildēšu. Es esmu tur tāpēc, ka esmu praktisks cilvēks. Pasaule ir tāda, kāda tā ir, un es to nevaru grozīt, pat ja saredzu, kas tai vainas. Bet es varu būt līdzsvarojošs spēks. Es jau zinu, ka vairums cilvēku par mani domā, ka esmu tikai tukša gaisa maisītājs.

Ordens Brauns ātri iebilda. — Vai kāds ir tā sacījis?

—    Tas nav nepieciešams, — Sveins pameta uz padomes priekšsēdi pusironisku, bet ļaunu skatu. — Katrai nodarbībai savā ziņā ir nepieciešamas bremzes. Tas es esmu bijis, bremze, stabilizējošais spēks. Kad manis vairs nebūs, jums vajadzēs citu tādu pašu.

—      Jūs runājat muļķības, Jūstas, un noliedza pats savu vērtību, — Ordens Brauns acīmredzot bija nolēmis atbildēt tieši. — Jūs esat Burlingtonai darījis vairāk laba, kā kāds cits, ko es varētu nosaukt.

Vecais kungs krēslā mazliet saruka. Viņš rūca. — Vai mēs vienmēr zinām, kāpēc darām tā un ne citādi? — Tad, paskatījies griestos, piebilda. — Es pieņemu, ka atkal gribēsiet, lai kaut ko ziedoju jaunajam būvobjektam?

Ordens Brauns glaimoja. — Mēs, godīgi sakot, ceram, ka sagaidīsim no jums parasto devīgumu!

Klusi un negaidīti Jūstass Sveins pajautāja. — Vai jums liekas, ka ar ceturtdaļmiljonu dolāru pietiks?

O'Donels dzirdēja Ordeņu Braunu ātri ievelkam elpu. šāds ziedojums būtu ārkārtīgi dāsns. Un daudz lielāks, nekā viņi bija sagaidījuši savās optimistiskākajās cerībās.

Brauns ātri atguvās. — Es neprotu izlikties, Jūstas. Esmu pilnīgi aizgrābts.

—       Nav vērts. — Vecais kungs izlikās, ka pārdomā, grozīdams pirkstos konjaka glāzi. — Neesmu vēl pilnīgi izšķīries, tikai tiecies tajā virzienā. Es jums pateikšu pēc vienas vai divām nedēļām. — Tad negaidīti viņš pagriezās pret O'Donelu. — Vai spēlējat šahu?

O'Donels papurināja galvu. — Tikai kādreiz koledžā.

—      Dakteris Pīrsons un es, mēs bieži spēlējām šahu. — Sveins skatījās tieši uz O'Donelu. — Jūs, protams, viņu pazīstat?

—    Jā, ļoti labi.

—        Es viņu pazīstu jau daudzus gadus, — Sveins sacīja. — Gan Treju apriņķu slimnīcā, gan ārpus tās. — Vārdi skanēja lēni un nosvērti. Vai tajos bija brīdinājums? Grūti spriest.

Sveins turpināja. — Pēc manām domām, dakteris Pīrsons ir viens no viskvalificētākajiem ārstiem visā slimnīcā. Es ceru, ka viņš savu nodaļu vadīs vēl daudzus gadus. Es pilnīgi uzticos viņa spējām un saprātam.

Ahā, te nu tas ir, domāja O'Donels. Visiem dzirdot pateikts, ar vienkāršiem vārdiem. Tas bija ultimāts slimnīcas padomes un medicīniskās padomes vadītājiem. Jūstass Sveins patiesībā sacīja: ja gribat manus divsimts piecdesmit tūkstošus dolāru, rokas nost no Džo Pīrsona!

Mazliet vēlāk Ordens Brauns, Amēlija un O'Donels, sēdēdami blakus linkolna priekšējā sēdeklī, brauca cauri pilsētai. Sākumā viņi bija klusējuši, tad Amēlija sacīja. — Vai tiešām domājat — ceturtdaļmiljonu dolāru?

Vīrs atteica. — Viņam nebūs nekādu grūtību to izdarīt, ja viņš tā vēlēsies.

O'Donels piebilda. — Pieņemu, ka jūs ievērojāt brīdinājumu.

—     Jā. — Brauns nevēlējās par to runāt. O'Donels bija pateicīgs, jo saprata, ka tā ir slimnīcas vadības, nevis Brauna problēma.

Viņi izlaida O'Donclu pie viņa viesnīcas. Pēc tam, kad bija apmainījušies ar labas nakts vēlējumiem, Amēlija sacīja. — Starp citu, Kcnt, Denīsa nav šķīrusies, bet dzīvo šķirti. Viņai ir divi vidusskolas vecuma bērni un trīsdesmit deviņi gadi.

Ordens Brauns, braucot projām, jautāja. — Kas tevi dzina viņam to visu stāstīt?

Amēlija pasmaidīja. — Viņš to gribēja zināt. — Viņa pieskārās sava vīra rokai. — Tu, mīļais, nekad nevarētu būt sieviete. Pat ja tevi operētu.

Kad linkolns bija aizbraucis, O'Donels brīnījās, kā viņa to visu bija sapratusi. Varbūt, ka dzirdēja, kā viņš un Denīsa Kvanca atvadās. Viņš bija pieklājīgi sacījis, ka cer atkal redzēties. Viņa atbildēja. — Es ar bērniem dzīvoju Ņujorkā. Piezvaniet, kad nākošo reizi esiet tur. — Un nu O'Donels pārdomāja, vai tomēr nedoties uz nākammēness paredzēto ķirurgu kongresu Ņujorkā, ko viņš jau agrāk bija nolēmis izlaist.

Piepeši acu priekšā parādījās Lūsijas Greindžeres tēls, un savādā kārtā viņš jutās kā krāpnieks. Viņš aizgāja no ietves malas līdz durvīm, kad viņa domu gaita pārtrūka, jo kāds sacīja. — Ar labu nakti, dakter O'Donel!

Viņš atskatījās un redzēja, ka tas ir Scdons, viens no ķirurģijas rezidentiem. Viņam līdzās gāja glīta brunete, un

viņas seja likās pazīstama. Jādomā, kāda no studentēm, viņa likās pareizajā vecumā. Viņš uzsmaidīja abiem un atbildēja. — Ar labu nakti. — Tad, atslēdzis durvis ar patentatslēgu, viņš iegāja pa stikla durvīm un iekāpa liftā.

Viviāna sacīja. — Viņš izskatījās norūpējies.

Sedons jautri atteica. — Šaubos, dārgumiņ. Kad nonāk tur, kur viņš, vairs nav nekādu bažu.

Teātris bija beidzies, un viņi soļoja atpakaļ uz slimnīcu. Tā bija laba viesizrāde — jocīgs, skaļš mūzikls, par ko abi bija sirsnīgi smējušies, turēdami viens otra roku. Un pāris reizes Maiks bija pārlicis roku pāri viņas plecam, un viņa nebija iebildusi.

Pirms teātra viņi bija ēduši vakariņas un runājuši par sevi. Viviāna bija iztaujājusi Maiku par viņa vēlēšanos praktizēties ķirurģijā, un viņš bija apvaicājies, kāpēc viņa vēlas kļūt par medmāsu.

—     Nezinu, vai es to spēšu izskaidrot, Maik. Atskaitot to, ka esmu visu mūžu gribējusi būt māsiņa. — Viņa stāstīja, kā vecāki sākumā mēģinājuši viņu atrunāt, bet, redzot, cik nopietna ir viņas griba, vēlāk padevušies. — Man laikam gribējās kaut ko izlemt pašai, un kļūt par māsiņu likās tas labākais.

Sedons bija jautājis. — Vai vēl arvien tā ir?

—    Jā. Nu, šad un tad, kad esmu ļoti piekususi un slimnīcā ir noticis kaut kas šausmīgs, tad gan sāku domāt par mājām… Tad liekas, ka tas viss nemaz nav tā vērts, un vajadzētu izvēlēties kaut ko vieglāku. Tā gadās katram. Bet vispār es vēlos to darīt. Esmu diezgan noteikta meitene, un es vēlos būt māsiņa.

Jā, varu piekrist, ka esi noteikta. Viņš bija meiteni slepus vērojis un klausījies, kā viņa runā. Viņā bija daudz iekšējā spēka, rakstura stingrības, ko slēpa maigā sievišķība. Atkal, tāpat kā pirms divām dienām, Maiks Sedons juta, ka viņa interese pieaug. Bet tūlīt sevi brīdināja: nesasien sevi! Atceries, ka viss, ko jūti, ir tīri bioloģisks fakts.

Bija gandrīz pusnakts, bet Viviāna bija parakstījusies, ka pārradīsies vēlu, un viņiem nebija jāsteidzas. Dažas no vecākajām māsiņām, kas bija apmācītas stingrāku režīmu laikos, domāja, ka šīm studentēm ir pārāk daudz brīvības. Bet viņas to reti izmantoja ļaunprātīgi.

Maiks pieskārās viņas rokai. — Iesim caur parku!

Viviāna iesmejas. — Tas ir vecs triks. — Bet viņa nepretojās, kad viņš to veda iekšā pa vārtiem un dziļāk parkā. Tumsā viņa redzēja veselu rindu papeļu, un zem kājām auga mīksta zāle.

—    Man ir vesela triku kolekcija. Triki ir viena no manām specialitātēm. — Viņš pasniedzās un paņēma viņas roku. — Vai pastāstīt?

—    Nu, piemēram, — par spīti pašapziņai viņai nedaudz trīcēja balss.

—       Piemēram, šāds, — viņš sacīja, paņēma viņu aiz pleciem, pagrieza pret sevi un noskūpstīja uz lūpām.

Viviāna juta, ka sirds sāk strauji sist, bet ne tā, lai viņa nevarētu notiekošo novērtēt. Vai apturēt notikumu gaitu, vai ļaut, lai viss turpinās? Ja to nedarīs tagad, vēlāk būs grūtāk.

Viviāna saprata, ka Maiks Sedons viņai patīk, un likās, ka šī patika varētu pieaugt. Viņš bija glīts puisis, un abi bija jauni. Viņa sajuta kaisli savā ķermenī. Viņi atkal skūpstījās, un viņa skūpstīja pretim. Viņa mēles galiņš ielīda meitenes mutē, un viņa to sagaidīja ar savu mēli. Tas izsauca ļoti patīkamu kņudoņu. Maiks saspieda viņu ciešāk, un cauri plānajai kleitai viņa sajuta, kā puiša gurni piespiežas viņai. Viņa rokas glāstīja muguru. Labā roka sniedzās zemāk un zemāk, velkot viņu sev klāt. Tagad viņa juta sevī kaut ko cietu. Tas reibinoši, debešķīgi kustējās. Kāda balss galvā aizrādīja, ka šis ir īstais mirklis, lai atraisītos. Nē, vēl brīdi ilgāk, tikai mazu brīdi ilgāk.

Likās, ka apkārt viss ir nozudis. Aizvērusi acis, viņa izbaudīja siltuma un maiguma mirkļus. Pēdējos mēnešos tādu bija bijis tik maz! Daudzas reizes kopš viņa ieradās Treju apriņķu slimnīcā viņai bija jāizmanto pašdisciplīna, viņas emocijas uzkrājās, un viņa pat nespēja raudāt. Kad cilvēks vēl ir jauns, nepieredzējis un nedaudz nobijies, ir grūti kaut ko tādu izdarīt. Bija tik daudz dažādu notikumu: nebeidzamā steiga palātās, sāpes, slimības, nāves gadījumi, sekcija; bet nebija drošības ventiļa, pa kuru varētu izlaist arvien grūtāk panesamo spiedienu. Māsiņām, arī studentēm, bija jāpieredz tik daudz ciešanu un jāatrod sevī tik daudz rūpju un līdzjūtības. Vai tas bija tik nepareizi, gribēt mazliet maiguma arī sev pašai? Uz brīdi, kad Maiks viņu turēja, viņa izjuta līdzīgu atbalstu un atvieglojumu, kādu bija guvusi pie mātes, kad maza būdama skrēja pie viņas. Maiks bija viņu atlaidis un turēja mazu gabalu

nost no sevis. — Tu esi tik skaista! — Viņa impulsīvi piespiedās un paslēpa seju uz viņa pleca. Tad viņš pacēla viņas zodu, un viņi atkal skūpstījās. Viņa juta, ka roka atkal kustas, un tagad tā viegli pārslīdēja pār viņas krūtīm. No visām viņas porām izstaroja traka, neatvairāma vajadzība mīlēt un tikt mīlētai.

Viņa roka jau atradās pie kleitas apkakles. Kleita pogājās no priekšpuses un augšā bija sastiprināta ar āķīti. Viņš to mēģināja atvērt. Viņa neļāva. Elpai zūdot, viņa dvesa. — Nē, Maik! Lūdzu, nē! — Bet viņa nespēja pārliecināt pat pati sevi. Viņa stingri turējās pie puiša. Viņš, savukārt, bija kleitu jau atdarījis, un viņa roka atkal slīdēja uz leju. Sajūtot to uz kailās ādas, viņa ievaidējās. Viņš maigi saņēma krūšu galu starp pirkstiem, un ekstāzes vilnis karsti izskrēja cauri visam ķermenim. Nu viņa zināja, ka vairs nebija iespējams apstāties. Viņa šo puisi izmisīgi gribēja, iekāroja… Lūpas pie viņa auss čukstēja. — Jā, lūdzu, jā!

—    Mīļā, mīļā, Viviāna, — no viņa čukstošās, aizelsušās balss meitene noprata, ka arī viņš ir līdzīgi uztraukts.

Kā jau sievietē, viņā uz brīdi atgriezās saprašana. — Te nē, Maik. Te ir cilvēki.

—   Iesim caur kokiem. — Viņš paņēma Viviānas roku, un viņi gāja cieši līdzās. Viņa uztraukumā drebēja, un bija pilna brīnumainas ziņkāres par to, kā tas būs. Bet to — to viņa stingri noraidīja. Tas nebija svarīgi. Maiks bija ārsts, viņš zinās, kā uzmanīties.

Viņi sasniedza nelielu klajumu, ko no visām pusēm ieskāva koki un krūmi. Maiks viņu atkal skūpstīja, un viņa kaislīgi skūpstīja pretim, un viņu mēles saskārās. Tātad te tas notiks, īstā reize. Viviāna nebija nevainīga. Nevainību viņa zaudēja vidusskolā, un bija vēl kāds atgadījums koledžas pirmajā gadā. Ne viena, ne otra no šīm pieredzēm viņu neapmierināja. Par šo viņa bija pārliecināta. — Steidzies, Maik, lūdzu, steidzies! Viņa juta, ka viņas satraukums pavairo puiša uztraukumu.

—      Iesim te, mīļā, — viņš sacīja, un viņi pārgāja uz laukuma otru malu.

Pēkšņi viņa sajuta degošas sāpes. Tās bija tik spēcīgas, ka sākumā viņa nesaprata, no kurienes tās nāk. Tad viņa juta, ka tas ir kreisais ceļgals. Negribīgi viņa ievaidējās.

—   Kas ir? Viviān, kas tev notika? — Maiks pagriezās pret viņu. Viņa redzēja, ka puisis ir apjucis un nezina, ko tālāk darīt. Viņa domāja: viņš droši vien to uzskata par triku. Lai izvairītos, meitenes bieži tā rīkojās.

Asās sāpes bija aprimušas. Bet tās atkāpās viļņveidīgi. — Maik, man šķiet, ka man sāp ceļgals. Vai mēs varētu kaut kur apsēsties? — Viņa atkal sarāvās.

—     Viviān, tev nav jātēlo. Ja gribi atgriezties slimnīcā, pasaki to, un es tevi turp aizvedīšu.

—       Lūdzu, tici man, Maik. — Viņa paņēma puiša roku. — Man tiešām ārkārtīgi iesāpējās ceļgals. Tas vēl tagad ļoti sāp, un būtu labi apsēsties.

—    Uz turieni. — Viņa juta, ka Maiks nav īsti noticējis, bet viņš Viviānu saudzīgi izveda no kokiem. Turpat atradās parka soliņš, un viņi devās uz to pusi.

Mazliet atpūtusies, Viviāna sacīja. — Man tik ļoti žēl, bet es to nedarīju tīšām.

Viņš neticīgi vaicāja. — Vai tiešām tā ir?

Viņa pasniedzās pēc puiša rokas. — Maik, tur, tajā laukumā, es gribēju tevi tikpat, cik tu mani. Un tad sākās sāpes. — Un ceļgals tūlīt atkal iesāpējās.

Viņš atbildēja. — Piedod, Viviāna, bet es nodomāju,

ka…

—    Es zinu, ko tu domāji. Bet tā nebija. Goda vārds.

—    Labi. Pastāsti, kur tev sāp. — Nu viņš atkal bija ārsts. Tur, laukumā, tas bija aizmirsies.

—    Sāp ceļgals. Tik piepeši un tik mežonīgas sāpes.

—     Ļauj apskatīt, — viņš notupās Viviānai līdzās. — Kurš ceļgals?

Viņa pacēla svārkus uz augšu un norādīja uz kreiso ceļgalu. Viņš to rūpīgi aplūkoja, un rokas ļoti maigi to aptaustīja. Uz brīdi Maiks Sedons aizmirsa, ka šī ir meitene, ar ko viņš pirms maza brīža bija gatavs mīlēties. Tagad viņa rīcība bija profesionāla un analītiska. Kā viņš bija mācīts, prāts apsvēra visas iespējas. Viņš juta, ka Viviānas zeķes traucē izmeklēšanu.

—    Noritini zeķi uz leju. — Kad meitene tā izdarīja, viņš atkal atsāka izmeklēšanu. Skatīdamās viņa nodomāja, ka to viņš prot, no viņa iznāks lielisks ārsts. Cilvēki nāks lūgt viņa palīdzību, viņš būs uzmanīgs un darīs visu, ko spēs, lai palīdzētu. Viņa pārdomāja, kā būtu dzīvot kopā ar šo cilvēku uz visiem laikiem. Kā māsiņa viņa varētu tam daudz palīdzēt, jo saprastu, ko viņš dara. Tad viņa sevi norāja: mēs tikko esam iepazinušies. Uz mirkli sāpes atgriezās, un viņa sarāvās.

Maiks jautāja. — Vai šī bija pirmā reize?

Viņa pēkšņi saskatīja šī notikuma absurdo raksturu un iesmējās.

—    Kas ir, Viviāna? — Maiks izklausījās apjucis.

—   Man tikai ienāca prātā. Tur, pirms pāris minūtēm… un te, tieši kā ārsta kabinetā!

—   Paklausies, skuķi, — viņš ļoti nopietni sacīja. — Vai šī bija pirmā reize?

—    Otrā, bet pirmā nebija ne tuvu tik briesmīga.

—    Cik sen?

Viņa domāja. — Pirms mēneša.

—    Vai tu par to stāstīji kādam ārstam? — nu viņš atkal bija profesionālis.

—    Nē, vai man vajadzēja tā darīt?

Viņš atbildēja izvairīgi. — Varbūt. — Tad piebilda. — Bet rit pavisam noteikti. Man liekas, ka vislabāk ar to tiks galā daktere Greindžere.

—       Maik, vai man kaut kas kaiš? — Viņa pēkšņi izjuta bailes.

—    Jādomā, ka ne, — viņš meiteni drošināja. — Bet pie ceļgala ir neliels sacietējums, kam tur nav jābūt. Lūsija Greindžere to izpētīs. Es ar viņu rīt parunāšu. Un nu tevi jānogādā mājās.

Pirmītējās sajūtas bija pārgājušas, tās vairs nevarēja atsaukt atpakaļ, vismaz šovakar ne. To saprata viņi abi.

Maiks palīdzēja meitenei piecelties. Kad viņš to apskāva, viņam pēkšņi likās, ka grib to uz visu mūžu pasargāt un aizstāvēt. — Viņš maigi vaicāja. — Vai vari paiet?

—    Jā. Sāpes pārgāja.

—   Tiksim līdz vārtiem. No turienes mēs varēsim braukt ar taksīti. — Un tad, tāpēc, ka Viviāna izskatījās sadrūmusi, viņš piebilda. — Tas pacients gan bija skopulis! Varēja jau nu piemest klāt arī taksīša naudu!

9. nodaļa

—     Pastāstiet, kas notika! — Pārliecies pār binokulāro mikroskopu, dakteris Džosefs PIrsons ņurdēja šos vārdus Rodžeram Meknīlam.

Patoloģijas rezidents apskatīja piezīmes, kas atradās vākos. — Sī lieta attiecas uz četrdesmit gadus vecu vīrieti, kas slimnīcā nonāca apendicīta dēļ. — Meknīls sēdēja pie patoloģijas biroja galda iepretim Pīrsonam.

Pīrsons izņēma ārā priekšmetstikliņu, ko bija pētījis, un ievietoja nākošo. Viņš jautāja. — Kā šie audi izskatījās apskatē?

Meknīls, kas bija apskatījis aklo zarnu, kad tā tika atsūtīta no ķirurģijas zāles, sacīja. — Apskatē tie man likās pavisam normāli.

—                Hm, — ņurdēja Pīrsons, pārbīdīdams priekšmetstikliņu. — Pagaidiet! Te kaut kas ir! — Izņēmis otro priekšmetstikliņu, viņš ievietoja trešo. — Te nu tas ir — akūts apendicīts. Tas tikko sācies šajā daļā. Kas bija ķirurgs?

—    Dakteris Bartlets.

Pīrsons pamāja. — Viņš to izgriezis ļoti savlaicīgi. Paskatieties! — Viņš smagi piecēlās, lai ļautu Meknīlam paskatīties.

Kā to paredzēja slimnīcas apmācību programma, Pīrsons, kopā ar rezidentu, mēģināja sakārtot ķirurģiskos ziņojumus.

Bet par spīti centībai, abi ārsti saprata, ka viņi vēl arvien ir tālu atpalikuši. Audi uz priekšmetstikliņiem, ko viņi nupat pētīja, bija no aklās zarnas, kas tika izgriezta pirms vairākām nedēļām. Pacients jau sen bija mājās, un šajā gadījumā ziņojums vai nu apstiprinās, vai noliegs ķirurga diagnozes pareizību. Šajā gadījumā Gils Bartlets bija visu izdarījis pilnīgi pareizi, pat vairāk, operēdams pirms vēl iekaisums bija paspējis izplesties.

—       Nākošo! — Pīrsons apsēdās pie mikroskopa, bet Meknīls pie galda.

Rezidents pastūma aploksni ar priekšmetstikliņiem un, kad Pīrsons to atvēra, Meknīls savukārt ieskatījās piezīmēs. Kamēr viņi strādāja, telpā klusi ienāca Banisters, un, paskatījies uz abiem pārējiem, sāka ievietot vākos dažādus dokumentus.

—    Šis ir samērā svaigs, — sacīja Meknīls. — Tas ir tikai piecas dienas vecs, un viņi grib zināt, ko atradīsim.

—     Ja mums ir vēl kādi, apskatīsim tos arī, jo citādi no augšas atkal bļaustīsies tie ķirurgi.

Meknīls jau bija pavēris muti, lai sacītu, ka tieši to viņš pirms vairākām nedēļām bija ieteicis, bet Pīrsons bija atteicis, ka paraugi jāapskata tādā kārtībā, kādā tie ienākuši nodaļā. Tomēr rezidents muti atkal aizvēra. Kāpēc pūlēties, viņš domāja. — Šī ir piecdesmit sešus gadus veca sieviete. Paraugs ir ādas ievainojums, kas izskatījās kā dzimumzīme. Jautājums: vai tā ir ļaundabīga melanoma?

Pīrsons ievietoja instrumentā pirmo priekšmetstikliņu un to pabīdīja. Tad ieslēdza visspēcīgāko lēcu, un noregulēja abus okulārus. — Tā varētu būt. — Viņš paņēma otru priekšmetstikliņu, tad vēl divus citus. Pēc tam viņš atzvēlās krēslā. — Bet tā varētu būt arī zilā dzimumzīme. Paskatieties arī jūs.

Meknīls piegāja pie mikroskopa. Viņš saprata, ka šī ir svarīga lieta. Ļaundabīgā melanoma bija negants audzējs. Tā šūnas varēja ļoti ātri un nāvējoši izplatīties pa visu cilvēka ķermeni. Ja no sīkā parauga varētu spriest, ka tā ir melanoma, tad sievietei būtu paredzama vesela virkne operāciju. Bet zilā dzimumzīme bija pilnīgi nekaitīga, tā visu mūžu varēja palikt, kur bijusi.

No savas pieredzes Meknīls zināja, ka ļaundabīgā melanoma nebija parasts audzējs, bet zināja arī to, ka zilā dzimumzīme ir ārkārtīgi reta parādība. Pēc statistikas šai vajadzētu būt melanomai. Bet šeit nepraktizēja statistiku. Šī bija tīrā patoloģija.

Kā viņš bija mācīts, Meknīls apcerēja abu audzēju līdzīgās īpašības. Tie bija nepatīkami līdzīgi. Abi bija pa daļai rētaini, bet ar īpatnēju šūnu raksturu. Abi bija diezgan stipri iekrāsoti. Abos bija novērojama ļoti specifiska šūnu forma. Bet Meknīls bija mācījies būt arī godīgs. Pēc tam, kad bija paskatījies uz priekšmetstikliņiem, viņš sacīja. — Es nezinu. — Un piebilda. — Kā ir ar iepriekšējiem gadījumiem? Vai mēs tos varētu atrast un salīdzināt?

—      Mums paietu vismaz gads, lai tos atrastu. Es pat neatceros, kad pēdējo reizi redzēju zilo dzimumzīmi. — Pīrsons sarauca pieri. Viņš drūmi sacīja. — Kādu dienu mums vajadzētu uzsākt veidot kārtīgu arhīvu. Tā, lai tad, kad dabūjam kaut ko nesaprotamu, varētu salīdzināt ar jau zināmu paraugu.

—     Tā jūs esat runājis jau vismaz piecus gadus, — aiz muguras atskanēja Banistera čīkstošā balss. Pīrsons asi apgriezās. — Ko jūs tur darāt?

—         Novietoju dokumentus vākos, — Banistcrs īsi atbildēja. — To vajadzētu darīt biroja darbiniecēm, ja mēs tādas varētu dabūt.

Un jādomā, ka viņas to paveiktu daudz labāk, domāja Meknīls. Viņš zināja, ka šai nodaļai ārkārtīgi vajadzīgas biroja darbinieces, turklāt sistēma, kādā dokumentus šķiroja pa vākiem, bija bezcerīgi vecmodīga. Viegli izmantojama audu arhīva trūkums viņiem nozīmēja veselu katastrofu. Bija maz labu slimnīcu, kuru patoloģijas nodaļās nebija šāda arhīva. Daži tos sauca par ādas ievainojumu krātuvēm, bet jebkurā gadījumā tās palīdzēja tikt galā ar tāda veida problēmām, kāda viņus pašlaik nodarbināja.

Pīrsons atkal skatījās uz priekšmetstikliņiem. Viņš murmināja balsī līdz, kā to dara daudzi patologi, kad mēģina identificēt dažas pazīmes un noraidīt citas. Meknīls klausījās. — Tas ir mazliet par mazu… nav asiņošanas… audi nav atmiruši… jā, es esmu apmierināts! — Pīrsons izslējās, nolika pēdējo priekšmetstikliņu vietā un aizvēra aploksni. Pamājis, lai rezidents raksta, viņš diktēja. — Diagnoze — zilā dzimumzīme! — Un tā, patoloģijas labvēlīgās nostājas dēļ, paciente varēja mierīgi iet mājās.

Tad, lai Meknīls zinātu, kāpēc viņš tā izlēmis, Pīrsons lēnām izskaidroja visus iemeslus. Iedevis priekšmetstikliņu aploksni Meknīlam, viņš sacīja. — Labāk apskatiet šos uzmanīgi. Tādus redz ļoti reti.

Meknīlam nebija nekādu šaubu, ka vecajam kungam taisnība. Šeit nekas nespēja aizstāt ilggadīgu pieredzi, un viņam bija radies pamatīgs respekts pret Pīrsona spriedumiem patoloģiskajā anatomijā. Taču tad, kad tevis te vairs nebūs, viņš domāja, skatoties uz veco vīru, tad šai nodaļai būs ļoti steidzami jāiekārto paraugu krātuve.

Viņi izskatīja vēl divas, pavisam normālas lietas, tad Pīrsons iestūma trešās lietas priekšmetstikliņu aparātā.

Ieskatījies okulārā, viņš izslējās taisns un burtiski uzsprāga, kliedzot Meknīlam. — Dabūjiet Banisteru!

—    Es vēl arvien tepat, — stāvot pie dokumentu skapjiem, mierīgi atbildēja Banisters.

Pīrsons pagriezās. — Paskatieties uz šo! — To viņš teica skaļā, tiranizējošā balsī. — Cik ilgi man būs jāskaidro, kā jāsagatavo priekšmetstikliņi? Kas kaiš histoloģijas laborantiem? Vai viņi ir kurli, vai vienkārši debili?

Šādus izvirdumus Meknīlam bija gadījies dzirdēt arī agrāk. Viņš atlaidās krēslā, un gaidīja, kas notiks tālāk. Banisters prasīja. — Kas vainas?

—      Es jums pastāstīšu, kas vainas! — Pīrsons izrāva priekšmetstikliņu no aparāta un uzmeta uz galda. — Kā es varu noteikt pareizu diagnozi ar tā izgrieztu paraugu?

Vecākais laborants paņēma priekšmetstikliņu un skatījās pret gaismu. — Par biezu, ko?

—       Protams, ka par biezu! — Pīrsons pacēla otru priekšmetstikliņu. — Paskatieties uz šo! Ja man būtu maize, varētu šo gaļu noskrāpēt, sanāktu sviestmaize.

Banisters ņirdza. — Man jāpārbauda mikrotoms. Mums ar to ir bijušas grūtības. — Viņš norādīja uz priekšmetstikliņu aploksni. — Vai gribat, lai es šos nesu atpakaļ?

—     Nē, es mēģināšu iztikt, — tagad izvirdums bija galā, un vecais kungs vairs tikai rūca. — Jūs varētu pavadīt vairāk laika, uzmanot histoloģijas laborantus!

Banisters, kas pa to laiku bija noskaities, iedams uz durvīm, ņurdēja. — Ja man nebūtu tik daudz kā cita, ko darīt…

Pīrsons nokliedza laborantam pakaļ. — Rimstieties! Šo plati jau esmu dzirdējis.

Kad Banisters bija izgājis, pie durvīm viegli klauvēja. Parādījās dakteris Čārlzs Dornbcrgers un vaicāja. — Vai drīkstu ienākt?

—      Protams, — Pīrsons pasmaidīja. — Tu pat varētu kaut ko iemācīties.

Akušieris veltīja Meknīlam jauku smaidu, tad sacīja. — Šis ir tas rīts, kad sarunājām satikties. Vai tu aizmirsi?

—        Jā, tā ir. — Pīrsons pastūma priekšmetstikliņu aploksni tālāk un jautāja Meknīlam. — Cik šajā kaudzē palicis?

Meknīls saskaitīja aploksnes. — Astoņas.

—    Pabeigsim vēlāk.

Rezidents sāka savākt jau gatavos dokumentus.

Dornbergers izņēma pīpi un rāmā garā to piepildīja. Skatoties apkārt uz lielo, tumšo telpu, viņš nodrebinājās. — Džo, šī telpa liekas tik mitra. Ikreiz, kad te esmu, domāju, ka tūlīt saslimšu.

Pīrsons apmierināti ieķiķinājās. — Mēs katru rītu šo telpu miglojam ar gripas vīrusiem. Tas novērš ciemiņus. — Viņš noskatījās, kā Mcknīls iziet ar dokumentiem padusē. Dornbergers nevēlējās lieki kavēt laiku. Viņš sacīja. — Esmu vesela delegācija. Man ar tevi jāapietas saudzīgi.

Pīrsons salēcās. — Kas tad nu? Kādas jaunas problēmas?

Viņi saskatījās. Dornbergers klusi atbildēja. — Tā to varētu nosaukt. — Pēc brīža viņš sacīja. — Liekas, ka tu dabūsi jaunu darbinieku — otru patologu.

Dornbergers gaidīja, ka sekos izvirdums, bet Pīrsons bija pavisam kluss. Viņš domīgi sacīja. — Tātad vienalga, vai es to gribu, vai ne, ko?

—    Tieši tā, Džo, — Dornbergers to padarīja par oficiālu lietu. Nebija jēgas atturēties. Kopš apspriedes, kas notika pirms vairākām dienām, viņš par šo lietu bija daudz domājis.

—      Tas ir O'Donela pirksts, vai ne? — Pīrsona balsī iezagās rūgtums. Kā vienmēr, viņš arī šoreiz bija neaprēķināms.

—    Pa daļai, bet ne pilnīgi.

—    Pīrsons atkal rīkojās negaidīti. — Ko tu man ieteiktu darīt? — Tas bija jautājums, ko draugs prasīja draugam.

Dornbergers nolika savu neaizdedzināto pīpi pelnu traukā, kas atradās uz Pīrsona galda. Viņš domāja: jauki, ka viņš šo lietu pieņem. Man bija taisnība. Es varēšu palīdzēt viņam to saprast, pieņemt un pierast. Skaļi viņš sacīja. — Man liekas, ka tev nav izvēles. Tu taču esi tālu atpalicis ar ķirurģiskajiem ziņojumiem un arī citās jomās?

Kādu brīdi viņam likās, ka viņš ir aizgājis pārāk tālu. Šis bija jūtīgs temats. Viņš redzēja, ka draugs saspringst, un gaidīja, kad sāksies vētra. Bet atkal nekas nenotika. Tā vietā Pīrsons pacēla balsi, bet ne sevišķi augstu. — Skaidrs, ka te šis tas ir jāuzlabo. Bet nav tā, ka es to nevarētu izdarīt pats, ja tikai man būtu mazliet vairāk laika.

Viņš šo lietu ir pieņēmis, domāja Dornbergers. Pašlaik viņš tikai stīvējas. Tāpēc viņš mierīgi sacīja. — Ar otru patologu tev būs vairāk laika to visu paveikt. — Un tikpat mierīgi viņš no kabatas izņēma kādu papīra lapu un pasniedza to Pīrsonam.

—    Kas tas ir?

—      Pagaidām tas vēl nav nekas noteikts, Džo. Harijam Tomaselli bija šī lapa, ko iesūtījis kāds jauns patologs, kas varētu būt ieinteresēts strādāt pie mums.

Pīrsons paņēma papīru. — Tie nu gan velti netērē laiku!

Dornbergers ne pārāk nopietni sacīja. — Mūsu administrators domā, ka visam jānotiek ātri.

Pīrsons lasīja, kas bija rakstīts uz lapas. — Dakteris Deivids Kolmanis. — Tad sekoja klusums. Pēdīgi viņš rūgti, bezcerīgi un skaudīgi nomurmināja. — Trīsdesmit vienu gadu vecs…

Bija divdesmit minūtes pāri divpadsmitiem, un slimnīcas ēdamtelpa bija pilna ar cilvēkiem. Lielākā daļa ārstu, māsiņu un slimnīcas darbinieku šajā laikā ēda pusdienas. Tagad veidojās rinda, lai paņemtu paplātes un ietu gar galdiem, uz kuriem bija izlikti lielie ēdienu trauki.

Kā parasti Strogana kundze bija visur klāt. Pašlaik viņa gādāja, lai tūlīt pēc viena ēdienu trauka iztukšošanas no virtuves tūlīt tiktu atnests cits un rinda turpinātu kustēties, cik iespējams ātri. Šoreiz varēja izvēlēties starp īru gaumē gatavotu gaļas sautējumu, jēra karbonādēm un liesmā ceptu āti. Strogana kundze ievēroja, ka reti kāds ņem jēra karbonādi. Pēc pāris minūtēm viņa nolēma to pagaršot. Varēja gadīties, ka gaļa nebija tik mīksta, kā parasti, un tādas lietas paēdušie labprāt atstāstīja tiem, kas vēl tikai nāca ēst. Tad Strogana kundze ievēroja, ka šķīvis kaudzes augšpusē nav īsti tīrs. Viņa piesteidzās un to norāva. Un, tik tiešām, uz tā bija iepriekšējās maltītes atliekas. Tātad šīs automātiskās trauku mazgājamās mašīnas atkal bija vainīgas! Jaunu mašīnu trūkums bija viena no parastajām problēmām, un viņa tūlīt pat nolēma iet un sūdzēties administratoram.

Pie viena no galdiem, kas bija paredzēts ārstiem, skanēja skaļi smiekli un troksnis. Centrā atradās radioloģijas dakteris Bells.

Gils Bartlets, kas nupat nāca ar pilnu paplāti, nolika to uz galda un devās uz priekšu ar izstieptu roku. — Apsveicu, Dingdong! Nupat tikai uzzināju.

—     Ko jūs uzzinājāt? — Bartletam aiz muguras stāvēja iekšķīgo slimību ārsts Luiss Toinbijs. Redzot, ka plati smaidošais Bells pasniedz Bartletam cigāru,[7] Toinbijs izsaucās.

—    Mans Dievs! Vai atkal?

—       Protams, ka atkal. Kāpēc gan ne? — radiologs paņēma vēl vienu cigāru. — Piebiedrojieties, Luis! Nu ir pavisam astoņi Belli.

—    Astoņi! Kad tas notika?

Bells pavisam rāmi atbildēja. — Šorīt. Vēl viens puika beisbola vienībai.

Bills Rufuss pacēla balsi. — Nekritizējiet, Luis! Nabaga zēns taču dara, ko var. Viņš, galu galā, ir tikai astoņus gadus precējies!

Luiss Toinbijs pasniedza roku. — Pārāk stipri nespiežat, Dingdong. Ka nenorīvējas mazliet tās auglības.

—     Skaudība mani nespēj uztraukt, — labsirdīgi sacīja Bells. Nebija jau pirmā reize.

Lūsija Greindžerc noprasīja. — Un kā klājas sievai?

—    Viņai klājas pavisam labi!

—      Un kā jūs jūtaties, būdams tik ļoti seksīgs? — to prasīja Hārvejs Ccndlcrs no galda otra gala.

—    Es neesmu nemaz tik seksīgs. Mēs ar sievu ar seksuālām attiecībām nodarbojamies tikai vienu reizi gadā. Es tikai vienmēr trāpu.

Arī Lūsija Greindžere smējās līdz. Bet tad, kļuvusi nopietna, viņa sacīja. — Ralf, es jums šodien nosūtīšu vienu no mūsu studentēm, Viviānu Loburtonu.

Smiekli aprāvās. — Ko jūs gribat atrast? — jautāja Bells.

—    Gribu kreisā ceļgala rentgena uzņēmumus. Tur atrodas sacietējums, kas man nemaz nepatīk.

Atgriezies birojā, dakteris Čārlzs Dornbergers bija zvanījis Kentam O'Donelam, lai ziņotu par to, kā veikusies saruna ar Pīrsonu. Sarunas beigās viņš pateica. — Es Džo parādīju to lapu, kur aprakstīts cilvēks, ar kuru Tomaselli sarakstījās.

—    Kā viņš to uzņēma?

—     Es neteiktu, ka šī ziņa viņu sajūsmināja. Bet, ja jūs gribētu šo cilvēku, šo… Kolmani uzaicināt mūs apmeklēt, Džo sadarbosies. Bet es gribu ieteikt, lai jūs viņu informējat par katru soli.

—       Par to varat būt pārliecināts! Un — ļoti liels paldies, Čārlij!

Tūlīt pēc tam Dornbergers atkal pacēla klausuli. Viņš zvanīja Džona Aleksandra sievai, kas bija no rīta lūgusi, lai viņai piezvana. Pirms zvanīšanas, viņš pārliecinājās, vai viņa patiešām ir patoloģijas tehnologa Džona Aleksandra sieva un vai viņam par to ir stāstījis Džo Pīrsons. Runājot ar Aleksandra kundzi, viņš uzzināja, ka viņa tikko ieradusies pilsētā, un viņi vienojās, ka nākošnedēļ viņa atnāks uz pieņemšanu.

Aptuveni tajā pašā laikā, kad viņa sieva runāja ar Dornbergeru, Džons Aleksandrs saņēma no Pīrsona savu pirmo brāzienu. Un tas notika tā.

Kad Pīrsons bija izbļaustījies par slikti sagatavotajiem priekšmetstikliņiem, Banisters bija iegriezies seroloģijas

-      laboratorijā, kur strādāja Džons Aleksandrs, un izsūdzējis savas bēdas. Tobrīd vecākais laborants sāka vārīties. Un vēlāk viņš savu slikto omu bija izgrūdis uz divām nabaga histoloģijas darbiniecēm un vienu darbinieku. Aleksandrs to visu dzirdēja, jo Banisters bija atstājis vaļā durvis.

Aleksandrs toties saprata, ka laboranti nav vainīgi. Ar to īso laiku, ko viņš bija strādājis slimnīcā, bija pieticis, lai viņš saprastu, kas nodaļai kaiš. Tūlīt pat viņš bija teicis Banisteram. — Ziniet, Kari, tā nav viņu vaina vien. Viņi ir pārāk aizņemti.

Banisters bija īgni atrūcis. — Tādi mēs visi esam. — Un tad pateicis sliktu joku. — Ja jau jūs esat tik gudrs, varbūt, ka varat padarīt savu darbu un tad palīdzēt viņiem?

Bet Aleksandrs nebija uzķēries. — To es nevaru. Bet man liekas, ka viņi tiktu daudz ātrāk galā, ja viņiem būtu audu šķēlēja mašīna, nevis šis vecmodīgais mikrotoms.

—      Nedomājiet par tādām lietām, jaunais cilvēk. Tā nav jūsu problēma. — Banisters bija augstprātīgi labvēlīgs. — Te netiks pirkts nekas, kas maksā naudu!

Aleksandrs nolēma nestrīdēties. Bet viņš nolēma par to visu pastāstīt dakterim Pīrsonam.

Tajā pēcpusdienā viņam bija uz Pīrsona biroju jāaiznes parakstīšanai laboratorijas dokumenti. Viņš redzēja, ka patologs pašlaik ļoti nepacietīgi šķirsta pasta kaudzi. Ievērojis Aleksandru, Pīrsons māja, lai viņš noliek dokumentus, un turpināja pasta apskati. Aleksandrs bija vilcinājies, un vecais kungs, paskatījies uz viņu, uzkliedza. — Nu, kas ir? Kas ir?

—        Dakteri Pīrson, vai drīkstu jums izteikt kādu priekšlikumu?

—    Tagad?

Cilvēks ar ilgāku darba pieredzi būtu sapratis, ka Pīrsona balss tonis nozīmē — netraucēt! Bet Aleksandrs atbildēja. — Jā, ser!

Samierinājies Pīrsons prasīja. — Nu?

Aleksandrs sāka uztraukties, bet tad tomēr izteica. — Es runāju par ķirurģisko ziņojumu pasteidzināšanu, dakter. — Izdzirdis pieminam ķirurģiskos ziņojumus, Pīrsons bija nolicis vēstules un asi paskatījies. Aleksandrs turpināja. — Nezinu, vai jūs esat apsvēris iespēju iegādāties audu šķēlēju mašīnu?

—     Bet ko jūs zināt par audu šķēlēju mašīnu? — Pīrsona balsij radās draudīga pieskaņa. — Man likās, ka jūs strādājat seroloģijas laboratorijā!

Tad Aleksandrs atgādināja. — Man tehnologu skolā bija vesela virkne histoloģijas lekciju un praktisko darbu, dakter. — Tā kā Pīrsons neatbildēja, Aleksandrs turpināja. — Es esmu strādājis ar audu šķēlēju mašīnu, un tā ir lieliska mašīna, ser. Tā ietaupītu mums vismaz veselu dienu, ko mēs tērējam priekšmetstikliņu sagatavošanai. Mums nebūtu jālaiž cauri šķīdumiem visi audi ar rokām. Mēs tos ieliktu šajā mašīnā pa nakti, un no rīta…

Negaidīti Pīrsons viņu pārtrauca. — Es zinu, kā tā darbojas. Esmu tādu redzējis.

Aleksandrs turpināja. — Saprotu, ser! Vai jums neliekas, ka…

Tagad PIrsona balss kļuva asa un griezīga. — Es sacīju, ka esmu šīs tā sauktās audu šķēlēju mašīnas redzējis, un man tās nepatika. Tās nespēj sagatavot tikpat labas kvalitātes priekšmetstikliņus, kā to var izdarīt ar veco rokas metodi. Turklāt šīs mašīnas ir nolādēti dārgas. Vai redzat šos? — Viņš izvilka veselu kaudzi dzeltenas krāsas lapu.

—    Jā, ser.

—       Tic ir nepieciešamo pirkumu saraksti. Tas, kas vajadzīgs šai nodaļai. Un arī tad man par katru no tām ir jācīnās ar administratoru. Viņš saka, ka mēs izdodot par daudz naudas.

Aleksandrs bija kļūdījies pirmo reizi, kad izteica priekšlikumu, ko Pīrsons negribēja dzirdēt. Nu viņš kļūdījās otro reizi. Viņš pārprata, domādams, ka Pīrsons grib sarunu turpināt.

Viņš mierinoši sacīja. — Bet, ja tāda mašīna ietaupītu veselu dienu, vai varbūt pat divas… — Viņš kļuva nopietnāks. — Dakteri Pīrson, esmu redzējis priekšmetstikliņus, ko sagatavojusi audu šķēlēja mašīna, un tie bija lieliski. Varbūt, ka to, kuru redzējāt jūs, kāds neprata īsti lietot?

Bet tagad vecais kungs bija piecēlies kājās. Lai arī kāds būtu iemesls, Aleksandrs bija pārkāpis robežu, kas šķīra tehnologu no patoloģijas nodaļas vadītāja. Noliecis galvu, Pīrsons kliedza. — Pietiek! Es sacīju, ka negribu šo audu šķēlēju mašīnu pirkt, un tā es tiešām domāju, un es nevēlos par to vairs runāt. — Viņš apgāja galdam apkārt, līdz bija nonācis tieši pretim Aleksandram, un piebāza savu seju tieši klāt jaunā tehnologa sejai. — Un jums būs jāiemācās vēl kaut kas. Es esmu šīs slimnīcas galvenais patologs un vadu šo nodaļu. Es nekad nenoraidīšu labus ieteikumus, bet es nevēlos, lai jūs runātu par lietām, gar kurām jums nav nekādas daļas. Skaidrs?

—      Jā, ser. Saprotu. — Un Džons Aleksandrs, neko nesaprazdams, nomākts un bēdīgs devās atpakaļ strādāt.

Maiks Sedons bija pavadījis visu dienu domadams. Viņam vairākkārt bija nācies ar varu piespiest sevi darīt to, kas viņam tajā brīdī bija darāms. Sekcijas laikā Meknīls viņam tik tikko paguva aizrādīt. — Maik, zem tās ķermeņa daļas, ko jūs gatavojieties griezt, atrodas jūsu roka, mums patīk, ka darbinieki atstāj šo telpu ar tādu pašu pirkstu skaitu, ar kādu ienākuši. — Sedons bija steidzīgi roku izrāvis, jo tā nebūtu pirmā reize, kad kāds iesācējs ar patoloģijas naža aso asmeni nogrieza sev pirkstu ar visu cimda gabalu.

Bet viņa uzmanība atkal un atkal nomaldījās, jo viņu visu laiku mocīja jautājums: kāpēc domas par Viviānu viņu tik ļoti nodarbināja? Viņa bija glīta un iekārojama, un viņš šo meiteni gribēja dabūt gultā, cik ātri vien iespējams. Par to viņam nebija ne mazāko šaubu. Turklāt meitene likās pakļāvīga, ja vien viņas ceļgala sāpes bija īstas, un šobrīd viņš bija pārliecināts, ka tā ir. Viņš cerēja, ka viņa atkal jutīs pret viņu kaut ko līdzīgu, kā toreiz, bet nekādas garantijas, protams, nebija. Dažas meitenes bija nepastāvīgas. Dažreiz ar viņām varēja uzsākt visneiedomājamākās lietas, bet citreiz tās nevēlējās vairs neko, izliekoties, ka iepriekšējās reizes nemaz nav bijis.

Bet vai starp viņu un Viviānu pastāvēja vēl kas cits, bez seksa? Maikls Sedons bija sācis par to domāt. Nekad vēl tā nebija atgadījies iepriekšējās reizēs — un tādu bijis ne mazums. Tās viņš gandrīz nemaz neatcerējās. Pēkšņi viņu satrieca pavisam jauna doma. Ja viņš spētu gūt panākumus seksā, varbūt, ka viss pārējais arī noskaidrotos. Viņš nolēma lūgt, lai Viviāna atkal ar viņu satiekas. Un šovakar — protams, ja viņai ir brīvs vakars, — būs tikpat labi, kā pirmajā reizē.

Kad Viviāna bija noklausījusies savu pēdējo lekciju un aizgājusi atpakaļ uz studentu mītni, viņa atrada priekšā Maika zīmīti. Viņš pats to bija atnesis un ielicis pastkastītē ar burtu L. Zīmītē bija lūgums satikties ar Maiku pulksten divdesmit vienos četrdesmit piecās minūtēs, ceturtajā stāvā, līdzās zīdaiņu novietnei. Sākumā viņa gribēja atteikties. Viņai nebija nekāda ticama iemesla atrasties slimnīcas telpās, un, satiekot kādu studentu pārraudzi, viņai varēja rasties nepatikšanas. Bet viņa juta, ka vēlas aiziet, un divdesmit vienos četrdesmit viņa jau zagās pa dēļu ietvi, kas savienoja studentu mītni ar slimnīcu.

Maiks jau gaidīja, staigādams pa gaiteni un izlikdamies, ka viņam tur ir jābūt. Viviānu ieraudzījis, viņš pamāja uz kādām durvīm. Tās veda uz metāla kāpnēm, tātad viņi tiks brīdināti, ja kāds nāks augšā vai lejā. Paņēmis meiteni aiz rokas, viņš to aizveda līdz nākošajam kāpņu laukumam. Tad pagriezās, un likās, ka apskāviens ir visnormālākā lieta pasaulē.

Kamēr viņi skūpstījās, viņa juta, ka Maika rokas satver viņu arvien ciešāk, un iepriekšējās nakts burvība atkal atjaunojās. Šajā brīdī viņa saprata, kāpēc bija gribējusi atnākt. Vīrietis ar izspūrušajiem, sarkanajiem matiem viņai pēkšņi bija kļuvis neaizstājams. Viņa gribēja šo cilvēku visos iespējamos veidos: atrasties pie viņa, runāt ar viņu un mīlēties ar viņu. Tā bija elektrizēta, uztraucoša sajūta, un tādu viņa vēl nekad nebija izjutusi. Tagad viņš skūpstīja viņas vaigus, acis, ausis. Iegremdējis seju viņas matos, viņš čukstēja. — Viviāna, mīlulīt, es par tevi domāju visu dienu, un nepratu apstāties. — Ar abām rokām viņš saņēma meitenes seju un klusi prasīja. — Vai zini, ko tu man dari? — Viņa papurināja galvu. — Tu mani sagrauj!

Viņa piespiedās ciešāk. — Ai, Maik, mīļais.

Kāpnēs bija karsti. Viviāna juta karstumu, kas staroja no puiša, un arī to uguni, kas bija iedegusies viņā pašā. Viņa rokas sāka taustīties un meklēt. Drebēdama viņa prasīja. — Maik, vai mēs nevaram iet kaut kur citur?

Viņa sajuta, ka puiša rokas aprimst, un zināja, ko viņš domā. Viņš sacīja. — Mans istabas biedrs ir Frenks Vorts. Bet viņš šovakar aizgāja uz viesībām un nebūs atpakaļ līdz pat rītam. Vai gribi riskēt un nākt uz rezidentu dzīvojamo namu?

Viņa vilcinājās. — Kas notiks, ja mūs notvers?

—        Tad mūs abus izsviedīs no slimnīcas, — viņš smējās. — Bet pašlaik man ir pilnīgi vienalga. — Viņš to noskūpstīja vēlreiz un paņēma pie rokas. — Ejam!

Viņi nokāpa stāvu zemāk un devās pa garu gaiteni. Viņi pagāja garām kādam citam rezidentam, kas pasmaidīja, bet neko neteica. Tad vēl kāpnes, vēl cits gaitenis. Šoreiz no kādas blakus telpas iznāca balti ģērbta sieviete. Viviānas sirds, pazīstot medmāsu nakts pārraudzi, gandrīz apstājās. Bet pārraudze neatskatījās un iegriezās kādā citā gaitenī. Pēc tam viņi nokļuva šaurākā un klusākā gaitenī, kam abās pusēs bija durvis. Zem dažām no tām spīdēja gaisma, un no kādas istabas plūda mūzika. Viņa to pazina. Tā bija Šopēna prelūdija mī minorā. Burlingtonas simfoniskais orķestris bija pirms pāris mēnešiem to spēlējis.

—    Te, — Maiks atvēra durvis, un viņi iesteidzās istabā. Bija tumšs, bet Viviāna saskatīja divas gultas un atzveltnes krēslu. Viņa dzirdēja, kā Maiks aiz viņas aizslēdz durvis.

Viņi sniedzās viens pēc otra steidzīgi un prasīgi. Maika pirksti jau atradās pie studentes uniformas pogām, un kad viņš vēl vilcinājās, viņa palīdzēja. Nu viņa stāvēja vienā kombinē. Uz brīdi viņš meiteni stingri satvēra, un abi sajuta atturēšanās mokas. Tad viņš uzmanīgi un maigi pārvilka kombinē pāri pār viņas galvu. Iedama uz gultu, viņa aizspēra kurpes pa gaisu. Viņa sajuta ātru kustību, un viņš jau bija klāt, un rokas atkaļ palīdzēja. — Viviāna, dārgā, mīļā, Viviāna.

Viņa neklausījās. — Maik, lūdzu, tūlīt, Maik, tūlīt! — Viņa juta, ka puiša ķermenis spiežas viņai tuvāk un tuvāk, gluži bezprātīgi, un tad tas ienāca viņā. Viņa atsaucās, mežonīgi mēģinādama dabūt viņu vēl ciešāk, tuvāk un dziļāk. Tad pasaulē vairs nebija nekā cita, kā tikai vētraina ekstāze, kas plūda, dedzināja un bangoja… un nāca tuvāk, tuvāk un tuvāk.

Kad viņi brīdi vēlāk klusi gulēja viens otra rokās, Viviāna atkal izdzirda mūziku, kas klusi plūda no gaiteņa otra gala. Tā vēl arvien bija Šopēna kompozīcija, bet šoreiz prelūdija mī mažorā. Likās dīvaini, ka tādā brīdī iespējams pazīt kādu kompozīciju, bet apburošā melodija, ko tumsā tik tikko varēja saklausīt, iederējās viņas apmierinājuma jūtās.

Maiks pasniedzās un viņu maigi noskūpstīja. — Mīļā Viviāna, es gribu tevi precēt.

Viņa klusi jautāja. — Mīļais, Maik, vai tu to domā nopietni.

Paša neapdomība pārsteidza pat viņu pašu. Maiks to bija pateicis impulsīvi, bet pēkšņi viņš kaut kur dziļi sevī zināja, ka šie vārdi ir patiesi. Viņa līdzšinējā izvairīšanās no nopietnām attiecībām tagad likās tik bezjēdzīga un sekla. Sīs attiecības, un neko citu viņš gribēja pats. Nu viņš zināja, kas viņu visu dienu bija nospiedis. Tagad bija gluž' kas cits. Kā jau parasti viņš uz šo jautājumu atbildēja ar humoru. — Skaidrs, ka nopietni. Vai tu ne? ♦

Apskaudama puisi, Viviāna murmināja. — Es nekad neesmu jutusies labāk.

—     Hei, — Maiks atsvabinājās un atspiedās uz elkoņa, vērodams meiteni. — Es pavisam aizmirsu vēl kaut ko. Kā klājas tavam ceļgalam?

Viviāna draiskulīgi pasmaidīja. — Šovakar tas netraucēja, vai ne?

Tad viņš to atkal noskūpstīja un jautāja. — Ko daktere Greindžere sacīja?

—    Viņa neteica neko. Es šodien biju pie daktera Bella un viņš izdarīja rentgena uzņēmumus. Viņa sacīja, ka runās ar mani pēc pāris dienām.

Maiks atbildēja. — Būs labi, kad tas viss būs galā.

Bet Viviāna smējās. — Ko nu, mīļais! Kā tik mazs sacietējums var būt kaut kas nopietns?

10.nodaļa

Bostonā, Masačusetsā 7. augustā

H. N. Tomaselli kungam

Treju apriņķu slimnīcas administratoram

Burlingtonā, Pcnsilvānijā

Godājamais Tomaselli kungs!

Kopš apmeklēju Burlingtonu pirms nedējas, esmu daudz domājis par patologa darbu Treju apriņķu slimnīcā.

Rakstu šo vēstuli, lai informētu Jūs par to, ka — cerībā, ja Jūsu ieskati par mani pa šo laiku nav mainījušies — esmu izlēmis pieņemt Jūsu piedāvājumu, un ar tiem pašiem noteikumiem, par ko mēs vienojāmies.

Jūs sacījāt, ka vēlaties, lai darba kandidāts, kas pieņems Jūsu priekšlikumu, arī sāktu darbu pēc iespējas ātrāk. Nav nekā, kas mani kavētu, un, nokārtojis dažus sīkumus, es varu ierasties Burlingtonā un sākt darbu 15. augustā, vai nedaudz vēlāk, apmēram nedēļas laikā. Ceru, ka tas jūs apmierina.

Runājot ar dakteri O'Donelu, es sapratu, ka drīzumā būs gatavi vieninieku dzīvokļi, turklāt netālu no slimnīcas. Gribētu zināt, vai jums ir kāda tuvāka informācija par to, un, ja ir, es vēlētos kaut ko par to uzzināt. Tikmēr, lūdzu, sākot ar 14. augusta vakaru, rezervēt man numuru kādā no vietējām viesnīcām.

Runājot par darbu, ko darīšu slimnīcā, ir vēl kāds jautājums, ko mēs īsti nenoskaidrojām. Es to gribu pieminēt cerībā, ka jums būs iespējams to pārrunāt ar dakteri Pīrsonu pirms manas ierašanās.

Man šķiet, ka būtu labi, ja man būtu skaidri noteikta atbildības sfēra par kādu patoloģijas daļu, kurā man būtu brīvas rokas gan ikdienas darba pārraudzīšanā, gan arī reorganizēšanā un jaunu iekārtu ieviešanā. Tās vienmēr ir nepieciešamas nodarbības.

Mana vēlme būtu tāda, lai man būtu tieša atbildība par patoloģijas nodaļas hemotoloģijas, seroloģijas un bioķīmijas sekcijām. Protams, es palīdzēšu dakterim Pīrsonam arī patoloģiskajā anatomijā un visur citur, kur viņš to vēlēsies.

Kā jau sacīju, rakstu par šo jautājumu cerībā, ka jums un dakterim Pīrsonam būs iespējams to nokārtot pirms 15. augusta. Bet, lūdzu, ņemiet vērā, ka es visos gadījumos sadarbošos ar dakteri Pīrsonu un kalpošu Treju apriņķu slimnīcai pēc labākās sirdsapziņas.

Patiesā cieņā,

Deivids Kolmanis, M. D.1

Kolmanis pārlasīja glīti noformēto vēstuli vēlreiz, tad ielika to aploksnē un aizlīmēja. Pēc tam, apsēdies pie savas vecās rakstāmmašīnas, viņš uzrakstīja līdzīgu, bet īsāku vēstuli dakterim Džo Pīrsonam.

Deivids Kolmanis atstāja mēbelēto istabu Bostonā, ko bija īrējis pēdējos mēnešos, un aizgāja ar abām vēstulēm līdz pasta kastītei. Pārdomādams rakstīto, viņš vēl arvien nezināja, kāpēc

1      M. D. — medicīnas doktors.

izvēlējies tieši Treju apriņķu slimnīcu, nevis kādu no septiņām citām, kas viņam bija piedāvājušas darbu. Tā nebija izdevīgākā naudas ziņā, alga bija stipri viduvēja. Tai nebija ari slavena vārda, kā divām citām, kas bija viņam piedāvājušas darbu un bija starptautiski pazīstamas. Reti kāds bija dzirdējis par Treju apriņķu slimnīcu ārpus tiešās apkaimes.

Kāpēc tad? Vai tāpēc, ka viņam bija bail pazust kādā no milzīgajām slimnīcām un tikt aprītam? Nē, jo viņa paša pieredze rādīja, ka var pastāvēt arī tādos apstākļos. Vai viņš cerēja, ka mazākā slimnīcā būs vairāk laika pētniecības darbam patoloģijā? Viņš tiešām cerēja ar to nodarboties, bet, ja viņš būtu gribējis virzīt savu karjeru uz pētniecību, viņš būtu varējis pieņemt darbu arī specializētajā pētniecības institūtā, tas arī viņam bija ticis piedāvāts. Vai viņš bija pieņēmis šo darbu izaicinājuma dēļ? Varbūt. Skaidrs, ka Treju apriņķu slimnīcas patoloģijas nodaļā bija daudz kas uzlabojams. To viņš bija novērojis tajās divās īsajās dienās, ko pavadīja slimnīcā pēc tam, kad administrators pa tālruni bija viņu ielūdzis atlidot un apskatīt situāciju. Sadzīvot ar dakteri Pīrsonu nebūt nebūs viegli. Viņš bija jutis, ka vecais kungs viņa klātbūtni ņem ļaunā, un arī administrators, atbildot uz Kolmaņa jautājumiem, atzina, ka ar Pīrsonu ir ļoti grūti sastrādāt.

Tātad tas bija izaicinājums? Tad tāpēc viņš bija izlēmis pārcelties uz Burlingtonu? Vai tiešām tā? Vai varbūt tas bija kaut kas cits?… Kaut kas gluži savādāks? Vai tā galu galā nebija… pašmocība? Vai tas vēl arvien bija… vai tas bija tas pats vecais rēgs, kas viņu tik ilgi bija mocījies? Tas rēgs, ko sauca par lepnumu? Tas rakstura defekts, no kā viņš visvairāk baidījās, un ko visvairāk ienīda? Pēc paša domām, viņš savu lepnumu nespēja pārvarēt. Viņš to nicināja, atgrūda, bet tas atgriezās atkal un atkal, šķietami spēcīgs un neiznīcināms.

Lepnums cēlās no tā, ka viņš pazina savas izcilās prāta spējas. Sabiedrībā viņš bieži redzēja, ka garīgi atrodas tālu priekšā pārējiem. Arī intelektuālā ziņā viņš bija gājis tālāk par citiem.

Cik sen Deivids Kolmanis vien varēja atcerēties, mācīšanās viņam vienmēr gāja viegli. Mācīties nebija grūtāk, kā elpot. Pamatskolā, vidusskolā, koledžā un medicīnas skolā viņš bija pacēlies augstu pāri visiem, šķietami dabiski saņemdams visaugstākās atzinības un atzīmes. Viņa prāts bija uzņēmīgs, analītisks un saprotošs. Un lepns.

Vidusskolā viņš bija uzzinājis, kas ir lepnums. Skolnieki viņu, kā visus izcilos skolniekus, sākumā vēroja ar aizdomām. Kad viņš nebūt neslēpa, ka viņa prāts stāv augstu pāri pārējiem, šīs aizdomas vērtās nepatikā un beidzot — naidā.

Viņš bija to sajutis, bet nebija par to rūpējies, līdz tai dienai, kad skolas direktors, kas pats bija izcili gudrs zinātnieks un ļoti saprotošs cilvēks, iesauca zēnu pie sevis kabinetā. Vēl tagad Deivids Kolmanis atcerējās, ko direktors bija sacījis.

—    Man liekas, ka tu esi gana pieaudzis, lai saprastu, tāpēc izstāstīšu tev visu, kā ir. Šajā ēkā, neskaitot mani, tev nav neviena paša drauga.

Sākumā viņš nebija ticējis. Tad, vēl jo vairāk tāpēc, ka bija godīgs, viņš saprata, ka tā ir taisnība.

Direktors turpināja. — Tev ir labas prāta spējas. Tu pats to zini, un nav nekāda iemesla to nezināt. Runājot par nākotni, tu bez šaubām varēsi kļūt par ko vien vēlēsies. Tik plašas prāta spējas šādā vecumā es vēl neesmu pieredzējis, Deivid. Bet ļauj tevi brīdināt: ja tu vēlies ar citiem sadzīvot, tev būs savas prāta spējas jāslēpj.

Tā bija bīstama saruna ar viegli iespaidojamu zēnu. Bet direktors savu skolnieku pazina. Kolmanis devās projām, pārdomādams direktora ieteikumu, sagremoja to, analizēja un galu galā sāka sevi ienīst.

Tad viņš sāka strādāt vairāk, nekā jebkad agrāk savā mūžā. Viņš vēlējās atgriezties sabiedrībā ar rūpīgi pārdomātu pašmocību programmu. Viņš sāka ar sportu. Ciktāl viņš varēja sevi atcerēties, viņam sports nekad nebija paticis. Skolā viņš nekad nebija piedalījies sporta nodarbībās, un domāja, ka tie, kas iet uz sacensībām un kliedz kā negudri, ir muļķa pusaudži. Bet tagad viņš sāka piedalīties — spēlēja amerikāņu futbolu ziemā un beisbolu vasarā. Par spīti nepatikai, viņš kļuva par labu sportistu. Iekļuvis koledžā, viņš pat piedalījās izlases vienībās. Pats nespēlēdams, viņš apmeklēja katru spēli, un kliedza tikpat mežonīgi kā tic citi.

Bet sportā viņš nekad neiesaistījās bez zināmas vienaldzības sajūtas, ko rūpīgi slēpa no citiem. Un nekad nelēca kājās, lai kliegtu, reizē nedomājot, ka uzvedas nepiedodami muļķīgi.

Tāpēc viņš bija pārliecināts, ka ir savu lepnumu tikai nospiedis, bet ne padzinis.

Arī viņa attieksme pret cilvēkiem mainījās tāpat. Vecajos laikos, sastapis kādu ar mazākām prāta spējām, Kolmanis nespēja noslēpt garlaicību un intereses trūkumu. Bet tagad, sekodams savam plānam, viņš pret šādiem cilvēkiem izturējās uzkrītoši labsirdīgi. Un koledžā viņam piešķīra draudzīga prātnieka lomu. No tādiem, kam ar mācībām gāja grūti, drīz izveidojās jauna brālība. — Paņemsim alu un iesim pie Kolmaņa! Viņš mums visu izskaidros.

Būtu normāli, ja šīs pārmaiņas novestu pie laipnākas attieksmes arī pret pārējiem cilvēkiem. Laikam un pieredzei vajadzēja viņu padarīt iecietīgāku pret tiem, kam bija mazāk prāta. Bet viņam nelikās, ka tā būtu noticis. Sevī Kolmanis vēl arvien juta nicinājumu pret dumjību. Viņš to slēpa, apkaroja ar dzelžainu pašdisciplīnu un labām aktiera spējām. Bet nelikās, ka lepnums pazustu.

Daļēji viņš bija pievērsies medicīnai tieši tāpēc, ka viņa tēvs bija lauku ārsts un viņam pašam medicīna bija patikusi kopš bērnu dienām. Kad bija jāizšķiras par specializāciju, viņš izvēlējās patoloģiju, jo uzskatīja to par vismazāk pievilcīgo profesiju. Arī tas bija pārdomāts paņēmiens, kā iznīcināt neiztrūkstošo lepnumu.

Likās, ka beidzot tas viņam bija izdevies. Patoloģija bieži ir vientuļnieka profesija, šķirta no uztraukumiem un spiediena, kāds rodas saskarsmē ar slimnīcas pacientiem. Bet vēlāk, kad pieauga interese un vairojās zināšanas, viņš redzēja, ka agrākā nicināšana atgriežas un vēršas pret tiem, kas mazāk par viņu saprata tās mistērijas, kas slēpās tikai augsti jūtīgos mikroskopos. Tomēr daudz kas bija mainījies, jo medicīnā viņš neizbēgami sastapās ar intelektu, kas nebija zemāks par viņa paša. Un vēl vēlāk saprata, ka var atļauties mazliet mīkstināt savu dzelžaino disciplīnu, ar ko tik ilgi bija dzīvojis. Viņš vēl arvien iepazinās ar tādiem ļaudīm, ko uzskatīja par muļķiem, — pat medicīnā tādu netrūkst. Bet viņš to nekad neizrādīja, un saprata, ka ir brīži, kad saskarsme ar šādiem cilvēkiem viņu vairs īpaši neuztrauc. Un atbrīvojies, viņš sāka domāt, ka vecais ienaidnieks beidzot ir sakauts.

Taču aizdomīgums saglabājās. Piecpadsmit gadus rūpīgi koptā pašdisciplīnas programma nebija tik viegli nokratāma.

Bija brīži, kad viņš vairs nesaprata, vai motivācija nāca no īstas izvēles, vai no tās maisa drēbes, kurā viņš tik ilgi bija tinis savu dvēseli.

Viņš nonāca atpakaļ pie jautājuma par Treju apriņķu slimnīcu. Vai viņš to bija izvēlējies tāpēc, ka gribēja strādāt vidēja lieluma otrās klases slimnīcā, bez slavas un elegances? Vai arī zemapziņa bija viņam likusi iet tur, kur viņa lepnums visvairāk cietīs?

Nosūtot abas vēstules, viņš zināja, ka atbildi dos tikai laiks.

Burlingtonas medicīniskā korpusa septītajā stāvā, telpā blakus daktera Dornbcrgera birojam, Elizabete Aleksandra pašlaik ģērbās. Iepriekšējās pusstundas laikā Čārlzs Dornbergers bija viņu izmeklējis savā parastajā, rūpīgajā veidā un pēc tam atgriezies pie rakstāmgalda. Cauri pavērtajām durvīm viņa dzirdēja ārstu saucam. — Kad esat gatava, nāciet parunāties, Aleksandra kundze!

Vilkdama apakšsvārkus pāri galvai, viņa jautri atsaucās. — Pēc minūtes, dakter!

Sēžot pie galda, Dornbergers pasmaidīja. Viņam patika pacientes, kas izbaudīja grūtniecību, un Elizabete Aleksandra tāda bija. Viņa būs laba un stingra māte. Viņa bija pievilcīga meitene, ne īsti skaista, bet ar mundru garu, kas to vairāk nekā atsvēra. Viņš skatījās uz kartīti, ko bija sastādījis izmeklēšanas laikā. Viņai bija divdesmit trīs gadi. Kad Dornbergers bija jaunāks, viņš gādāja par to, lai izmeklēšanas laikā klāt būtu māsiņa. Viņš bija dzirdējis par ginekologiem, kas to nebija darījuši un kam nestabilas sievietes pēc tam bija izteikušas nejaukas piezīmes. Bet tāda bija viena no vecuma priekšrocībām.

Viņš atkal sauca. — Man liekas, ka jums būs normāls, veselīgs bērniņš. Neliekas, ka būtu kādas komplikācijas.

—      Tā sacīja arī dakteris Krosans, — aizsprādzēdama zaļās vasaras kleitas jostu, Elizabete ienāca no blakus telpas. Viņa apsēdās uz krēsla, kas atradās blakus galdam.

Dornbergers atkal paskatījās piezīmēs. — Viņš bija jūsu ārsts Čikāgā, vai ne?

-        Jā.

—    Vai viņš bija klāt jūsu pirmā bērna dzemdībās?

—     Jā. — Elizabete izņēma no somiņas zīmīti. — Te dakter, ir viņa adrese.

—        Paldies! Es viņam aizrakstīšu un lūgšu atsūtīt jūsu medicīnisko pārskatu. — Dornbergers piesprauda adresi pie kartītes un tad lietišķi jautāja. — Ar ko jūsu pirmais bērns nomira?

—   Ar bronhītu. Mēneša vecumā. — To Elizabete pateica pavisam normālā balsī. Pirms gada vārdi būtu nākuši grūti un kopā ar asarām. Tagad, kad viņa gaidīja jaunu bērniņu, pirmā nāvi varēja vieglāk pārdzīvot. Bet šoreiz bērns izdzīvos, par to viņa bija gatava gādāt!

Dakteris Dornbergers atkal jautāja. — Vai dzemdības bija normālas?

—    Jā.

Viņš atkal skatījās piezīmēs. Pēc tam, lai novērstu nepatīkamo sajūtu, ko viņa jautājumi varētu radīt, viņš mainīja tematu. — Cik noprotu, jūs tikko pārcēlāties uz Burlingtonu?

—   Jā, — viņa dzīvi atsaucās. — Mans vīrs strādā Treju apriņķu slimnīcā.

—     Tā man stāstīja dakteris Pīrsons. — Rakstīdams uz kartītes, viņš prasīja. — Un kā viņam tur patīk?

Elizabete pārdomāja. — Džons par to daudz nerunā. Bet man liekas, ka viņam tur patīk. Viņš ir aizrautīgs strādnieks.

—   Tas ļoti palīdz. īpaši patoloģijā. — Viņš paskatījās uz sievieti un pasmaidīja. — Mēs visi ļoti paļaujamies uz laboratorijas darbu.

Viņš apklusa un pasniedzās atvilktnē. Tad, izvilcis kādu veidlapu, viņš sacīja. — Runājot par laboratoriju, man jūs jāsūta uz asins analīzi.

Kamēr viņš rakstīja uz veidlapas, Elizabete sacīja. — Es gribēju jums ko izstāstīt, dakter! Es esmu rezus negatīva un mans vīrs — rezus pozitīvs.

Par to dakteris Dornbergers smējās. — Var redzēt, ka jūs esat tehnologa sieva! Bet tad mums asins analīzes būs vēl jāpapildina. — Viņš atdeva veidlapu sievietei un sacīja. — Jūs to varat aiznest uz Treju apriņķu slimnīcas ambulatorisko slimnieku nodaļu katrā laikā.

—     Paldies, dakter! — viņa salocīja veidlapu un ielika to somiņā.

Gatavojoties sarunu pārtraukt, Dornbergers brīdi vilcinājās. Kā visi ārsti, arī viņš zināja, ka viņa pacientiem bieži bija nepilnīgi vai pat kļūdaini priekšstati par medicīnas jautājumiem. Tāpēc, ja kas atgadījās ar viņa pacientēm, viņš vienmēr centās tās informēt, pat tādā gadījumā, ja tas prasīja daudz laika. Šajā gadījumā sieviete, kas sēdēja birojā, bija jau vienu bērnu pazaudējusi, tāpēc otrā grūtniecība viņai bija ļoti svarīga. Dornbergera profesionālais pienākums bija gādāt, lai viņai nav nekādu bažu.

Viņa bija ieminējusies par rczus faktoru, tātad domāja par to. Bet viņš šaubījās, vai viņa tiešām saprot, ko tas nozīmē. Viņš nolēma veltīt mazliet laika, lai viņu nomierinātu.

—     Aleksandra kundze, es gribu, lai jūs saprastu, ka arī tādā gadījumā, kad jums un jūsu vīram ir atšķirīgi rezus faktori, tas nenozīmē, ka jums būs kādas problēmas ar jūsu bērniņu. Vai jūs to saprotat?

—       Man tā liekas, dakter! — Bet viņas balsī varēja just šaubas, un Dornbergers saprata, ka viņam ir bijusi taisnība.

Viņš pacietīgi jautāja. — Vai jūs saprotat, ko nozīmē rezus pozitīvie un rezus negatīvie faktori?

Viņa vilcinājās. — Nē, laikam gan ne. Vismaz ne pilnībā.

Tā jau viņam bija licies. Viņš brīdi padomāja, tad sacīja. — Mums visiem asinīs ir dažādi faktori. Un tad, kad es tos saucu par faktoriem, jus varat tos uzskatīt arī par sastāvdaļām.

Elizabete pamāja. — Saprotu. — Viņa juta, ka ir sākusi koncentrēties, lai saprastu, ko dakteris Dornbergers saka. Uz brīdi viņas domas gandrīz kā sapnī atgriezās skolas laikos. Skolā viņa allaž bija lepojusies ar savām spējām saprast kaut ko jaunu, tobrīd izslēdzot no domām visu pārējo. Šī īpašība bija viņu padarījusi par vienu no labākajām skolniecēm. Nu viņu interesēja, vai šī spēja ir saglabājusies.

Dornbergers turpināja runāt. — Dažādiem cilvēkiem ir dažādi asins faktori. Kad tos nesen saskaitīja, izrādījās, ka to ir četrdesmit deviņi. Lielākajai cilvēku daļai — man un jums — asinīs ir kādi piecpadsmit līdz divdesmit faktori.

Elizabetes smadzenēs uzdzirkstīja vecās spējas. Viņai radās pirmais jautājums. — Kāpēc dažādi cilvēki piedzimst ar dažādiem asins faktoriem?

—   Parasti mēs tos iegūstam iedzimtības ceļā. Bet tas šobrīd nav svarīgi. Svarīgs ir tas, ka dažkārt šie faktori ir nesavienojami.

—    Jūs gribat sacīt, ka…

—    Es gribu sacīt, ka dažkārt, sajaucot dažādas asinis, daži no šiem faktoriem satiek ļoti mīlīgi, bet citi plēšas kā negudri un nesatiek nemaz. Tāpēc mēs asinīm nosakām tipu, lai tās varētu izmantot asins pārliešanai. Mums jābūt drošiem, ka cilvēki saņem pareizā tipa asinis.

Elizabetei bija domīgi saraukta piere. — Tātad tie faktori, kas nesatiek, rada problēmas. Es domāju, kad cilvēkiem būs bērniņš. — Nu bija atkal tā, kā senāk skolā. Noskaidrot vienu jautājumu, pirms nāk nākošais.

Dornbergers pamāja ar galvu. — Jā, gadās, ka tā tiešām notiek. To sauc par rezus imunokonfliktu. Bet parasti ne. Apskatīsim jūs un jūsu vīru. Jūs sacījāt, ka viņam rezus ir pozitīvs?

—    Tieši tā.

—   Tātad viņa asinīs ietilpst arī faktors, ko mēs saucam par lielo D. Un, tā kā jūsu rezus ir negatīvs, jums šī faktora nav.

Elizabete lēni pamāja. Viņas prāts uzsūca šo informāciju. — Ja rezus faktors ir negatīvs, nav D faktora. — Un, lietojot vecu triku, viņa no šīs informācijas izveidoja pantiņu, lai to varētu vieglāk atcerēties.

Ja tev asinīs nav lielā D,

Rezus negatīvs ne bū, ne bē!

Elizabete redzēja, ka Dornbergers viņu novēro. — Jūs, dakter, to pastāstāt tik interesanti. Tā man to vēl neviens nebija izstāstījis!

—   Labi. Tagad runāsim par bērniņu. — Viņš norādīja uz viņas vēderu. — Mēs nezinām, vai bērniņam asinīs ir pozitīvs vai negatīvs rezus. Tātad, vai viņam ir lielais D?

Uz brīdi Elizabetei aizmirsās, ka viņas prāts spēj saprast. Ar bažām balsī viņa jautāja. — Un ja ir? Vai bērna asinis cīnīsies ar manējām?

Dornbergers mierīgi atbildēja. — Jā, tāda iespēja pastāv. — Viņš pasmaidīja. — Un tagad klausieties labi uzmanīgi.

Viņa pamāja. Prāts atkal bija gatavs uzņemt jaunu informāciju. Kādu brīdi viņa to bija aizmirsusi.

Ārsts piesardzīgi turpināja. — Bērna asinis grūtniecības laikā ir pilnīgi atšķirtas no mātes asinīm. Bet ir iespējams, ka nedaudz bērna asiņu tomēr ieplūst mātes asins apritē. Vai tas ir skaidrs?

Elizabete pamāja. — Jā.

—      Lieliski. Ja mātei rezus ir negatīvs un bērnam — pozitīvs, gadās, ka mūsu vecais draugs, lielais D, nonāk mātes asinsvados, un nav tur vēlams. Skaidrs?

—    Jā.

Viņš lēnām turpināja. — Kad tas notiek, mātes asinis sak veidot antivielas, tās uzsāk karu ar lielo D un parasti to iznīcina.

Nu Elizabete nesaprata. — Bet tā taču nav nekāda problēma.

—    Nē, mātei ar to nav nekādu grūtību. Problēmas sākas tad, kad antivielas, ko mātes asinis ir pagatavojušas, lai iznīcinātu lielo D, šķērso placentu un nonāk bērniņa asinīs. Jo, lai arī mātes asinis nevar šķērsot placentu, antivielas to dara pavisam brīvi.

—    To es saprotu, — Elizabete lēnām sacīja. — Tātad antivielas sāks cīnīties ar bērna asinīm un tās iznīcinās? — Tas viņai bija pavisam skaidrs.

Dornbergers uz jauno sievieti skatījās ar apbrīnu. Te nu gan ir viena gaiša meitene, viņš nodomāja. Viņa bija visu sapratusi. — Jā, antivielas var iznīcināt daļu bērna asiņu, ja mēs tam ļautu notikt, un tā ir slimība, ko mēs saucam par embrija eritroblastozi.

—    Kā mēs to varam novērst?

—    Ja tā gadās, mēs to nevaram novērst. Bet varam pret to cīnīties. Pirmkārt, ja mātes asinīs ir attīstījušās antivielas, mēs tiekam brīdināti, kad izdarām asins sensibilizācijas pārbaudi. To mēs izdarīsim kopā ar šīm asins analīzēm, un tad vēlreiz, jūsu grūtniecības laikā.

—    Kā to dara? — prasīja Elizabete.

—      Jūs gan esat metusies uz jautājumiem, kundze, — pasmaidīja Dornbergers. — To es jums neprastu izstāstīt. Par to jūsu vīrs zinās daudz vairāk, nekā es.

—    Bet kā vēl var palīdzēt bērnam?

Ārsts pacietīgi atbildēja. — Vissvarīgākais tikko dzimušajam bērniņam ir pārliet pareizās asinis. Tas parasti izdodas pavisam labi. — Viņš tīšām nevēlējās pieminēt to, ka pastāv nopietnas briesmas, ka eritroblastisks bērns piedzims nedzīvs. Tāpēc akušieri bieži izraisa dzemdības vairākas nedēļas ātrāk, lai bērnam dotu lielākas iespējas izdzīvot. Viņam likās, ka pārrunas ir ilgušas pietiekami ilgi. Viņš nolēma apkopot kopsavilkumu.

—      Es jums to visu stāstīju tāpēc, Aleksandra kundze, ka jūs man pieminējāt rezus faktorus. Jūs esiet inteliģenta sieviete, un man vienmēr ir licies, ka labāk ir zināt patiesību, nevis tikai tās daļu.

Par to Elizabete pasmaidīja. Viņai likās, ka viņa tiešām ir inteliģenta. Viņa bija saglabājusi agrāko skolas laika spēju saprast un atcerēties. Tad viņa pati sevi sabāra: neesi tik pašapmierināta! Tu taču gaidi bērnu, nevis gala eksāmenu.

Ārsts atkal runāja. — Lūdzu, ļaujiet, lai jums uzskaitu visu svarīgāko. — Tagad viņš kļuva nopietns un paliecās uz viņas pusi. — Pirmkārt, jums var nekad nebūt bērns ar pozitīvu rezusu, ne tagad, ne vēlāk. Tādā gadījumā nebūs nekādu grūtību. Otrkārt, pat, ja jūsu bērna rezus ir pozitīvs, ir iespējams, ka jūs nekļūsiet sensibilizēta. Treškārt, ja bērns saslimst ar eritroblastozi, iespējas to ārstēt un izārstēt ir lieliskas. — Viņš paskatījās savai pacientei tieši acīs. — Nu, ko jūs par visu šo lietu domājat?

Elizabete plati smaidīja. Pret viņu izturējās kā pret pieaugušu cilvēku, un par to viņa ļoti priecājās. — Dakter Dornberger, man šķiet, ka jūs esat brīnišķīgs!

Uzjautrināts Dornbergers sniedzās pēc pīpes. — Jā, man arī pašam šad tad tā liekas!

—    Džo, vai varu ar jums parunāt?

Lūsija Greindžere bija ceļā uz patoloģijas nodaļu, kad ievēroja apaļo Pīrsona stāvu lāčojam pa priekšu. Izdzirdis viņas balsi, patologs apstājās.

—    Vai jums kaut ko vajag, Lūsij? — viņa balss rūca un izklausījās aizsmakusi, bet kā Lūsija tūlīt ievēroja, tā bija draudzīga. Viņa cerēja, ka vēl arvien ir imūna pret šī cilvēka slikto omu.

—       Jā, Džo! Gribu, lai apskatiet kādu no manām pacientēm.

Viņš sāka aizdedzināt vienu no saviem neizbēgamajiem cigāriem. Kad tas bija izdevies, Pīrsons ar lielu interesi apskatīja cigāra gailošo galu. — Kas viņai kaiš?

—      Viņa ir viena no mūsu studentēm. Meitene, vārdā Viviāna Loburtone, deviņpadsmit gadus veca. Vai pazīstat?

Pīrsons noliedzoši pašūpoja galvu. Lūsija turpināja. — Mani šī lieta uztrauc. Man ir aizdomas par kaula audzēju, un esmu rītdien paredzējusi taisīt biopsiju. Audi, saprotams, nonāks jūsu nodaļā, bet man likās, ka jums būtu ar viņu jāparunā.

—    Labi! Kur viņa atrodas?

—      Esmu viņu ielikusi novērošanas istabā. Tā atrodas otrajā stāvā. Vai varam tūlīt?

—    Kāpēc gan ne? — Viņi devās uz galveno priekštelpu pie liftiem.

Lūsijas lūgums Pīrsonam nebija nekas neparasts. Šādā gadījumā, kad bija iespējams audzējs, patologs būs tas, kas noteiks galīgo pacienta stāvokli. Lai diagnosticētu audzēju, patologam bija jāapsver vairāki apstāk]i, kas varēja būt pretrunīgi. Bet ar kaulu audzējiem bija vēl smagāk, un Lūsija to labi zināja. Tāpēc tā bija liela priekšrocība, ja patologs varēja piedalīties diagnozes noteikšanā no paša sākuma. Tā viņš varēja iepazīties ar pacientu, noklausīties, ko saka rentgenologs. Tas viss vairoja viņa zināšanas un varēja palīdzēt diagnozes noteikšanā.

Kāpdams liftā, Pīrsons apstājās un sarāvās. Viņš pataustīja muguru.

Lūsija nospieda otrā stāva pogu. Kad automātiskās durvis aizvērās, viņa jautāja. — Vai problēmas ar muguru?

—   Šad un tad, — Pīrsons atbildēja. — Viņš ar grūtībām izslējās taisns. — Pārāk daudz sēdēšanas, skatoties mikroskopā.

Viņa paskatījās norūpējusies. — Atnāciet taču uz manu biroju. Es to apskatīšu.

Viņš ievilka dziļu dūmu un pasmīnēja. — Zināt, Lūsij, es nevaru atļauties maksāt jūsu honorārus!

Durvis atvērās, un viņi devās pa gaiteni uz priekšu. — Jāmaksā nebūs. Man nepatīk ņemt naudu no kolēģiem.

Viņš uzjautrināti paskatījās. — Ak, tad ne tā, kā to dara psihiatri?

—     Nē, nemaz, — viņa smējās. — Esmu dzirdējusi, ka viņi pat saviem istabas biedriem piesūta rēķinus.

—     Tā ir! — Pīrsons reti jutās tik atbrīvots. — Viņi apgalvo, ka kopā dzīvošana ir daļa no ārstēšanas procesa!

—      Tā, te nu mēs esam. — Viņa ielaida Pīrsonu pa priekšu, tad iegāja pati un aizvēra durvis.

Nelielajā telpā atradās divas pacientes. Lūsija sasveicinājās ar sievieti, kas gulēja tuvākajā gultā, tad devās pie otrās gultas, kur Viviāna lasīja žurnālu. Nolikusi to nost, viņa paskatījās uz ārstiem.

—    Viviān, šis ir dakteris Pīrsons.

—    Sveiki, Viviān! — Pīrsons izklaidīgi sacīja, apsēžoties Lūsijas piebīdītajā krēslā.

Viņa pieklājīgi atbildēja. — Sveicināti, dakter!

Viviāna nekādi nevarēja saprast, kāpēc viņai te bija jāguļ. Viņas ceļgals bija atkal sāpējis, tā, protams, bija taisnība. Bet vai nu par tādu nieku bija uzreiz jāievieto slimnīcā? Protams, pārāk daudz viņa par to nerūpējās. Bija patīkami atpūsties un palasīt pēc studēšanas un praktiskajiem darbiem. Arī Maiks bija piezvanījis. Uzzinājis, ka viņa guļ slimnīcā, viņš bija izklausījies ļoti norūpējies. Bija solījis nākt ciemos, tikko atradīsies brīvs brīdis.

Lūsija aizvilka aizkarus starp abām gultām. Pīrsons paliecās uz priekšu. — Lūdzu, parādiet man abus ceļgalus.

Viviāna nostūma segu un pavilka naktskreklu mazliet uz augšu. Pīrsons nolika malā pacienta informācijas lapu, ko bija lasījis, un pieliecās pavisam tuvu.

Lūsija skatījās, kā patologa īsie, resnie pirksti ļoti uzmanīgi kustās ap ceļgaliem. Bija dīvaini skatīties, kā šis cilvēks, kas bija tik rupjš pret citiem cilvēkiem, spēj būt tik maigs pret pacientiem. Pēkšņi Viviāna sarāvās. Pīrsons paskatījās viņai acīs. — Tur sāpēja, ko? — Viviāna pamāja.

—    No jūsu informācijas lapas redzams, ka jūs apmēram pirms pieciem mēnešiem šo ceļgalu sadauzījāt?

—    Jā, dakter! — Viviānai likās, ka nu ir jāizstāsta viss tā, kā notika. — Es to sākumā neatcerējos, bet tad sāku domāt. Es atsitu ceļgalu pret peldbaseina dibenu, pārāk dziļi ienirstot.

—    Vai tas ļoti sāpēja? — prasīja Pīrsons.

—    Jā. Bet tad sāpes pārgāja, un es par to vairs nedomāju. Līdz tas atkal sāka sāpēt.

—    Labi, Viviāna, — viņš pamāja Lūsijai, un tā uzvilka segu atpakaļ.

—    Vai jums ir rentgena uzņēmumi?

—       Jā, te tie ir. — Lūsija parādīja lielu, dzeltenu aploksni. — Mums ir divi. Pirmais nerāda neko. Bet tad mēs tos pārstrādājām, lai muskuļi netraucētu, un tagad var saskatīt zināmu kaula nelīdzenumu.

Viviāna klausījās šajā sarunā ar lielu interesi. Viņa jutās nozīmīga, jo viņi taču runāja par viņu.

Tad Pīrsons un Lūsija pievirzījās pie loga, un patologs pacēla rentgena uzņēmumus pret gaismu. Skatoties uz otro uzņēmumu, Lūsija rādīja. — Redziet, te. — Viņi skatījās kopā.

—    Var jau būt, — ņurdēja Pīrsons un atdeva uzņēmumu Lūsijai. Viņa attieksme pret rentgena uzņēmumiem bija tāda, ka vienam speciālistam neklājas rakņāties pa kāda cita speciālista lietām. — Ēnas no ēnu valstības, — viņš drūmi sacīja. — Ko saka rentgenologs?

—   Ralfs Bells apstiprina, ka ceļa kaulā ir nelīdzenums. Bet ne tik ievērojams, lai varētu noteikt diagnozi. Viņš piekrīt, ka vajadzīga biopsija.

Pīrsons pagriezās uz gultas pusi. — Vai jūs, Viviāna, zināt, kas ir biopsija?

—        Esmu kaut ko par to dzirdējusi. — Viviāna vilcinājās. — Bet īsti es nezinu.

—    Tātad lekcijās vēl nav par to runāts, ko?

Viņa papurināja galvu.

—       Notiks tā, ka daktere Greindžere izņems mazu gabaliņu no ceļgala kaula tajā vietā, kur liekas, ka kaut kas nav kārtībā. Un tad tas nonāks pie manis, pagrabā… un es to izpētīšu.

Viviāna jautāja. — Un tad jūs varēsiet pateikt… kas man kaiš?

—   Tā tas parasti notiek. — Viņš pagriezās, lai ietu. Tad apstājās. — Vai jūs daudz sportojat?

—    Ak, jā, dakter. Teniss, peldēšana, slēpošana. Un man patīk jāt ar zirgu. To es esmu daudz darījusi Oregonā.

—    Oregonā, ko? — viņš domīgi atbildēja, tad pagriezās un gāja ārā. — Labi, Viviāna, tas pašlaik viss.

Lūsija pasmaidīja. — Es būšu vēlāk atpakaļ. — Viņa savāca rentgena uzņēmumus, informācijas lapu un izgāja Pīrsonam līdzi.

Kad durvis aizvērās, Viviānai likās, ka viņai uzpūš auksts baiļu vējš.

Aizgājusi labi tālu pa gaiteni, Lūsija jautāja. — Kā jums v liekas, Džo?

—      Tas varētu būt kaula audzējs, — Pīrsons lēni un domīgi atbildēja.

—    Ļaundabīgs? *

—    Jādomā, ka tā.

Viņi nonāca pie lifta, un Lūsija sacīja. — Protams, ja izrādīsies, ka tas ir ļaundabīgs, man būs kāja jāamputē.

Pīrsons lēni pamāja. Tad, izskatīdamies ļoti vecs, viņš nopūtās. — Es par to tikko domāju.

11.nodaļa

Reaktīvajiem motoriem dunot, propelleri iegrieza Viskonta lidmašīnu pret vēju, un tā sāka samazināt augstumu. Izlaidusi šasijas un pagriezusies pret Burlingtonas pilsētas lidostas pirmo skrejceļu, lidmašīna gatavojās nolaisties. Skatoties no novērošanas platformas, kā lidmašīna tuvojas, dakteris Kents O'Donels dīki pārdomāja, ka medicīnai un aviācijai ir daudz kas kopējs. Abi bija zinātnes atklājumi, un abi izmainīja pasaules kārtību, īpaši tas attiecās uz novecojušiem jēdzieniem. Abi bija orientēti uz nezināmiem apvāršņiem, uz nākotni, ko vēl nevarēja saskatīt. Bija vēl kaut kas līdzīgs. Kāds pazīstams lidmašīnu dizainers bija stāstījis. — Ja lidmašīna atrodas gaisā, tad tā jau ir novecojusi!

Arī medicīniskā prakse bija ļoti līdzīga, domāja O'Donels, ar roku aizsedzis acis pret spožo augusta sauli. Ne slimnīcas, ne

klīnikas, nc paši ārsti nekad nevarēja būt īsti moderni. Lai kā viņi centās, eksperimenti, izgudrojumi un jaunas tehnoloģijas gāja tālu pa priekšu, dažkārt pat vairākus gadus. Cilvēks varēja šodien nomirt no slimības, pret kuru jau bija izgudrotas zāles, kas varbūt pat kaut kur jau bija nopērkamas. Bet jauniem izgudrojumiem vajadzēja daudz laika, pirms ar tiem iepazinās un tos pieņēma. Tāpat bija ar ķirurģiju. Kāds ķirurgs vai ķirurgu grupa izstrādāja jaunu paņēmienu, kā glābt dzīvības. Bet pirms to sāka lietot, citiem tas bija jāapgūst un jāiemāca citiem. Dažkārt Šis process vilkās ļoti ilgi. Sirds operācijas tagad bija plaši pazīstamas, un tie, kam tās bija nepieciešamas, parasti varēja atrast kvalificētu ķirurgu. Bet pirms dažiem gadiem vēl bija tikai pāris ķirurgu, kas ar tām nodarbojās.

Jauna tehnika parasti raisīja jautājumus: vai tā ir laba? vai ir labi to lietot? Ne viss, kas tika izgudrots, bija progresīvs. Arī medicīnā pietika maldīgu taku, teoriju, kas nesaskanēja ar praksi. Bija atsevišķi ķirurgi, kas savas lielās sajūsmas un apsēstības dēj nogāja galīgi greizi. Arī Treju apriņķu slimnīcā pastāvēja progresīvais un konservatīvais ārstu spārns, turklāt abās nometnēs bija daudz labu ārstu, un O'Donclam dažreiz bija Joti grūti saprast, kas ir viņa draugs un kas nav.

Viņa pārdomas pārtrauca Viskonta lidmašīna, kas nupat pietuvojās vārtiem. Lidmašīnas skaļie motori lika apklust visām sarunām. O'Donels pagaidīja, kamēr pilots izslēdza motorus un pasažieri sāka izkāpt. Ieraugot starp tiem dakteri Kolmani, viņš steidzās lejā uz atbraucēju zāli, lai sasveicinātos ar slimnīcas jauno patoloģijas nodaļas vadītāja vietnieku.

Deivids Kolmanis bija pārsteigts, redzot, ka viņu sagaida garš, iededzis un nomaļus stāvošs ķirurģijas nodaļas vadītājs. O'Donels sacīja. — Labi, ka esat klāt. Džo Pīrsons nevarēja atbraukt, tāpēc nolēmām, ka kādam taču jūs jāapsveic. — O'Donels noklusēja, ka Pīrsons bija kategoriski atteicies braukt uz lidostu, bet Harijs Tomaselli bija aizceļojis. Tāpēc O'Donels bija to izdarījis pats.

Iedams cauri karstajai, pārblīvētajai uzgaidāmajai zālei, O'Donels ievēroja, ka Kolmanis uzmanīgi skatās apkārt. Likās, ka jaunais cilvēks vēlas atstāt šo vietu atmiņā. Tāds varēja būt šī cilvēka paradums, un, ja tā, tas nebija slikts paradums. Turklāt Deivids Kolmanis nemaz neciestu, ja kāds viņu pašu tikmēr apskatītu. Neraugoties uz to, ka viņš tik tikko bija trīs stundas lidojis, viņa smalkvilnas uzvalks nebija saburzīts, glīti apgrieztie mati gludi sasukāti, un viņš bija pavisam nesen skuvies. Viņš nenēsāja platmali, tāpēc izskatījās jaunāks par savu trīsdesmit vienu gadu. Lai gan augumā viņš bija sīkāks par O'Donelu, viņa sejas panti bija noteikti un tīri. Iegarena seja un ass zods. Padusē iebāztais portfelis lika viņam izskatīties pēc tipiska jaunā zinātnieka. O'Donels stūma Kolmani uz bagāžas izsniegšanas apli, pa kuru jau sāka riņķot liela kaudze dažādu saiņu un koferu. Viņi sāka stumties tuvāk, spiezdamies caur citiem pasažieriem.

O'Donels piezīmēja. — Šis ir tas lidošanas aspekts, kuru es vismazāk varu ciest.

Kolmanis pamāja un viegli pasmaidīja. Likās, ka viņš būtu sacījis. — Netērēsim laiku tukšām sarunām, labi?

Šis nu gan ir vēss vecis, nodomāja O'Donels. Viņš, tāpat kā pagājušajā reizē, ievēroja tēraudzilās acis un pārdomāja, kas būtu jādara, lai redzētu, kas aiz tām slēpjas. Kolmanis stāvēja pavisam mierīgi, raudzīdamies apkārt. Un tad, it kā šim cilvēkam būtu hipnotizētāja spējas, visiem citiem garām pie viņiem piesteidzās nesējs ar sarkanu cepuri.

Pēc desmit minūtēm, kad O'Donels caur lidostas satiksmi vadīja savu buiku uz pilsētas pusi, viņš sacīja. — Mēs jūs izmitināsim Rūzvclta viesnīcā. Tā ir tikpat ērta, kā visas citas, un ļoti klusa. Cik zinu, mūsu administrators jums tikko aizrakstīja par izmaiņām dzīvokļa lietā.

—      Jā, es to vēstuli saņēmu, un man patiktu šo lietu nokārtot, cik ātri iespējams.

—    Ar to nebūs nekādu problēmu. Vai gribat pāris brīvu dienu, lai iekārtotu dzīvokli?

—     Nē, bet paldies par piedāvājumu. Es jau rīt no rīta ķeršos pie darba.

Kolmanis runāja pieklājīgi, bet ļoti noteikti. O'Donels domāja. — Šis cilvēks ātri izdomā un tad ļoti skaidri pasaka, ko vēlas. — Likās, ka viņu būs grūti no kaut kā atrunāt. O'Donels arī pārdomāja, kā Deivids Kolmanis satiks ar Džo Pīrsonu. Likās, ka viņiem vajadzēs plēsties bez apstājas. Bet to nevarēja iepriekš paredzēt. Slimnīcās reizēm gadījās, ka vispretrunīgākie cilvēki uz vietas sadraudzējās.

Skatīdamies apkārt, kamēr viņi tuvojās pilsētai, Deivids Kolmanis ievēroja, ka ir tiešām uztraucies par savu jauno dzīvi. Tas bija dīvaini, jo parasti viņš visu uzņēma lietišķi. Taču šī bija viņa pirmā darbavieta slimnīcā. Tad viņš pats sev sacīja: mazliet parastas cilvēcības tev nemaz nekaitēs, mans draugs, un pēc tam viegli pasmaidīja par šādu klašu paškritiku. Vecus domu gājienus, viņš nosprieda, nav tik viegli atmest.

Viņš pievērsa uzmanību O'Donelam, kas sēdēja viņam blakus. Viss, ko viņš par šo ķirurģiskās nodaļas vadītāju Treju apriņķu slimnīcā bija dzirdējis, bija cildinoši. Kāpēc cilvēks ar tādam spējām un izglītību bija izvēlējies dzīvot Burlingtonā? Vai viņam bija daudzi, vai kāds īpašs iemesls? Var būt, ka viņam te patika. Bija cilvēki, domāja Kolmanis, kuru izvēle bija tieša un vienkārša.

O'Donels pagrieza mašīnu, lai apbrauktu kādu smago mašīnu. Tad sacīja. — Man jums vajadzētu šo to pastāstīt.

Kolmanis pieklājīgi atbildēja. — Lūdzu, dariet tā!

—     Pēdējo gadu laikā pie mums Treju apriņķu slimnīcā ir bijis daudz pārmaiņu. — O'Donels runāja lēnām, mēģinādams atrast pareizos vārdus. — Harijs Tomaselli teica, ka ir jau jums par to stāstījis, tāpat arī par mūsu nākotnes plāniem.

Kolmanis pasmaidīja. — Tā tas bija.

O'Donels signalizēja, un mašīna, kas vilkās pa priekšu, nobrauca malējā līnijā. — Tas, ka es jūs vedu uz Burlingtonu, nozīmē milzīgas pārmaiņas slimnīcā, un es ceru, ka, sācis strādāt, jūs izraisīsiet vēl citas.

Kolmanis domāja par patoloģijas nodaļu, ko viņš bija apskatījis savā īsajā divu dienu apciemojumā. — Par to esmu pārliecināts.

O'Donels apklusa. Tad viņš vēl lēnāk sacīja. — Kad vien varējām, mēs kaut ko mainījām ļoti mierīgi. Reizēm tas nebija iespējams. Es neesmu tas cilvēks, kas ziedos principu, lai uzturētu mieru. — Viņš iesāņus paskatījās uz Kolmani. — Gribu, lai jūs mani saprotat.

Kolmanis pamāja, bet neatbildēja. O'Donels turpināja. — Bet jums es tomēr ieteiktu sākt darbu piesardzīgi. — Viņš pasmaidīja. — Pietaupiet lielos lielgabalus patiešām svarīgām lietām.

Kolmanis izvairīgi atbildēja. — Saprotu. — Tomēr viņš nesaprata, ko šis cilvēks viņam tikko sacīja. Viņam būs ar

O'Donelu jāiepazīstas tuvāk, lai to saprastu. Vai viņš būtu pārskatījies, un O'Donels tomēr būtu tikai vājš cilvēciņš? Vai Kolmanim jau pašā sākumā tika pieteikts nešūpot laivu? Ja tā, viņi ātri apķersies, ka pieņēmuši darbā cilvēku, kurš neprot tā uzvesties. Deivids Kolmanis nolēma noīrēt dzīvokli uz īsu laiku.

Tobrīd O'Donels pārmeta sev, ka teicis visu to Kolmanim. Viņi bija priecīgi, ka dabūjuši tik izcilu patologu, un viņš nevēlējās šo cilvēku jau pašā sākumā nobaidīt. Bet O'Donels nespēja aizmirst Džo Pīrsonu un viņa ietekmi uz Jūstasu Sveinu. Cik iespējams, O'Donels gribēja atbalstīt Ordeņu Braunu. Savā laikā Brauns bija daudz pūlējies, lai palīdzētu ķirurģiskās nodaļas vadītājam. O'Donels zināja, ka Brauns grib saņemt Sveina ceturtdaļmiljonu dolāru, un slimnīcai tie bija ārkārtīgi vajadzīgi. Ja tas nozīmēja, ka jāapietas laipni ar Džo Pīrsonu, tad to O'Donels līdz zināmai robežai bija gatavs darīt.

Taču, kur beidzās politika un kur sākās O'Donela ārsta atbildība? Šis jautājums viņu pēdējā laikā daudz nodarbināja. Likās, ka viņam samērā drīz būs jānovelk robeža. Vai viņš arī tagad spēlējās ap politiku? O'Donels nolēma, ka tā ir. Ja ne, viņš nebūtu tā runājis ar dakteri Kolmani. Vara noved pie korupcijas, viņš drūmi nodomāja. No tā neviens nevar izbēgt. Viņš pārdomāja, vai pastāstīt Kolmanim vēl kaut ko, arī dažus no slepenajiem apsvērumiem. Bet tad nolēma tā nedarīt, jo šis galu galā bija pavisam jauns darbinieks. O'Donels labi zināja, ka viņam vēl nav izdevies tikt garām šīm vēsajām, pelēkajām acīm.

Viņi nonāca Burlingtonas karstajā un putekļainajā pilsētas centrā, kur ietves karstumā mirgoja un asfalts bija kļuvis mīksts. Viņš iegrieza buiku Rūzvelta viesnīcas pagalmā. Kāds šveicars atvēra durvis un izcēla no aizmugures sēdekļa daktera Kolmaņa somas.

O'Donels piedāvāja. — Vai gribat, lai es ieeju līdzi un apskatos, vai viss kārtībā?

Ārpusē stāvēdams, Kolmanis atbildēja. — Man neliekas, ka tas būtu nepieciešams. — Atkal kluss, pieklājīgs, bet noteikts noraidījums.

O'Donels pārliecās pāri sēdeklim. — Labi! Tad mēs jūs rīt gaidīsim. Lai jums labi klājas!

—    Paldies.

Šveicars aizcirta mašīnas durvis, un O'Donels ievadīja mašīnu pilsētas satiksmes straumē. Viņš paskatījās pulkstenī. Bija divi pēcpusdienā. Viņš nolēma vispirms doties uz savu pilsētas biroju, tad uz slimnīcu.

Sēdēdama uz ādas dīvāna Treju apriņķu slimnīcas ambulatorisko slimnieku nodaļā, Elizabete Aleksandra pārdomāja, kāpēc sienas te ir nokrāsotas nevis kādā gaišā un priecīgā, bet tieši brūnā krāsā un divos toņos. Šī bija viena no slimnīcas tumšākajām daļām, un mazliet dzeltena, vai pat gaiši zaļa, nebūtu nemaz tik slikti. Tad uzgaidāmā telpa izskatītos mazliet priecīgāka.

Jau pavisam senās dienās Elizabetei bija patikušas spilgtas krāsas. Viņa atcerējās pirmos aizkarus, kurus viņa — vēl maza meitene — bija izvēlējusies savai istabai. Tie bija no gaiši zilas kokvilnas mēteļdrēbes, un tajos bija ieaustas zvaigznes un pusmēneši. Viņai bija aizdomas, ka tie ir briesmīgi slikti pašūti, bet vispār tie likās burvīgi. Lai tos piekārtu, viņa bija devusies lejā uz tēva veikalu, un viņš bija tai iedevis visu nepieciešamo: aizkarstangu, kas bija nozāģēta pareizajā garumā, metāla skavas, skrūves un skrūvgriezi. Viņa atcerējās, kā tēvs lodāja, visu to meklēdams, jo viss, kas veikalā atradās, bija sakrauts nekārtīgās kaudzēs. Ja kāds pircējs kaut ko gribēja, parasti bija ilgi jāmeklē.

Tas notika Jaunričmondā, Indiānas štatā, divus gadus pirms viņas tēva bojāejas auto avārijā. Vai varbūt trīs gadus? To bija grūti atcerēties. Laiks skrēja tik ātri. Viņa atcerējās, kā sešus mēnešus pirms tēva nāves viņa iepazinās ar Džonu Aleksandru. Arī viņam bija savs sakars ar krāsu. Vidusskolas brīvlaikā viņš bija ienācis veikalā, lai nopirktu sarkanu krāsu. Tobrīd Elizabete palīdzēja veikalā. Viņa iestāstīja, ka viņam ir jāpērk zaļa, nevis sarkana krāsa. Varbūt, ka bija otrādi, arī tas bija mazliet aizmiglojies.

Toties viņa zināja, ka iemīlējās Džonā jau pirmajā mirklī. Iespējams, ka viņa sāka runāt par dažādām krāsām, lai tikai viņš tik ātri neietu projām. Un, atceroties šo laiku, likās, ka kopš tās dienas nevienam nav bijis nekādu šaubu par viņu abpusējām jūtām. Viņi bija palikuši viens otram uzticīgi, pārejot no vidusskolas uz koledžu, un salaulājās sešus gadus pēc pirmās tikšanās. Dīvainā kārtā, neraugoties uz to, ka viņiem nebija naudas un Džons vēl studēja un maksāja skolas naudu, neviens viņiem neieteica gaidīt. Visi, kas viņus pazina, uzskatīja, ka šīs laulības ir dabiskas un nenovēršamas.

Iespējams, ka daudziem citiem tāds pirmais gads, kā viņējais, būtu ļoti grūts. Džonam un Elizabetei tas bija ārkārtīgi laimīgs gads. Iepriekšējā gadā Elizabete bija mācījusies sekretāru vakara skolā. Indianopolē, kur Džons studēja, viņa strādāja par stenogrāfisti un uzturēja abus.

Tajā gadā viņi ļoti nopietni pārrunaja Džona nākotni. Vai viņam būtu jāmērķē augstāk un jāmēģina iekļūt medicīnas skolā, vai jāapmierinās ar daudz īsāko medicīnas tehnologa kursu? Elizabete bija ieteikusi medicīnas skolu. Tas nozīmētu vairākus gadus atlikt to brīdi, pirms Džons sāktu pelnīt naudu. Elizabete bija ar mieru turpināt strādāt. Bet Džons nebija par to pārliecināts. Viņš jau sen bija gribējis kļūt par ārstu, un koledžas atzīmes viņam bija labas. Bet viņš gribēja arī kaut ko dot ģimenei. Tad viņi atklāja, ka Elizabete gaida bērnu, un tas šo jautājumu izšķīra. Neklausoties sievas protestos, viņš iestājās medicīnas tehnologu skolā, un viņi pārvācās uz Čikāgu.

Tur piedzima viņu pirmais bērns, un viņi nosauca meitenīti par Pamelu. Pēc četrām nedēļām meitenīte nomira ar bronhītu, un kādu laiku Elizabetes pasaule sabruka. Ar visu viņas stabilitāti un saprātu, viņa vairs ne par ko nespēja rūpēties. Džons izturējās lieliski, un nekad viņš vēl nebija bijis laipnāks un rūpīgāks — bet tas nelīdzēja.

Viņa juta, ka kaut kas jādara, un aizbrauca pie mātes uz Jaunričmondu. Bet vēl nebija pagājusi viena nedēļa, kad viņa jau ilgojās pēc Džona, tāpēc drīz vien brauca atpakaļ uz Čikāgu. Kopš tās dienas viņas atgriešanās dzīvē ritēja lēni, bet droši. Sešas nedēļas pirms Džons absolvēja tehnologu skolu, viņa saprata, ka atkal gaida bērnu. Tas bija pēdējais piliens, kas viņu atkal padarīja par normālu cilvēku. Viņa jutās vesela, atguva savu dzīvesprieku un juta pieaugošu satraukumu par to nedzimušo bērnu, ko nesāja sevī.

Burlingtonā viņi atrada mazu, bet patīkamu dzīvokli. īre nebija augsta. No saviem ietaupījumiem viņi nopirka mēbeles uz nomaksu, bet kārtējos mēneša maksājumus maksāja no Džona slimnīcas algas. Nule viss bija labā kārtībā, domāja Elizabete, ja neskaita uzgaidāmās telpas briesmīgās brūnās sienas.

Ambulatorisko pacientu nodaļas durvis atvērās, un iznāca sieviete, kas rindā bija bijusi pirms Elizabetes. Aiz viņas sekoja jauna sieviete baltā uzsvārcī, kas apskatījās lapiņā, ko turēja rokā. — Aleksandra kundze?

—    Jā, — Elizabete piecēlās.

—    Lūdzu ienāciet!

Viņa sekoja laborantei caur atvērtajām durvīm.

—    Apsēdieties, Aleksandra kundze. Ilgi tas nevilksies.

—    Pateicos.

Apsēdusies pie galda, laborante ielūkojās daktera Dornbergera izrakstītajā pieprasījuma veidlapā. — Rezus faktora tipa noteikšana un sensibilizēšana. Labi, nolieciet, lūdzu, roku te un savelciet to dūrē. — Viņa saņēma Elizabetes rokas locītavu, apzieda to ar antiseptisku šķīdumu un veikli aplika gumijas žņaugu. Tad izvēlējās šļirci, no slēgtas paciņas izņēma adatu un pievienoja to šļircei. Ātri atradusi vēnu, viņa ar veiklu, asu kustību iedūra adatu un sāka vilkt virzuli. Viņa vilka asinis līdz septiņu kubikcentimetru atzīmei, tad izrāva adatu un uzspieda uz dūriena vietas vates tamponu. Tas viss notika piecpadsmit sekunžu laikā.

—   Liekas, ka jūs jau to kādreiz esat darījusi, — smaidīja Elizabete.

Laborante arī pasmaidīja. — Vairākus simtus reižu.

Elizabete skatījās, kā laborante uzliek mēģenei etiķeti un iešļircina tur asinis. Pabeigusi viņa ielika mēģeni paliktnī. Tad paziņoja. — Tas viss, Aleksandra kundze!

Elizabete norādīja uz mēģeni un jautāja. — Kas ar to tagad notiks?

—        Tā nonāks seroloģijas laboratorijā. Kāds no laborantiem ar to strādās.

Elizabete pārdomāja, vai tas varētu būt Džons.

Maiks Sedons viens pats sēdēja atpūtas telpā un jutās ļoti uztraukts. Ja kāds pirms mēneša būtu viņam sacījis, ka viņš būs tik ļoti norūpējies par gandrīz nepazīstamu meiteni, viņš šo cilvēku būtu nosaucis par garīgi slimu. Taču veselas četrdesmit

astoņas stundas pēc tam, kad viņš bija izlasījis pacientes diagnozes lapiņu uz māsiņas galda netālu no Viviānas istabas, viņa uztraukums bija audzis. Pagājušajā naktī viņš bija maz gulējis. Stundām ilgi viņš gulēja nomodā, pārcilādams prātā Lūsijas Greindžeres rakstītos vārdus. — Viviāna Loburtone. Aizdomas par osteogēnisko sarkomu, sagatavot biopsijai.

Pirmo reizi, kad viņš bija saticis Viviānu sekcijas dienā, viņa bija tikai vēl viena glīta studente. Pat satiekoties otrreiz, pirms atgadījuma parkā, viņš vēl arvien bija domājis, kāda viņa būs gultā. Maiks Sedons nekad sevi nemānīja attiecībā uz vārdiem, ko teica, vai uz to, ko gribēja vai negribēja darīt.

Arī pašlaik ne.

Pirmo reizi mūžā viņš bija dziļi un pa īstam iemīlējies. Un viņu mocīja rēgainas un drausmīgas bailes.

Naktī, kad viņš bija sacījis, ka Viviānu precēs, viņš nebija visu līdz galam izdomājis. Pirms tās dienas Maiks Sedons bija sev sacījis, ka nebūs nekādas precēšanās, līdz viņš nodibinās savu praksi, iztrakosies un sakrās pietiekami daudz naudas. Bet, tiklīdz viņš bija šos vārdus pateicis Viviānai, viņš zināja, ka tie ir patiesi. Viņš bija tos pie sevis vismaz simts reizes atkārtojis klusībā, bez mazākās vēlēšanās ņemt tos atpakaļ.

Un tagad šis notikums.

Viviāna vēl arvien domāja, ka viņai ir tikai neliels ceļgala sacietējums, ko varēs vai nu vienā, vai otrā veidā viegli izārstēt. Maiks zināja, ko nozīmē teikums. — Aizdomas par osteogēnisko sarkomu. — Viņs saprata, ka, gadījumā, ja šī diagnoze apstiprināsies, tas nozīmēs, ka Viviānas ķermenī atrodas ļauns audzējs, kas var izplesties pa visu ķermeni un varbūt ir to jau paguvis. Tādā gadījumā bez tūlītējas operācijas viņas izredzes palikt dzīvai ilgāk par gadu nebija ticams. Šī operācija nozīmēja slimā locekļa steidzīgu amputāciju. Un arī tad statistika liecināja, ka cilvēki ar šo audzēju tikai 20% gadījumu atveseļojās arī pēc amputācijas. Pārējie gāja arvien uz leju, reizēm nodzīvodami pat tikai dažus mēnešus.

Bet tai nebija jābūt osteogēniskajai sarkomai, tas varēja būt labdabīgs kaulu audzējs. Izredzes bija gandrīz pilnīgi vienādas, gluži kā izloze, metot gaisā monētu. Maiks Sedons svīda, domājot, cik daudz viņam un Viviānai nozīmēja biopsijas rezultāts. Viņš apsvēra iespēju aiziet pie Lūsijas Greindžeres un visu šo lietu pārrunāt. Bet tad nolēma tā nedarīt. Jādomā, ka,

turoties malā, varēs uzzināt vairāk. Ja viņi atklās, ka viņam ir personīga interese, daži informācijas avoti varētu tikt slēgti. Daži tāpēc, lai viņu pasargātu. Un to Maiks Sedons negribēja. Šā vai tā viņam viss jāuzzina.

Viņš saprata, ka būs grūti runāt ar Viviānu un paturēt savas domas slepenībā. Vakar vakarā viņi atradās istabā vieni, jo otra paciente bija devusies mājās un gulta pagaidām stāvēja tukša. Viviāna bija viņu ķircinājusi par bēdīgo omu.

Viņa priecīgi ēda Maika atnestās vīnogas un teica. — Zinu, kas tev kaiš. Tu baidies par to, ka beidzot esi notverts un vairs nevarēsi lēkāt no gultas gultā.

—    Es tā nekad nedarīju, — viņš atbildēja, mēģinādams piemēroties viņas noskaņojumam. — Nav tik viegli, pie tā ir daudz jāstrādā.

—    Tu pie manis nemaz tik daudz nestrādāji.

—    Ar tevi bija savādāk. Tas viss vienkārši notika.

Šie vārdi lika viņai aizdomāties. — Jā, es zinu. — Pēc tam viņa atkal jautri piebilda. — Katrā ziņā nu nav ko cerēt tikt vairs vaļā, dakteri Maik Sedon! Es tevi negatavojos laist vaļā. Nekad, nekad!

Par to viņš meiteni bija noskūpstījis, turot stingri un izjūtot daudz vairāk, nekā bija gaidījis. Viņa pakustināja galvu un knibināja Maika ausi. Mati slīdēja gar viņa vaigu mīksti un smaržīgi. Viņa klusi piebilda.— Un vēl kas, dakter. Turieties tālāk no studentēm. Viņām nav morāles.

—          Tik tiešām? — Viņš atkal piespieda sevi piemēroties. — Kāpēc man to neviens nepastāstīja?

Viviāna valkāja plānu, zilu negližē ar dziļu izgriezumu priekšpusē. Zem tā atradās neilona naktskrekls, tāpat no gaisīgas zilas drānas. Viņš pēkšņi pamanīja, cik viņa ir jauna un skaista.

Viviāna skatījās uz aizvērtajām durvīm. Viņa sacīja. — Māsiņas šovakar ir ļoti aizņemtas. Tā viņas man stāstīja. Te vismaz stundu nevienas nebūs.

Tas Maiku uz brīdi šokēja. Tad viņš iesmējās, un atkal iemīlējās viņā, šoreiz par viņas godīgumu un vienkāršo atklātību. Viņš čukstēja. — Tu domā te? Tagad?

—    Kāpēc ne?

—    Ja kāds mūs atklās, mani izmetīs no slimnīcas.

Viņa klusi atbildēja. — Tovakar tas tevi nebaidīja. — Viņas pirksti viegli kustējās pa puiša seju. Viņš noliecās un noskūpstīja viņai kaklu. Kad lūpas tiecās zemāk, viņa sāka elpot ātrāk, un pirksti saspieda puiša plecu.

Uz brīdi viņam uznāca kārdinājums, bet tad viņš atguva veselo saprātu. Viņš maigi čukstēja. — Kad šī lieta būs cauri, mīļā Viviāna, tad mēs tiešām būsim vieni. Un tad mums būs tik daudz laika, cik gribēsim.

Tas viss notika vakar. Tūlīt, vēl šajā pēcpusdienā, Lūsija Greindžere veiks biopsiju. Maiks Sedons pacēla rokas pulksteni pie acīm. Bija 14.30. Operāciju zālē biopsija tikko sākās. Ja patoloģijas nodaļa strādās ātri, jau rīt varētu būt zināmi rezultāti. Lielā izmisumā Maiks Sedons lūdzās. — Ak, Dievs! Lūdzu, Dievs — izdari tā, lai audzējs ir labdabīgs!

Anesteziologs pamāja. — Esmu gatavs, Lūsij!

Daktere Lūsija Greindžere apgāja apkārt operāciju galdam un apstājās otrā galā. Viņa jau bija pārģērbusies uzsvārcī un uzvilkusi cimdus. Uzsmaidījusi Viviānai, viņa sacīja. — Tas neies ilgi, un jūs nejutīsiet it neko.

Viviāna gribēja paļāvīgi pasmaidīt pretim. Bet viņai tas īsti neizdevās. Varbūt tāpēc, ka viņa jau bija krietni miegaina. Viņai jau bija iedota kāda sedatīva tablete un vēlāk iešļircināta mugurkaula anestēzija, tā bija atņēmusi viņas ķermeņa apakšdaļai jušanas spējas.

Lūsija pamāja eksternam, kas viņai palīdzēja. Viņš pacēla Viviānas kreiso kāju uz augšu, un Lūsija sāka atraisīt dvieļus, kas tai bija aptīti. Pirms Viviānu aizveda uz operāciju zāli, viņas kāju noskuva, noberza un nokrāsoja ar mertiolātu. Tagad Lūsija uzzieda vēl vairāk mertiolāta un saklāja sterilus dvieļus virs un zem ceļgala.

Galda otrā pusē kāda māsiņa turēja salocītu zaļu drānu. Lūsija paņēma tās vienu malu, un viņas to uzklāja uz galda tā, lai drānā izgrieztais caurums atrastos virs ceļgala. Anesteziologs pasniedzās un piesprauda drānas malu pie stangas, kas atradās virs Viviānas galvas, neļaujot viņai redzēt, kas notiek. Paskatījies uz meiteni, viņš sacīja. —

Atslābinieties, Loburtonas jaunkundzi Tas būs apmēram tā, kā izraut zobu, tikai daudz vieglāk.

—      Lūdzu, nazi, — Lūsija turēja izstieptu roku, un māsiņa ielika tajā skalpeli. Izmantojot asmeņa platāko malu, viņa ātri un droši iegrieza tieši zem ceļgala. No apmēram četrus centimetrus garā griezumā tūlīt sāka sūkties asinis.

—    Lūdzu, skaviņas, — Lūsija paņēma tās no māsiņas un aizspieda divas dzīslas. — Nosieniet, — viņa sacīja eksternam, un tas tūlīt pat ap skavām apsēja ligatūras.

—      Mēs tagad iegriezīsim caur kaula plēvi, — Lūsija sacīja, un eksterns pamāja. Lūsija ar to pašu skalpeli iegrieza biezajos šķiedrainajos audos virs ceļgala un pārgrieza tos pilnīgi līdz kaulam.

—        Gatava zāģim! — Māsiņa pasniedza oscilējošo motorzāģi. Aiz Lūsijas kāda cita māsiņa turēja auklu, lai tā nepieskartos galdam.

Atkal skaidrodama eksternam, Lūsija teica. — Mēs izgriezīsim ķīļveidīgu kaula šķembu. Apmēram pusotra līdz divus centimetrus garu. — Lūsija pameta acis uz rentgena uzņēmumu, kas atradās apgaismotā kastē. — Mums jābūt uzmanīgiem, lai izgrieztu audzēju, un nevis veselu kaulu, kas izspiests uz priekšu.

Lūsija ieslēdza zāģi un divreiz iezāģēja. Abas reizes zāģis iekodās kaulā, maigi dūkdams. Viņa atdeva zāģi atpakaļ un sacīja. — Tā, tagad liekas pareizi. Pincetes!

Viņa uzmanīgi izvilka kaula šķēli un ielika to nelielā Zenkera šķīduma trauciņā, ko turēja māsiņa. Tagad šis paraugs ar operācijas numuru un apskates pieprasījuma dokumentu nonāks patoloģijas nodaļā.

Anesteziologs paskatījās uz Viviānu. — Vai jūtaties labi?

Viņa pamāja.

—     Nu vairs ilgi neies. Kaula šķemba ir ārā. Nu viņiem vairs tikai jāaizšuj rēta.

Lūsija aizšuva periosteuma rētu ar smalko šuvi. Viņa domāja. — Cik jauki būtu, ja tas būtu viss. Bet šī bija tikai izpēte. Tagad nāks Džo Pīrsona spriedums par kaula šķembu, ko viņš tūlīt saņems.

Doma par Pīrsonu atgādināja Lūsijai, ko O'Donels bija stāstījis. Šodien bija diena, kad Burlingtonā ieradīsies jaunais patologs. Viņa cerēja, ka attiecības ar šo jauno cilvēku būs labas, vairāk O'Donela, nekā kāda cita iemesla dēļ.

Lūsija cienīja ķirurģiskās nodaļas vadītāja centienus uzlabot slimnīcas stāvokli bez milzīgiem tračiem. No otras puses, viņa zināja no pieredzes, ka O'Donels nekad nebaidīsies uzbrukt, ja atradīs to par nepieciešamu. Te nu viņa atkal stāvēja un sapņoja par Kentu O'Donelu. Savādi, kāpēc domas pēdējā laikā arvien atgriezās pie viņa. Varbūt, ka tas bija tāpēc, ka viņi bieži satikās, reta bija tā diena, kad viņi viens otru neredzēja. Tagad Lūsija sāka domāt, cik ilgs laiks šoreiz paies, kamēr viņš to atkal uzaicinās uz vakariņām. Varbūt, ka viņa varētu sarīkot nelielas vakara viesības savā dzīvoklī. Viņa jau agrāk bija gribējusi ielūgt vairākus cilvēkus, un Kents O'Donels būs viens no tiem.

Lūsija atļāva eksternam uzlikt šuves pirmajam griezienam. — Izmantojiet pārtrauktās šuves. Ar to vajadzētu pietikt. — Viņa uzmanīgi vēroja darbu. Puisis strādāja lēnām, bet uzmanīgi. Lūsija zināja, ka citi ķirurgi neļauj eksterņiem neko darīt. Bet Lūsija vēl atcerējās sevi. Kā viņa pati bija stāvējusi pie operāciju galdiem, cerot, ka viņai vismaz ļaus mācīties aizsiet kādu mezglu.

Tas notika Monreālā, jau pirms gandrīz trīspadsmit gadiem. Viņa bija eksterne Monreālas vispārējā slimnīcā, pēc tam palika turpat, lai specializētos par ortopēdisko ķirurģi. Iepriekš viņa bieži domāja, ko pasāks šajā specialitātē, kurā vēlējās darboties katrs jauns ārsts. Ļoti liela nozīme bija tam, kādās operācijās cilvēks piedalās savā eksterņa laikā. Mekgila universitātes pirmsmedicīnas kursā un vēlāk Toronto universitātes medicīnas skolā viņas intereses mainījās, un pārgāja no vienas specialitātes uz citu. Pat atgriezusies Monreālā, viņa vēl arvien nezināja, vai vispār ieslīgs kādā šaurā specializācijā, vai tomēr kļūs par vispārējo ārsti. Bet tad, vienkāršas sagadīšanās dēļ, viņai kādu laiku nācās mācīties pie ķirurga, kuru visā slimnīcā pazina kā "Veco Kauluzāģi", tā viņu sauca viņa lielās mīlestības, ortopēdiskās ķirurģijas dēļ. Kad Lūsija ar šo cilvēku iepazinās, Vecais Kauluzāģis bija apmēram sešdesmit līdz septiņdesmit gadus vecs. Runājot par viņa uzvedību un personību, viņš bija viens no visnepatīkamākajiem cilvēkiem, ko viņai bija nācies jebkad satikt. Katrā mācību slimnīcā ir savas zvaigznes. Vecajā Kauluzāģī likās apvienotas visas vissliktākās paražas. Viņš bez apstājas un bez kādas izšķirības apvainoja visus — eksterņus, rezidentus, savus kolēģus, pacientus. Operāciju zālē eksterni un māsiņas par vismazāko pārkāpumu saņēma veselu lamu vārdu izvirdumu, ārpus krogiem un ostmalas parasti tādus nedzirdēja. Ja viņam padeva nepareizu instrumentu, tad, būdams labā omā, viņš to vainīgajam atsvieda atpaka]. Ja sliktā — sadragāja pret sienu.

Bet, neraugoties uz šīm izrādēm, Vecais Kauluzāģis bija lielisks ķirurgs. Viņa darba lauks bija sakropļotu bērnu kaulu labošana. Viņa neticamie panākumi bija viņam atnesuši pasaules slavu. Viņš nekad nemainīja savu uzvedību, un bērni dabūja ciest tikpat, cik viņu vecāki. Bet bērniem no viņa nebija bail. Lūsija pārdomāja, vai bērna instinkts tomēr nav labāks, nekā vecāku saprāts.

Tā bija Vecā Kauluzāģa ietekme, kas noteica Lūsijas nākotni. Kad viņa redzēja, ko ārsts spēj paveikt ar ortopēdiskās ķirurģijas metodēm, viņa gribēja dalīties šajos panākumos. Viņa bija pavadījusi trīs eksternes gadus Monreālas vispārējā slimnīcā, un, kad nu varēja, asistēja vecajam Kauluzāģim. Viņa iemācījās visu, ko šis cilvēks zināja, nepārņemot tikai viņa izturēšanās stilu. Kauluzāģis pret Lūsiju izturējās tāpat, kā pret visiem citiem, lai gan pēdējā gadā viņa ar lielu lepnumu atklāja, ka uz viņu kliedz daudz mazāk, nekā uz pārējiem.

Kopš tā laika arī Lūsijai savā specialitātē bija lieli panākumi. Un tagad, dzīvojot Burlingtonā, lielais pacientu skaits, ko citi ārsti pie viņas nosūtīja, bija viņu padarījis par vienu no aizņemtākajiem Treju apriņķu slimnīcas ārstiem. Monreālā viņa bija atgriezusies tikai vienreiz, lai piedalītos Vecā Kauluzāģa bērēs. Stāstīja, ka tās ir bijušas visplašāk apmeklētās bēres, kādas vien kādam ārstam Monreālā bijušas. Tajās piedalījās visi, ko šis cilvēks bija apvainojis.

Lūsija atgriezās tagadnē. Biopsija bija gandrīz pabeigta. Pēc viņas mājiena eksterns sāka uzlikt ādai šuves, atkal izmantojot pārtrauktos dūrienus. Kad viņš šo darbu beidza, Lūsija paskatījās pulkstenī pie sienas. Tas viss bija vilcies pusstundu. Pašlaik rādīja 15.00.

Kāds sešpadsmit gadus vecs slimnīcas kurjers iegorījās seroloģijas laboratorijā, svilpodams un grozīdams gurnus. Viņš parasti tā ieradās, zinot, ka tādējādi sakaitina Banisteru, ar ko atradās pastāvīgā kara stāvoklī. Kā parasti, vecākais laboratorijas tehniķis noskatījās un noburkšķēja. — Es jums pēdējo reizi saku, lai jūs, ienākot laboratorijā, netaisāt tik negantu troksni.

—   Priecājos, ka šodien tā ir pēdējā reize. — Puisis nelikās traucēties. — Ja jau man jāsaka patiesība, visa šī sūdzēšanās man jau sen ir līdz kaklam. — Viņš turpināja svilpot, turēdams gaisā paliktni ar mēģenēm no ambulatorisko pacientu nodaļas. — Kur lai šīs asinis lieku, Drakulas[8] kungs?

Džons Aleksandrs smaidīja, bet tas Banisteru sakaitināja vēl vairāk. — Zināt jau zināt, kur tās jāliek, muļķa desa! — Viņš norādīja uz vienu no laboratorijas galdiem. — Nolieciet tur!

—    Jā, kapteiņa kungs, tieši tā! — Puisis ar plašu žestu nolika paliktni un tad atdeva godu. Pēc tam atkal sāka gorīt gūžas un devās uz durvīm dziedādams:

Ak, liekat man dzīvot, kur vīrusi mīt,[9] Starp sienām, kur mikrobi, baciļi krīt,

Kur bieži var dzirdēt, kā vampīri kliedz,

Aiz kakla tie jaunas meitenes žmiedz.

Aleksandrs iesmējās, un Banisters tūlīt aizrādīja. — Nesmejieties par to spoku, tā viņš tikai sāk uzvesties vēl trakāk. — Aizgājis pie laboratorijas galda, viņš pacēla paliktni zem mēģenēm un sāka pētīt pavadvcidlapas. Pusceļā viņš apstājās.

—    Hei, te ir asins paraugs no kādas Aleksandra kundzes. Vai jūsu sieva?

Aleksandrs nolika pipeti, ko bija tikko lietojis, un nāca skatīties. — Droši vien. Dakteris Dornbergers viņu atsūtīja, jo vajadzīga asins sensibilizēšanas pārbaude. — Paņēmis veidlapu, viņš paskatījās. — Jā, tas tiešām ir Elizabetes paraugs.

—       Te sacīts, ka vajadzīgs noteikt rezus faktoru un pārbaudīt sensibilizēšanu.

—    Jādomā, ka dakteris Dornbergers gribējis būt pilnīgi drošs. Patiesībā Elizabetei ir negatīvs rezus. — Tad viņš piebilda. — Un man — pozitīvs.

Ar plašu žestu un tēvišķu visziņa izskatu, Banisters sacīja. — Nu, bet parasti tas nerada nekādas grūtības.

—    Zinu, zinu. Un tomēr ir vērts nodrošināties.

—    Te ir paraugs, — Banisters izcēla mēģeni ar uzrakstu "E. Aleksandra". — Vai gribat pats to analizēt?

—    Jā, labprāt, ja jums nav iebildumu.

Banisteram nekad nebija iebildumu, ja kāds cits strādāja, un īpaši tad, ja padarīja arī viņa darāmo. Viņš teica. — Kāpēc ne? — Tad, paskatījies pulkstenī, sacīja. — Šovakar vairs šo pārbaudi nepaspēsiet. Darba laiks tūlīt beigsies. — Viņš ielika mēģeni atpakaj paliktnī un iedeva Aleksandram. — Labāk atlieciet līdz rītam.

Aleksandrs paņēma asins paraugus un ielika laboratorijas ledusskapī. Tad, aizvēris ledusskapja durvis, viņš palika domīgi stāvot.

—    Karl, man ar jums jārunā.

Banisters pašlaik kārtojās promiešanai. Viņam patika atstāt telpu precīzi piecos. Nepagriezis galvu, viņš prasīja. — Par ko?

—      Par veidu, kā mēs nosakām asins sansibilizācijas pārbaudi. Esmu par to domājis.

—    Ko domājis?

Aleksandrs rūpīgi izvēlējās vārdus. Jau pirmajā dienā viņš bija sapratis, ka sava koledžas grāda dēļ var izraisīt nepatiku tādos cilvēkos, kā Banisters. Arī tagad viņš centās to neaizskart. — Es ievēroju, ka mēs analizējam sensibilizāciju tikai divos veidos — vienu sālsūdenī, otru proteīnu klātbūtnē, kuriem ir augsts molekulārais svars.

—    Nu un?

—    Redziet, — Aleksandrs bailīgi sacīja, — man liekas, ka tas ir mazliet vecmodīgi.

Banisters bija jau sakārtojies. Viņš panācās uz priekšu, slaucīdams rokas papīra dvielī, un asi jautāja. — Varbūt jūs man pastāstītu, kāpēc?

Aleksandrs aso toni neievēroja. Šī bija svarīga lieta. Viņš sacīja. — Lielākā daļa laboratoriju tagad analizē arī trešajā veidā — izmantojot netiešo Kūmbsa pārbaudi.

—    Kas tas par vārdu?

—    Netiešā Kūmbsa pārbaude.

—    Kas tas ir?

—    Jūs jokojat! — Tikko šos vārdus pateicis, Aleksandrs saprata, ka ir kļūdījies. Bet viņš bija runājis nedomājot, nebija taču ticams, ka cilvēks, kas strādā seroloģijas laboratorijā, nav par šo pārbaudi dzirdējis.

Vecākais laborants saspurojās. — Neesiet nu tik pārgudrs!

Ātrumā mēģinādams glābt, kas glābjams, Aleksandrs teica. — Atvainojiet, Kari, tā es nebiju domājis.

Banisters saburzīja papīra dvieli un iemeta to papīrkurvī. — Man tā izklausījās. — Viņš nikni paliecās uz priekšu, un uz viņa kailās galvas atspīdēja spuldze. — Redziet, jaunais cilvēk, es jums kaut ko izstāstīšu jums pašam par labu. Jūs esat tikko atstājis skolu un vēl nezināt, ka šis tas no tā, ko jums tur mācīja, darba apstākļos nav izmantojams.

—    Jā, bet tā nav tikai teorija, Kari, — Aleksandrs bija nopietns, un pirmītējā kļūda nelikās svarīga. — Ir pierādīts, ka dažas no grūtnieču antivielām nevar atrast ne sāls šķīdumā, ne proteīnu klātbūtnē.

—      Un cik bieži tas gadās? — Nu Banisters, iepriekš paredzot atbildi, smaidīja.

—    Ļoti reti.

—    Nu, un par ko tad jūs runājat?

—         Bet ar to pietiek, lai trešā pārbaude kļūtu nepieciešama. — Aleksandrs uzstāja, cenšoties pārvarēt otra cilvēka intereses trūkumu. — Galu galā tas ir ļoti vienkārši. Pēc tam, kad ir pabeigta pārbaude sāls šķīdumā, ņem to pašu mēģeni…

Banisters viņu pārtrauca. — Atstājiet lekciju uz citu dienu. — Novilcis uzsvārci, viņš sniedzās aiz durvīm pēc žaketes.

Pat zinādams, ka ir zaudējis, Aleksandrs nespēja klusēt. — Tas neprasa daudz laika, un es to ļoti labprāt veikšu pats. Mums tikai vajag nedaudz Kūmbsa seruma. Tiesa, tas mazliet sadārdzina pārbaudes…

Nu viņi bija pārgājuši atpakaļ uz saprotamiem jautājumiem. Tagad Banisters zināja, ko teikt. — Ak, tā gan, — viņš sarkastiski sacīja, — tas nu gan Pīrsonu sajūsminātu! Katra pārbaude, kas kļūst dārgāka, kā viņš par to priecāsies!

—     Bet vai tad jūs tiešām nesaprotat? Veids, kā mēs to darām, nav drošs, — Aleksandrs uztraukti runāja, un nemanot viņa balss bija kļuvusi skaļāka. — Ar abām pārbaudēm, ko mēs izdarām, mēs varam dabūt negatīvu rezultātu, bet patiesībā mātes asinis var būt sensibilizētas un bīstamas jaundzimušajam bērnam. Tas var viņu nogalināt.

Nav jūsu darīšana par to rūpēties. — Tāds bija Banistera visnepatīkamākais paradums. Vārdus viņš gandrīz izspļāva.

—    Bet…

—       Nekādus "bet", Pīrsonam nepatīk mainīt darba stilu, īpaši, ja tas maksā vairāk naudas. — Banisters vilcinājās un mazliet aprima. Viņš ievēroja, ka ir bez vienas minūtes pieci, un vēlējās sarunu beigt. — Redziet, jaunais cilvēk! Došu jums padomu: mēs neesam ārsti, un jums būtu labāk neuzvesties tā, it kā jūs tāds būtu. Mēs esam laboranti un strādājam tā, kā mums liek.

—    Bet tas nenozīmē, ka es nedrīkstu domāt, vai ne? — Tagad Aleksandrs uztraucās. — Viss, ko es gribu, ir pārbaudīt savas sievas asinis sāls šķīdumā, proteīnu klātbūtnē un ar netiešo Kūmbsa pārbaudi. Jūs tas var neinteresēt, bet Šis bērniņš mums ir ļoti svarīgs.

Stāvēdams pie durvīm, Banisters skatījās uz jauno tehnologu. Tagad viņš labi saprata to, ko nebija pamanījis agrāk. Sis cilvēks bija nemiera cēlājs. Un šādiem cilvēkiem bija mode iejaukt arī citus nepatīkamās situācijās. Varbūt, ka vajadzētu gādāt, lai šis pārgudrais koledžas puika ņem un pakaras. Banisters sacīja. — Esmu jums pateicis, ko par to domāju. Ja jums nepatīk, ejiet pie Pīrsona. Pastāstiet viņam, ka jums nepatīk, kā te viss iekārtots.

Aleksandrs paskatījās vecākajam laborantam tieši acīs. Tad klusi sacīja. — Varbūt, ka es tā arī darīšu.

Banisters uzmeta lūpu. — Kāpēc ne? Atcerieties, ka es jūs brīdināju.

Vēlreiz pametis acis pulkstenī, viņš izgāja ārā, atstādams Džonu Aleksandru vienu pašu laboratorijā.

12. nodaļa

Sasniedzis Treju apriņķu slimnīcu, dakteris Deivids Kolmanis apstājās, lai to apskatītu. Bija silts rīts augusta vidū, un pulkstenis rādīja dažas minūtes pāri astoņiem. Likās, ka diena vērtīsies karsta un tveicīga. Pašlaik ap slimnīcu vēl bija kluss. Bez viņa te vēl bija apkopējs, kas ar šļūteni skaloja prom vakardienas putekļus no piebraucamā ceļa. Pār ielu nāca vecīga medmāsa, kas tikko bija izkāpusi no autobusa. Viņš pieņēma, ka steiga sāksies apmēram pēc stundas.

Deivids Kolmanis skatījās uz Treju apriņķu slimnīcas ēku kompleksu. Bija skaidrs, ka slimnīcas arhitektus nevar apvainot izšķērdībā. Ēkas bija celtas pragmatiski, no vienkāršiem ķieģeļiem un bez jebkādiem rotājumiem. Tāpēc te bija tikai virkne taisnstūru: sienas, durvis un logi. Tikai pie galvenās ieejas kaut kas bija savādāks. Tur stāvēja akmens ar dibināšanas datumu, un uzraksts vēstīja. — Pamatakmeni ielicis viņa godība, pilsētas galva Hugo Stautings, 1918. gada aprīlī. — Kāpdams pa kāpnēm, Deivids Kolmanis pārdomāja, kāds gan bijis šis sen aizmirstais amatvīrs.

Kad Kolmanis pieklauvēja un ienāca patologa birojā, Karls Banisters pašlaik šķiroja papīrus uz daktera Pīrsona galda.

—    Labrīt!

Pārsteigtais Banisters paskatījās uz augšu. Apmeklētāji tik agri nemēdza nākt. Lielākā daļa slimnīcas darbinieku zināja, ka Džo Pīrsons reti ieradās pirms desmitiem, bieži vēl vēlāk.

—    Labrīt, — viņš nelaipni atņēma. Banisteram agri riti nepiestāvēja. — Vai jūs gribat satikt dakteri Pīrsonu?

—    Savā ziņā tā ir. Es te šorīt sākšu strādāt. — Redzot, ka otrs saraujas, viņš piebilda. — Esmu dakteris Kolmanis.

Kolmanis nodomāja, ka līdzīgs iespaids varētu rasties, ja zem vistas eksplodētu petarde. Banisters steidzīgi nometa papīrus un gandrīz skriešus metās apkārt galdam, turklāt kailā galva spīdēja vien. — A, piedodiet, dakter! Es nezināju. Tas ir, zināju, ka jūs būsiet, bet ne to, ka tik drīz.

Kolmanis rāmi atbildēja. — Dakteris Pīrsons zināja, ka es šodien sākšu darbu. Starp citu, vai viņš ir uz vietas?

Likās, ka Banisteru šis jautājums pārsteidza. — Jūs esat daudz par agru. Viņš nebūs vēl vismaz divas stundas. — Viņa

seja savilkās sazvērnieciskā smaidā, kas likās sakām: gan jau ari jūs tā darīsiet, kad mazliet apsildīsiet degunu.

—    Saprotu.

Kad Kolmanis sāka skatīties apkārt, Banisters atcerējās, ka ir kaut ko aizmirsis. — Starp citu, es esmu Karls Banisters, vecākais patoloģijas laborants. — Ar uzmanīgu sirsnību viņš piebilda. — Pieņemu, ka mēs daudz strādāsim kopā. — Banisters nekad neaizmirsa, ka ar augstākiem darbiniekiem ir labi jāsatiek.

—    Jā, arī es tā domāju, — Kolmanim nelikās, ka tās ir sevišķi patīkamas izredzes. Bet viņš paspieda Banistera izstiepto roku un apskatījās, kur pakārt savu vieglo lietusmēteli. Sinoptiķi brīdināja, ka vēlāk pēcpusdienā gaidāms pērkona negaiss. Banisters atkal bija gatavs naski pakalpot.

—    Ļaujiet man to paņemt. — Viņš atrada pakaramo un pakāra mēteli aiz durvīm.

—    Paldies.

—    Man bija prieks jums pakalpot, dakter! Vai gribat, lai parādu jums laboratorijas?

Kolmanis vilcinājās. Varbūt, ka vajadzētu sagaidīt dakteri Pīrsonu? Bet divas stundas bija pārāk ilgs laiks, lai sēdētu un gaidītu. Būtu tik labi kaut ko darīt. Laboratorijas jau viņš pārvaldīs tik un tā. — Es daļu laboratoriju apskatīju kopā ar dakteri Pīrsonu, kad te viesojos. Bet, ja neesiet pārāk aizņemts, es tās labprāt apstaigāšu vēlreiz.

—      Nu, mēs šajā nodaļā pastāvīgi esam ļoti aizņemti, dakter! Bet es labprāt tam nozagšu mazliet laika. Tas būs ļoti patīkami. — Veids, kā strādāja Banistera prāts, bija gluži neticami caurspīdīgs.

—      Te, laipni lūdzu, — Banisters atvēra seroloģijas laboratorijas durvis un ielaida Kolmani pa priekšu. Džons Aleksandrs, kas nebija saticis Banisteru kopš vakardienas salekšanās, paskatījās uz durvīm. Viņš tikko bija ielicis asins paraugu centrifūgā.

—     Šis, dakter, ir Džons Aleksandrs. Viņš te tikko sācis strādāt. — Karls Banisters sāka iejusties izrādītāja lomā. Viņš mēģināja būt asprātīgs. — Turklāt vēl slapjš aiz ausīm no tehnologu skolas, ko, Džon?

—       Var jau būt, — Aleksandrs samulsis atbildēja, ņemdams dūrienu ļaunā, bet negribēja būt nepieklājīgs.

Kolmanis pienāca klāt un sniedza roku. — Esmu dakteris Kolmanis.

Kamēr viņi sasveicinājās, Aleksandrs ar lielu interesi apskatīja ienācēju un jautāja. — Tad jau jūs esat mūsu jaunais patologs?

—      Tā ir, — Kolmanis paskatījās apkārt. Tāpat kā iepriekšējā reizē, viņš manīja, ka te būs nepieciešams daudz izmaiņu.

Banisters cēli sacīja. — Apskatiet, ko vien vēlaties, dakter!

—       Paldies. — Pagriezies pret Aleksandru, Kolmanis jautāja. — Ko jūs pašlaik darāt?

—   Tā ir asins scnsibilizācijas analīze. — Viņš norādīja uz centriiugu. — Tas ir manas sievas asins paraugs.

—       Tiešām? — Kolmanis nodomāja, ka šis jaunais tehnologs ir daudz interesantāks par Banisteru. Nemaz nerunājot par izskatu. — Kad jūsu sieva gaida bērnu?

—    Pēc mazliet vairāk nekā četriem mēnešiem, dakter! — Aleksandrs nolīdzsvaroja centrifugu un ieslēdza laika skaitītāju. Kolmanis ievēroja, ka visas kustības bija ātras un ērtas. Veidā, kā šis cilvēks izmantoja savas rokas, bija jūtama saskaņa. Aleksandrs pieklājīgi jautāja. — Vai esat precējies, dakter?

—    Nē, — Kolmanis papurināja galvu.

Aleksandrs izskatījās tā, it kā viņš būtu gatavojies prasīt vēl kaut ko, bet vilcinājās.

—    Vai gribējāt man kaut ko jautāt?

Uz brīdi valdīja klusums. Tad Džons Aleksandrs acīm redzami izlēma. — Jā, dakter, tieši tā.

Vai tas radīs kādas problēmas, vai ne, viņš vismaz varēs pārvarēt savas šaubas. Pēc vakardienas strīda ar Banisteru Aleksandrs bija nolēmis vairs nerunāt par laboratorijā nonākušo asins paraugu trešo pārbaudi. Viņš ļoti labi atcerējās to nepatīkamo situāciju, kad viņš mēģināja kaut ko ieteikt dakterim Pīrsonam. Šis jaunais dakteris izskatījās laipnāks. Pat ja viņš uzskatītu, ka Aleksandram nav taisnība, nebija sagaidāmi nekādi lieli strīdi. Viņš nolēma riskēt. — Runa ir par asins sensibilizācijas analīzēm.

Runādams viņš manīja, ka Banisters grozās turpat blakus, staipīdams kaklu, lai varētu labāk sadzirdēt viņu sarunu. Tagad viņš ātri tuvojās, sakaitināts un agresīvs, lai noliktu Aleksandru īstajā vietā. — Paklausieties! Ja tā ir tā pati lieta, par ko jūs runājāt vakar vakarā, atstājiet to pilnīgi mierā!

Kolmanis ieinteresēts jautāja. — Par ko jūs vakar vakarā runājāt?

Banisters netaisījās pārtraukt lasīt Aleksandram lekciju. — Es nevēlos, ka jūs dakteri Kolmani traucējat ar tādām muļķībām piecas minūtes pēc tam, kad viņš ieradies. Jūs to nedarīsiet! Saprotat? — Pēc tam, uzklājis platu smaidu, viņš pagriezās pret Kolmani un sacīja. — Puisis ir uz šo lietu ķerts. Lūdzu, nāciet, es jums parādīšu histoloģijas laboratoriju! — Un saķēra Kolmaņa piedurkni, lai vestu viņu sev līdzi.

Kolmanis vairākas sekundes nedarīja neko. Tad viņš tīšām noņēma roku no savas piedurknes. — Vienu brīdi uzgaidiet, lūdzu, — tad Aleksandram. — Vai tas ir kaut kas par medicīnu, kaut kas laboratorijai?

Nepaskatoties uz saniknoto Banisteru, Aleksandrs atbildēja. — Jā, tā tas ir.

—    Lūdzu, pastāstiet!

—    Tas viss ir saistīts ar šo asins sensibilizācijas pārbaudi manai sievai. Viņas rezus ir negatīvs, un manējais ir pozitīvs.

Kolmanis pasmaidīja. — Tā ir ļoti daudziem cilvēkiem. Bet tas jau nav svarīgi, ja laboratorijas pārbaude rāda, ka sensibilizācija nav notikusi.

—      Jā, bet tā jau ir tā mana problēma, dakter, — pārbaudes.

—    Kas jums pie tām nepatīk? — Kolmanis bija apjucis. Viņš nesaprata, par ko jaunais tehnologs runā.

—      Man liekas, ka pēc pārbaudes sāls šķīdumā, mums vajadzētu paraugu pārbaudīt ar netiešo Kūmbsa metodi.

—    Dabiski.

Pēc īsa klusuma brīža Aleksandrs pacēla acis. — Vai jūs to, lūdzu, nevarētu atkārtot, dakter?

—     Es sacīju, dabiski. Protams, ka ir vajadzīga netiešā Kūmbsa pārbaude. — Kolmanis vēl arvien nesaprata, kāpēc par to jārunā. Katrai seroloģijas laboratorijai tā bija pašsaprotama un vienkārša lieta.

—        Šajā nodaļā mēs ar netiešo Kūmbsa pārbaudi nenodarbojamies. — Aleksandrs uzmeta Banisteram uzvarošu skatu. — Šeit mēs darām tikai sāls šķīduma un proteīna analīzes. Kūmbsa serumu te nelieto.

Sākumā Kolmanis bija pārliecināts, ka tehnologs maldās. Viņš te bija tikai īsu brīdi strādājis. Viņš būs kaut ko sajaucis. Bet tad atcerējās lielo pārliecību, ar kādu viņš to stāstīja. Viņš pagriezās pret Banisteru. — Vai tā ir taisnība?

—         Visas laboratorijas metodes apstiprina dakteris Pīrsons. — Vecīgais laborants ar to norādīja, ka tālāk nav vērts runāt.

—       Varbūt, ka dakteris Pīrsons nezina, ka jūs šo pārbaudi nedarāt?

—   Zina jau nu gan! — tagad Banisters bija īgnuma pilns, un tas lauzās uz āru. īsta nelaime ar šiem jaunajiem darbiniekiem. Piecas minūtes laboratorijā, un jau viņi sāk ārdīties. Viņš bija centies būt laipns pret šo jauno dakteri, un paskatieties, kas notika! Viena lieta bija pilnīgi skaidra — Džo Pīrsons viņu drīz vien noliks savā vietā. Banisters cerēja būt klāt, kad tas notiks.

Kolmanis nolēma neņemt vērā vecākā laboranta toni. Patika vai ne, viņam ar šo cilvēku vismaz kādu laiku būs jāstrādā. Tomēr šī lieta bija jānokārto. — Man šķiet, ka es nesaprotu. Jūs taču, bez šaubām, zināt, ka dažas antivielas grūtnieču asinīs nereaģē ar sāls šķīdumu un proteīnu, bet tās tiks atrastas, ja pēc tam sāls šķīdumu analizēs ar netiešo Kūmbsa pārbaudi.

Aleksandrs iejaucās. — Un tieši to es sacīju!

Banisters neatbildēja. Kolmanis turpināja. — Es par to katrā ziņā runāšu ar dakteri Pīrsonu. Viņš to nebūs zinājis.

—       Bet ko darīsim ar šiem paraugiem? Un citiem, kas vēl nāks?

—   Visos trīs šķīdumos: sāls, proteīna ua netiešā Kūmbsa.

—          Mums laboratorijā nav Kūmbsa seruma. — Aleksandrs bija ļoti priecīgs, ka sācis runāt. Viņam šis jaunais patologs patika. Varbūt, ka viņš izmainīs vēl kaut ko. Nebija šaubu, ka te daudz ko vajadzēja mainīt.

—    Tad taču vajag ātrāk to sagādāt, — Kolmanis tīšām rīkojās ātri, — tā nekur netrūkst.

—      Mēs nevaram vienkārši iet un iepirkt laboratorijas priekšmetus. Mums vajadzīgs iegādes pieprasījums. — Tagad Banistera seju rotāja pārākuma pilns smaids. Visu jau šie zaļknābji nevarēja zināt!

Kolmanis centās sevi savaldīt. Domājams, ka pavisam drīz viņam ar šo Banisteru būs jāizrēķinās. Viņš šādu uzvedību nekādā ziņā netaisījās paciest. Bet pirmā darba diena nebija tam īsti piemērota. Tāpēc viņš mierīgā, bet stingrā tonī sacīja. — Iedodiet taču man veidlapu! Pieņemu, ka drīkstu to parakstīt, jo tas ir viens no iemesliem, kāpēc es te esmu.

Vecākais laborants īsu brīdi vilcinājās. Tad atvēra atvilktni un izvilka veidlapu žūksni. Pasniedza to Kolmanim.

—    Arī zīmuli, lūdzu!

Tikpat negribīgi Banisters sagādāja arī zīmuli. To pasniegdams, viņš aizvainoti sacīja. — Dakteris Pīrsons visu pasūta pats.

Kolmanis uzrakstīja vajadzīgo un parakstījās. Pēc tam ar vēsu smaidu piebilda. — Es ceru, ka man te būs daudz vairāk atbildības, nekā tikai pasūtīt truša serumu piecpadsmit dolāru vērtībā. Lūdzu, ņemiet! — Kad viņš atdeva veidlapu un zīmuli, iezvanījās tālrunis.

Beidzot Banisters varēja viņiem pagriezt muguru. No dusmām un nepatikas viņa seja bija sarkana. Viņš piegāja pie tālruņa, brīdi klausījās, īsi atbildēja un tad noņurdēja, acīmredzot tēmējot Kolmanim. — Jāiet uz ambulatorisko nodaļu.

Kolmanis ledainā tonī atbildēja. — Ejiet vien!

Tagad, kad šis starpgadījums bija beidzies, Kolmanis saprata, ka ir daudz niknāks, nekā sākumā bija licies. Vai te vispār bija disciplīna, ja kāds laborants varēja atļauties tādu nekaunību? Tas, ka laboratorija izmantoja nepilnīgu pārbaudes metodiku, jau pats par sevi bija gana slikti. Bet tas, ka tāds cilvēks, kā Banisters, pret to iebilda, nebija paciešams. Ja tas viss bija patiesība, tad iespējams, ka patoloģijas nodaļa atradās daudz sliktākā stāvoklī, nekā agrāk bija licies.

Tagad, kad Banisters bija projām, viņš sāka seroloģijas laboratoriju apskatīt uzmanīgāk. Acīs krita nolietotie un bieži pat nepiemērotie instrumenti. Tad viņš ievēroja, cik nožēlojami nekārtīga šī laboratorija bija. Darba un laboratorijas galdi bija apkrauti ar dažādiem instrumentiem un mantām. Viņš ievēroja kaudzi nemazgātu laboratorijas trauku, citur — nodzeltējušu, sen neaizskartu papīru kaudzi. Uz kāda laboratorijas galda krāšņi zēla pelējuma sēnītes. Lūkodamies no telpas otra gala, Džons Aleksandrs neomulīgi vēroja šo apskati.

—     Vai laboratoriju vienmēr uztur šādā nekārtībā? — Kolmanis prasīja.

—     Jā, īpaši kārtīga tā tiešām nav, — Aleksandrs juta dziļu kaunu par to, ka kāds laboratoriju redz šādā stāvoklī. Viņš nedrīkstēja sacīt, ka ir piedāvājis Banisteram laboratoriju pārorganizēt un sakārtot, bet Banisters uzsvērti bija viņam pavēlējis atstāt visu, kā ir.

—      Es to nostādītu mazliet stingrāk. — Kolmanis ar pirkstu nobrauca gar plauktu, un pirksts kļuva gluži melns. Viņš izjuta riebumu, bet nolēma, ka tas viss ir sakārtojams. No otras puses, bija iespējams, ka ar to būs jāpagaida. Viņš zināja, ka ar nodaļas darbiniekiem būs jāapietas saudzīgi, un viņa līdzšinējā pieredze mācīja, ka ļoti maz ko varēja izdarīt ātri. Bet viņš arī saprata, ka, redzot vienmēr šo nekārtību acu priekšā, būs grūti savaldīt nepacietību.

Džons Aleksandrs jau vairākas minūtes bija uzmanīgi vērojis Kolmani. Jau kopš tā brīža, kad Banisters bija šo jauno dakteri ievedis, viņš likās pazīstams. Pirmkārt, viņš bija jauns, nebūt ne daudz vecāks, kā pats Aleksandrs. Bet tas vēl nebija viss. Aleksandrs saņēma drosmi. — Dakter, piedodiet, bet man ir sajūta, ka mēs esam jau agrāk tikušies.

—    Var jau būt, — Kolmanis runāja īpaši nevērīgi. Viņš bija šo cilvēku vienā gadījumā atbalstījis, bet nevēlējās radīt iespaidu, ka starp viņiem pastāv kāda sadarbība. Tad, nospriedis, ka varēja būt arī mazliet laipnāks, piebilda. — Es biju eksterns Belvjū slimnīcā un vēlāk Voltera Rīda armijas slimnīcā, kā arī Masačūsetsas vispārējā slimnīcā.

—        Nē, — Aleksandrs papurināja galvu. — Tam vajadzēja būt senāk. Vai jūs esat dzīvojis Indiānā? Jaunričmondā?

—      Jā, — Kolmanis pārsteigts atbildēja. — Es esmu tur dzimis.

Džons Aleksandrs plati smaidīja. — Man vajadzēja atcerēties vārdu. Tad jau jūsu tēvs bija… dakteris Bairons Kolmanis?

—    Kā jūs to zināt? — Bija pagājis ļoti ilgs laiks, kopš kāds bija runājis par viņa tēvu.

—    Arī es esmu no Jaunričmondas. Tāpat mana sieva.

—      Tiešām? — Kolmanis jautāja. — Vai es jūs tur pazinu?

—   Nedomāju, kaut arī atceros jūs pāris reizes redzējis. — Jaunričmondas sabiedriskajā dzīvē Džons Aleksandrs atradās vairākas kārtas zemāk par ārsta dēlu. Kamēr viņš par to domāja, iezvanījās centrifūgas pulksteņa mehānisms. Viņš aizgāja un izņēma apstrādāto asins paraugu. Tad turpināja stāstīt. — Man tēvs bija sīks fermeris. Mēs dzīvojām vairākus kilometrus no pilsētas. Jums tomēr vajadzētu atcerēties manu sievu. Viņiem piederēja dzelzslietu veikals. Viņu sauca Elizabete Džonsone.

Kolmanis domīgi sacīja. — Jā, to gan atceros. — Atmiņas atgriezās. — Man liekas, ka ar viņu saistījās kāds satraukums… vai viņa nenonāca avārijā?

—    Tieši tā. Tēvu pie dzelzceļa pārbrauktuves nogalināja, un Elizabete bija kopā ar viņu.

—    Atceros par to dzirdējis, — sacīja Kolmanis. Deivida Kolmaņa atmiņa pārlidoja vairākus gadus atpakaļ. Viņš nonāca lauku ārsta birojā, kur tēvs bija ārstējis tik daudzus slimus ķermeņus, ka viņējais vairs neizturēja. — Es tajā laikā gāju koledžā, bet tēvs par to stāstīja.

—    Elizabete gandrīz nomira. Bet viņai vairākkārt pārlēja asinis, un viņa izdzīvoja. Liekas, ka tā bija pirmā reize, kad vispār biju slimnīcā. Es tur nodzīvoju kādu nedēļu. — Aleksandrs apklusa. Tad, vēl arvien priecīgs par savu atklājumu, sacīja. — Ja jums ir kāds vakars brīvs, dakter Kolmani, mana sieva ar jums labprāt gribētu iepazīties. Mums ir mazs dzīvoklītis… — atjēdzies viņš apklusa. Lai gan viņi visi bija projām no Jaunričmondas, starp viņiem vēl arvien valdīja nepārvarama plaisa.

Arī Kolmanis to saprata. Viņa smadzenes brīdināja: piesargies no draudzības ar padotajiem, pat ar tādu, kāds ir šis. Viņš to racionalizēja. Tas nebija snobisms. Tur vainīga slimnīcas disciplīna un veselais saprāts. — Es tagad kādu laiku smagi strādāšu. Paskatīsimies, kā būs vēlāk.

Bet, tikko šie vārdi izskanēja, viņš juta, ka tie skan neīsti un sekli. Viņš atkal nodomāja: tu pret šo cilvēku varēji būt laipnāks. Un vel piezimeja: tu neesi mainījies, mans draugs! Tu it nemaz neesi mainījies.

Vienbrīd Harijs Tomaselli karsti vēlējās, lai Strogana kundze iet atpakaļ uz virtuvi un tur paliek. Tad viņš šo vēlēšanos apspieda: labas galvenās diētas speciālistes bija tādas pērles, kas rūpīgi jāglabā. Un Strogana kundze bija laba speciāliste, par to nebija šaubu.

Taču bija reizes, kad viņš sev jautāja, vai Hildai Stroganai ir jebkad ienācis prātā, ka Treju apriņķu slimnīca ir vesela pilsētiņa. Parasti viņas ieskats bija, ka slimnīcas virtuve ir vissvarīgākā nodaļa un no tās ir atkarīgas daudzas mazāk svarīgas. Bet, tā kā Harijs Tomaselli bija godīgs cilvēks, viņš arī atzina, ka šādi pret savu darbu izturas visi, kas to uzņem nopietni. Ja tā bija kļūda, viņš noteikti labāk pacieta to, nekā slinkumu un intereses trūkumu. Turklāt labs nodaļas vadītājs vienmēr cīnīsies un strīdēsies par savu nodaļu un to, kam viņš ticēja. Strogana kundze bija lieliska cīnītāja un karotāja, un šo atziņu izstaroja katrs no viņas ļoti daudzajiem kilogramiem.

Šajā brīdī ļumēdama pāri krēslam uz visām pusēm, viņa nikni cīnījās.

—       Es vēlētos zināt, T. kungs, vai jūs saprotat, cik tas ir bīstami? — Strogana kundze visus paziņas bez izņēmuma sauca pēc uzvārda pirmā burta. Arī savu vīru viņa sauca par S. kungu.

—    Man tā liekas, — sacīja Harijs Tomaselli.

—     Manas automātiskās trauku mazgājamās mašīnas bija novecojušas jau pirms pieciem gadiem. Katru gadu man solīts: nākošajā gadā jums būs jaunas. Pienāk nākošais gads, un kur ir manas mašīnas? Izrādās, atliktas uz divpadsmit mēnešiem! Tā neiet, T. kungs, tā vienkārši neiet.

Strogana kundze vienmēr lietoja piederības vietniekvārdu "mans" , runājot par aparātiem, kas atradās viņas pārziņā. Tas Tomaselli nebūt netraucēja. Viņš toties nebija ar mieru pieļaut, ka Hilda Strogana atsakās apsvērt jebkuru citu problēmu, kā tikai savējo. Viņs saņēmās, lai pārrunātu vēlreiz to pašu, ko jau pirms divām nedēļām bija viņai stāstījis.

—      Nav nekādu šaubu, Strogana kundze, ka mēs ar laiku nomainīsim trauku mazgājamās mašīnas. Es saprotu, ka jums virtuvē ar šīm mašīnām ir grūtības, bet tās ir lielas, ļoti dārgas mašīnas. Ja jūs atcerēsieties, pēdējā cena bija vienpadsmit tūkstoši dolāru gabalā, un vēl jāpārbūvē karstā ūdens sistēma.

Strogana kundze pārliecās pāri galdam un ar savām masīvajām krūtīm aizgrūda vēstuļu turamo trauku. — Jo jūs ilgāk gaidīsiet, jo dārgākas tās kļūs.

—    Nelaimīgā kārtā arī es to labi zinu. — Tomaselli katru dienu saskārās ar problēmu, ka viss, ko slimnīca iepērk, kļūst dārgāks un dārgāks. Viņš piebilda. — Jāsaka, ka tieši šobrīd slimnīcas līdzekļi lielajiem pirkumiem ir ļoti ierobežoti. Daļēji tas ir mūsu ēkas palielināšanas būvprojekta dēļ. Tas ir jautājums par mūsu prioritātēm. Un diemžēl ir tā, ka medicīniskie aparāti ir vajadzīgāki vairāk.

—     Kāds labums no medicīniskajiem aparātiem, ja jūsu pacientiem nav tīru šķīvju, no kā ēst?

—   Strogana kundze, mēs abi zinām, ka stāvoklis nebūt nav tik ļauns.

—    Nu tālu no tā gan nav! — Strogana kundze paliecās uz priekšu un aizbīdīja vēstuļu turamo trauku vēl tālāk. Tomaselli iedomājās, ka varbūt Strogana kundze varētu novākt savas krūtis no viņa rakstāmgalda. — Pēdējā laikā mēs esam konstatējušas, ka veselas trauku kaudzes, kas mazgātas manās mašīnās, vēl arvien ir netīras. Mēs cenšamies traukus pārbaudīt, bet brīžos, kad ir liela steiga, ne vienmēr to varam.

—    Jā, to es saprotu.

—    Esmu ļoti norūpējusies par infekcijas iespēju, T. kungs. Starp slimnīcas cilvēkiem ir daudzi, kas slimojuši ar vēdera gripu. Kad kāds saslimst, vaino pārtiku, bet es nešaubos, ka iemesls ir manas mašīnas.

—        Tam nepieciešami kādi noteikti pierādījumi! — Tomaselli sāka zaudēt pacietību. Strogana kundze bija ielauzusies pie viņa ļoti aizņemtā darba dienā. Pēcpusdienā bija paredzēta slimnīcas padomes sēde, un viņam pirms tam bija jāatrisina vairāki svarīgi jautājumi. Mēģinot sarunu beigt, viņš jautāja. — Kad patoloģijas nodaļa pārbaudīja baktēriju daudzumu skalojamajā ūdenī?

Hilda Strogana pārdomāja. — Varu apskatīties papīros, bet būs pirms kādiem sešiem mēnešiem.

—   Būtu labi, ja jūs palūgtu izdarīt vēl vienu pārbaudi. Tad zināsim, kā rīkoties tālāk.

—        Labi, T. kungs, — Strogana kundze nospiesti pārdomāja, ka šodien neko nepanāks. — Vai man runāt ar dakteri Pīrsonu?

—      Nē, to darīšu es, — Tomaselli kaut ko atzīmēja. Vismaz Džo Pīrsonu no šāda likteņa izglābšu.

—       Paldies, T. kungs. — Galvenā diētas speciāliste uzsvempās kājās un izgāja no telpas. Kad durvis bija aizvērtas, Tomaselli rūpīgi novietoja vēstuļu turamo trauku vecajā vietā.

Nākot no ēdnīcas, kur tikko bija paēdis pusdienas, dakteris Deivids Kolmanis domāja par saviem līdzšinējiem kontaktiem ar Džo Pīrsonu. Kāpdams lejā pa kāpnēm, lai nonāktu pagrabā, viņš nolēma, ka tie ir bijuši neapmierinoši un nepārliecinoši.

Pīrsons bija samērā sirsnīgs, ja ne pašā sākumā, tad vismaz vēlāk. Redzēdams, ka Kolmanis viņu gaida birojā, vecais kungs bija nogrozījis galvu. — Tātad jūs nopietni vēlējāties sākt darbu jau pirmajā dienā?

—           Nebija jēgas gaidīt, — un tad pieklājīgi piemetināja. — Esmu jau apskatījis laboratorijas.

—   Tās ir jūsu tiesības, — to Pīrsons izgrūda kā rūcienu, liekot saprast, ka šis iebrukums viņam nepatīk, bet ir jāpiecieš. Tad, it kā sapratis savu nepieklājību, piebilda. — Laikam vajadzētu ar jums sasveicināties.

Kad viņi bija viens otram paspieduši rokas, vecais kungs bija sacījis. — Man vispirms jānokopj dažas no šīm lietām, — viņš bija pametis ar roku uz nekārtīgo priekšmetstikliņu, aplokšņu, dokumentu un memorandu kaudzi.

Tā kā Kolmanim nebija nekā cita, ko darīt, viņš sēdēja un lasīja kādu medicīnisku žurnālu, bet Pīrsons rakās cauri kaudzei. Pēc brīža kāda darbiniece ienāca stenografet, bet vēlāk viņš bija gājis līdzi Pīrsonam uz apskati sekcijas telpas blakusistabā. Tur, sēdēdams blakus Pīrsonam, iepretim diviem rezidentiem — Meknīlam un Sedonam, kas sēdēja otrā galda pusē, Kolmanis bija juties kā iesācējs. Visā šajā norisē viņš gandrīz netika pie vārda. Pīrsons bija vadījis apskati tā, it kā Kolmanis būtu skatītājs. Vecais kungs arī nebija nevienam pateicis, ka Kolmanis ir visas nodaļas vadītāja vietnieks.

Vēlāk viņš bija ēdis pusdienas kopā ar Pīrsonu, un tajā laikā vecais kungs viņu iepazīstināja ar dažiem ārstiem. Pēc tam Pīrsons bija atvainojies, sacīdams, ka viņam ir daudz darba, un atstājis telpu. Tagad Kolmanis viens pats atgriezās patoloģijas nodaļā, domādams par problēmām, ar kurām viņam būs jāsaskaras.

No daktera Pīrsona viņš bija sagaidījis zināmu pretestību. Pēc dažādu cilvēku izteicieniem viņš bija sapratis, ka Pīrsons nebija gribējis otru patologu, bet arī tas neizskaidroja to, kas līdz šim bija noticis.

Viņš vismaz bija cerējis, ka, viņam ierodoties, būs iekārtots birojs un skaidri noteikti viņa pienākumi. Kolmanis nekādā ziņā nebija paredzējis jau pašā sākumā uzņemties lielu skaitu pienākumu. Tāpat viņš nebūtu pretojies, ja Pīrsons viņa darbu reizēm pārbaudītu. Ja viņš būtu Pīrsona vietā, tad arī pats jaunam darbiniekam veltītu šādu piesardzību. Bet tas, ko viņš redzēja, bija ļoti tālu no cerētā. Likās, ka par spīti viņa divām vēstulēm, neviens nebija pat iedomājies izlemt, kādus pienākumus Kolmanis uzņemsies. Likās, ka viņam būs jāsēž bez darba, līdz dakteris Pīrsons atrausies no pasta apskates un citiem darbiem, lai izsniegtu dažus projektus arī Kolmanim. Ja tas tā tiešām bija, tad šāds stāvoklis bija steidzīgi jāmaina.

Deivids Kolmanis jau sen bija zinājis sava rakstura kļūdas, bet, no otras puses, viņš pazina arī daudzās priekšrocības. Svarīgākā no tām bija viņa ārsta un patologa spējas. Kents O'Donels nebija pārspīlējis, uzsvērdams, ka Kolmanis ir augsti kvalificēts. Neraugoties uz jauno vecumu, viņam bija gan izglītība, gan pieredze, ko varētu apskaust daudzi vecāki patologi. Viņam nebija nekādas vajadzības apbrīnot Pīrsonu. Lai arī Kolmanis bija gatavs nedaudz pakļauties vecajam kungam viņa vecuma un ilggadīgās nodaļas vadītāja lomas dēļ, viņš nekādā ziņā negatavojās atļaut, lai ar viņu apietas, kā ar nepieredzējušu melnstrādnieku.

Viņam bija vēl kāda lieliska īpašība. Tā pārspēja visas pārējās rakstura iezīmes, arī viņa mēģinājumus rēķināties ar mazāk spējīgiem cilvēkiem. Un šī īpašība bija stingrā apņemšanās praktizēt medicīnu bez kompromisiem, tīri, godīgi un precīzi, ciktāl tas medicīnā iespējams. Pret tiem speciālistiem, kas paveica mazāk un mīlēja kompromisus, visādiem politiķiem, sliņķiem un tiem, kam bija svarīgi tikai izcelt sevi, pret tiem viņš juta tikai dusmas un riebumu. Savas karjeras laikā viņš bija saticis ne mazums tādu.

Ja viņam vaicātu, kā viņš tādu raksturu attīstījis, Kolmanis sacītu, ka nezina. Viņš nebija sentimentāls cilvēks un nebija sācis studēt medicīnu tādēļ, ka justu kādu vajadzību palīdzēt cilvēcei. Viņa tēvam šajā ziņā varēja būt zināms iespaids, bet Deividam Kolmanim pašam likās, ka ne īpaši liels. Viņš bija sapratis, ka tēvs bijis samērā labs ārsts. Starp viņu raksturiem allaž valdīja milzīga atšķirība. Vecais Kolmanis bija silts, draudzīgs cilvēks, ar lielu skaitu paziņu un draugu. Viņa dēls toties bija vēss, grūti iepazīstams un atturīgs. Tēvs bija ar pacientiem dzinis jokus un ārstējis viņus tik labi, cik prata. Dēls, būdams eksterns, pirms vēl specializācija patoloģijā nošķīra viņu no pacientiem, nekad nebija pat iedomājies jokoties, bet bija uzmanīgi, precīzi un prasmīgi devis katram pacientam vairāk, nekā to varēja citi eksterni. Un, lai arī viņa sakari ar pacientiem bija pārtrūkuši, viņai pieeja medicīnai bija palikusi tā pati.

Reizēm, kad Deivids Kolmanis apcerēja pats sevi, viņš domāja, ka šis godīgums būtu viņu pavadījis arī katrā citā profesijā. Viņam likās, ka tā bija nepieciešamība pēc precizitātes, kas apvienojās ar neiecietību pret kļūdām vai neveiksmēm. Tāpat sajūta, ka tas, kura labā tu strādā, ir pelnījis saņemt vislabāko, ko tu vari dot. Savā ziņā šīs divas tēzes bija pretrunīgas. Varbūt, ka vislabāk tās bija raksturojis kāds students, uzsaucot Deividam Kolmanim tostu. — Cilvēkam ar antiseptisko sirdi!

Iedams cauri pagraba gaitenim, Deivids Kolmanis atgriezās tagadnē, sapratis, ka sadursme ir ļoti tuvu.

Viņš iegāja laboratorijā un redzēja, ka Pīrsons ir noliecies pār mikroskopu, bet viņam blakus stāv atvērta priekšmetstikliņu aploksne. Vecais kungs paskatījās uz augšu. — Nāciet un palūkojieties, ko varat atrast! — Viņš pagāja sāņus.

—      Kādi ir klīniskie fakti? — Kolmanis ielika pirmo priekšmetstikliņu mikroskopā un noregulēja okulārus.

—      Viena no Lūsijas Greindžeres pacientēm. Lūsija ir ķirurģe, un es jūs ar viņu iepazīstināšu. — Pīrsons paņēma kādu papīra lapu. — Sī ir kāda deviņpadsmit gadus veca meitene, Viviāna Loburtone, viena no mūsu studentēm. Viņai zem kreisā ceļgala ir sacietējums. Biežas sāpes. Rentgena uzņēmumi rādīja kaulu nelīdzenumu. Šie ir biopsijas priekšmetstikliņi.

Tādu pavisam bija astoņi, un Kolmanis izpētīja tos visus. Viņš uzreiz saprata, kāpēc Pīrsons bija viņu pieaicinājis. Šī lieta varēja izšķirties par mata tiesu uz vienu vai otru pusi, un bija tik grūti izlemjama, cik vispār varēja būt. Pabeidzis viņš sacīja. — Mani ieskati ir, ka audzējs ir labdabīgs.

—     Un mani, ka ļaundabīgs, — klusi sacīja Pīrsons. — Osteogēniskā sarkoma.

Neatbildējis Kolmanis paņēma pirmo priekšmetstikliņu. Viņš to apskatīja vēlreiz, pacietīgi un rūpīgi, tad to pašu atkārtoja ar pārējiem septiņiem. Pirmajā reizē viņš bija tūlīt apsvēris osteogēniskās sarkomas iespēju. Tagad viņš to pārbaudīja vēlreiz. Apskatot sarkani un zili iekrāsotos priekšmetstikliņus, kas var tik daudz pateikt mācītam patologam, viņa prāts pēc kārtas pārcilāja pozitīvās un negatīvās iezīmes. Visi priekšmetstikliņi rādīja ievērojamu daudzumu jauna kaula veidojumu, citiem vārdiem sakot, osteoblastiskās norises, kam pa starpu atradās skrimšļu saliņas. … Bija jāapsver trauma. Vai tā bija radījusi kaula plīsumu? Vai jaunu kaula šūnu rašanās bija reģenerācijas rezultāts? Ķermeņa darbs, lai sevi salabotu? Ja tā, tad tas bija izteikti labdabīgs process. … Vai bija redzams osteomielīts? Mikroskopā to bija grūti atšķirt no nāvīgās osteogēniskās sarkomas. Bet nē, nebija polimorfonukleāro leikocītu, ko parasti varēja atrast kaulu smadzenēs. … Nebija arī plīsumu asinsvados. Tātad vienīgie pierādījumi bija osteoblastos — jaunās kaulvielas šūnās. Tas bija jautājums, kas vienmēr bija jāatrisina katram patologam: vai ievainojums aizauga, kad ķermenis dabiskā ceļā mēģināja sevi sadziedēt? Vai arī tāpēc, ka tas bija audzējs, un tātad ļaundabīgs? Vai paraugs rādīja ļaundabīgu vai labdabīgu seju? Bija viegli kļūdīties, bet vienīgais, ko te varēja darīt, bija apsvērt pierādījumus un tad spriest.

—     Man žēl, bet nevaru jums pievienoties, — Kolmanis pieklājīgi sacīja. — Man šie audi vēl arvien liekas labdabīgi.

Vecais patologs klusēja, acīmredzot salīdzinot savus iespaidus ar tiem, ko tikko bija paziņojis jaunākais kolēģis. Pēc brīža pacēla galvu. — Bet jūs piekritīsiet, ka ir šaubas, turklāt uz abām pusēm?

—     Jā, tā tas ir. — Kolmanis zināja, ka šajās situācijās vienmēr bija šaubas. Patoloģija nebija precīza zinātne. Tai nebija matemātisku formulu, ar ko pierādīt atbildi. Bija gadījumi, kad varēja sniegt tikai aptuvenu novērtējumu. Vēl citi to sauktu par izglītotu minējumu. Viņš saprata, kāpēc Pīrsons vilcinās. Vecajam kungam būs jādod galīgā diagnoze. Bet šādi lēmumi bija daļa no patologa profesijas. Tie bija jāsaprot un jāpieņem. Kolmanis piebilda. — Ja jums taisnība, un meitenei ir osteogēniskā sarkoma, tad būs jāamputē.

—   To es zinu! — Tas bija kliedziens, bet tas nebija vērsts uz jauno patologu. Kolmanim likās, ka, lai cik nevīžīgi tika darīti pārējie nodaļas darbi, Pīrsons bija pārāk pieredzējis patologs, lai noliegtu godīgas domstarpības. Turklāt abi saprata, cik ļoti grūti šī diagnoze izšķirama. Pīrsons soļoja pāri istabai. Pagriezies viņš dedzīgi sauca. — Kā es ienīstu šīs neatšķiramās lietas! Man tās ir jāizlemj, bet zinu, ka man var nebūt taisnība.

Kolmanis klusi atbildēja. — Bet tā patoloģijā gadās bieži.

—    Bet kurš cits to zina? Un tas ir svarīgi! — atbilde bija skaļa, gandrīz aizrautīga, tā it kā jaunais cilvēks būtu aizskāris sāpīgu vietu. — Par to neviens nezina, un tas ir saprotami! Viņi redz patologus filmās, savos televizoros! Tas ir zinātnieks baltā uzsvārcī. Viņš pieiet, paskatās bez kādām pūlēm uz sekundi mikroskopā un paziņo: labdabīgs! vai ļaundabīgs. Cilvēki domā, ka paskatoties tur, — viņš pamāja uz mikroskopu, ko abi tikko bija izmantojuši, — ka tur ir kāds raksts, kas saiet kopā kā spēļu klucīši un gandrīz vai skaļi pasaka, kas notiek. Viņi nezina, ka reizēm mums nav pat nekādas nojēgas par to, kas notiek.

Deivids Kolmanis bija par to domājis arī pats, gan tik spēcīgi to neizsakot. Viņam ienāca prātā, ka vecais kungs šo sāpi sevī bija jau ļoti ilgi glabājis. Jo tas, galu galā, bija viedoklis, kuru spēja saprast tikai otrs patologs. Viņš maigi iebilda. — Bet jūs taču piekritīsiet, ka mums parasti ir taisnība?

—    Labi, labi, tā ir, — Pīrsons runājot bija staigājis pa istabu, bet nu atkal atradās tuvumā. — Bet kā ir ar tām reizēm, kad mums nav taisnība, ko? Ja es sacīšu, ka audi ir ļaundabīgi, Lūsija Greindžere kāju amputēs. Bet, ja man nebūs bijusi taisnība, deviņpadsmit gadus veca meitene pazaudēs kāju bez kādas vajadzības. Toties, ja viņai ir osteogēniskā sarkoma, viņa bez operācijas nenodzīvos pat gadu. — Viņš apklusa, tad ļoti rūgti piebilda. — Un varbūt nomirs arī tad. Amputācija ne vienmēr to novērš.

Tā bija tāda Pīrsona rakstura īpašība, kādu Kolmanis nebija sagaidījis — šīs dziļās dvēseles sāpes par kādu lietu. Tas nebija nepareizi. Patologiem nebija slikti laiku pa laikam sev atgādināt, ka viņi nenodarbojas ar audiem, bet ar cilvēku dzīvi, kuru viņu lēmumi varēja izmainīt uz labo vai ļauno pusi. Šī doma lika patologiem saglabāt apzinību un rosību, saprotot, ka nedrīkst ļaut jūtām iejaukties zinātniskos slēdzienos. Kolmanis, kaut gan daudz jaunāks, bija jau mocījies ar šīm šaubām, par ko Pīrsons tikko runāja. Viņš bija pieradis paturēt tās sevī, bet vienalga tās viņu nomocīja. Mēģinot palīdzēt vecajam kungam, viņš teica. — Ja šis ir ļaundabīgs gadījums, laika ir ļoti maz.

—    To es zinu, — varēja manīt, ka Pīrsons smagi domā.

—     Es gribētu ieteikt apskatīt kādus agrākus paraugus. Paraugus ar tiem pašiem simptomiem.

Vecais kungs papurināja galvu. — Tas neder. Mums nav tik daudz laika.

Mēģinot rīkoties uzmanīgi, Kolmanis tomēr mēģināja vēlreiz. — Ja mēs paskatītos priekšmetstikliņu arhīvā? …

—    Tāda mums nav, — to Pīrsons sacīja tik ļoti klusi, ka Kolmanis nezināja, vai pareizi sapratis. Tad, zinādams, ka otrs patologs nevarēs saprast, viņš piebilda. — Esmu jau sen gribējis to izveidot. Bet man nekad nebija laika.

Kolmanis neticēja savām ausīm. — Jūs gribat sacīt … mums nav iespējas apskatīt agrākus paraugus?

—    Paietu vismaz nedēļa, lai tos atrastu. — Tagad nebija iespējams neievērot, ka Pīrsons jūtas apkaunots. — Un mums nav nedēļas.

Nekas, ko Pīrsons būtu varējis viņam pastāstīt, nebūtu Kolmani tā satriecis, kā šī ziņa. Viņam, tāpat kā visiem patologiem, ar ko viņš bija strādājis un pie kā mācījies, viegli lietojams arhīvs bija obligāti nepieciešams kā profesionāls palīglīdzeklis. Tas bija izziņu avots, veids, kā apmācīt, papildinājums paša patologa zināšanām un pieredzei, detektīvs, kas pieņēma pierādījumus un piedāvāja atrisinājumus, veids, kā nodrošināt pareizas diagnozes, spieķis, uz kā atspiesties grūtā brīdī.

Arhīvam piemita visas šīs īpašības un vēl daudzas citas. Tas ļāva patoloģijas nodaļai darboties efektīvi. Tas ne tikai palīdzēja veikt vajadzīgos slimnīcas darbus šodien, bet arī krāja zināšanas priekšdienām. Arhīvs garantēja, ka nākošie slimnīcas pacienti gūs kādu labumu no tā, ko patoloģijas nodaļā iemācījās pašlaik. Jaunajās slimnīcās patoloģijas nodaļas darbinieki uzskatīja šāda arhīva ierīkošanu par augstāko prioritāti. Vecākās slimnīcās arhīvi varēja būt dažādi. Daži bija vienkārši un viegli izmantojami, citi — sarežģīti, jo reizē bija paredzēti arī pētniecības darbam un statistikai. Bet, vai nu arhīvi bija vienkārši, vai sarežģīti, tiem visiem bija viena īpašība. Tie ļāva salīdzināt pašlaik aktuālu lietu ar citām līdzīgām, kam diagnoze bija noteikta kādreiz agrāk. Tas, ka Treju apriņķu slimnīcai šāda arhīva nebija, pēc daktera Deivida Kolmaņa domām, bija apzīmējams tikai ar vienu vārdu: kriminālnoziegums.

Līdz šim brīdim Kolmanis, par spīli pierādījumiem, ka Treju apriņķu slimnīcas patoloģijas nodaļai vajadzēja nopietnus uzlabojumus, bija mēģinājis atturēties no tās vadītāja, daktera Džosefa Pīrsona kritizēšanas. Vecais kungs, galu galā, bija gluži viens pats vadījis šo nodaļu daudzus, daudzus gadus, un šāda apmēra slimnīcas prasības patoloģijas laukā varēja būt vienam cilvēkam par grūtu. Tāds spiediens varēja izskaidrot trūkumus laboratorijas metodēs un instrumentos, kas, lai arī nepiedodami, vismaz bija saprotami.

Bija iespējams, ka Pīrsonam piemita dažas labas īpašības. Pēc Deivida Kolmaņa novērojumiem, labs darbs medicīnā vienmēr saistījās ar labu administrāciju. Bet no šiem diviem medicīna — šajā gadījumā patoloģija — bija svarīgāka. Viņš arī zināja, ka pastāv balta marmora mauzoleji, kuros mirdzošs hroms un lieliska dokumentu aprite stāvēja pirmajā vietā, kamēr nabaga medicīna vilkās aiz muguras, atrazdamās otrā vietā. Viņš bija apsvēris iespēju, ka te situācija varēja būt ačgārna — administrācija slikta, patoloģija — lieliska. Tāpēc, raugoties uz to, ko bija atradis, viņš nebija gribējis veco patologu kritizēt. Bet nu viņš vairs sevi nespēja apmānīt. Dakteris Džosefs Pīrsons bija cilvēks, kas vilcinājās, un viņš tikko bija spējīgs strādāt savu patologa darbu.

Mēģinot izdzēst no balss nicināšanu, Kolmanis jautāja. — Un ko tagad?

—    Ir tikai viens, ko varu darīt.

Pīrsons iegāja birojā un nocēla tālruņa klausuli. Viņš nospieda pogu: iekšējais tālrunis. Pēc brītiņa. — Atsūtiet Banistcru.

Viņš pakāra klausuli un pagriezās pret Kolmani. — Šajā diagnozē ir divi speciālisti — Čolinghems Bostonā un Ernharts Ņujorkā.

Kolmanis pamāja. — Esmu par viņu darbu informēts.

Banisters ielāčoja. — Vai kaut ko vajag? — Viņš paskatījās uz Kolmani un tad uzsvērti sāka to ignorēt.

—    Ņemiet šos abus priekšmetstikliņus, — Pīrsons aizvēra aploksni un pārgrūda to pāri galdam. — Sagatavojiet otru komplektu, un abus aizsūtiet pa gaisa pastu, apzīmējot ar 'ļoti steidzami'. Vienu sūtiet dakterim Čolinghemam Bostonā un otru dakterim Ernhartam Ņujorkā. Kā parasti, pievienojiet pavadvēstules un slimības vēstures kopijas. Lūdziet, lai viņi savas diagnozes telegrafe.

—       Skaidrs, — ar priekšmetstikliņu aploksni padusē Banisters atstāja biroju.

Jāsaka, ka vismaz šo darbu vecais kungs nokārtoja ļoti veikli, domāja Kolmanis. Ar arhīvu vai bez tā, saņemt divu ekspertu atzinumus bija laba doma.

Pīrsons sacīja. — Atbildes pienāks divu vai trīs dienu laikā. Starplaikā man būs jārunā ar Lūsiju Greindžeri. — Viņš apcerēja. — Daudz viņai nestāstīšu. Teikšu, ka mums ir nelielas šaubas un mēs esam lūguši, — viņš pameta asu skatu uz Kolmaņa pusi, — ekspertu palīdzību.

13. nodaļa

Apjukusi un neko nesaprazdama, Viviāna gulēja ļoti mierīgi. Tā viņai nedrīkstēja notikt. Tā bija kāda cita paciente, par kuru daktere Greindžere runāja. Viņas domas meklēja atbildi. A, tā tas būs bijis! Kāds apmainīja divu slimnieku slimības aprakstus. Tā slimnīcās varēja gadīties. Daktere Greindžere bija ļoti aizņemta. Varbūt, ka viņa sajauca. Varbūt, kā nupat kādai citai pacientei stāstīja…

Viņa pēkšņi pārstāja domāt un mēģināja noskaidrot. Kļūdas nebija. To viņa tagad saprata skaidri un noteikti no dakteres Greindžeres un Maika Sedona sejas izteiksmēm. Viņi abi uz to skatījās, sēdēdami abpus slimnīcas gultai, kurā Viviāna, atspiedusies pret spilveniem, pa pusei gulēja, pa pusei sēdēja.

Viviāna pagriezās pret Lūsiju Greindžeri. — Kad jūs zināsiet… Tā pa īstam?

—      Divu dienu laikā. Dakteris Pīrsons mūs informēs. Tā vai citādi.

—    Tātad viņš nezina…

—       Nē, pašlaik vēl ne, Viviān. Viņš nevar izlemt, kas ir kas.

—    Ai, Maik, — viņa pasniedzās pēc puiša rokas.

Viņš to maigi paņēma savā. Tad viņa sacīja. — Piedod…

bet liekas… liekas, ka tūlīt raudāšu.

Sedons meiteni apkampa, un Lūsija piecēlās. — Es vēlāk atgriezīšos. Vai jūs paliksiet, Maik?

—    Jā.

—    Lūdzu izstāstiet viņai vēlreiz, ka viņai jābūt drošai par vienu lietu: nekas vēl nav skaidrs, bet es gribu, lai viņa ir gatava… ja tas būs vajadzīgs.

Puisis, nekārtīgajiem sarkanajiem matiem plīvojot, pamāja. — Saprotu.

Iziedama gaitenī, viņa domāja, ka par to nu nav nekādu šaubu.

Kad Džo Pīrsons iepriekšējā pēcpusdienā bija piezvanījis par savām šaubām, Lūsija nebija pārliecināta, vai vispār stāstīt Viviānai, kādas iespējas pastāv, vai atlikt to uz vēlāku laiku. Ja viņa gaidītu un patoloģijas nodaļas diagnoze būtu 'labdabīgs', tad viss būtu labi, un Viviāna nekad neuzzinātu, cik melna ēna

pār viņu lidinājusies. Bet, ja patoloģijas noda)a pēc divām dienām ziņos 'ļaundabīgs', amputācijai būs jānotiek, cik drīz vien iespējams. Vai tajā gadījumā Viviānu paspēs laikus sagatavot, vai arī psiholoģiskais šoks būs pārāk liels? Jaunai meitenei, kas nebija domājusi, ka kaut kas nav kārtībā, pārdzīvojums varētu būt pārāk spēcīgs. Varētu paiet vairākas dienas, kamēr Viviāna garīgi sagatavotos tik lielai operācijai, un šīs dienas nevarēja atļauties zaudēt.

Bija vēl kāds apstāklis, ko Lūsija bija apsvērusi. Tas, ka Džo Pīrsons bija nolēmis lūgt ekspertu slēdzienu, bija nozīmīgi. Ja nebūtu šaubu, ka biopsijas paraugs ir labdabīgs, Džo Pīrsons būtu uzreiz tā ziņojis. Fakts, ka viņš tā nedarīja, par spīti tam, ka viņš atteicās atzīt vienu vai otru iespēju, nozīmēja, ka ļaundabīgs audzējs bija ļoti iespējams.

Pārdomādama to visu, Lūsija izlēma, ka Viviānai jāizstāsta tūlīt pat visas iespējas. Ja vēlākā diagnoze būs tāda, ka audzējs labdabīgs, viņa būtu veltīgi pārbaidīta. Bet tas būtu daudz labāk, nekā pēkšņs eksplozīvs trieciens, kam meitene būs pilnīgi nesagatavota.

Sīs problēmas atrisināšanu ievērojami atviegloja daktera Sedona parādīšanās. Iepriekšējā vakarā jaunais rezidents bija atnācis Lūsijai izstāstīt, ka gatavojas Viviānu precēt un viņa ir piekritusi. Bija atzinies, ka sākumā bija izlēmis palikt nomaļus, bet tad izlēmis tā nedarīt. Par to Lūsija priecājās. Tas vismaz nozīmēja, ka Viviāna nav viena, un bija kāds, pie kā viņa varēja griezties pēc atbalsta un mierinājuma.

Nebija šaubu, ka meitenei tos abus vajadzēs daudz. Cik uzmanīgi vien varēja Lūsija bija izstāstījusi par iespējām, ka Viviānai ir osteogēniskā sarkoma un ka slimībai var gadīties traģisks iznākums. Bet nebija iespēju padarīt šo drausmīgo sitienu nejūtamu. Tagad Lūsija iedomājās vēl ko citu. Viņai bija jāziņo Viviānas vecākiem par situāciju, kādā meitene pašlaik atradās. Viņa paskatījās uz papīra lapu, ko turēja rokā un kur Viviāna uz māsu skolas iestāšanās veidlapas zem atzīmes 'tuvākie radi' bija uzrakstījusi savu vecāku adresi un tālruni Seilemā, Oregonā. Viņa jau bija no Viviānas saņēmusi atļauju informēt vecākus. Tagad Lūsijai bija jāmēģina, cik nu uzmanīgi prata, pastāstīt šīs ziņas pa tālruni vecākiem.

Viņa jau domāja par turpmāko rīcību. Viviāna vēl bija nepilngadīga. Pēc štata likumiem, amputācijām bija vajadzīga vecāku piekrišana. Ja vecāki gatavojās atstāt Oregonu bez kavēšanās, atļauju varēs dabūt uz vietas. Ja ne, viņai būs jāpierunā at]auju telegrafēt, lai pēc vajadzības to varētu izmantot.

Lūsija paskatījās rokas pulkstenī. Pilsētas birojā viņu jau gaidīja vesela rinda pacientu. Varbūt, ka zvanīt tagad, pirms viņa atstāja Treju apriņķu slimnīcu? Otrajā stāvā viņa iegriezās nelielajā birojā, ko lietoja uz pusēm ar Gilu Bartlctu. Tas bija sīks birojs, drīzāk kabīne, un viņi tur reti atradās reizē. Bet nu birojs bija pārpildīts. Tur atradās gan Gils Bartlcts, gan Kents O'Donels.

Ieraugot Lūsiju, viņš sacīja. — Piedod! Es tūlīt pazudīšu. Šī kabīne nav būvēta trim.

—       Nevajag, nevajag! — Viņa paspraucās garām un apsēdās pie sava nelielā rakstāmgalda. — Man ir pāris lietas jāpadara, tad es pati došos projām.

—      Labāk palieciet, Lūsij, — Gila Bartleta bārda kā parasti lēkāja. — Mēs ar Kentu šorīt esam ļoti dziļdomīgi. Esam pārrunājuši visu ķirurģijas nākotni.

—        Ir tādi, kas saka, ka ķirurģijai nav nekādas nākotnes, — Lūsija paņēma no atvilktnes klīniskās piezīmes, kas viņai būs vajadzīgas vēlāk. — Viņi domā, ka ķirurģija kā medicīnas zinātne izzudīs, — viņa piemērojās Bārtleta ķircinošajam tonim, — un pēc dažiem gadiem mūsu vairs nebūs, tāpat kā dodo1 un burvju ārstu.

Nekas tā nesajūsmināja Gilu Bartlctu, kā šāda veida sarunas. — Un kas tad, interesanti zināt, griezīs un labos cilvēku nolāpītos ķermeņus?

—    Vairs negriezīs neko, — Lūsija bija atradusi piezīmes un pašlaik ievietoja tās portfelī. — Viss notiks diagnostikas ceļā. Medicīna izmantos dabas spēkus pret dabas bērnu nelaimēm. Noskaidros, ka garīgā veselība ir pilnīgi atbildīga par mūsu orgānu slimībām. Vēzi ārstēs psihiatri, bet išiasu — psihologi. To es, protams, citēju no kāda īpaši dulla žurnāla.

—     Es tikko varu sagaidīt, kad viss tieši tā notiks. — Kents O'Donels smaidīja. Kā vienmēr, viņam patika būt Lūsijas tuvumā. Vai viņš bija muļķis, un varbūt pat idiots, neļaujot viņu attiecībām kļūt tuvākām? Varbūt, ka būtu jāpavada kopā

1 Baložu dzimtas putni tītara lielumā, kas senāk dzīvoja dažās no Atlantijas okeāna salām, bet vēlāk angļu jūrnieki tos izķēra līdz pēdējam.

vēl kāds vakars, un tad jāļauj, lai notikumi iet savu gaitu? Bet šeit un pašlaik — Gila Bartleta klātbūtnē — nebija iespējams kaut ko sarunāt.

—      Neticu, ka mēs tik ilgi nodzīvosim, — turpināja Lūsija. Tālrunis uz galda klusi zvanīja. Lūsija pacēla klausuli, atbildēja un padeva Gilam Bartletam. — Jums.

—    Jā? — sacīja Bartlcts.

—      Dakteri Bartlet? — viņi varēja sadzirdēt sievietes balsi.

—    Klausos.

—   Te zvana Rosone no traumatoloģijas nodaļas. Man jums ir jānodod ziņa no daktera Kliforda. — Klifords bija viens no slimnīcas vecākajiem ķirurģiskajiem rezidentiem.

—    Lūdzu.

—   Viņš vēlas, lai jūs dotos uz operāciju zāli un sagatavotos operācijai. Uz ātrgaitas šosejas notikusi avārija, un mums tikko ved vairākus ievainotus cilvēkus, arī vienu ar lauztu krūšu kurvi. Un šim pacientam dakteris Klifords lūdz jūsu palīdzību.

—      Pasakiet viņam, ka tūlīt būšu. — Bartlets nolika klausuli. — Piedodiet, Lūsija. Mums šī saruna būs jāturpina citreiz. — Viņš tuvojās durvīm, tad apstājās. — Es vēl arvien par bezdarbu neraizējos. Kamēr viņi turpinās būvēt arvien ātrākas un spēcīgākas mašīnas, ķirurgiem darba netrūks.

Viņš izgāja, un, laipni uzsmaidījis Lūsijai, Kents O'Donels sekoja. Palikusi viena, Lūsija brīdi saņēmās, tad pacēla klausuli un sacīja. — Man vajadzīgs šāds numurs Scilemā, Oregonā.

Ilggadīgā praksē iemanījies veikli izspraukties caur ļaužu pilno gaiteni, Kents O'Donels steidzās uz savu biroju. Arī viņam bija ļoti noslogota darba diena. Pat ātrāk nekā pēc pusstundas viņam bija jābūt operāciju zālē. Vēlāk notiks medicīniskās izpildpadomes sēde. Pēc tam viņam būs vairāki pacienti, ar kuriem būs jārunā pilsētas birojā, un tas ievilksies līdz vakaram.

Steidzoties viņš atkal domāja par Lūsiju Greindžeri. Tā kā viņi pirms pāris minūtēm bija tik neparasti tuvu, viņš pārdomāja savas attiecības ar šo sievieti. Bet tagad viņu atkal sāka nomākt vecās šaubas, proti, ka viņu karjeras ritēja pārāk tuvu līdzās, lai no tām varētu veidoties kādas ilgstošākas attiecības.

Viņš arī pārdomāja, kāpēc tik daudz domā par Lūsiju, tāpat par citām sievietēm. Varbūt tāpēc, ka četrdesmit gadus vecs vīrietis gluži dabiski ir mazliet nemierīgs. Tad pasmaidīja, atcerējies, ka romāni — tā vai citādi — viņam vienmēr bija viegli padevušies. Pēdējā laikā tie vienkārši gadījās retāk. Viņam arī bija nepieciešams daudz vairāk uzmanīties, nekā jaunības dienās.

Viņa domas atstāja Lūsiju un devās pie Denīsas Kvancas. Kopš viņa, pēc vakariņām Jūstasa Sveina mājā, bija lūgusi piezvanīt, O'Donels bija paziņojis, ka piedalīsies ķirurgu kongresā, kas bija paredzēts Ņujorkā. Viņš pēkšņi atcerējās, ka kongress notiks jau nākošajā nedēļā, tāpēc būtu jāsarunā tikšanās, ja viņš cer būt kopā ar Kvanca kundzi.

Iegājis savā birojā, viņš redzēja, ka līdz operācijai vēl ir divdesmit minūtes laika. Pats sev atgādinot, ka lietas jākārto tad, kad par tām iedomājas, viņš pacēla klausuli.

Viņš klausījās, kā centrāle atrod tālruņa numuru Ņujorkā, tālrunis sāka zvanīt, un pēc mirkļa kāda balss sacīja. — Kvanca kundzes dzīvoklis.

—    Man ir tālsaruna ar Denīsu Kvanca kundzi, — sacīja telefoniste.

—    Kvanca kundzes nav mājās.

—    Vai zināt, kur viņu var sazvanīt? — tālruņa parastais rituāls turpinājās.

—    Kvanca kundze atrodas Burlingtonā, Pensilvānijā. Vai vēlaties turienes numuru?

—    Ja jūs būtu tik laipna.

—    Numurs ir HU 6 — 5735.

—      Paldies, Ņujorka! — Noskanēja klikšķis, un tad telefoniste sacīja. — Vai jūs šo numuru pierakstījāt, ser?

—    Jā, paldies, — O'Donels nolika klausuli.

Ar otru roku viņš pacēla Burlingtonas tālruņa grāmatu un ar īkšķi atvēra S burtu. Viņš šķirstīja, kamēr atrada "Sveins, Jūstass, R." Kā jau likās, tas bija tas pats numurs, ko viņš bija ieguvis no Ņujorkas.

Pacēlis klausuli, viņš šo numuru uzgrieza.

Atbildēja vīrietis. — Jūstasa Sveina kunga nams.

—    Vai drīkstu runāt ar Kvanca kundzi?

Pagāja mazs brītiņš. — Kvanca kundze pie aparāta.

Līdz šim O'Donels bija aizmirsis, cik ļoti viņu vilināja šīs sievietes balss. Tai bija maigs piesmakums, kas katram vārdam lika izklausīties īpaši.

—    Ceru, ka atceraties. Te runā Kents O'Donels.

—   Protams. Cik jauki, ka piezvanījāt, dakteri O'Donel!

Viņš pēkšņi redzēja, kā viņa stāv pie tālruņa, un mīkstie,

tumšie mati krīt pāri pleciem. — Es jums zvanīju uz Ņujorku, un tur man iedeva šo numuru.

—    Es ielidoju vakar vakarā. Tēvam ir neliels bronhīts, un gribēju pāris dienas pie viņa paciemoties.

Viņš pieklājīgi apvaicājās. — Es ceru, ka ne pārāk nopietni?

—      Nē, nē, — viņa smējās. — Manam tēvam ir mūļa izturība un tāpat mūļa spītība.

Viņš domāja: tam es ticu. Skaļi viņš sacīja. — Es zvanīju, lai jūs ielūgtu uz vakariņām Ņujorkā. Paredzu tur būt nākošajā nedēļā.

—    Jūs drīkstat mani ielūgt, jo tad būšu tur atpakaļ. — Tā bija ātra un noteikta atbilde.

Tad viņam kaut kas ienāca prātā. Varbūt, ka varētu notikumiem aizsteigties priekšā. — Vai jums ir kāds brīvs vakars Burlingtonā?

Pēc klusuma brīža viņa atbildēja. — Tikai šovakar.

O'Donels ātri rēķināja. Viņa vizītes ievilksies līdz deviņpadsmitiem. Ja nekas cits neatgadītos…

Viņa domas pārtrauca Denīsas balss. — Pagaidiet! Dakteris Pīrsons šovakar nāk pie mana tēva uz vakariņām. Man tur būs jābūt: — Tad piebilda. — Vienīgi, ja vēlaties piebiedroties?

Viņš klusi iesmējās. Džo Pīrsons varētu būt ļoti pārsteigts, ja viņš tur būtu klāt. Instinktīvi viņš nojauta, ka tas nebūtu labi. — Nē, man liekas, ka šī lieta jāatliek.

—       Ak, posts! — Viņa izklausījās vīlusies. Tad balss kļuva dzīvāka. — Es jūs varētu satikt pēc vakariņām, ja gribat. Tēvs un dakteris Pīrsons sāks vienu no savām šaha partijām, un tad viņi vispār nezina, vai kāds atrodas telpā, kur notiek spēle.

Viņš pēkšņi kļuva pavisam sajūsmināts. — Tas būtu brīnišķīgi. Ap cikiem jūs varētu būt brīva?

—    Domāju, ka ap pusdesmitiem.

—    Vai man braukt jums pakaj?

—       Ietaupīsim laiku, un satiksimies pilsētā. Pasakiet tikai kur?

Viņš brīdi domāja. — Rīdžensī bārā.

—     Labi. Tātad pusdesmitos. Nu tad, uz redzēšanos! Nolicis klausuli, O'Donels juta patīkamas

priekšnojautas par šo vakaru. Tad viņš atkal skatījās pulkstenī. Viņam būs jāpasteidzas, lai laikā nokļūtu operācijas telpā.

Šaha spēle starp Jūstasu Sveinu un dakteri Džosefu Pīrsonu, kas sākās pēc vakariņām, bija vilkusies jau četrdesmit minūtes. Abi vecie kungi sēdēja viens otram pretim pie zema palisandra koka galdiņa tajā pašā bibliotēkā, kur pirms trim nedēļām O'Donels un Sveins noturēja savu vārdisko divkauju. Telpā spīdēja tikai divas spuldzes. Viena, abažūra ietvarā, karājās tieši virs galdiņa, otra, blāva rokoko lampa, — pie gaiteņa durvīm.

Abu vīriešu sejas atradās ēnā, jo spuldze apgaismoja tikai inkrustēto šaha galdiņu, un vienīgi tad, kad kāds no viņiem paliecās uz priekšu, lai pārbīdītu kauliņus, viņa sejas vaibstus aizsniedza lampas gaisma.

Šobrīd viņi klusēja, un istabas dziļais klusums kā mantija pārklājās pār diviem Luija XV. stilā veidotiem skābaržkoka krēsliem, kuros viņi sēdēja. Jūstass Sveins, viegli turēdams rokā no rubīnkrāsas kristāla izslīpētu konjaka glāzi, pētīja spēles galdiņu.

Iepriekšējo gājienu bija izdarījis dakteris Džosefs Pīrsons. Pirms minūtes vai divām viņš bija kādu laiku turējis gaisā balto karalieni, kas bija izsmalcināti izgriezta no Indijas ziloņkaula, tad pabīdīja to vienu lauciņu uz priekšu.

Nolicis konjaka glāzi, Jūstass Sveins no tālākā labā stūra paņēma bandinieku un pabīdīja to divus lauciņus uz priekšu. Tad, pārtraucot klusumu, norūca. — Cik dzirdu, slimnīcā ir notikušas pārmaiņas?

Sēdēdams ēnā, Džo Pīrsons skatījās uz šaha dēli. Sagatavojies viņš kreisajā malā pavirzīja bandinieku vienu

lauciņu uz priekšu, lai atbildētu otra spēlētāja gājienam. Tikai pēc tam ari viņš norūca, bet tikai divus vārdus. — Tā ir.

Atkal klusums, miers, sajūta, ka laiks apstājies. Tad vecais miljonārs krēslā sakustējās. — Vai tevi šīs pārmaiņas apmierina? — Pasniedzies viņš pa diagonāli pabīdīja laidni divus lauciņus uz priekšu. Ar sīku smaidiņu sejā viņš pustumsā paskatījās pār galdiņu. Viņa izteiksme teica: Ko tu ar to iesāksi?

Šoreiz Džo Pīrsons atbildēja pirms gājiena. — Ne pilnīgi. — Viņš palika ēnā, skatoties uz gambītu un mēģinot izdomāt, kā rīkoties tālāk. Tad lēnām, vēl arvien apiedamies ar kauliņiem ļoti saudzīgi, aizbīdīja torni vienu lauciņu pa kreisi, tā, lai tas pārvaldītu vienu no tukšajām līnijām.

Jūstass Sveins gaidīja. Pagāja minūte, divas, trīs. Beidzot roka pasniedzās pēc torņa, un viņš tāpat pārbīdīja kauliņu uz tukšo līniju, tieši pretim pretinieka kauliņam. — Tev ir iespēja pašam noteikt savu nākotni, ja tā vēlies.

—     Tiešām? Kāda iespēja? — Jautājums bija paviršs, bet darbība, kas sekoja, bija ļoti ātra. Pīrsons paņēma karalienes zirdziņu un pārcēla to uz vienu no vidējiem lauciņiem.

Skatoties uz dēli un apsverot savu stāvokli, Sveins sacīja. — Es Ordcnam Braunam un jūsu ķirurģiskās nodaļas vadītājam teicu, ka esmu ar mieru dot ceturtdaļmiljonu dolāru būvprojektam. — Pēc pēdējā vārda viņš atbildēja ar līdzīgu gājienu, sūtot uz priekšu savu karaļa zirdziņu, līdz tas nonāca blakus stipri apsargātajam pretinieka zirdziņam.

Sekoja ilgs klusuma brīdis. Beigās patologs paņēma laidni un metās virsū pretinieka bandiniekam, to nositot. Viņš klusi sacīja. — Šahs! —, tad — Tā ir liela summa.

—      Esmu naudu piedāvājis nosacīti, — Sveinam tagad bija jāaizsargājas, pabīdot karali vienu lauciņu pa labi. — Viņi to dabūs tikai tad, ja dos tev iespēju vadīt savu nodaļu tā, kā tu vēlies un cik ilgi vien gribi.

Pīrsons aizmirsa spēli. Viņš likās kaut ko apsveram, skatoties tumsā virs otra vīra galvas. Tad viņš vienkārši sacīja. — Esmu aizkustināts. — Acis atgriezās pie dēļa. Pēc brīža viņš pārcēla zirdziņu tā, ka tas uzbruka Sveina ielenktajam karalim.

Jūstass Sveins šo gājienu rūpīgi novēroja. Pirms gāja pats, pasniedzās pēc konjaka karafes, ielēja vispirms Pīrsonam, tad sev. Noliekot karafi, sacīja. — Šī ir jaunu cilvēku pasaule, un tā, šķiet, ir vienmēr bijis. Bet vecajiem vīriem dažkārt ir vara… un saprašana, kā to izmantot. — Tad, iemirdzoties acīm, viņš paņēma bandinieku un nosita traucējošo zirdziņu.

Pīrsons ar īkšķi un rādītāja pirkstu domīgi berzēja zodu. Tad paņēma karalieni un nosita ar to vainīgo melno bandinieku. — Un tu saki, ka… Ordens Brauns, tāpat O'Donels… viņi to zina?

—   Es to pateicu ļoti skaidri. — Vecais miljonārs paņēma karaļa laidni un nosita pretinieka laidni.

Piepeši Džo Pīrsons iesmējās. Nebija iespējams saprast, vai viņš smējās par tikko noritējušo sarunu vai spēli. Viņš pasniedzās un novietoja karalieni blakus melnajam karalim. — Mats! — viņš klusi sacīja.

Lai arī uzvarēts un turklāt neviļus, Jūstass Sveins skatījās ar apbrīnu. Viņš pamāja, it kā apstiprinot savu labo spriedumu.

—      Džo, par to nav šaubu. Tu esi tikpat stiprs vīrs, kā vienmēr!

Mūzika apklusa, un dejotāju pāri no deju grīdas elegantajā un mazajā vakariņu klubā sāka virzīties atpakaļ pie galdiņiem. Tas bija viens no pēdējiem tādiem klubiem, kas bija Burlingtonā saglabājušies.

—      Pastāstiet, par ko jūs domājāt dejojot, — Denīsa Kvanca uzsmaidīja Kentam O'Donelam pāri nelielajam, melnajam galdiņam, pie kura abi sēdēja.

—      Godīgi sakot, par to, ka būtu patīkami to darīt atkal.

Viņa nedaudz pacēla glāzi. Tajā vēl bija mazliet kokteiļa. — Uz tādām labām idejām! — Viņš izdzēra savu kokteili un pamāja viesmīlim atnest divas jaunas glāzes. — Vai dejosim? — Mūzika bija atsākusies.

—   Ļoti labprāt. — Viņa piecēlās un, atgriezusies uz deju grīdas, mazliet pagriezās pret viņu. Viņš pastiepa rokas, un viņa tajās iekļāvās. Viņi dejoja, viens otram piespiedušies. O'Donels nekad nebija bijis labs dejotājs. Medicīna viņam nebija ļāvusi iemācīties. Bet Denīsa Kvanca sekoja katram viņa solim. Laikam ritot, viņš manīja, ka viņas garais un lokanais ķermenis paklausīgi kustas, paredzot nākošo mūzikas takti un katru viņa kustību. Vienreiz gar seju noplīvoja viņas mati, un viņš sajuta to pašu smaržu mākoni, ko bija ievērojis, pirmo reiz satiekoties.

Orķestrī bija pieci mūziķi, kas neuzkrītoši spēlēja speciāli šim intīmajam klubam sagatavotus numurus. Pašlaik atskanēja dziesma, kas bija populāra pirms dažiem gadiem.

Redzi piramīdas Nīlas malā,

Saules lēktu tropu salā.

Mī]ā, tomēr zini galu galā:

Esi mana tu.

Uz brīdi viņam likās, ka viņš dzīvo citā laikā, vakuumā, atšķirts no visa ikdienišķā, no medicīnas, Treju apriņķu slimnīcas un visa pārējā. Tad mūzika pārgāja uz ātrāku tempu, un viņš pasmaidīja par tādu sentimentalitāti.

Dejojot viņš jautāja. — Vai jūs te bieži atgriežaties, es domāju Burlingtonu?

—    Ne sevišķi. Reizēm, lai apmeklētu tēvu, bet tas arī viss. Godīgi sakot, man šī pilsēta nepatīk. — Tad smejoties. — Ceru, ka neapvainoju jūsu pilsoņa lepnumu.

Nē, šajā ziņā man nav spēcīgu jūtu. Bet jūs taču esat te dzimusi. — Viņš piebilda. — Denīsa, ja tā drīkstu.

—     Protams, nebūsim taču formāli. — Viņa paskatījās viņam tieši acīs un pasmaidīja. — Jā, esmu te dzimusi. Es te gāju skolā un dzīvoju mājās. Tad vēl mana māte bija dzīva.

—    Un kāpēc tagad Ņujorkā?

—   Liekas, ka esmu dzimusi ņujorkiete. Turklāt, mans vīrs tur toreiz dzīvoja. Arī tagad viņš tur dzīvo. — Tā bija pirmā reize, kad viņa pieminēja savu ģimenes dzīvi. Bet viņa to darīja viegli un nedomājot. — Pēc tam, kad izšķīrāmies, es sapratu, ka nevēlos doties projām. Man liekas, ka nav otras tādas pilsētas.

—   Jā, liekas, ka tā tas ir. — Viņš atkal pārdomāja, cik šī sieviete ir skaista. Viņā varēja manīt nosvērtību un viltības trūkumu, jaunas sievietes reti sasniedza šādu stāvokli. Kentam O'Donelam, jūtot viņas ķermeni ar savējo, viņa likās bezgalīgi iekārojama. Viņš domāja, ka viņa varētu būt ļoti juteklīga.

Šo domu viņš uzreiz atmeta. Tā bija pāragra. Viņš vēlreiz rūpīgi apskatīja tērpu, ko viņa valkāja. Tas bija spilgtā šarlaka krāsā, atkailinātiem pleciem, darināts no bieza zīda, cieši pieguļošs un paplatināts zem gūžām. Iespaids bija dramatisks, diskrēts un ļoti dārgs.

Tas viņam atgādināja vēl kaut ko, ko viņš tikai šovakar bija ievērojis. Denīsa acīmredzot bija ļoti bagāta. Viņi bija nonākuši pie Rīdžensī bāra gandrīz reizē. Viņš bija savu mašīnu nolicis stāvvietā un pašlaik pienāca pie ieejas durvīm, kad piebrauca spīdīgs kadiljaks un uniformēts šoferis steidzās atvērt durvis, lai kundze varētu izkāpt. Viņi bija sasveicinājušies, un tad viņa pagriezās pret šoferi, kas uzmanīgi stāvēja pie mašīnas. — Paldies, Tom! Jums nav jāgaida, jo ceru, ka dakteris O'Doncls mani aizvedīs mājās. — Šoferis pieklājīgi atbildēja. — Pateicos, kundze, — un O'Donelam. — Ar labu nakti, ser! — un aizbrauca.

Domājot par to, O'Donelam vajadzēja zināt, ka Jūstasa Sveina vienīgā meita ir viņa mantiniece. Šis jautājums viņu agrāk nenodarbināja. Pašlaik viņš varēja no savas algas dzīvot ļoti ērti un pat visu neizlietot. Bet viņa pieredzē šī bija pirmā īsti bagātā sieviete. Viņa prāts atkal darbojās, salīdzinot Denīsu un Lūsiju Greindžeri.

Orķestris pabeidza deju ar mērenu kreščendo. O'Doncls un Denīsa brīdi aplaudēja, tad gāja atpakaļ uz savām vietām. Viegli saņēmis viņas elkoni, O'Donels aizveda viņu līdz galdam. Tur jau gaidīja viesmīlis, kas atvilka dāmas krēslu un pasniedza kokteiļus, ko O'Doncls bija pasūtījis.

Sūcot kokteili, Denīsa sacīja. — Esam runājuši par mani. Tagad pastāstiet par sevi.

Viņš savā skotu viskijā ielēja vairāk sodas. Viņam patika labi atšķaidīti kokteiļi, lai gan viņš bija ievērojis, ka tas šausmina viesmīļus. — Manā dzīvē nekas īpašs nav noticis.

—     Es protu labi klausīties, Kent! — Viņa nodarbināja tikai pusi prāta runājot. Otra puse domāja: šis nu ir vīrietis — pilnīgs vīrietis! Viņa apskatīja viņa lielo stāvu, platos plecus, asos sejas pantus. Viņa nezināja, vai viņš viņu šovakar noskūpstīs un kas notiks tālāk. Viņa nolēma, ka dakteris Kents O'Donels spētu piedāvāt interesantas iespējas.

O'Doncls stāstīja par Treju apriņķu slimnīcu, par savu darbu un par iecerēm, ko centās piepildīt. Viņa taujāja par pagātni, par viņa agrāk piedzīvoto, par cilvēkiem, ko viņš bija pazinis. Visu laiku viņa apbrīnoja domu dziļumu un jūtas, kas izpaudās visā, ko viņš sacīja.

Viņi atkal dejoja. Viesmīlis atnesa jaunus kokteiļus. Viņi runāja, dejoja, viesmīlis atgriezās. Denīsa stāstīja par savu laulības dzīvi. Tā sākās pirms astoņpadsmit gadiem un ilga desmit gadus. Viņas vīrs bija lielas firmas advokāts un ļoti aizņemts. Viņiem bija dvīņi — Aleksis un Filipa —, kas bija palikuši pie mātes. Pēc dažām nedēļām viņi būs septiņpadsmit gadus veci.

—       Mans vīrs bija ļoti racionāls cilvēks. Mēs tikai nemaz nederējām kopā, un mums pagāja ilgs laiks, lai to saprastu.

—    Vai jūs tiekaties?

—      Vai, jā, ļoti bieži! Viesībās, pilsētā. Reizēm kopā pusdienojam. Savā ziņā Geofrijs ir ļoti patīkams. Man liekas, ka jums viņš patiktu.

Abi tagad runāja daudz brīvāk, un viesmīlis nesa jaunus kokteiļus bez prasīšanas. O'Donels jautāja par šķiršanos. Vai ir kādi šķēršļi?

—      Nē, — viņa godīgi atbildēja. — Geofrijs bija ar mieru šķilties, bet prasīja, lai es sagādāju pierādījumus. Un Ņujorkas štatā, kā ziniet, der tikai laulības pārkāpšana. Un to es vēl neesmu paguvusi.

—       Vai jūsu vīrs nekad nav gribējis apprecēties no jauna?

Jautājums viņu pārsteidza. Geofrijs? Man tā neliekas. Viņš laikam ir precējies ar tieslietām.

—    Saprotu.

Denīsa, turēdama glāzi aiz kājiņas, grozīja to riņķī. — Geofrijs uzskatīja, ka gulta ir vislabākā vieta, kur pāršķirstīt rītdienas prāvas dokumentus. — Viņa to teica klusi, un šķita, ka viņa atklāj savu dvēseli. O'Donels saprata, kāpēc laulība izjuka. Viņš juta, ka viņu tas uztrauc.

Pie galdiņa klusi pienāca viesmīlis. — Piedodiet, ser, bet mēs bāru pēc pāris minūtēm slēgsim. Vai jūs gribat jaunus kokteiļus?

O'Donels pārsteigts paskatījās pulkstenī. Bija gandrīz viens. Lai gan laiks bija pagājis ļoti ātri, viņi bija kopā jau trīsarpus stundas. Viņš paskatījās uz Denīsu, un viņa papurināja galvu.

Viņš viesmīlim sacīja. — Paldies, nē, — un samaksāja rēķinu. Viņi izdzēra savus kokteiļus, un viesmīlis uzsauca nopakaļ draudzīgu — Ar labu nakti! — Viņš bija saņēmis devīgu dzeramnaudu. O'Donels jutās ērti un apmierināti.

Viņš gaidīja Denīsu priekštelpā, kamēr garāžas darbinieks atvedīs viņa mašīnu. Iznākusi viņa paņēma viņa roku. — Cik nepatīkami tā pārtraukt vakaru. Mēs būtu varējuši vismaz izdzert katrs vēl pa vienam kokteilim.

Viņš brīdi vilcinājās, tad sacīja izmēģinot. — Mēs varētu braukt uz manu dzīvokli, kas ir pa ceļam, un man ir labi apgādāts bārs.

Kādu sekundi viņš baidījās, ka ir kļūdījies. Viņam likās, ka sajūt zināmu vēsumu, mājienu par sāpīgu pārsteigumu. Bet tā izrādījās kļūda. Denīsa vienkārši atbildēja. — Taču darīsim tā!

Ārpusē ar ieslēgtu motoru un atvērtām durvīm gaidīja buiks. Cauri pilsētai viņš brauca uzmanīgi, zinot, ka ir diezgan daudz dzēris. Nakts bija silta, un mašīnas logi stāvēja vaļā. No otras puses pār viņu pārlaidās liegs smaržu mākonis. Pie dzīvokļa viņš atstāja mašīnu uz ielas, un viņi abi brauca ar liftu uz augšu.

Iejaucis kokteiļus, viņš tos atnesa un iedeva vienu Denīsai. Viņa stāvēja pie loga, lūkodamās Burlingtonas ugunīs. Upe, kas sadalīja pilsētu uz pusēm, atgādināja melnu svītru.

Stāvēdams blakus, viņš murmināja. — Es šo kokteili sen neesmu jaucis. Vai nav pārāk salds?

Viņa pagaršoja. Tad, klusi un mazliet aizsmakusi teica. — Kā gandrīz viss, ko jūs darāt, Kent, arī šis kokteilis ir ļoti labs.

Viņu acis satikās, un viņš paņēma viņas glāzi. Kad viņš bija to nolicis, viņa viegli un vijīgi tuvojās viņam. Skūpstoties viņa rokas satvēra sievieti ciešāk.

Tad aiz viņiem griezīgi un valdonīgi iezvanījās tālrunis. To nevarēja nedzirdēt.

Denīsa uzmanīgi atraisījās. — Mīļais, man liekas, ka tev būs jāatbild. — Viņa ar lūpām viegli aizskāra viņa pieri.

Iedams pie tālruņa, viņš redzēja, ka viņa savāc savu somiņu, cimdus un kažoku. Vakars, acīmredzot, bija beidzies. Viņš dusmīgi paķēra klausuli, īsi atbildēja un tad klausījās. Niknums pārgāja. Zvanīja slimnīcas nakts eksterns. Vienam no O'Donela pacientiem bija attīstījušies simptomi, kas likās nopietni. Viņš pajautāja divus īsus jautājumus, tad noteica. — Labi, es tūlīt būšu klāt! Pa to laiku piezvaniet asins glabātuvei un sagatavojiet pacientu asins pārliešanai. — Nolicis klausuli, viņš piezvanīja šveicaram, lūdzot izsaukt Denīsai taksīti.

14. nodaļa

Parasti vakaros dakteris Džosefs Pirsons bija pieradis iet agri gulēt. Taču tajos vakaros, kad viņi ar Jūstasu Sveinu spēlēja šahu, viņš gāja gulēt vēlu, un tāpēc otrā rītā bija īgnāks un niķīgāks nekā parasti. Un šorīt bija tieši tāda reize.

Viņš pašlaik urbās cauri iegādes pieprasījumiem. Tas bija darbs, ko viņš parasti ienīda, un šorīt divkārši. Viņš nošņācās un atlika vienu no tiem sānis. Vairākus parakstīja, tad no kaudzes paķēra vēl kādu un nolika sānis. Šoreiz viņš ne tikai šņāca, bet izskatījās dusmīgs. Tie, kas viņu ilgi pazina, zinātu: dakteris Pīrsons tūlīt uzsprāgs.

Sprādziens notika, kad viņš vilcinājās jau ar trešo pieprasījumu. Tad viņš melns, kā vētra, nosvieda zīmuli, paķēra nekārtīgu papīru čupu un devās uz durvīm. Iedrāzies seroloģijas laboratorijā, viņš meklēja Banisteru un atrada, ka tas kādā brīvākā vietā sagatavo izkārnījumu paraugu.

—   Pārtrauciet darbu un nāciet šurp! — Pīrsons nosvieda papīru kaudzi uz vidējā galda. Daži no pieprasījumiem nolidoja uz grīdas, un Džons Aleksandrs pieliecās tos pacelt. Viņš manāmi jutās priecīgs, ka šoreiz Banisters un nevis viņš pats bija daktera Pīrsona dusmu cēlonis.

—    Kas tad nu? — Banisters lēnām nāca pie galda. Viņš bija tā pieradis pie šiem uzbrukumiem, ka tagad tie viņu īpaši neuztrauca.

—     Es jums izstāstīšu, kas ir. Es runāju par visiem šiem iepirkumu pieprasījumiem. — Tagad Pīrsons bija mierīgāks un valdījās, nevis tikai vārījās. — Reizēm jums liekas, ka jūs iepērkat Majo klīnikai.[10]

—    Vai ta domājat, ka mēs bez apgādes varam strādāt?

PTrsons netaisījās atbildēt uz šo jautājumu. — Man reizēm liekas, ka jūs to visu apēdat! Un es taču jums jau sen teicu, ka visam neparastajam jāpievieno paskaidrojoša zīmīte! Ko?

—    To gan es laikam aizmirsu.

—    Labi, tad nākošo reizi atcerieties! — Pīrsons paņēma vienu veidlapu no kaudzes augšpuses. — Kam vajadzīgs kalcija oksīds? Mēs to nelietojam.

Banistera sejā parādījās ļauns smaids. — To tak jūs man likāt pasūtīt. Vai tas nav jūsu dārzam? — Vecākais laborants runāja par jautājumu, kas reti tika skaļi pārrunāts. Kā viens no apriņķa dārzkopības biedrības labākajiem rožu audzētājiem, Džo Pīrsons lielu daudzumu laboratorijas apgādes izlietoja, lai uzlabotu savas zemes auglības spēku.

Viņam pietika goda sajūtas, lai nokaunētos. — Nu jā… nu, labi, … kas tur, lai iet. — Viņš nolika pieprasījumu un paņēma nākošo. — Un kas tas? Kāpēc mums piepeši vajadzīgs Kūmbsa serums? Kas to pasūtīja?

—     Dakteris Kolmanis. — Tas Banisteram patika. Viņš cerēja, ka šis jautājums pacelsies. Viņam blakus stāvēdams, Džons Aleksandrs juta, ka nu nebūs labi.

—    Kad? — Pīrsons asi jautāja.

—     Vakar. Dakteris Kolmanis parakstīja pieprasījumu tā vai tā. — Un tad ļauni piebilda: — Tieši tur, kur jūs parakstāt.

Pīrsons paskatījās uz veidlapu. Viņš vēl nebija ievērojis, ka tā ir parakstīta. Jautāja Banisteram. — Vai zināt, kam viņam tas vajadzīgs?

Vecākais laborants atslāba. Viņš bija sācis ripināt atriebības riteni, un nu varēja par to priecāties kā skatītājs. Viņš pamāja Džonam Aleksandram. — Izstāstiet viņ^m! — Juzdamies mazliet neērti, Džons Aleksandrs sacīja. — Tas domāts asins sensibilizācijas pārbaudei, dakter Pīrson. Tas paredzēts manai sievai, un to lika darīt dakteris Dornbergers.

—    Bet kam vajadzīgs Kūmbsa serums?

—    Tas domāts netiešajai Kūmbsa pārbaudei.

—          Nu pastāstiet, taču, — Pīrsona balss kļuva sarkastiska, — vai ar jūsu sievu ir jāapietas kaut kā īpaši? Kas vainas sāls šķīduma un proteīna pārbaudēm, kā mēs to darām ar visām citām?

Aleksandrs nervozi norija siekalas. Visi klusēja. Pīrsons atkārtoja. — Es gaidu atbildi!

—       Nu, redziet, ser, — viņš saņēmās un sāka. — Es ieteicu dakterim Kolmanim, un viņš man piekrita, ka šī pārbaude ir daudz uzticamāka, ja pēc citām pārbaudēm mēs arī…

—     Jūs ieteicāt dakterim Kolmanim, ko? — jautājuma tonis rādīja, kas tūliņ notiks. To sajutis, Aleksandrs runāja tālāk. — Jā, ser! Mēs domājām, ka dažas antivielas nevar atrast ne sāls šķīdumā, ne proteīnā, un tāpēc vēl viena pārbaude…

—    Izbeidziet! — Tas bija skaļš, rupjš, brutāls izsauciens. Lai to pastiprinātu, Pīrsons ar plaukstu uzsita pa pieprasījumiem un galdu. Laboratorijā iestājās klusums.

Skatīdamies uz Aleksandru, Pīrsons bija piesarcis un ātri elpoja. Brīdi pagaidījis, viņš bargi sacīja. — Ar jums ir viena ļoti pamatīga problēma! Jūs pārāk daudz plātāties ar to, ko iemācījāties tehnologu skolā.

Pīrsonam runājot, no viņa izsprāga viss rūgtums, viss naids pret tiem, kas bija jaunāki, kas iejaucās viņa darbā, pret tiem, kas mēģināja viņam atņemt autoritāti, proti, to, kas līdz šim piederēja viņam vien, absolūti un neapstrīdami. Citā garastāvoklī viņš to būtu nostādījis daudz iecietīgāk. Bet šajā brīdī viņš bija nolēmis, ka uz visiem laikiem jānoliek īstajā vietā šis iznirelis, šis neciešamais tehnologs.

—        Paklausieties mani, un labi iegaumējiet! Es jau vienreiz to sacīju, un netaisos to vēlreiz atkārtot. — Te runāja autoritāte, nodaļas vadītājs, kas ar smagu roku gatavojās sīkam darbiniekam skaidri pateikt, ka brīdinājumu vairāk nebūs. Nākošo reizi nodaļas vadītājs rīkosies. Piegrūdis seju Aleksandra sejai klāt, Pīrsons brēca. — Es esmu šīs nodaļas vadītājs, un ja jums, vai kādam citam, rodas jautājumi, tad tikai es, un vienīgi es, uz tiem atbildēšu. Vai saprotat?

—    Jā ser! — Šajā brīdī Aleksandrs vēlējās, lai šī mocība ātrāk izbeigtos. Viņš zināja, ka šis ir pēdējais brīdinājums. Ja par domāšanu dabū tādu rājienu, tad no šī brīža viņš darīs tikai savu darbu un paturēs savas domas pie sevis. Lai citi domā un atbild par savām domām.

Bet Pīrsons vēl nebija galā. — Un nemēģiniet vēlreiz kaut ko darīt aiz manas muguras un izmantot dakteri Kolmani tāpēc, ka viņš ir jauns darbinieks.

Tas Aleksandram likās ļoti negodīgi. — Es nevienu neizmantoju…

—     Bet es saku, ka jūs tā darījāt! Un es jums pavēlu to izbeigt! — Vecais kungs to izkliedza, acīm spīdot un sejas muskuļiem raustoties.

Aleksandrs stāvēja sakauts un kluss.

Pīrsons brīdi nikni noskatīja jauno cilvēku. Tad, it kā sapratis, ka no šīs puses vairs problēmu nebūs, runāja tālāk, bet tonis, lai ari ne draudzīgs, vismaz nebija vairs tik ass. — Tagad paklausieties vēl kaut ko. Ciktāl mēs runājām par asins sensibilizācijas metodi, pārbaude sāls šķīdumā un proteīnā dod mums visu vajadzīgo informāciju. Vēlos atgādināt, ka es esmu patologs un zinu, par ko runāju. Vai tas jums skaidrs?

Aleksandrs nospiesti atteica. — Jā, ser!

—    Labi! Un tagad es jums pateikšu, ko darīšu. — Pīrsona balss kļuva mierīgāka, tā, it kā viņš mēģinātu salabt. — Tā kā jums šī pārbaude liekas ļoti svarīga, es to veikšu pats, tepat un tūliņ. Kur ir asins paraugs?

—    Ledusskapī, — sacīja Banisters.

—    Dabūjiet to!

Iedams uz ledusskapi, Banisters domāja, ka šī lieta neiznāca tāda, kā viņš bija paredzējis. Bija jau skaidrs, ka šo Aleksandra bērneli vajadzēja mazliet pārmācīt, bet vecais bija viņu pārāk daudz sunījis. Banisteram būtu labāk paticis, ja vētra būtu gājusi šī jaunā, pārgudrā daktera virzienā. Varēja gadīties, ka to vecais glabāja vēlākam laikam. Viņš atrada asins paraugu ar etiķeti "E. Aleksandra kundze" un aizvēra ledusskapja durvis.

Pīrsons paņēma asins paraugu, no kura jau bija izņemts receklis. Pa to laiku Banisters ievēroja, ka iegādes pieprasījums, kas bija izsaucis tādu vētru, bija nokritis uz grīdas. Pieliecies viņš to pacēla.

—    Ko lai es daru ar šo?

Vecais patologs bija paņēmis divas tīras mēģenes un pārcēlis uz tām asins seruma paraugu. Nepaskatoties viņš uzbudināti sauca. — Kas tas ir?

—    Iegādes pieprasījums Kūmbsa serumam.

—     Tas mums vairs nav vajadzīgs. Saplēsiet to! — pa to laiku Pīrsons apskatīja nelielu pudelīti ar pozitīvām rezus šūnām, ko izmantoja rezus negatīvo asins paraugu analīzēm.

Banisters vilcinājās. Lai kā viņam nepatika Kolmanis, viņš saprata, ka tā nedrīkst darīt. — Mums to vajadzētu pastāstīt dakterim Kolmanim. Vai man to darīt?

Pīrsonam bija grūti atvērt pudeli. Viņš nepacietīgļ sacīja. — Nē, es pats to izdarīšu.

Banisters paraustīja plecus. Viņš bija aizrādījis. Ja tagad radīsies kādas nepatikšanas, tā vairs nebūs viņa atbildība. Viņš paņēma pieprasījumu, saplēsa to un ļāva, lai gabali ielido papīrkurvī.

Patoloģijas rezidents, Rodžers Meknīls, domāja, ka, lai cik ilgus gadus viņš pavadīs medicīnas laukā, nekad nespēs būt tik nocietināts, lai spētu bez nepatikas izdarīt bērnu sekcijas. Viņš bija tikko tādu beidzis, un tagad sarkanais četrgadīgā zēna ķermenis patētiski gulēja viņa priekšā. Šis skats Meknīlu satrauca tāpat, kā vienmēr. Viņš zināja, ka šonakt nevarēs gulēt. Šis skats turpinās atgriezties atmiņā, īpaši tāpēc, ka būs jāatceras, cik šī nāve bija nevajadzīga un veltīga.

Paskatījies uz augšu, viņš redzēja, ka Maiks Sedons skatās uz viņu. Ķirurģiskais rezidents sacīja. — Nabaga mazais puišelis! — Un tad, rūgtā tonī, — Kā cilvēki var būt tik stulbi.

Meknīls prasīja. — Vai policija vēl gaida?

Sedons pamāja. — Jā, un citi arī.

—    Labāk piezvaniet Pīrsonam.

—      Labi. — Sekciju zāles blakustelpā bija tālrunis, un Sedons devās pie tā.

Meknīls pārdomāja, vai viņš gļēvi neizvairās no atbildības. Bet šī bija lieta, par kuru vecajam kungam vajadzēja zināt. Tad lai viņš izšķir, kas ies ārā runāt.

Sedons atgriezās. — Pīrsons bija seroloģijas laboratorijā. Viņš tūlīt nāks.

Abi ārsti klusi gaidīja. Pēc brīža viņi dzirdēja Pīrsona šļūcošos soļus, un vecais kungs ienāca. Viņš paskatījās uz līķīti, un Meknīls pastāstīja šīs lietas faktus. Pirms apmēram divām stundām bērnu viņa mājas priekšā sabrauca automašīna. Uz slimnīcu viņu nogādāja ātrās palīdzības mašīna, bet tad zēns jau bija miris. Kriminālizmeklētājs, uzzinājis par negadījumu, bija licis izdarīt sekciju. Meknīls pastāstīja Pīrsonam, ko viņi bija atraduši.

Vecais kungs sacīja. — Vārdu sakot, tas viss? — Likās, ka viņš netic.

Meknīls atbildēja. — Jā, tas ir viss, kas viņu nogalināja. Nekas cits.

Pīrsons devās pie līķa, tad apstājās. Viņš pazina Meknīlu labi diezgan, lai zinātu, ka rezidents nek)ūdās. Viņš sacīja. — Bet tad jau viņi tur vienkārši stāvēja… un skatījās.

Sedons piebilda. — Liekas, neviens nezināja, kas ir noticis.

Pīrsons lēnām pamāja. Sedons nezināja, ko vecais kungs domā. Tad Pīrsons jautāja. — Cik vecs šis bērns bija?

—      Četrus gadus vecs, — atbildēja Meknīls. — Glīts puišelis, lai.

Viņi skatījās uz sekcijas galdu un mazo ķermenīti. Acis bija ciet, un gaišie, izspūrušie mati, pēc tam, kad smadzenes bija izņemtas, bija atpakaļ vietā. Pīrsons nopurinājās un pagriezās, lai ietu. Pie durvīm viņš pāri plecam pateica. — Iešu viņiem pastāstīt.

Telpā sēdēja trīs vīrieši. Viņi visi pagrieza acis uz durvīm, kad Pīrsons ienāca. Viens no viņiem bija pilsētas policists uniformā. Viņam blakus sēdēja liels vīrietis ar sarkani saraudātām acīm. Trešais cilvēks, nobijies un nomākts, bija mazs vīriņš ar garām ūsām. Viņš sēdēja viens pats, tālu stūrī.

Pīrsons visus iepazīstināja ar sevi. Policists sacīja. — Es esmu Stīvens, ser! No piektā rajona. — Viņš izvilka piezīmju grāmatu un zīmuli.

Pīrsons jautāja. — Vai jūs bijāt avārijas vietā?

—       Jā, īsu brīdi, pēc tam, kad tas notika. — Viņš norādīja uz lielo vīrieti. — Šis ir zēna tēvs. Otrs ir mašīnas vadītājs.

Mazais vīriņš paskatījās uz Pīrsonu. Viņš drebošā balsī sacīja. — Zēns izskrēja man taisni priekšā. Es esmu ļoti uzmanīgs braucējs. Man pašam ir bērni.

—      Un es saku, ka jūs esat nolādēts melis. Jūs zēnu nogalinājāt, un es gādāšu, lai jūs nonāktu cietumā.

Pīrsons klusi sacīja. — Lūdzu jūsu uzmanību! — Visi apklusa. — Mēs, protams, iesniegsim pilnīgu ziņojumu kriminālizmcklētājam, bet es jums izstāstīšu to, ko mēs esam atraduši. — Viņš apklusa. — Sekcija rāda, ka mašīna zēnu nenogalināja.

Policists izskatījās apjucis. Tēvs sacīja. — Bet es tur biju klāt, es jums saku, ka…

—    Man patiktu, ja to varētu kaut kā citādi pastāstīt, — sacīja Pīrsons, — bet man žēl, ka tā nav. — Viņš pagriezās pret tēvu. — Sitiens no mašīnas jūsu dēlu nogrūda no ielas, un viņš saņēma vieglu satricinājumu, no kā zaudēja samaņu. Viņam bija arī sīks deguna lūzums, bet no tā viņš ļoti pamatīgi asiņoja. — Pīrsons pagriezās pret policistu. — Jūs taču zēnu atstājāt guļam uz muguras?

—    Jā, ser, mēs negribējām zēnu kustināt pirms atbrauca ātrās palīdzības mašīna.

—    Un cik ilgs laiks pagāja?

—    Varbūt desmit minūtes.

Pīrsons lēnām pamāja. Tas jau bija par daudz, ar piecām minūtēm būtu pieticis. — Un tas ir tiešais nāves iemesls. Asinis no zēna deguna ieplūda rīklē. Tā kā viņš nevarēja elpot, asinis nonāca plaušās. Viņš nosmaka.

Tēva sejā atspoguļojās šausmas un neticība. — Jūs domājat… ja mēs tikai viņu būtu pagriezuši uz mutes… ?

Pīrsons izteiksmīgi pacēla rokas gaisā. — Es jums stāstīju taisnību. Man patiktu, ja es to būtu varējis izdarīt citādi. Bet es varu tikai pastāstīt, ko mēs atradām. Un, proti, sākotnējie ievainojumi bija nelieli.

Policists jautāja. — Tātad ievainojumi no mašīnas…

—     To mums grūti teikt, bet es domāju, ka sitiens bija netiešs un viegls. — Pīrsons pamāja uz mazo vīriņu, kas tagad stāvēja viņam cieši līdzās. — Es domāju, ka šis cilvēks stāsta taisnību par to, ka viņš braucis ļoti lēnām.

—        Svētā Dievmāte! — Tas nāca no tēva, izmisis un mokošs kliedziens. Pēc brīža mazais vīriņš aizveda tēvu uz sēdvietu un ar asarainām acīm apsēdās blakus, aplicis roku ap pleciem.

Policists bija nobālējis. — Dakter, es tur biju visu laiku. Es būtu varējis zēnu apgriezt… bet es nezināju…

—    Nedomāju, ka jums sevi jāvaino.

Likās, ka policists nav dzirdējis. Viņš apmulsis runāja. — Es izgāju pirmās palīdzības kursus. Man ir diploms. Un mums visu laiku mācīja: nekustiniet negadījumu upurus. Lai ko dariet, nekustiniet viņus.

—    Zinu, — Pīrsons viegli pieskārās policista rokai. Viņš lēnām sacīja. — Arī šim likumam ir daži izņēmumi. Viens no tiem — ja upurim mutē tek asinis.

Deivids Kolmanis, dodoties pusdienās pa galveno gaiteni, redzēja, kā Pīrsons ienāk no priekšnama. Sākumā Kolmanis domāja, ka vecākais patologs ir slims. Viņš likās apjucis, nevērojot, kurp iet. Bet tad, ievērojis Kolmani, nāca viņam klāt. Jaunais cilvēks apstājās.

—     A, jā, … dakteri Kolmani! … Man jums bija kaut kas jāstāsta. — Kolmanis manīja, ka vecajam kungam kaut kāda iemesla dēļ ir grūti sakārtot domas. Nu viņš izklaidīgi sagrāba Kolmaņa baltā uzsvārča atloku. Kolmanis ievēroja, ka vecā kunga rokas trīc. Viņš uzmanīgi roku noņēma.

-Un ko jūs gribējāt stāstīt, dakteri Pīrson?

—          Tas bija kaut kas… kaut kas sakarā ar laboratorijām. — Pīrsons pašūpoja galvu. — Nekā, tas ir projām… es vēlāk atcerēšos. — Viņš grasījās iet projām, kad viņam ienāca vēl kas prātā. — Es domāju, ka jums, sākot no rītdienas, vajadzētu pārņemt sekciju zāli. Uzmanīt, gādāt, lai viņi labi strādā.

—         Lieliski. To es labprāt darīšu. — Deividam Kolmanim bija ļoti stingri uzskati par sekcijām, un nu tos varēs ieviest dzīvē. Viņš nolēma, ka šajā sarunā vajadzētu pieminēt vēl kaut ko. — Vai es drīkstu runāt ar jums par laboratorijām?

—    Laboratorijām? — vecā kunga domas likās bija kaut kur citur.

—     Atcerieties, ka savā vēstulē es ieteicu, lai jūs nodotu laboratorijas manā pārraudzībā. — Likās dīvaini par to tagad runāt, bet Kolmanim šķita, ka citas iespējas nebūs.

—     Jā… jā, atceros, ka kaut ko tādu lasīju. Likās, ka Pīrsons skatās uz triju cilvēku grupu, kas gāja pa gaiteni uz priekšu. Policists un mazs vīriņš mēģināja balstīt lielu vīrieti.

—       Es labprāt sāktu ar seroloģiju. Sāktu pārbaudīt laboratorijas metodes, laboratorijas darba veidu, aparātus un visu citu.

—    A, ko jūs teicāt?

Bija nepatīkami visu atkārtot. — Es teicu, ka labprāt pārbaudītu seroloģijas laboratorijas darbu.

—    Ak tā? … jā, jā. … Jā, dariet vien tā.

Kad Kolmanis aizgāja, Pīrsons vēl arvien skatījās uz gaiteni.

Elizabete Aleksandra jutās labi. Viņa tikko gatavojās ēst pusdienas Treju apriņķu slimnīcas ēdnīcā un domāja, ka ir jutusies labi jau vairākas dienas. Bērns viņā bija dzīvs un kustīgs. Pat pašlaik viņa juta nelielas kustības. Viņa tikko bija pārradusies no izpārdošanas drēbju veikalā, kur milzīga sieviešu bara vidū bija uzvaroši sagrābusi dažus spoži puķainus audumus dzīvoklim, kā arī pāris metrus bērnistabai. Un nu viņa bija satikusi Džonu.

Tā bija pirmā reize, kad viņi ēda kopā slimnīcas ēdnīcā. Darbinieku ģimenes drīkstēja te ēst, bet Džons par to bija tikko uzzinājis. Viņi bija stāvējuši rindā, un Elizabete paņēma salātus, viru, ceptu jēra gabalu un kartupeļus, kā arī kāpostus, rausi ar sieru un pienu. Džons bija labsirdīgi jautājis. — Vai domā, ka pietiks?

Elizabte vēl paņēma selerijas kātu. Tajā iekodusi, viņa sacīja. — Šis ir ļoti kārs bērniņš.

Džons pasmaidīja. Pirms pāris minūtēm, nākdams pusdienās, viņš bija juties sakauts un nelaimīgs pēc Pīrsona bargā bāriena. Bet Elizabetes priecīgais gars lika viņam to nokratīt, vismaz pusdienlaikā. Galu galā laboratorijā vairs nebūs nekādu problēmu, jo viņš turēs muti ciet. Katrā gadījumā dakteris Pīrsons bija sensibilizācijas pārbaudes izdarījis pats, gan sāls šķīdumā, gan proteīnā, un paziņojis, ka abi rezultāti ir negatīvi. — Ciktāl ir runa par jūsu sievas asinīm, par to nevienam nav jārūpējas. — Viņš pat bija licies laipns, vismaz pēc rīta trača.

Bija jāatceras vēl kas cits. Dakteris Pīrsons bija patologs, bet Džons ne. Varbūt, ka doktoram Pīrsonam bija taisnība, un viņš bija pārāk uzsvēris dažas pamācības, ko bija apguvis tehnologu skolā. Tas taču visiem bija zināms, ka skolas piebāza katra studenta galu ar teoriju, kas praktiskajā dzīvē neko nenozīmēja. Gan vidusskolā, gan koledžā bija milzums kursu, kuru gudrības aizmirsās tūlīt pēc gala pārbaudījuma. Vai te nevarēja būt tāpat? Vai nebūs tā, ka Džons bija uzskatījis trešo sensibilizācijas pārbaudi par pārāk svarīgu, jo tā bija mācīts skolā, kamēr dakteris Pīrsons ar savu daudzgadīgo pieredzi uzskatīja, ka tā nav vajadzīga.

Ko dakteris Pīrsons vēl bija sacījis, analizējot asinis? — Ja mēs izmainīsim laboratorijas metodes katrreiz, kad parādīsies kāda jauna, tad tas nekad nebeigsies. Medicīnā jaunas idejas parādās katru dienu. Bet slimnīcā mums jābūt pārliecinātiem, ka tās ir derīgas, pirms mēs varam tās pielietot. Galu galā šeit mēs nodarbojamies ar cilvēku dzīvībām, un nevaram riskēt.

Džons nebija īsti sapratis, kā vēl viena asins pārbaude varētu apdraudēt kāda dzīvību, taču dakterim Pīrsonam bija taisnība par tām jaunajām idejām. No pieredzes un lasīšanas arī Džons zināja, ka to ir ļoti daudz, un ne visas ir labas. Protams, dakteris Kolmanis bija diezgan noteikti teicis, ka trešā pārbaude ir vajadzīga. Bet viņš bija par dakteri Pīrsonu daudz jaunāks, un ne tik pieredzējis…

—       Tava zupa atdziest, — Elizabete pārtrauca viņa apceres. — Par ko tu tik domīgs?

—      Nekas, saldumiņ, — viņš nolēma šo lietu aizmirst. Elizabetei reizēm bija mulsinošs paradums izvilkt no viņa katru domu, kas bija galvā. — Par to jau gribēju tev prasīt pagājušajā nedēļā. Kā ir ar tavu svaru?

—     Apmēram pareizs, — Elizabete jautri sacīja. — Bet dakteris Dornbergers teica, ka man dūšīgi jāēd. — Vira bija apēsta, un nu viņa kāri uzbruka jēra cepetim.

Paskatījies augšup, Džons ievēroja, ka dakteris Kolmanis nāk uz viņa pusi. Jaunais patologs bija pusceļā uz galdiem, kas bija rezervēti medicīniskajam personālam. Aleksandrs impulsīvi piecēlās no galda. — Dakteri Kolman!

Deivids Kolmanis paskatījās uz viņa pusi. — Jā?

—     Dakteri, es jūs gribēju iepazīstināt ar savu sievu. — Tad, Kolmanim nākot tuvāk, viņš paskaidroja. — Elizabet, saldumiņ, šis ir dakteris Kolmanis.

—    Patīkami iepazīties, Aleksandra kundze, — Kolmanis, paplāti turēdams, apstājās.

Mazliet neīstā tonī Džons Aleksandrs piebilda. — Atceries, saldumiņ, es tev stāstīju, ka dakteris arī nāk no Jaunričmondas.

—               Atceros! — Elizabete smaidot pievērsās Kolmanim. — Sveicināti, dakteri Kolmani! Es jūs ļoti labi atceros. Jūs taču reizēm bijāt mana tēva veikalā?

—        Tā bija. — Nu viņš šo sievieti labi atcerējās. Tā bija jautra meitene ar garām kājām, kas izpalīdzīgi kāpaļāja un rāpās, lai atrastu juceklī noklīdušos priekšmetus. Viņa nelikās daudz mainījusies. Viņš sacīja. — Jūs man reiz pārdevāt veļas auklu.

Viņa mundri atbildēja. — Man liekas, ka atceros. Vai tā bija noderīga?

Viņš pārdomāja. — Liekas, ka tā pārtrūka.

Elizabete smējās. — Ja to aiznesīsiet atpakaļ uz veikalu, mamma apmainīs pret jaunu. Viņa tagad pārvalda veikalu, un tas ir nekārtīgāks, kā jebkad. — Viņas labā oma bija lipīga. Kolmanis pasmaidīja.

Džons Aleksandrs izvilka krēslu. — Vai piebiedrosieties mums, dakter?

Kolmanis īsu brīdi vilcinājās. Bet tad, saprotot, ka atteikt būtu nepieklājīgi, sacīja. — Paldies, — un nolika paplāti. Uz tās atradās niecīgas pusdienas: maza bļodiņa augļu salātu un glāze piena. Skatoties uz Elizabeti, viņš sacīja. — Jums toreiz bija bizes.

—     Jā, — viņa uzreiz atbildēja. — Tāpat arī dzelži uz zobiem. Es no abiem izaugu.

Deivids Kolmanis juta, ka viņam šī jaunā sieviete patīk. Un sastopot viņu te, likās, ka ir atgriezies kāds skats no pagātnes. Viņa atgādināja viņa zēna gadus. Indiānā bija labi dzīvot. Viņš atcerējās, kā brauca tēvam līdzi pie pacientiem, sēdēdams vecajā, apdauzītajā ševrolē. Viņš domīgi noteica. — Es ilgu laiku neesmu bijis Jaunričmondā. Mans tēvs, kā zināt, nomira, un māte pārcēlās uz rietumu krastu. Tur vairs nav nekā, kas mani vilktu atpakaļ. — Pārvarējis pagātni, viņš pagriezās pret Elizabeti. — Kā jums patīk būt medicīnas cilvēka sievai?

Džons Aleksandrs ātri iebilda. — Neesmu medicīnas cilvēks, tikai tehnologs. — Tad pārdomāja, kāpēc tā teicis.

Varbūt, ka to lika darīt šīrīta notikumi. Pirms pāris minūtēm, kad Kolmanis apsēdās, Džons bija gribējis viņam pastāstīt par starpgadījumu laboratorijā. Bet tad nolēma to nedarīt. Pārāk brīvas pārrunas ar dakteri Kolmani jau bija viņam vienreiz sagādājušas mocības. Labāk, lai jau paliek.

—         Laboratorijas darbu nevajag noniecināt, — sacīja Kolmanis. — Tas ir Joti svarīgs.

—       To jau viņš nedara, — piebilda Elizabete. — Bet viņš vēl arvien domā, ka labāk būtu bijis studēt medicīnu.

Kolmanis paskatījās uz Aleksandru. — Vai tā tiešām ir?

Aleksandrs domāja, ka Elizabete būtu varējusi par to nerunāt. Viņš negribīgi sacīja. — Es par to savā laikā daudz domāju.

Kolmanis uzdūra ābola šķēli uz dakšiņas. — Kāpēc tad jūs tā nedarījāt?

—   Parasto iemeslu dēļ. Trūka naudas, un man bija svarīgi sākt pelnīt.

Kolmanis ēzdams piebilda. — Vēl jau varētu. Cik jums gadu?

Elizabete atbildēja. — Pēc diviem mēnešiem Džonam būs divdesmit trīs gadi.

—   Tas nu gan ir liels vecums! — Visi smējās, un Kolmanis piebilda vēl. — Jums ir laiks to izdarīt.

—    Es saprotu, — Aleksandrs lēnām un domīgi sacīja, it kā zinādams, ka viņa iebildumi nebūs svarīgi. — Grūti piekrist, ka tas sagādātu grūtības naudas ziņā, tieši šobrīd, kad mēs mēģinām iekārtoties. Un tagad, kad mums būs bērns… — Viņš nepabeidza teikumu.

Kolmanis pacēla piena glāzi un to izdzēra. Tad teica. — Ir daudz cilvēku, kas ir to paveikuši ar visu mazo bērnu. Un ar visām naudas grūtībām.

—        To es esmu visu laiku teikusi, — Elizabete intensīvi paliecās uz priekšu. — Ir tik labi to dzirdēt no vēl kāda!

Kolmanis noslaucīja muti ar salveti, tad nolika to malā. Viņš paskatījās tieši uz Aleksandru. Viņš juta, ka puisi novērtējis pareizi. Šis jaunais tehnologs bija inteliģents un centīgs, un, kā jau izrādījās pirmajā dienā, ieinteresēts darbā. — Vai zināt, ko es domāju, Džon? Ja jūs to esat gribējis darīt, un nesāksiet mācīties medicīnas skolā, jūs to visu mūžu nožēlosiet.

Aleksandrs neatbildēja, izklaidīgi spēlējoties ar nazi un dakšiņu.

Elizabete prasīja. — Vēl taču vajadzīgi daudzi patoloģijas dakteri, vai ne?

—    Jā, — Kolmanis ar uzsvaru atbildēja. — Patoloģijā vairāk, kā citur.

—    Kāpēc tā?

—         Vajag daudz pētnieciskā darba, lai medicīna progresētu. Un arī, lai aizpildītu agrāk atstātos caurumus.

—   Ko jūs domājat ar šiem agrāk atstātajiem caurumiem?

Kolmanim pēkšņi ienāca prātā, ka viņš runā neparasti

brīvi. Viņš saprata, ka var izteikties par idejām, ko parasti turēja cieši ieslēgtas galvā. Bet šo jauno cilvēku sabiedrība bija atsvaidzinoša, varbūt tāpēc, ka viņš šodien bija tik daudz laika pavadījis ar dakteri Pīrsonu. Atbildot uz Elizabetes jautājumu, viņš teica. — Medicīna ir savā ziņā karš. Un, tāpat kā karā, reizēm ir spīdoši panākumi. Kad tas notiek, ārsti — tāpat kā karavīri — drāžas uz fronti, lai panākumus noturētu. Un mūsu gadījumā atstāj aiz sevis daudzas neizpētītas domas.

Elizabete ieinteresējās. — Vai tas ir patologa darbs?

—      Nē, tas ir visu medicīnas nozaru darbs. Bet reizēm patoloģijā ir vairāk iespēju. — Kolmanis brīdi domāja, tad turpināja. — Ir vēl kas cits. Medicīnā pētniecības darbs ir līdzīgs mūra būvēšanai. Kāds pieliek kaut ko jaunu, zinātnisku, tātad savu ķieģeli. Citi pieliek vairāk, un, beidzot, kāds ieliek pēdējo ķieģeli. Un tad — mūris ir gatavs! — Viņš pasmaidīja. Ne visiem dota iespēja paveikt kaut ko ļoti iespaidīgu — kā Flemingam vai Salkam. Labākais, ko patologs var paveikt, ir mereni atklājumi, kas tomēr palīdzēs zināšanām augt. Kaut ko tādu, kam viņš pats ir gatavs. Un vismaz tik daudz viņam būtu jādara.

Džons Aleksandrs bija klausījies ar lielu interesi. — Vai jūs te strādāsiet arī pētniecības darbu?

—    Es tā ļoti ceru.

—    Kādā nozarē?

Kolmanis vilcinājās. Par to viņš vēl nekad nebija runājis. Bet viņš jau bija tik daudz runājis, ka bija tikpat labi turpināt. — Vispirms, ar lipomām. Tie ir taukaudu labdabīgie audzēji. Par tiem mēs zinām ļoti maz. — Viņš manīja, ka, sajūsminoties par tematu, viņa parastais vēsums un atturība pazūd. — Vai zināt, ka ir gadījumi, kad cilvēks nomirst badā, kamēr viņa ķermenī apmierināti aug un attīstās lipomas. Es ceru sākt pētīt… Aleksandra kundze, kas noticis? — viņš izsaucās.

Elizabete bija ievaidējusies un paslēpusi seju rokās. Tad viņa atkal rokas nolaida un papurināja galvu, it kā to noskaidrojot.

—       Elizabete! Kas notiek? — Džons Aleksandrs arī pārbijies pielēca kājās. Viņš apgāja apkārt galdam, lai tiktu pie viņas tuvāk.

—   Ir… ir jau labi, — viņa māja, lai vīrs iet atpakaļ vietā. Viņa uz brīdi aizvēra acis, tad atkal tās atvēra. — Tā ir… uz brīdi bija sāpes, tad reibonis. Nu atkal ir labi.

Viņa iedzēra malku ūdens. Jā, tagad tiešām atkal bija labi. Bet brīdi likās, ka tur, kur kustējās bērniņš, kāds dūra ar karstām, asām adatām, tad viņa noreiba, un kafejnīca sāka griezties ap viņu.

—    Vai tas jau kādreiz ir noticis? — prasīja Kolmanis.

Viņa papurināja galvu. — Nē.

—        Vai esi pārliecināta, saldumiņ? — Džons bija norūpējies.

Elizabete pasniedzās un paņēma viņa roku savā. — Nav jāuztraucas. Bērnam vēl daudz laika. Vēl taču ir vismaz četri mēneši.

—      Lai kā, — Kolmanis nopietni teica, — es iesaku jums piezvanīt savam akušierim un to visu izstāstīt. Viņš zinās, ko darīt.

—    Labi, — viņa silti pasmaidīja. — Es apsolu.

Tajā brīdī Elizabete tiešām gatavojās tā darīt. Bet, nonākusi mājās, viņa domāja, ka par katru sāpīti, kas uznāca un pārgāja, ir muļķīgi traucēt dakteri Dornbergeru. Ja tas atkārtosies, tad viņa to pavisam noteikti darīs. Viņa nolēma pagaidīt.

15. nodaļa

—    Vai nav kādas jaunas ziņas? — Kad istabā ienāca Lūsija Greindžere, jautāja Viviāna, sēdēdama invalīdu braucamkrēslā. Nu jau bija pagājušas četras dienas, kopš Pīrsons bija aizsūtījis priekšmetstikliņus uz Ņujorku un Bostonu.

Lūsija pašūpoja galvu. — Ticiet man, Viviāna, tikko es kaut ko zināšu, tūlīt jums paziņošu.

—    Kad… kad jūs varētu zināt? … īsti zināt?

—      Droši vien, ka šodien, — Lūsija taktiski atbildēja. Viņa negribēja stāstīt to, ka viņu šī kavēšanās ļoti uztrauca. Viņa bija to pārrunājusi ar Pīrsonu iepriekšējā vakarā. Viņš bija sacījis, ka zvanīs abiem konsultantiem, ja vajadzīgā informācija līdz nākošās dienas vidum nebūs pienākusi. Visiem bija ļoti grūti gaidīt, īpaši Viviānas vecākiem, kas iepriekšējā dienā bija ielidojuši no Orcgonas.

Lūsija noņēma apsējus no Viviānas ceļgala. Biopsijas rēta bija sākusi sadzīt. Pārsējusi ceļgalu no jauna, viņa sacīja. — Es zinu, ka to nav viegli izdarīt, bet mēģiniet, cik spējat, domāt par kaut ko citu.

Meitene viegli pasmaidīja. — To tiešām nav tik viegli izdarīt.

Lūsija stāvēja pie durvīm. — Varbūt, ka jūs iepriecinās apmeklētājs. Pie jums kāds atnācis pavisam agri. — Viņa pamāja, un telpā ienāca Maiks Sedons.

Scdonam mugurā bija baltais slimnīcas uzsvārcis. — Es nozagu desmit minūtes, un tu vari dabūt tās visas.

Viņš apsēdās uz krēsla un meiteni noskūpstīja. Uz brīdi viņa aizvēra acis un cieši turējās pie puiša. Viņš izlaida pirkstus caur viņas matiem. Balss viņas ausī skanēja maigi. — Šī gaidīšana ir grūta, vai ne?

—      Ak, Maik, ja vien es to zinātu, kas notiks! Liekas, ka nekas mani tā nenobaidītu. Bet šī gaidīšana… domāšana… neziņa.

Skatīdamies viņas sejā, viņš mazliet atliecās nost. — Mīļā Viviāna, es gribētu, lai es varētu kaut ko darīt, vienalga ko.

—      Tu jau esi to izdarījis, — nu Viviāna smaidīja. — Tāpēc ka tu esi tu, tāpēc, ka tu esi te. Nezinu, kā būtu izturējusi, ja man nebūtu… — viņa apklusa, kad Maiks pasniedzās un uzlika pirkstu uz lūpām.

—    Nesaki tā! Man te vienkārši bija jābūt. Tā tas bija jau iepriekš nolemts, tas nāk no kādas kosmiskās sakritības. — Viņš pasmaidīja savu plato, spožo smaidu. Tikai viņš pats zināja, ka sirds dziļumos viņam gribējās raudāt. Tāpat kā Lūsija Greindžere, arī Maiks Sedons saprata, ko var nozīmēt atbilžu kavēšanās.

Bet viņam bija izdevies Viviānu sasmīdināt. — Muļķības! Ja es nebūtu tikusi uz to sekciju, un kāda cita studente būtu notvērusi tevi pirmā…

—    Nē, nē! — Viņš enerģiski purināja galvu. — Tā tas izskatās, tikai pavirši skatoties, bet no iepriekšnolemtības nevar izbēgt. Jau kopš tā laika, kad mūsu senči, kasīdami paduses, vēl karājās aiz astēm kokos, mūsu gēni tuvojās viens otram pāri laika, dzīves un laimes putekļainajām smiltīm. — Viņš runāja, lai vienkārši runātu, izmantojot pirmos vārdus, kas iekrita prātā, bet viņam izdevās panākt, ko gribēja.

—    Ai, Maik, tu runā tik brīnišķīgas muļķības, un es tevi ļoti mīlu.

—     Par to nu gan es nebrīnos. — Viņš to vēlreiz maigi noskūpstīja. — Es labi patīku arī tavai mātei.

Viviāna piešāva roku pie mutes. — Redzi nu, ko tu man dari, Maik Sedon! To taču man vajadzēja prasīt. Vai vakar vakarā, kad jūs visi aizgājāt, viss beidzās labi?

—    Protams. Es viņiem devos līdzi uz viesnīcu. Mēs bridi sēdējām un pļāpājām, bet tava māte neko daudz neteica. Toties manīju, ka tavs tēvs mani vēro un pārdomā, vai šis ir pareizais cilvēks, kam atdot savu skaisto meitu.

Viviāna sacīja. — Es viņam šodien izstāstīšu.

—    Ko tu teiksi?

—    To es nezinu. — Viņa pasniedzās un saņēma puisi aiz ausīm, grozot viņa galvu no vienas puses uz otru un skatoties. — Es varētu sacīt, ka viņam ir burvīgi un vienmēr izspūruši sarkani mati. Bet tiem var izlaist cauri pirkstus, un tie ir ļoti mīksti. — To viņa tūlīt arī izdarīja.

—      Tam vajadzētu palīdzēt, jo bez tā neviena laulība nevar iztikt.

—      Un tad es sacītu, ka no izskata nekā liela nav, bet jāpagaida, jo viņš būs lielisks ķirurgs.

Sedons savilka pieri. — Vai tu nevarētu teikt — ārkārtīgi lielisks?

—    Varētu gan, ja…

—    Ja kas?

—    Ja tu mani vēlreiz un tūlīt pat noskūpstīsi!

Lūsija Greindžere viegli pieklauvēja pie ķirurģiskās nodaļas vadītāja biroja durvīm otrajā stāvā un iegāja iekšā.

Pacēlis galvu no lielās papīru kaudzes, Kents O'Donels pasmaidīja. — Nāc iekšā, Lūsij, un atpūtini savus nogurušos kaulus.

—   Tie tiešām ir nedaudz piekusuši, — Lūsija iekrita lielā ādas krēslā, kas stāvēja iepretim rakstāmgaldam.

—     Pie manis šorīt bija Loburtona kungs, — O'Donels piecēlās un apsēdās uz galda stūra, Lūsijas tuvumā. — Gribi cigareti? — Viņš turēja zelta etviju atvērtu.

—        Paldies, viņa paņēma cigareti. — Jā, Viviānas tēvs. — Lūsija pieliecās pēc uguns no sērkociņa, ko O'Donels piedāvāja, un ievilka dziļu dūmu. Tas bija vēss un atslābināja. Viņa sacīja. — Abi vecāki ielidoja vakar. Viņi dabiski ir norūpējušies, bet neko nezina par mani. Tāpēc es Loburtona kungam ieteicu vispirms runāt ar tevi.

—     To viņš izdarīja. Sacīju, ka viņa meita nevarētu būt labākās rokās un ka visā slimnīcā nav cita, kas to izdarītu tikpat labi. Jāsaka, ka viņš krietni nomierinājās.

—      Paldies, — Lūsija juta, ka O'Donela vārdi viņu ārkārtīgi iepriecina.

O'Donels smaidīja. — Nesaki man, paldies! Tas bija tikai godīgs vērtējums. Un kā ir ar šo meiteni, Lūsij? Kas līdz šim noticis?

Viņa īsumā pastāstīja lietas vēsturi, pieminot arī savu pagaidu diagnozi un biopsiju.

O'Donels pamāja. — Vai ar patoloģiju ir kāda problēma? Vai Džo Pīrsons visu darīja laikus?

Lūsija stāstīja par kavēšanos un tās iemesliem. Viņš brīdi padomāja, tad sacīja. — Liekas, ka iemesli ir apmierinoši. Par to nevar sūdzēties. Bet neliec Pīrsonu mierā. Man šķiet, ka rezultāti jādabū šodien.

—     Labi, — Lūsija paskatījās rokas pulkstenī. — Biju plānojusi runāt ar Džo tūlīt pēc pusdienām. Viņš domāja, ka līdz tam laikam būs kaut ko uzzinājis.

O'Donels savilka domīgu seju. — Jā, cik nu šāda diagnoze vispār var būt noteikta. — Viņš pārdomāja. — Nabaga skuķis. Cik viņai gadu?

—    Deviņpadsmit, — Lūsija vēroja Kenta O'Donela seju. Viņas acīm likās, ka tā atspoguļo domas, raksturu un sapratni. Viņš savu cildenumu valkā ļoti viegli, jo tas viņam piestāv. Tāpēc tas, ko viņš tikko bija sacījis par viņas spējām, lika justies siltāk un pacēla viņas nozīmību pašas acīs. Tad pēkšņi pār viņu nāca atklāsme. Lūsija zināja to, par ko bija sev tik ilgu laiku aizliegusi pat domāt: viņa šo vīrieti dziļi un karsti mīlēja. Viņa arī ar pārsteidzošu skaidrību saprata, ka viņa bija sevi no šīs lietas sargājusi, varbūt instinktīvās bailēs no ievainojuma. Bet nu, lai kas notiktu, viņa sevi vairs neprata sargāt. Uz brīdi šī doma lika justies vājai. Un viņa domāja, vai sejas izteiksme nav viņu nodevusi.

O'Donels atvainojās. — Tev mani būs jāatstāj, Lūsij. Šī atkal ir ļoti aizņemta diena. — Viņš pasmaidīja. — Tāpat kā visas citas.

Viņas sirds dauzījās, jūtas pieauga, un viņa gāja uz durvīm. Atvēris durvis, O'Donels viņu saņēma pie pleciem. Tas bija paviršs, draudzīgs žests, kādu varēja atļauties arī viens otrs no viņas kolēģiem. Bet šoreiz iespaids bija elektrisks. Tas viņu atstāja bez elpas un apjukušu.

O'Donels sacīja. — Ja rodas kādas problēmas, neaizmirsti man to pateikt. Un, ja tev nav iebildumu, es šodien labprāt apciemošu tavu pacienti.

Saņēmusies viņa atbildēja. — Esmu pārliecināta, ka tas patiks gan viņai, gan arī man. — Kad durvis bija aizvērušās, Lūsija uz brīdi pievēra acis, lai nomierinātu savu degošo sirdi.

Mokas, ko pārdzīvoja Viviāna, gaidīdama ziņas, ļoti iespaidoja arī Maiku Sedonu. Viņš pēc dabas bija draudzīgs un sirsnīgs cilvēks, un viņu uzskatīja par vienu no slimnīcas dzīvīgākajiem darbiniekiem. Bija pierasts, ka viņu var atrast rezidentu dzīvojamajās telpās, skaļas un trakulīgas grupas pašā vidū. Bet dažas pēdējās dienas viņš bija vairījies no citiem rezidentiem, jo viņa omu bija sabojājusi doma par to, ko nelabvēlīga patoloģijas nodaļas diagnoze nozīmēs Viviānas un viņa nākotnei.

Viņa jūtas pret Viviānu nebija svārstījušās. Tās drīzāk bija pieaugušas. Viņš cerēja, ka ir pratis to parādīt arī viņas vecākiem, kad tie iepriekšējā vakarā ar viņu tikās. Kā jau varēja sagaidīt, sākumā viņu sarunu — Viviānas, Loburtona kunga un kundzes un viņa — pavadīja zināma neērtības sajūta, un laiku pa laikam tā apklusa pavisam. Pat vēlāk Loburtonu pāris par satikšanos ar iespējamo znotu neizrādīja tādu interesi, kā tas būtu bijis parasti. Tas viss bija aizslīdējis otrā vietā aiz Loburtonu rūpēm par meitas veselību. Savā ziņā Maiks juta, ka viņš tiek pieņemts ģimenē, tāpēc ka nebija laika izdarīt citu izvēli.

Bet vienu brīdi viņi tomēr bija runājuši par viņu un Viviānu. Henrijs Loburtons, kura milzīgais stāvs tikko ietilpa lielākajā istabas krēslā, bija prasījis par Maika nākotnes plāniem, lai gan Maiks domāja, ka viņš to darīja vairāk aiz pieklājības, nevis kādu bažu dēļ. Viņš bija īsumā pastāstījis par saviem plāniem praktizēties ķirurģijā Filadelfijā, kad beigs savu rezidenta laiku Treju apriņķu slimnīcā. Loburtoni bija pieklājīgi pamājuši un vairāk neko nebija prasījuši.

Likās, ka viņu laulībai nebūs nekādu šķēršļu. — Viviānai vienmēr ir bijusi galva uz pleciem, — Loburtons sacīja. — Tā notika arī tad, kad viņa paziņoja, ka kļūs par medmāsu. Mēs to apšaubījām, bet viņa jau bija izlēmusi, un tālāk mēs neko daudz nevarējām sacīt.

Tad Maiks bija ieminējies, ka nepieņems iebildumus par to, ka Viviāna ir tik jauna. Tai brīdī Andžela Loburtone bija pasmaidījusi. — Liekas, ka šī iemesla dēļ būs grūti iebilst. Redziet, es apprecējos, kad man bija septiņpadsmit, turklāt aizbēgu no mājām, lai to paveiktu. — Viņa uzsmaidīja savam vīram. — Mums nebija naudas, bet mēs izdzīvojām.

Sedons bija smaidījis. — Nu tik daudz mums arī būs kopēja, pirms vēl es sākšu pelnīt no savas prakses.

Tas bija noticis vakar vakarā. Šorīt, pēc Viviānas apciemojuma, viņš bija devies projām atvieglots. Varēja būt, ka viņš bija nepatīkami ilgu laiku pavadījis sev neierastā depresijā, un tagad viņa priecīgais prāts meklēja izeju. Bet lai kāds būtu iemesls, pašlaik viņu apņēma priecīga sajūta, ka viss būs labi. Un šī sajūta pavadīja viņu uz sekcijas zāli, un tur viņš palīdzēja

Rodžerara Meknīlam kādas vecākas sievietes sekcijā, kas naktī bija slimnīcā mirusi. Viņš arī sāka stāstīt Meknīlam visādus jocīgus stāstus. Tādu viņam bija simtiem, un tāpēc viņu slimnīcā uzskatīja par jokupēteri.

Pārtraucis stāstu pusceļā, viņš jautāja Meknīlam. — Vai jums ir cigaretes?

Patoloģijas rezidents pamāja ar galvu. Viņš pašlaik bija izņēmis sirdi un pārgrieza to.

Sedons aizgāja līdz skapim, atrada cigaretes un, vienu aizdedzinājis, turpināja stāstīt. — Tā viņa saka apbedīšanas biroja vadītājam. "Paldies, ka to izdarījāt, lai gan tas droši vien bija ļoti grūti." Bet vadītājs atteica. "Nē, kundze, tas nemaz nebija grūti. Es ņēmu un apmainīju viņu galvas!"

Lai cik šajā telpā bija drūmi, Meknīls sāka skaļi smieties. Viņš vēl arvien smējās, kad sekcijas zāles durvis atvērās un ienāca dakteris Kolmanis.

—    Dakteri Sedon, lūdzu nodzēšat cigareti! — Kolmaņa balss izklausījās nopietna.

Maiks Sedons paskatījās uz durvīm. — Viņš draudzīgi sacīja. — Ā, labrīt, dakteri Kolman, es jūs sākumā neievēroju.

—   Cigareti, dakteri Sedon! — tagad balss bija ledaina un acis dzelžainas.

īsti nesapratis, Sedons sacīja. — A,jā…jā, — un gāja ar cigareti rokā uz līķa pusi.

—    Ne tur, — Kolmaņa vārdi šoreiz spindza kā lodes, un Sedons apstājās. Pēc brīža viņš devās uz istabas otru galu, atrada pelnutrauku un izdzēsa cigareti.

—    Dakter Meknīl!

—    Jā, dakter Kolmani? — Meknīls rāmi atbildēja.

—    Vai jūs… lūdzu, neapklātu seju?

Meknīls zināja, par ko Kolmanis runā, un tāpēc, juzdamies neērti, paņēma dvieli, ko viņi bija izmantojuši agrāk. Uz tā bija lieli asins traipi. Vēl arvien ar tādu pašu klusu uzsvaru, Kolmanis sacīja. — Lūdzu paņemiet tīru dvieli. Un tad to pašu uz dzimumorgāniem.

Meknīls pamāja uz Sedona pusi, un viņš atnesa divus tīrus dvieļus. Vienu Meknīls rūpīgi uzklāja pāri sejai, otru — kājstarpei.

Nu abi rezidenti stāvēja līdzās, mazliet nokaunējušies un labi zinādami, kas tagad sekos.

—       Mani kungi, man liekas, ka man jums ir kaut kas jāatgādina. — Deivids Kolmanis vēl arvien runāja klusi, jo viņš nebija pacēlis balsi, kopš ienāca istabā. Bet nebija šaubu, ka šim cilvēkam pietiek autoritātes, lai darītu to, kas vajadzīgs. — Kad mēs izdarām sekciju, tas notiek ar mirušā vai viņa ģimenes atļauju. Bez šīs atļaujas sekcija nenotiktu. To jūs abi, bes šaubām, saprotat?

—    Pavisam labi, — sacīja Sedons, un Meknīls pamāja.

—    Lieliski! — Kolmanis paskatījās uz līķi, tad uz abiem pārējiem. — Mums vajag papildināt medicīniskās zināšanas. Un mirušā ģimene mums uzticīgi atvēl līķi šai vajadzībai, sagaidot, ka ar to apiesies ar uzmanību, cieņu un godu. — Viņš apklusa, un telpā iestājās klusums. Meknīls un Sedons stāvēja mierīgi.

—      Un tā mēs turpmāk arī apiesimies ar līķiem, mani kungi! — Kolmanis atkārtoja. — Ar uzmanību, cieņu un godu. — Viņš turpināja. — Visās turpmākajās sekcijās seja un dzimumorgāni būs apklāti, un šajā zālē smēķēšana ir aizliegta. Kas attiecas uz humoru, — tai brīdī Maiks Sedons piesarka tumši sarkans, — to ļaušu jums pašiem izdomāt.

Kolmanis labu laiku skatījās uz abiem, tad teica. — Labi, mani kungi, turpiniet darbu! — Pamājis viņš aizgāja.

Īsu brīdi neviens nerunāja. Tad Maiks Sedons klusi iesvilpās. — Šķiet, ka mūs ļoti prasmīgi izrūnīja.

Nožēlas pilns Meknīls sacīja. — Viņam bija pietiekami iemesli. Vai jūs tā nedomājat?

Elizabete Aleksandra nosprieda, ka viņiem vajadzīgs putekļu sūcējs, tiklīdz varēs to atļauties. Vecmodīgais tepiķa slaucītājs, ko viņa grūstīja uz priekšu un atpakaļ, savāca to, kas bija uz tepiķa, bet vairāk ne. Viņa to pagrūstīja vēl mazliet, tad kritiski apskatījās un nolēma, ka būs labi. Viņai būs jāatceras šovakar par to parunāt ar Džonu. Putekļu sūcēji jau nemaz nebija tik dārgi, un vēl vienu papildizdevumu šomēnes viņi varētu atļauties. Nelaime bija tā, ka viņiem vajadzēja tik daudz ko, un bija grūti izlemt, ko pirkt vispirms.

Savā ziņā Džonam bija taisnība. Bija labi runāt par uzupurēšanos, par to, ka viņi iztiks ar mazāku summu, lai viņš varētu iet medicīnas skolā. Bet, ja tā labi padomāja, kad reiz bija pierasts pie kāda zināma dzīves līmeņa, bija grūti dzīvot taupīgāk. Ņemsim, piemēram, Džona algu slimnīcā. Tā nekādā ziņā nebija nekāda bagātība, bet dzīve bija kļuvusi ērtāka, un viņi tagad varēja atļauties daudz ko tādu, ko agrāk nevarēja. Vai no tā varētu atkal atteikties? Elizabetei likās, ka varētu gan, bet tas nebūs viegli. Medicīnas skola nozīmētu četrus gadus pavadīt, cīnoties par izdzīvošanu. Tad vēl viņš būtu eksterns, un, ja izšķirtos specializēties, — vēl trīs gadi rezidentūras. Vai tas būs tā vērts? Vai nebūtu labāk ņemt to laimi, kas viņiem jau bija, ieņemot dzīvē mazāku lomu, bet dzīvojot labi arī turpmāk? Tā bija saprotama teorija, vai ne? Bet Elizabeti tā tomēr nepārliecināja. Vai viņai būtu jātēmē augstāk, jāsūta vīru medicīnas skolā, lai tas maksā, ko maksādams? Dakteris Kolmanis, acīmredzot, uzskatīja, ka tā jādara. Kā viņš to nostādīja? — Ja jūs esat to gribējis darīt un tomēr nesāksiet mācīties medicīnas skolā, jūs to visu mūžu nožēlosiet. — Kad viņš šos vārdus teica, tie atstāja uz Elizabeti milzīgu iespaidu, un viņa domāja, ka uz Džonu tāpat. Atmiņās šie vārdi likās nozīmīgāki par visu citu, ko viņi bija jelkad dzirdējuši. Liekas, ka šis jautājums vakarā būs vēlreiz jāpārrunā ar Džonu. Ja viņa būtu pārliecināta par to, ko viņas vīrs grib darīt, viņai būtu vieglāk viņu uz to piespiest. Tā nebūs pirmā reize, kad Elizabete iekārtoja lietas tā, lai viņiem abiem būtu labāk.

Elizabete nolika slaucītāju vietā un sāka staigāt pa dzīvokli, kopdama un slaucīdama putekļus. Viņa nolēma par nopietnām lietām nedomāt un strādājot sāka dziedāt. Rīts bija pasakaini skaists. Siltā augusta saule, kas iespīdēja mazajā, bet ērtajā dzīvojamajā istabā, rādīja vislabākajā gaismā jaunos drapējumus, ko viņa bija vakar uzšuvusi un jau piekārusi. Tagad Elizabete apstājās pie galda, lai pārkārtotu puķes. Viņa bija izņēmusi divus novītušus ziedus un nesa tos uz niecīgo virtuvīti, kad pēkšņi viņai sākās sāpes. Tās sākās pēkšņi, bez brīdinājuma, kā degoša liesma, bet sliktāk, daudz sliktāk, nekā slimnīcas ēdnīcā. Ievilkusi elpu, iekodusi lūpās un mēģinot nekliegt, Elizabete atslīga krēslā, kas stāvēja aiz muguras. Sāpes pēkšņi pārgāja, tad atkal atgriezās un — kā likās — sāpēja vēl stiprāk. Šķita, ka tās ir cikliskas. Pēkšņi viņa saprata šo sāpju iemeslu. — Nē, nē!… Taču nē! — viņa kliedza.

Sāpes kļuva neciešamas, un Elizabete saprata, ka viņai kaut kas jādara. Slimnīcas numurs bija uz blociņa, kas atradās pie tālruņa. Pēkšņi tālrunis istabas otrā galā kļuva par ļoti vēlamu objektu. Gaidot, kamēr sāpes atkal pāries, un turoties pie galda, lai nenokristu, Elizabete piecēlās no krēsla un devās uz priekšu. Kad viņa bija piezvanījusi, un balss atbildēja, viņa elsoja. — Steidzīgi vajadzīgs dakteris Dornbergers.

Pēc īsa brīža ārsts atsaucās. — Te runā… Aleksandra kundze… man ir sākušās dzemdības.

Dakteris Kolmanis pieklauvēja un iegāja Pīrsona birojā. Vecais patologs sēdēja pie galda, bet viņam blakus stāvēja Banisters. Laboranta seja bija saviebta. Paskatījies uz Kolmani, viņš novērsa acis.

—    Jūs gribējāt ar mani runāt? — jautāja Kolmanis, kas bija operāciju zāles blakustelpā strādājis ar sasalušu paraugu priekšmetstikliņā. Pa iekšējo tālruni viņš bija izsaukts uz patoloģijas nodaļas biroju.

—       Jā, tā bija. — Pīrsona uzvedība bija vēsa un formāla. — Dakteri Kolmani, es esmu saņēmis par jums sūdzību no viena mūsu darbinieka — Karla Banistera.

—     Tiešām? — Kolmanis sarauca uzacis. Banisters vēl arvien skatījās uz sienu.

Pīrsons sacīja. — Cik noprotu, jums šorīt bija nesaskaņas?

—     Tā nu gan es to nesauktu, — Kolmanis turēja savu balsi rāmu un nepiespiestu.

—   Kā tad jūs to sauktu? — nebija iespējams neņemt vērā niknumu vecā kunga balsī.

Kolmanis mierīgi atbildēja. — Es, godīgi sakot, nebiju paredzējis jums šo lietu atstāstīt, bet, ja Banistera kungs ir tā darījis, tad man būs jāizstāsta viss, kas notika.

—    Tikai tad, ja tas jums nesagādā liekas pūles!

Kolmanis nolēma šo sarkasmu neievērot. — Vakar

pēcpusdienā es abiem seroloģijas laborantiem paziņoju, ka turpmāk reizēm pārbaudīšu laboratorijas darbu. Šorīt agri no rīta es sāku pirmo šādu pārbaudi. — Te Kolmanis paskatījās uz Banisteru. — Es pārķēru vienu no paraugiem, pirms tas nonāca seroloģijas laboratorijā, un sadalīju to uz pusēm. Otru paraugu es veidlapā uzrādīju kā citu. Vēlāk pārbaudot, es atradu, ka Banistera kungs bija uzrādījis divus atšķirīgus rezultātus, bet tiem, protams, vajadzēja būt pilnīgi vienādiem. — Viņš piebilda. — Ja vēlaties, varam paskatīties laboratorijas piezīmju grāmatā.

Pīrsons papurināja galvu. Viņš bija piecēlies un aizgriezies projām. Likās, ka vecais kungs domāja. Kolmanis ar interesi gaidīja, kas notiks tālāk. Viņš jutās ļoti drošs par savu taisnību. Tas, ko viņš bija darījis, bija gluži parasta parādība visās labi iekārtotajās slimnīcu laboratorijās. Tas deva drošību pacientiem un pasargāja no laborantu nolaidības. Apzinīgie darbinieki šādas pārbaudes pieņēma bez apvainošanās, uzskatot par sava darba dabisku sastāvdaļu. Turklāt Kolmanis bija ievērojis kārtību arī tādā nozīmē, ka bija gan Banisteram, gan Džonam Aleksandram iepriekš pateicis, kas notiks.

Pīrsons piepeši pagriezās pret Banisteru. — Labi, un kas jums sakāms?

—     Man nepatīk, ka mani izspiego. — Atbilde rādīja, ka šis cilvēks ir apvainojies un nikns. — Man nekad tā nav bijis jāstrādā, un es netaisos arī tā darīt!

—        Un es saku, ka jūs esat muļķis, — to Pīrsons kliedza. — Muļķis, ka jūs nepratāt analizēt, kļūdījāties, un vēl lielāks muļķis, ka nācāt pie manis sūdzēties par to, ka kāds jūs pieķēra. — Viņš apklusa, saknieba lūpas, smagi elpoja. Kolmanis sprieda, ka daļa vecā kunga dusmu cēlās no !ii, ka viņam nebija nekādas izvēles, kā vien atbalstīt to, ko jaunais patologs bija izdarījis, lai kā viņam tas nepatika. Tad, stāvēdams tieši pretī Banisteram, viņš rēca. — Ko jūs gaidījāt, ka uzsitīšu jums uz pleca un piešķiršu medaļu?

Banistera sejas muskuļi raustījās. Likās, ka vismaz šoreiz viņam nav ko teikt. Visi gaidīja, ka Pīrsons turpinās, bet viņš pēkšņi aprāvās pusvārdā. Pagriezies sāņus, viņš māja ar roku. — Lasieties ārā! Lasieties ārā!

Bez skaņas, neskatoties ne pa labi, ne pa kreisi, Banisters izgāja no biroja un aizvēra aiz sevis durvis.

Tad Pīrsons asi pagriezās pret Kolmani. — Un ko, pie velna, jūs ar to visu domājāt?

Deivids Kolmanis redzēja, ka vecā vīra acīs deg dusmas. Un saprata, ka Banisters bijis tikai priekšposteņu kauja. Nolēmis, ka nezaudēs galvu, Kolmanis mīlīgi sacīja. — Par ko jūs runājat, dakteri Pīrson?

—      Jūs, nolādēts, labi zināt, par ko es runāju. Par laboratorijas pārbaudēm bez manas atļaujas.

Kolmanis ledainā balsī apjautājās. — Vai tiešām kaut kam tik parastam man vajadzīga jūsu atļauja?

Pīrsons uzsita ar dūri pa galdu. — Ja man kādreiz vajadzēs pārbaudīt laboratorijas, es jums to pateikšu!

—    Ja tas jūs interesē, — Kolmanis rāmi turpināja, — man ir jūsu atļauja. Es jums vakar, aiz tīras laipnības pastāstīju, ka gribu sākt pārbaudes seroloģijas laboratorijā, un jūs man piekritāt.

Pīrsons aizdomīgi lūrēja. — To es neatceros.

—      Es jums garantēju, ka šāda saruna notika. Nekad neesmu paradis šādas lietas izfantazēt. — Kolmanis juta, ka sāk skaisties. Bija grūti noslēpt nicināšanu šim vecajam nejēgam. Viņš piebilda. — Jūs tajā brīdī likāties mazliet ārpus strīpas.

Likās, ka viņš Pīrsonu uz brīdi apturējis. Vecais kungs vēl norūca. — Labi, labi, es jums, protams, ticu. Bet, lai tā būtu pēdējā reize, kad jūs kaut ko darāt uz savu atbildību.

Kolmanis juta, ka šis ir ļoti kritisks brīdis gan Pīrsonam, gan viņam pašam. Un tāpēc ledainā balsī prasīja. — Vai jūs būtu tik laipns un pateiktu man, kādi ir mani pienākumi šajā nodaļā?

—    Jūs darīsiet to, ko es nolemšu jums uzdot.

—    To es nekādā ziņā nepieņemu.

—    Ak, nepieņemat, ko? — Pīrsons tagad stāvēja cieši klāt jaunajam cilvēkam, galvu izstiepis uz priekšu. — Nu, zināt, arī es esmu atradis pāris lietas, ar ko neesmu apmierināts.

—    Ar ko, piemēram? — Deivids Kolmanis nekādā ziņā neļāvās iebiedēties. Ja vecais kungs vēlējās izšķirošo cīņu, viņš to dabūs tūlīt pat. — Piemēram, es dzirdu, ka jūs esot noteicis sekcijas zālē dažādus jaunus likumus.

—    Jūs mani lūdzāt šo darbu pārņemt.

—      Es gribēju, lai jūs pārraugāt sekciju norisi, nevis nosakāt dažādus kaprīzus noteikumus. Piemēram, nu vairs nedrīkstot smēķēt. Varbūt arī es ne?

—      Es pieņemu, ka par to jums pašam būs jāizšķiras, dakteri Pīrson!

—      Nu ziniet, protams, ka tā ir tikai un vienīgi mana darīšana! — Otra cilvēka miers kaitināja Pīrsonu. — Tagad klausieties mani, un klausieties ļoti uzmanīgi! Jums ir ļoti eleganta kvalifikācija, mīļais kungs, bet jums vēl ir daudz jāmācās, un šo nodaļu vadu es. Vēl vairāk, ir iemesli, kāpēc es te būšu vēl ļoti ilgu laiku. Tā ka nupat ir laiks izšķirties: ja jums nepatīk veids, kā es šo nodaļu vadu, jūs labi zināt, ko darīt!

Pirms Kolmanis paguva atbildēt, pie durvīm klauvēja. Pīrsons nepacietīgi kliedza. — Ienākt!

Ienāca sekretāre, ar neslēptu interesi noskatoties uz abiem vīriešiem. Kolmanis iedomājās, ka Pīrsona balsi var skaidri sadzirdēt arī gaitenī aiz durvīm. Meitene sacīja. — Dakteri Pīrson, te jums divas telegrammas, kas tikko pienāca. — Pīrsons paņēma no viņas telegrammas. Kad sekretāre izgāja, Kolmanis atvēra muti, lai atbildētu, bet Pīrsons viņu ar mājienu apturēja pusvārdā, sākdams atplēst pirmo aploksni. — Šīs būs atbildes par meiteni, kas ir Lūsijas Greindžeres paciente. — Viņa tonis kļuva manāmi citādāks, nekā iepriekš. Viņš piebilda. — Varēja jau nu atbildēt ātrāk.

Deivids Kolmanis manīja, ka viņa interese aug. Viņš bez vārdiem saprata, ka strīds jāatliek. Sī lieta bija daudz, daudz svarīgāka. Tikko Pīrsons bija atplēsis pirmo aploksni, tālrunis skaļi iezvanījās. Ar nepacietīgu izsaucienu Pīrsons nometa abas aploksnes uz galda un paķēra klausuli.

—    Jā?

—   Dakteri Pīrson, te zvana no dzemdību nodaļas. Ar jums vēlas runāt dakteris Dornbergers.

Iestājās klusums, tad pie klausules pienāca Dornbergers. Viņš steidzīgi sauca. — Džo, kas jums tur pagrabā kaiš? Tava laboranta sieva Aleksandra kundze, ir gatava dzemdēt, un viņas bērns ieradīsies pasaulē neiznēsāts. Man nav asins sensibilizācijas ziņojuma. Lūdzu, sūti to steidzīgi augšā.

—       Skaidrs, Čārlij! — Pīrsons nometa klausuli un pasniedzās pēc veidlapu kaudzes, kas atradās kastē ar uzrakstu: Parakstīšanai. To darot, viņam iekrita acīs abas telegrammas. Viņš tās ātri pasniedza Kolmanim. — Ņemiet! Paskatieties, kas tur teikts!

Pīrsons rakņājās pa veidlapām. Steidzoties viņš uzreiz neatrada vajadzīgo. Otrajā reizē gan. Pacēlis klausuli, viņs strupi sauca. — Iesūtiet Banisteru! — Nolicis klausuli, viņš uzšņāpa parakstu.

—    Vai gribat mani? — Banisters vēl, acīmredzot, cieta no saņemtā rājiena.

—     Dabiski, ka gribu! — Pīrsons turēja izstieptā rokā veidlapu, ko bija tikko parakstījis. — Ātri uznesiet šo dakterim Dornbergeram. Viņš ir dzemdību noda]ā. Džona Aleksandra sievai ir grūtības. Viņai būs neiznēsāts bērns.

Banistera sejas izteiksme mainījās. — Vai puisis pats zina? Viņš atrodas…

Pīrsons viņu nepacietīgi pārtrauca. — Pazūdiet taču! Pazūdiet! — Banisters ar veidlapu rokā slāja ārā pa durvīm.

Kolmanisjuta, ka notiek vēl kaut kas, kas likās svarīgs, bet viņa prāts nepaspēja saklausīt faktus. Pašlaik viņš bija pārāk aizņemts ar atbaidošajām ziņām telegrammās, ko turēja rokā.

Pīrsons pagriezās pret viņu. Vecais kungs jautāja. — Nu, vai meitene pazaudēs kāju, vai ne? Vai telegrammās ir skaidra atbilde?

Kolmanis domāja: šī ir vieta, kur patoloģija sākas un beidzas. Šīs ir zināšanu robežas, kas saka mums, ka mēs zinām vēl pārāk maz. Tumša, vētraina okeāna mala, kurā mīt nezināmais. Viņš teica. — Jā, abās telegrammās ir skaidra atbilde. Dakteris Čolinghems Bostonā saka: paraugs noteikti ļaundabīgs. Dakteris Erharts Ņujorkā saka: paraugs labdabīgs, nekādu norādījumu uz ļaundabību.

Valdīja klusums. Tad dakteris Pīrsons lēni un klusi sacīja. — Labākie speciālisti, ko varējām atrast, viens balso par, otrs — pret. — Viņš paskatījās uz Kolmani, un viņa balsī varēja manīt ironiju, bet ne naidu. — Nu, mans jaunais draugs, Lūsija Greindžere gaida atbildi šodien. Viņai tāda jāsaņem, un tai jābūt nešaubīgai. — Tad ar greizu smaidu piebilda. — Vai vēlaties spēlēt Dievu?

16. nodaļa

Policists, kas stāvēja uz Galvenās un Brīvības ielas stūra, sadzirdēja ātrās palīdzības mašīnas sirēnu vismaz sešu kvartālu attālumā. Izgājis ielu krustojuma vidū, viņš, vadoties no savas ilggadīgās pieredzes, sāka regulēt satiksmi, lai atbrīvotu krustojumu. Kad sirēnas skaņas tuvojās un varēja saskatīt mirgojam sarkanās ugunis, policists nosvilpa divus garus svilpienus, apturēja visu satiksmi un ar plašu žestu palaida ātrās palīdzības mašīnu cauri sarkanajām satiksmes ugunīm. Kājāmgājēji, kas ziņkārīgi pagrieza galvas uz ātri braucošās mašīnas pusi, pamanīja, ka tajā guļ bāla, jauna sieviete.

Mašīnā Elizabetei bija tikai neliela nojauta, ka pa pilsētas ielām viņi brauc ātri. Bet ēkas un cilvēki viņai bija tikai sajucis raksts, kas griezās gar logu, viņas galvas tuvumā. Starp sāpju lēkmēm viņa varēja saskatīt šoferi, kas savās lielajās rokās turēja stūri un visu laiku grieza gan pa kreisi, gan pa labi, lai ātrāk tiktu uz priekšu. Tad atkal atgriezās sāpes, un viņa vairs varēja tikai iekliegties.

—    Turieties pie manām rokām! Un spiežat, cik gribat, — sacīja sanitārs, kas brauca līdzi. Viņam bija neskūta bārda un šķelts zods, bet uz brīdi Elizabetei likās, ka tas ir tēvs, kas ir klāt, lai viņu sargātu. Taču tēvs bija miris. Vai viņš negāja bojā pie dzelzceļa pārbrauktuves? Varbūt, ka viņš vēl bija dzīvs un brauca līdzi šajā ātrās palīdzības mašīnā, kas viņus abus aizvedīs, lai izārstētu. Tad galva noskaidrojās, un viņa redzēja, ka tas nav tēvs, bet svešinieks, kura locītavas jau bija sarkanas no viņas nagiem.

Viņa atkal pieķērās pie šīm rokām, pirms sākās nākošais sāpju uzplūds. — Droši, droši, — sacīja sanitārs. — Nebēdājiet, turieties, cik gribat! Vecais Džo tur priekšā ir labākais braucējs visā pilsētā. — Tad atkal nāca sāpes, stiprākas, nekā agrāk, un laika sprīdis starp tām kļuva īsāks. Viņa domāja, ka visi kauli mugurpusē ir sagriezušies no šīs agonijas, un viņas acu priekšā mocības uzplauka sarkanās, dzeltenās un violetās liesmās. Nagi iecirtās dziļāk, un viņa sāka kliegt.

—    Vai jūtat, ka bērns nāk uz leju? — tas bija sanitārs, kas bija gaidījis, kamēr sāpes pāriet, un pieliecās tuvāk.

Viņa ar mokām palocīja galvu un elsoja. — Man… man tā liekas.

—    Labi, — viņš uzmanīgi pavilka nost savu roku. — Uz brīdi turieties pie šī, — un iedeva viņai stingri savītu dvieli. Tad novilka segu, kas bija pārklāta pāri nestuvēm, un sāka atraisīt viņas drēbes, visu laiku klusi runādams. — Mēs te darīsim to labāko, ko varēsim. Nebūs ne tuvu pirmais, kam esmu te palīdzējis piedzimt. Pats esmu vectētiņš, un tāpēc zinu, kas notiek. — Viņa pēdējos vārdus pārtrauca kliedziens. Atkal, no muguras sākušās, visapkārt plūda neprātīgas, necilvēcīgas sāpes, agonijas kalngals, kas lauza un plēsa bez apstājas. — Lūdzu! — Viņa taustījās pēc sanitāra rokām, un viņš tās iedeva. Vietās, kur viņas nagi plēsa ādu, parādījās asinis. Pagriezis galvu, viņš sauca. — Kā mums iet, Džo?

—     Tikko pabraucām garām Galvenās un Brīvības ielas stūrim. — Lielās rokas strauji pagrieza stūri pa labi. — Tur bija kruķis, kas apturēja satiksmi un ietaupīja mums vismaz minūti. — Grieziens pa kreisi, tad galva paliecās atpakaļ. — Vai jau esi krusttēvs?

—   Vēl ne, Džo, bet man liekas, ka mēs tam esam ļoti tuvu.

Atkal stūres rats strauji sagriezās pa labi. Tad. — Nu jau

esam uz pareizās ielas. Saki, lai viņa patur korķi priekšā vēl vismaz minūti.

Bet Elizabetei, cauri sāpēm, kas viņu pilnīgi pārņēma, galvā bija tikai viena doma. — Mans bērniņš… viņš piedzima par ātru! Viņš nomirs! Ak, Dievs, neļauj viņam mirt. Ne šoreiz! Ne vēlreiz!

Dakteris Dornbergers jau bija noberzies un apģērbis uzsvārci. Iznācis no mazgātuves gaitenī, kas atdalīja priekšdzemdību telpu no dzemdību zāles, viņš paskatījās apkārt. Ieraudzījusi viņu cauri sava biroja stikla sienai, Džeo kundze, virsmāsa, paņēma papīrus un nāca pretī.

—     Te ir jūsu pacientes asins sensibilizācijas ziņojums, dakteri Dornberger! To tikko atnesa no patoloģijas nodaļas. — Viņa rādīja papīru tā, lai ārstam nebūtu jāaizskar.

—    Nu tad beidzot! — Ļoti neraksturīgi, tas bija gandrīz rūciens. Skatoties uz veidlapu, viņš sacīja. — Sensibilizācija negatīva, ko? Nu, tad vismaz šajā ziņā nebūs problēmu. Vai viss pārējais gatavs?

—   Jā, dakter! — Džeo kundze smaidīja. Viņa bija iecietīga sieviete, kas saprata, ka visi vīrieši, arī viņas vīrs, reizēm rūc.

—    Vai mums ir brīva barokamera?

—    Tā jau ir sagatavota.

Kamēr Dornbergers skatījās, kāda sanitāre iestūma barokameru caur gaiteņa durvīm, ko cita māsiņa turēja atvērtas. Turēdama elektrības vadu, viņa jautājoši paskatījās uz Džeo kundzi.

—    Otrajā istabā, lūdzu!

Sanitдre pamāja un iestūma barokameru otrā istabā, kas atradās gaiteņa galā. Kad durvis aizvērās, kāda biroja darbiniece iznāca no māsiņu biroja.

—    Atvainojiet, Džeo kundze!

—    Mums tikko zvanīja no traumatoloģijas nodaļas. — Viņa pagriezās pret Dornbergeru. — Jūsu paciente ir ieradusies, un viņu nupat ved augšā. Saka, ka priekšdzemdības ir tālu attīstījušās.

Elizabete, kas no ātrās palīdzības mašīnas bija pārcelta uz slimnīcas riteņgultu, redzēja, ka to velk jaunais eksterns, kas bija viņu pieņēmis. Iedams uz priekšu noteiktā, bet ne pārāk steidzīgā gaitā, viņš rāmi attīrīja sev ceļu cilvēku pilnajā galvenajā gaitenī. — Kritisks stāvoklis… kritisks stāvoklis, lūdzu! — Viņš runāja klusi, pat pavirši, bet iespaids bija tūlītējs. Gājēji apstājās, grupas piespiedās pie sienas, lai dotu brīvu ceļu nelielajai procesijai — eksternam, riteņgultai un māsiņai, kas to stūma. Gaiteņa galā kāda lifta darbiniece viņus ieraudzīja un lika pasažieriem izkāpt.

—   Uz nākošo liftu, lūdzu! Šis lifts kritiski slimai pacientei, tikai kritiski slimai pacientei! — Visi paklausīgi izkāpa no lifta, un riteņgulta ieripoja iekšā. Lai uzņemtu vēl vienu palīdzības lūdzēju, slimnīcas sen pastāvošā kārtība funkcionēja lieliski.

Sis miers likās nolaižamies arī pār Elizabeti. Kaut arī sāpes tagad bija pastāvīgas un dzemdē pieauga spiediens, viņa juta, ka var tos abus izturēt, iekožoties apakšlūpā un stingri turoties pie palaga: tā viņai vismaz nebija jākliedz. Bet viņa zināja, ka dzemdības tūliņ sāksies. Pat negribēdama, viņa sāka spiest un juta, kaut kas parādās starp viņas gūžām.

Nu viņi bija liftā, durvis aizslīdēja ciet, un māsiņa paņēma viņas roku. — Nu vairs vajadzīga tikai minūte, un mēs būsim galā. — Lifta durvis atvērās, un tur, tērpts uzsvārcī, viņu gaidīja dakteris Dornbergers.

Tā, it kā būtu vēl kāda cerība, ka telegrammas ir nepareizi saprastas, dakteris Pīrsons tās atkal pacēla un pa vienai nolika. — Ļaundabīgs! Labdabīgs! Mēs esam turpat, kur sākām.

—    Ne gluži, — klusi sacīja dakteris Kolmanis. — Mēs pazaudējām trīs dienas.

—     Es zinu! Es zinu! — dakteris Pīrsons trieca drebošu dūri galdā. Ap viņu kā migla pletās neziņa. — Ja paraugs ir ļaundabīgs, ir vajadzīga tūlītēja amputācija. Citādi būs par vēlu. — Viņš pagriezās, lai paskatītos uz Kolmani. — Bet šai meitenei ir tikai deviņpadsmit gadu! Ja viņai būtu piecdesmit, es sacītu: ļaundabīgs, un vairs nedomātu. Bet deviņpadsmit! — un palikt bez kājas varbūt bez kādas vajadzības.

Par spīti emocijām, kas viņam bija attīstījušās pret Pīrsonu, un paša uzskatam, ka paraugs bijis labdabīgs, Kolmanis juta, ka viņā aug līdzjūtība pret Pīrsonu. Vecajam kungam šajā lietā piederēja galīgā izlemšana. Bija jāsaprot, ka viņš cieš. Viņš mēģināja palīdzēt. — Vajag daudz drosmes, lai šādu lietu diagnosticētu.

Pīrsons aizsvilās tā, it kā viņš būtu pielicis sērkociņu sausai tāsij. — Nemēģiniet mani mierināt ar savām nodrāztajām vidusskolnieku frāzēm! Es to esmu darījis jau trīsdesmit gadus! — Acīm degot, viņš skatījās uz Kolmani. Likās, ka naids ir atgriezies. Sajā brīdī zvanīja tālrunis.

—    Jā? — Lai arī Pīrsons atbildēja pa tālruni asā tonī, viņa seja kļuva maigāka. — Skaidrs, Lūsij! Man liekas, ka būtu labi, ja jūs te nonāktu. — Nolicis klausuli, viņš skatījās uz galdu. Galvu nepacēlis, sacīja Kolmanim. — Lūsija Greindžere ir ceļā. Ja vēlaties, varat palikt.

It kā nebūtu dzirdējis, Kolmanis domīgi teica. — Ziniet, ir vēl kaut kas, no kā mēs varētu dabūt mazliet informācijas.

—    Kas? — Pīrsons strauji pacēla galvu.

—      Ceļgala rentgenu uzņēmums pirms divām nedēļām. Ja ceļgalā ir kaulu audzējs un tas aug, šodienas rentgens to varētu parādīt.

Neteicis ne vārda, Pīrsons pacēla klausuli. — Man vajag dakteri Bellu rentgenoloģijas nodaļā. — Gaidīdams vecais kungs dīvaini skatījās uz Kolmani. Tad, uzlicis roku uz mikrofona, viņš ar apbrīnu, kas bija sajaukta ar nepatiku, sacīja. — Tas gan jāsaka. Jūs domājat bez apstājas!

Telpā, ko slimnīcas darbinieki jokojoties sauca par "gaidošo tēvu svicdrēšanas istabu", Džons Aleksandrs izspieda pelnutraukā pussmēķētu cigareti. Tad piecēlās no mīkstā ādas krēsla, kur viņš bija sēdējis jau pusotru stundu, paceldams galvu ikreiz, kad atvērās durvis un kāds ienāca no gaiteņa. Bet katrreiz ziņas bija kādam citam, un nu, no pieciem vīriešiem, ka te bija, kad viņš atnāca, bija palicis tikai viņš un vēl viens cits.

Aizgājis pie lielā loga, no kura varēja redzēt slimnīcas priekšējo laukumu un Burlingtonas rūpnīcas aiz tā, viņš redzēja, ka namu jumti un ielas ir mitri. Pēc tam, kad viņš te ieradās, būs lijis, tikai viņš to nebija ievērojis. Rajons ap slimnīcu izskatījās slikti. Tas bija netīrs un piemētāts, ar sen nekoptām mājām un nolaistiem dzīvojamajiem namiem. Gar abiem upes krastiem slējās nokvēpuši fabriku skursteņi. Skatīdamies uz ielu, kas stiepās gar slimnīcu, viņš redzēja, ka no sānielas, lēkādami pār lietus peļķēm, izskrēja bērnu bars. Skatoties viņš pamanīja, ka kāds lielāks puika aizliek mazai meitenei kāju priekšā. Meitenei nebija vairāk kā četri vai pieci gadi, un viņa ar seju pa priekšu iekrita vienā no lielākajām peļķēm. Uzšļācās netīrs ūdens. Viņa piecēlās raudādama un ar roku mēģināja noslaucīt dubļus no sejas un aizkustinoši izgriezt ūdeni no dubļainās kleitiņas. Citi bērni saķērās rokās, lēkāja apkārt un, spriežot pēc sejas izteiksmēm, dziedāja kādu apsmiekla dziesmu.

—    Sīkie riebekļi! — riebuma pilnā balss atskanēja līdzās, un Džons pārsteigts ievēroja, ka otrs istabas iemītnieks stāv turpat blakus. Paskatījies viņš ievēroja, ka vīrietis ir garš un tievs kā skals. Iekritušie vaigi lika viņam izskatīties izkāmējušam. Viņš nebija skuvies. Savus divdesmit gadus vecāks par Džonu, viņš valkāja notraipītu korda žaketi un zem tās — eļ|ainu virsvalku. No viņa nāca eļļas un alus smārds.

—     Bērni! Visi vienādi! — Vīrietis aizgriezās no loga un sāka rakņāties pa kabatām. Pēc brīža atrada cigarešu papīru un tabaku un sāka rullēt cigareti. Strauji paskatījies uz Džonu, jautāja. — Pirmais?

—    Nē! Otrais, pirmais nomira vēl zīdainis.

—       Mēs arī vienu tā pazaudējām, starp ceturto un piekto. Tas bija labi! — Viņš atkal rakņājās pa kabatām. — Vai jums ir uguns?

Džons izvilka šķiltavas un uzšķīla liesmu. Viņš jautāja. — Tad šis būs jūsu sestais?

—   Nē, astotais. — Cigarete bija aizdegusies. — Reizēm man liekas, ka arī septiņi ir par daudz. — Tad viņš paskatījās un prasīja. — Domāju, ka jūs pirmo gribējāt?

—    Bērniņu?

—    Jā!

—    Protams, — Džons izklausījās pārsteigts.

—   Mēs gan ne. Vienīgi pašu pirmo, un ar to man jau bija vairāk, nekā gana.

—    Kāpēc tad jums ir astoņi? — Džonam bija jājautā. Šī saruna bija ieguvusi gandrīz hipnotisku raksturu.

—    Tas jums jāprasa manai sievai. Viņai ir karstas bikses. Iedodiet viņai pāris alus glāzes, ļaujat, lai viņa pakustina pakaļpusi dancī, un viņai tā lieta vajadzīga uzreiz, un nav ko gaidīt, kamēr tiks mājās. — Vīrs izpūta dūmus un rāmi turpināja. — Visi mūsu bērni ir sākti dīvainās vietās. Vienreiz mēs iepirkāmies Meisija universālveikalā, un mēs to izdarījām pagraba slotu skapī. No turienes nāk mūsu ceturtais. No Meisija pagraba, bet ne jau nu kāds lētais1 pirkums!

Džons grasījās skaļi iesmieties, bet tad atcerējās, ko pats te dara. Tā vietā viņš sacīja. — Vai ar jūsu sievu viss būs kārtībā — es domāju šai reizē?

Izkāmējušais vīrietis nomākti sacīja. — Protams! Viss vienmēr ir kārtībā. Tā jau ir mūsu galvenā nelaime. — Viņš aizgāja uz telpas otru galu un paņēma laikrakstu.

Palicis viens, Džons paskatījās rokas pulkstenī un redzēja, ka ir jau te pavadījis stundu un trīs ceturtdaļas. Nu gan, bez šaubām,

1 ASV universālveikalu pagrabos pārdod lētās preces.

drīz vajadzētu būt kādām ziņām. Viņš labprāt būtu vismaz redzējis Elizabeti pirms viņu ieveda dzemdību zālē, bet viss bija noticis tik steidzīgi, ka tam neatlika laika. Viņš bija atradies slimnīcas virtuvē, kad Karls Banisters bija viņam atnesis šo ziņu. Džons bija virtuvē, paklausot daktera Pīrsona rīkojumam. Pīrsons bija licis, lai viņš sagatavo paraugus no tādu šķīvju virsmas, kuri bija mazgāti automātiskajās trauku mazgājamajās mašīnās. Džons bija sapratis, ka mašīnas nemazgā higiēniski. Bet viņš bija pametis šo darbu, tiklīdz Banisters bija izstāstījis par Elizabeti, mēģinājis pirmais nokļūt traumatoloģijas nodaļā, bet tad viņa jau bija uzvesta augšā, dzemdību zālē. Tad viņš bija atnācis te, lai gaidītu.

Atvērās durvis no gaiteņa, un šoreiz tur stāvēja dakteris Dornbergers. Džons mēģināja nolasīt kādas ziņas no ārsta sejas, bet nesekmīgi. Ārsts jautāja. — Jūs taču esat Džons Aleksandrs?

—    Jā, ser! — Lai arī viņš šo vecīgo akušieri bija vairākas reizes redzējis slimnīcā, šī bija pirmā reize, kad viņi sarunājās.

—       Jūsu sievai nekas nekaiš, — Dornbergers zināja, ar ko sākt.

Džona pirmā sajūta bija neaprakstāms atvieglojums. — Bet bērniņš?

Dornbergers klusi atbildēja. — Jums ir zēns. Bet viņš nav iznēsāts, un jāsaka, ka ir ļoti vārgs.

—        Vai bērniņš izdzīvos? — Tikai tad, kad bija šo jautājumu uzdevis, viņš saprata, cik daudz ir atkarīgs no atbildes.

Dornbergers bija izņēmis pīpi un bāza tajā tabaku. Viņš mierīgi sacīja. — Ir tā, ka izredzes nav tikpat labas, kā tad, ja bērns būtu iznēsāts.

Džons truli pamāja. Likās, ka vairāk nav, ko sacīt, nav nekā, kas spētu kaut ko mainīt.

Vecais akušieris apklusa, lai noliktu savu tabakdozi. Tad, tajā pašā klusajā, uzmanīgajā tonī turpināja. — Ciktāl es varu spriest, jums ir trīsdesmit divas nedēļas vecs bērniņš. Tas nozīmē, ka viņš piedzima astoņas nedēļas par ātru. — Viņš līdzjūtīgi piebilda. — Viņš nav gatavs pasaulei, Džon! Tādā situācijā neviens no mums nebūtu…

—     Nē, liekas gan, ka ne. — Džons nedomāja, ko saka. Viņš domāja par Elizabeti un par to, ko šis bērniņš būtu viņiem abiem nozīmējis.

Dakteris Dornbergers izvilka sērkociņu kastīti un aizdedzināja pīpi. Kad tas bija izdevies, viņš sacīja. — Jūsu dēla svars piedzimstot bija viens kilograms un piecsimts astoņdesmit gramu. Varbūt, ka šis skaitlis jums izteiks ko vairāk, ja sacīšu, ka mēs katru tikko dzimušu bērnu, kas nesver vismaz divarpus kilogramus, uzskatām par pāragri dzimušu.

—    Saprotu.

—       Bērniņš, saprotams, atrodas barokamerā. Un mēs darām visu, ko varam.

Džons skatījās tieši uz akušieri. — Vai ir cerība?

—     Cerība ir vienmēr, dēls. Kad nav nekā cita, tad mums vienmēr ir cerība.

Pēc brīža Džons jautāja. — Vai varu runāt ar savu sievu?

—    Jā, es iešu jums līdzi uz māsiņu biroju.

Iziedams Džons redzēja, ka garais, kārnais cilvēks pārsteigti uz viņu skatās.

Viviāna nesaprata, kas notiek. Viņa zināja tikai to, ka viena no māsiņām bija ienākusi pie viņas un sacījusi, ka viņai tūlīt jādodas uz rentgena telpu. Kādai studentei palīdzot, viņas bija meiteni pārcēlušas uz riteņgultu, un nu viņu steidzīgi stūma pa gaiteni, kur viņa vēl pavisam nesen bija staigājusi. Viņas brauciens cauri slimnīcai līdzinājās sapnim, realitāte« trūkumam, kas valdīja kopš viņa nonāca slimnīcā. Pēkšņi Viviāna atmeta bailes, jo galu galā tas, kas ar viņu notiks, nebija izbēgams, un līdz ar to tas bija nemaināms. Viņa domāja par to, vai šī sajūta uzdzina depresiju, vai tā nozīmēja, ka vairs nav cerību? Viņa jau zināja, ka šodien viņa uzzinās patiesību, no kuras tā baidījās. Patiesību, kas viņu padarīs par kropli, ar asu griezienu atņems viņai kustības brīvību un tik daudzas nodarbības, ko viņa agrāk bija darījusi nedomājot. Ar šo domu viņā atkal ielauzās bailes. Viņa izmisīgi vēlējās, lai Maiks būtu pie viņas.

Lūsija Greindžere gaidīja pie rentgena telpas durvīm. — Mēs, Viviān, izlēmām, ka vēlamies vēl vienu rentgena uzņēmumu. Tas neies ilgi. — Viņa pagriezās pret vīrieti baltā uzsvārcī. — Tas ir dakteris Bells.

—      Sveiki, Viviān! — Dakteris uzsmaidīja viņai cauri biezajiem briļļu stikliem. Tad, pagriezies pret māsiņu. — Vai drīkstu paskatīties uz viņas slimības lapu? — Viņš lasīja ātri, šķirdams lapas, un pa to laiku Viviāna skatījās apkārt. Viņi atradās nelielā uzgaidāmajā telpā, kuras vienos sānos bija māsiņu birojs ar stikla sienām. Pie otras sienas sēdēja citi pacienti. Divi vīrieši invalīdu braucamkrēslos, tērpti pidžamās un slimnīcas pārvalkos, un sieviete ar vīrieti ielas drēbēs, turklāt vīrietim bija ieģipsēta roka. Pēdējie divi te būs ienākuši no ambulatoriskās nodaļas. Likās, ka vīrietim ar ģipsi ir grūti. Neievainotajā rokā viņš turēja veidlapas. Tās bija saspiestas saujā, it kā būtu pase, kas ļauj ienākt šajā svešajā valstībā un atkal aiziet no tās.

Bells pabeidza lasīt slimības vēsturi un atdeva lapas māsiņai. Viņš sacīja Lūsijai. — Džo Pīrsons zvanīja. Cik noprotu, viņš vēlas jaunu rentgena uzņēmumu, lai varētu redzēt, vai kaula izskatā ir atšķirības.

—     Jā, — Lūsija pamāja. — Džo domā, ka starplaikā kaut kas, — viņa vilcinājās, zinot, ka Viviāna klausās, — varētu būt kļuvis redzams.

—    Var gadīties. — Bells aizgāja līdz māsiņu birojam un izrakstīja rentgenogrāfijas pieprasījumu. Viņš jautāja biroja darbiniecei, kas sēdēja aiz galda. — Kuri no mūsu laborantiem ir brīvi?

Viņa paskatījās sarakstā. — Džeias un Firbāns.

—      Man liekas, ka mums vajadzīgs Firbāns. Vai jūs viņu, lūdzu, sameklēsiet? — Iedams atpakaļ pie riteņgultas, viņš sacīja Lūsijai. — Firbāns ir viens no mūsu labākajiem rentgena laborantiem. Mums vajadzīgi labi uzņēmumi. — Viņš uzsmaidīja Viviānai. — Dakteris Pīrsons lūdza, lai es par šo lietu rūpējos pats, un tā es arī darīšu. Dosimies uz blakus telpu.

Bellām palīdzot, māsiņa iestūma riteņgultu no uzgaidāmās telpas lielākā blakustelpā. Istabas lielāko daļu aizņēma rentgena galds, turklāt kamera atradās virs galvas un uz riteņiem kustējās uz priekšu un atpakaļ. Viviāna redzēja, ka nelielā blakus nodaļā aiz bieza stikla atradās kontrolpanelis. Gandrīz tūliņ aiz viņiem telpā iedrāzās pajauns cilvēks ar ezītī apgrieztiem matiem un baltu uzsvārci mugurā. Viņa kustības bija ātras un raustīgas, it kā viņš mēģinātu izdarīt visu vajadzīgo pēc iespējas drīz, taču bez liekas piepūles. Viņš pameta skatu uz Viviānu, tad pagriezās pret Bellu.

—    Jā, dakteri Bell?

—    Kari, mēs gribētu, lai jūs šo lietu izdarāt. Starp citu, vai jūs pazīstat dakteri Lūsiju Greindžeri? — Un Lūsijai. — Šis ir Karls Firbāns.

—    Neliekas, ka mēs būtu iepazinušies, — sacīja Lūsija, sniegdama roku, un laborants to satvēra.

—    Kā jums klājas, dakter?

—   Mūsu paciente ir Viviāna Loburtone, — Bells meitenei uzsmaidīja. — Viņa ir viena no mūsu studentēm, un tāpēc mēs par viņu tā rūpējamies.

—      Sveiki, Viviāna! — Firbāna sveiciens bija tikpat sasprindzināts, kā viss, ko viņš darīja. Tad, pagriezis rentgena galdu no vetrikālās pozīcijas uz horizontālo, viņš paskatījās uz pieprasījuma formulāru un sacīja. — Kreisais ceļgals, ko? Vai gribat kaut ko īpašu?

—    Mums nepieciešams labs vispārējais, laterālais, slīpais un domāju, ka arī koniskais uzņēmums uz leju ceļgala apkaimē. — Bells apklusa un pārdomāja. — Es teiktu kādus piecus, sešus uzņēmumus, un tad to pašu labajam ceļgalam.

—   Vai gribat uzņēmumus uz 35 reiz 45 centimetru fdmām, lai tur redzētu ari priekšējo liela kaulu un mazo liela kaulu?

Bells pārdomāja, tad pamāja. — Tā ir laba doma. — Tad Lūsijai. — Ja viņai ir kaula smadzeņu iekaisums, tad tālāk pie kaula varētu būt iekaisusi kaula plēve.

—      Labi, dakter, man būs jums kaut kas rādāms pēc pusstundas. — Tas bija pieklājīgs Firbāna norādījums, ka viņš grib strādāt viens. Rentgenologs to saprata.

—       Mēs iedzersim kafiju un atgriezīsimies. — Bells uzsmaidīja Viviānai. — Jūs esat labās rokās. — Tad, palaizdams Lūsiju pa priekšu, izgāja pa durvīm.

—   Nu, labi. Sāksim strādāt! — Firbāns pamāja māsiņai, un pa abiem viņi pārbīdīja Viviānu no riteņgultas uz rentgena galdu. Pēc gultas mīkstuma melnā ebonīta galds likās ciets.

—   Nav neko ērti, ko? — Firbāns rūpīgi bīdīja Viviānu tur, kur nepieciešams, atstājot kreiso ceļgalu kailu. Viņa papurināja galvu, un viņš turpināja. — Pierod, pierod! Es te esmu pavadījis daudzas naktis, kad man bija naktsmaiņa un viss ir kluss. — Viņš atkal pamāja uz māsiņas pusi, un tā devās aiz biezā stikla.

Kamēr Viviāna skatījās, laborants darīja to, kas parasti jādara, lai izgatavotu rentgena uzņēmumus. Strādādams tādā pašā raustīgi steidzīgā veidā, viņš izņēma no sienā iebūvēta skapja filmas kaseti un veikli to iestūma zem galda ierīkotā kastē. Tad pabāza kasti zem Viviānas ceļgala un ar spiežamo pogu pārbīdīja kameru uz leju, kamēr tā atradās tieši virs ceļgala. Mašīnas kalibrētais augstuma mērītājs rādīja 100 cm.

Viviāna nodomāja, ka šī telpa, salīdzinot ar pārējo slimnīcu, liekas gandrīz ārpasaulīga un sveša. Mirdzoši hromētās un melnās mašīnas, kas klusi murminādamas slīdēja uz priekšu, likās briesmīgas. Šajā istabā valdīja zinātnes atblāzma, savā ziņā tik tāla no medicīnas, kā liela kuģa mašīntelpa no saulainā komandtiltiņa augšpusē. Un tomēr te, kur mājoja šie draudīgie un smagnējie instrumenti, tika paveikts arī ļoti daudz kas no medicīnas pētnieciskā darba. Uz brīdi šī doma viņu nobiedēja. No šīm mašīnām dvesa tik šausmīga necilvēcība. Visu, kas ar to palīdzību tiks atklāts, pārsūtīs un pieņems bez kāda siltuma, prieka, bēdām vai vilšanās. Labs vai slikts, tas mašīnām bija vienalga. Uz brīdi viņai pat likās, ka kamera virs galvas atgādina nelokāmu un bezkaislīgu tiesneša aci. Vai tā varēja sniegt cerību, nest glābiņu… vai tikai svinīgu notiesāšanu bez apelācijas iespējām? Viņa atkal sailgojās pēc Maika. Viņa puisim zvanīs, tikko nonāks atpakaļ istabā.

Laborants bija pabeidzis sagatavošanos. Viņš vēlreiz paskatījās apkārt. — Pateikšu, kad jums būs jāguļ pilnīgi mierīgi. Šī ir vienīgā telpa visā slimnīcā, kur varam droši sacīt, ka nejutīsiet ne nieka, un mums būs taisnība.

Viņš paslēpās aiz biezā stikla, kas pasargā laborantu no rentgena stariem. Ar acs kaktiņu viņa redzēja, kā laborants skatās papīros un nospiež pogas un sviras.

Stāvēdams pie kontrolpaneļa, Firbāns domāja: pavisam glīts skuķēns, diez, kas viņai kaiš? Vajag būt kaut kam nopietnam, ja pats Bells par to interesējas. Parasti priekšniecība grib redzēt uzņēmumus un tikai tad runā ar pacientiem. Viņš vēlreiz pārliecinājās, ka viss ir pareizi sakārtots. Šajā darbā ātri pierada nekļūdīties. Viss likās labi: 84 kilovolti, 500 miliampēri, ekspozīcija 15 sekundes tūkstošdaļas. Viņš nospieda pogu, kas sāka griezt kameras anodu, tad nokliedza parasto: Nekustieties! Guļat mierīgi! un nospieda otru pogu, zinot, ka tas, ko šobrīd redzēja kameras osmotiska acs, turpmāk būs pieejamas visiem, kas to gribēs apskatīt.

Rentgena nodaļas filmu telpā bija aizvērtas žalūzijas, lai neielaistu gaismu no ārpuses. Abi ārsti — Bells un Greindžere — gaidīja. Pēc pāris minūtēm varēs salīdzināt Firbāna tikko uzņemtās filmas ar tām, ko uzņēma pirms divām nedēļām. Laborants jau bija iestūmis negatīvus pašattīstītājā, un šī mašīna, kas izskatījās pēc pārāk lielas eļļas krāsns, sāka rūkt. Un nu, viena pēc otras, sāka krist ārā attīstītās filmas.

Tiklīdz kāda no filmām parādījās, Bells to ieslidināja apgaismotajā apskates kastē, kuru no aizmugures apgaismoja dienasgaismas spuldzes. Otrā tādā pat kastē viņš jau bija ievietojis divas nedēļas vecās filmas.

—        Nu, vai bildes labas? — laboranta balsī varēja just lepnumu.

—      Tik tiešām lieliskas! — Tā bija atbilde nedomājot. Bells jau rūpīgi pētīja jaunās filmas, salīdzinot tās ar iepriekšējām un savietojot abu filmu svarīgākos punktus. Viņš vilka līdz ar zīmuļa galu, lai palīdzētu sev domāt un lai Lūsija varētu sekot līdzi.

Kad viņi bija ļoti rūpīgi izpētījuši abus komplektus, Lūsija prasīja. — Vai jūs saskatāt kādu starpību? Baidos, ka es neredzu neko.

Rcntgenologs papurināja galvu. — Liekas, ka te ir nedaudz cietusi kaula plēve. — Viņš ar zīmuli norādīja uz nedaudzām atšķirībām pelēkajos rajonos. — Bet šķiet, ka tas nāk no jūsu pašu biopsijas. Citādi nevar sacīt, ka būtu notikušas kādas pārmaiņas. — Bells noņēma biezās brilles un parīvēja labo aci. Viņš sacīja, gandrīz kā atvainojoties. — Man žēl, Lūsija! Liekas, ka šī lieta būs jāsūta atpakaļ uz patoloģijas nodaļu. Vai Pīrsonam stāstīsiet jūs, vai to darīt man? — Viņš sāka novākt filmas.

—    Es to izdarīšu, — Lūsija domīgi sacīja. — Man šķiet, ka es to darīšu tūlīt.

17. nodaļa

Medmāsa Vaildinga kundze gāja pa ceturtā stāva dzemdību nodaļas gaiteni mazliet pa priekšu Džonam Aleksandram, nepacietīgi atstumjot atpakaļ sirmo matu lokas, kas visu laiku līda ārā no viņas iecietinātās cepures. Pie piektajām durvīm viņa apstājās un paskatījās iekšā. Tad viņa priecīgi paziņoja. — Jums ir viesis, Aleksandra kundze, — un ieveda Džonu nelielajā istabā, kas bija paredzēta divām pacientēm.

—      Mīļais Džonij! — Elizabete turēja izplestas rokas, mazliet saviebusies, jo viņai bija jāpakustas, lai to izdarītu. Viņš piegāja un maigi viņu noskūpstīja. Uz brīdi viņa to turēja, stingri piespiedusi. Džons juta sievas siltumu un slimnīcas tērpa tīro audumu zem rokas. No dzemdību zāles, kur vīra nebija klāt, viņas mati vēl oda pēc sviedriem un ētera. Likās, ka Elizabete, atgriežoties no turienes, nes sev līdzi mazliet svešuma. Uz brīdi viņš juta, ka viņu starpā valda mazliet piespiesta izturēšanās, it kā viņi būtu bijuši šķirti un, nu, atkal būtu vienam pie otra jāpierod un vienam otru jāiepazīst. Tad Elizabete maigi pavilkās atpakaļ.

—    Es laikam izskatos šausmīgi?

—    Tu izskaties skaista! — viņš apliecināja.

—      Nebija laika neko paņemt līdzi. — Viņa skatījās uz maisam līdzīgo slimnīcas tērpu. — Pat ne naktskreklu vai lūpu zīmuli.

Viņš līdzjūtīgi sacīja. — Es zinu!

—    Sastādīšu sarakstu, un tu man to visu atvedīsi.

Vaildinga kundze bija aizvilkusi aiz viņiem aizkari; kas

šķīra abas gultas.

—     Nu, redziet, nu būs tik privāti, cik vien var būt. — Viņa paņēma no Elizabetes galdiņa glāzi un piepildīja to ar ledusūdeni. — Pēc brītiņa atkal atnākšu, Aleksandra kungs. Tad varēsiet apskatīt savu bērniņu.

—       Paldies! — Abi pateicīgi smaidīja, kad māsiņa gāja ārā.

Kad durvis bija ciet, Elizabete pagriezās pret Džonu. Viņas seja bija sasprindzināta, acis lūdzošas.

—     Mīļais Džonij! Man ir jāzina. Kādas cerības ir mūsu bērniņam?

—    Zini, saldumiņ… — viņš vilcinājās.

Viņa pasniedzās un paņēma vira roku. — Džonij, man vajadzīga patiesība! Māsiņas man nestāsta, man tas jādzird no tevis. — Viņas balss ietrīcējās. Džons juta, ka asaras nav tālu.

Viņš klusi atbildēja. — Tas varētu beigties gan vienādi, gan otrādi. — Viņš turpināja, uzmanīgi izvēloties vārdus. — Es runāju ar dakteri Dornbergeru. Viņš saka, ka bērniņa izredzes nav pārāk lielas. Bērniņš varētu dzīvot, bet,… — viņš nevarēja pabeigt teikumu.

Elizabete ļāva galvai atkrist spilvenos aiz muguras. Skatīdamās griestos un runādama čukstus, viņa sacīja. — Nav daudz cerību, vai ne?

Džons apsvēra, kas tagad būtu jāsaka. Varbūt, ka būtu labāk šo lietu izrunāt, lai būtu skaidrība, nevis būvēt Elizabetei cerību pili, kas varētu sagrūt divu dienu laikā. Viņš maigi sacīja. — Viņš, redzi… ir šausmīgi sīks. Viņš piedzima divus mēnešus par agru. Ja viņam pielīp kāda slimība… kaut visniecīgākā, … viņam nav daudz spēka.

—          Paldies, — Elizabete gulēja pavisam mierīgi, neskatoties uz viņu, bet ļoti stingri turēdama abas vīra rokas. Pār viņas vaigiem ritēja asaras, un arī Džons juta, ka acis ir mitras.

Mēģinot noturēt mierīgu balsi, viņš sacīja. — Mīļā Elizabete, lai kas notiek… mēs esam jauni… mums vēl daudz izdevību.

—      Es zinu. — Vārdus tikko varēja sadzirdēt, un viņš atkal sievu apkampa. Viņas mute bija cieši klāt viņa ausīm, un, līdz ar šņukstiem, viņš dzirdēja. — Bet… divi bērniņi… šādā veidā… — Viņa pacēla galvu, un sauciens bija pilns izmisuma. — Tas nav godīgi!

Arī viņš juta, ka līst asaras. Viņš maigi čukstēja. — To grūti saprast… bet mēs esam kopā.

Viņš to vēl brīdi turēja, tad juta, ka viņa sakustas. — Mutautiņu, lūdzu! — Atradis to savā kabatā, viņš to iedeva.

—     Man nekas nekaiš, — viņa slaucīja acis. — Tikai… kādreiz.

Viņš maigi sacīja. — Tas palīdz, saldumiņ… tas, ka raudi. Kad vien gribas.

Viņa bēdīgi pasmaidīja un atdeva mutautiņu. — Man liekas, ka tā visa ir mana vaina. — Tad viņas balss mainījās, kļuva stiprāka. — Džonij, es… es te guļot… domāju.

—    Par ko?

—    Es gribu, lai tu ej uz medicīnas skolu.

Viņš maigi protestēja. — Zini, saldumiņ, mēs to jau tik daudz reižu esam pārrunājuši…

—     Nē, — Elizabete viņu pārtrauca. Balss vēl skanēja vāji, bet tajā varēja just noteiktību. — Man vienmēr ir licies, ka tev tā jādara, un atceries, ka dakteris Kolmanis tev arī ieteica tā darīt.

—    Vai tev ir kāda saprašana, ko tas maksās?

—    Jā, zinu gan. Es varu strādāt.

Sekoja klusuma brīdis. Tad Elizabete klusi sacīja. — Mums var nebūt zīdaiņa.

Durvis bez trokšņa atvērās, un ienāca māsiņa Vaildinga. Ievērojusi Elizabtes saraudātās acis, viņa novērsa skatienu. Viņa sacīja. — Ja vēlaties, Aleksandra kungs, es jūs aizvedīšu pie jūsu bērniņa.

Atstājis Džonu Aleksandru pie māsiņu biroja, dakteris Dornbergers devās uz slimnīcas jaundzimušo telpu. Tā atradās gara, spoži apgaismota koridora galā un bija izkrāsota priecīgos pasteļa toņos. Šī bija viena no tām slimnīcas daļām, ko pirms diviem gadiem restaurēja, tāpēc tā atspoguļoja jauno domāšanu par nepieciešamību pēc gaismas un plašas telpas. Tuvojoties Dornbergers, kā vienmēr, dzirdēja zīdaiņu sūdzības — no pilnskanīgiem, ciešanu pilniem bļāvieniem līdz mēģinājumiem pīkstēt. Vairāk ieraduma, nekā vajadzības pēc, viņš apstājās, lai paskatītos uz telpu, ko no trim pusēm iekļāva biezas stikla sienas. Likās, ka aprite ir dzīva, jo vairums gultiņu bija aizņemtas.

Šie, viņš domāja, ir normāli un veselīgi dzīvnieciņi, kas — vismaz uz laiku — bija uzvarējuši cīņā par pastāvēšanu un pēc pāris dienām dosies pasaulē. Viņu mērķis būs māja, tad skola, dzīves cīņa, sacensība pēc slavas un īpašumiem. Te bija tic, kas izgaršos uzvaru un cietīs zaudējumus, tie, kas, izņemot nelaimes gadījumus, priecāsies par savu jaunību, pieņems, kādi būs, savus spēka gadus, bet skums par novecošanu. Viņi būs tie, kuru labā pašlaik tika izgudroti lielāki un spožāki automobiļi, tie, kurus lidmašīnas vedīs ātrāk un tālāk, tie, kuru iegribas un apetīti apmierinās cilvēki, kas viņus apgādās. Starp viņiem būs cīnītāji par nezināmu nākotni, vairums bažīgi, daudzi varonīgi, bet vēl citi — gļēvi. Varbūt, ka te bija arī kāds, kas, atsvabinājies no zemes pievilkšanas spēka, izpētīs izplatījuma brīnumus. Tādi, kam dāvināta zelta mēle, kas vienus varēs sajūsmināt, bet citus — iedzīt izmisumā. Divdesmit gadu laikā viņi sasniegs briedumu un sekos, lāga neizprazdami, tām pirmatnējajām kopošanās alkām, kuru dēļ kāds jau bija sējis sēklu un atgādājis viņus te, lai tic pāris dienas varētu ņaudēt un vemt. Bet vismaz pašlaik šie bija uzvarētāji, piedzimuši un steidzīgi. Viņu pirmā lielā barjera bija pārvarēta, tagad būs jāizcīna vēl daudzas citas kaujas.

Otrā gaiteņa pusē atradās otra jaundzimušo istaba, neliela, un tai bija daudz mazāk iemītnieku. Tajā, klusi un nošķirti, katrs savā barokamerā gulēja neiznēsātie bērniņi. Šie bija šaubīgie sācēji, kuru izdzīvošanas iespējas nebija drošas un kuru pirmā cīņa vēl nebija galā. Pametis galveno jaundzimušo telpu, dakteris Dornbergers iegāja mazajā.

Apskatījis savu jaunāko pacientu — sīku nedrošas cilvēcības fragmentu —, viņš savilka lūpas un neticīgi pakratīja galvu. Tad, kā vienmēr metodiski, viņš uzrakstīja sīkas pamācības par uzraudzīšanas un ārstēšanas pasākumiem.

Vēlāk, kad Dornbergers izgāja pa vienām durvīm, māsiņa Vaildinga un Džons Aleksandrs ienāca pa otrām.

Kā visi, kas vēlējās ieiet neiznēsāto bērnu istabā, abi bija uzlikuši sejas maskas un uzvilkuši sterilus tērpus, lai gan viņus no šīs dzesinātās telpas ar ierobežoto mitrumu norobežoja bieza stikla siena. Viņi apstājās, un māsiņa Vaildinga paliecās uz priekšu un piesita pie stikla. Kāda jaunāka māsiņa iekšpusē pacēla galvu un jautājoši paskatījās pāri sejas maskai, ko viņi vēlas.

—      Aleksandru bērniņu, — māsiņa Vaildinga pacēla balsi un norādīja uz Džonu. Meitene iekšpusē pamāja un rādīja, lai viņi nāk līdzi. Viņi aizgāja līdz galam un apstājās. Māsiņa norādīja uz barokameru — vienu no apmēram duča, kas atradās telpā, — un to mazliet pagrieza, lai varētu paskatīties iekšā.

—     Mīļais Dievs! — vai tas ir viss ? — Šis izmisušais sauciens nedomājot izlauzās no Džona mutes.

Māsiņa Vaildinga izskatījās līdzjūtīga. — Viņš nav neko liels, vai ne?

Džons skatījās, kā neticēdams. — Es nekad neesmu redzējis kaut ko tik neticami maziņu.

Viņš stāvēja un skatījās uz barokameru. Vai tā maz bija cilvēcīga būtne, šis sīkais, sačokurotais, mērkaķēnam līdzīgais nieciņš, tikai mazliet lielāks kā viņa divas plaukstas?

Zīdainis ar aizvērtām acīm gulēja pilnīgi mierīgi. Tikai gandrīz nemanāmas niecīgo krūšu kustības rādīja, ka viņš elpo. Pat šajā barokamerā, kas bija paredzēta vismazākajiem jaundzimušajiem, šis sīkais, bezpalīdzīgais ķermenītis izskatījās bezcerīgs un vientuļš.

Jaunākā māsiņa iznāca ārā pie viņiem. Vaildinga jautāja. — Cik bērniņš svēra pēc dzimšanas?

—    Vienu kilogramu un piecsimts astoņdesmit gramu. — Māsiņa pagriezās pret Džonu. — Vai jūs saprotat, kas notiek, Aleksandra kungs? Kā mēs par bērniņu rūpējamies?

Nespēdams pat uz mirkli atraut acis no sava bērna, viņš pamāja.

Jaunākā māsiņa noteiktā balsī piebilda. — Daudzi grib zināt, jo tas viņiem palīdz.

Džons pamāja. — Jā, lūdzu pastāstiet.

Māsiņa norādīja uz barokameru. — Temperatūra iekšpusē vienmēr ir 36,7 grādi. Mēs pievienojam gaisam apmēram četrdesmit procentus skābekļa. Tas bērniņam ļauj vieglāk elpot. Viņa plaušas ir sīkas un, kad tas piedzima, nebija pilnīgi attīstījušās.

—         Es saprotu. — Viņa acis atgriezās pie sīkās, pulsējošās krūšu kustības. Kamēr bija šī kustība, tas nozīmēja dzīvību, samocītā sirsniņa sita, un saite ar dzīvību vēl nebija sarauta.

Māsiņa turpināja. — Bērniņš nav pietiekami stiprs, lai zīstu, tāpēc mēs viņu barojam mākslīgi. Vai redzat caurulīti? — No barokameras virsmas uz bērna mutīti stiepās sīka caurulīte. — Tādā veidā pārtika nonāk tieši kuņģī. Viņš pa cauruli katru pusotru stundu saņem glikozi un ūdeni.

Džons vilcinājās. Tad prasīja. — Vai jūs esat daudz tādu redzējusi?

—    Jā, — māsiņa nopietni pamāja, it kā nojaustu, ko viņš prasīs pēc tam. Viņa bija sīka un glīta, un mati zem cepures bija sarkani. Viņa bija ari pārsteidzoši jauna, ne vairāk, kā divdesmit. Bet viņa izturējās ļoti profesionāli.

—      Vai jūs domājat, ka bērniņš izturēs? — viņš atkal skatījās uz zīdaini.

—    To ir grūti paredzēt, — viņa savilka pieri. Viņš juta, ka viņa atbildēs godīgi, nenokaujot cerības, bet tās arī velti nevairojot.

—      Dažiem tas izdodas, citiem ne. Liekas, ka dažiem zīdaiņiem piemīt dzīvot griba. Viņi par to cīnās.

Viņš jautāja. — Un šis? Vai viņš cīnās?

Viņa uzmanīgi atbildēja. — To vēl nevar zināt. Bet skaidrs, ka liekas astoņas nedēļas būtu viņam ļoti palīdzējušas. — Viņa klusi piebilda. — Šī būs smaga cīņa.

Viņa acis atkal kavējās pie sīkā ķermenīša. Un viņam ienāca prātā jauna doma. Tas ir mans dēls, mans paša, manas dzīves daļa. Pēkšņi viņu pārņēma neprātīga mīlestība uz cilvēka kripatiņu, kas šajā siltajā kastītē vientuļi cīnījās par nākotni. Viņam radās vēlēšanās kliegt cauri stiklam: Tu neesi viens, mans dēls, es nākšu tev palīgā! Viņš gribēja skriet pie barokameras un saukt. — Šīs ir manas rokas, ņem tās spēkam. Te manas plaušas, ņem un elpo ar tām. Bet nepadodies, dēls, nepadodies! Būs vēl tik daudz, tik daudz kā tāda, ko mēs varēsim darīt kopā, ja tikai tu paliksi dzīvs! Klausies manī un cīnies! Es esmu tavs tēvs un tevi mīlu.

Viņš sajuta māsiņas Vaildingas roku uz savas piedurknes. Viņa maigi sacīja. — Mums būtu jāiet.

Viņš, nespēdams runāt, pamāja. Paskatījies vēlreiz atpakaļ, viņš paklausīgi sekoja māsiņai uz izeju.

Lūsija Greindžere pieklauvēja un iegāja patoloģijas nodaļas birojā. Džo Pīrsons sēdēja aiz galda, kamēr Dcivids Kolmanis, atspiedies pret sienu, pētīja kādus vākus. Lūsijai ienākot, viņš pagriezās.

—    Man ir Viviānas Loburtones rentgena uzņēmumi.

—     Un ko tie rāda, — Pīrsons uzreiz izrādīja interesi. Viņš pagrūda nost dokumentus un piecēlās kājās.

—    Man žēl tā sacīt, bet ļoti maz. — Lūsija bija piegājusi pie gaismas kastes, kas karājās pie sienas, un abi vīrieši sekoja.

Kolmanis nospieda slēdzi. Pēc brīža dienasgaismas spuldzes iedegās.

Viņi skatījās uz filmām salīdzinājumā, pa divām uzreiz. Lūsija rādīja Bella atrasto, biopsijas laikā ievainoto kaula plēvi, kas sadzija. Bet citādi, kā viņa norādīja, nav nekādu pārmaiņu.

Pabeidzis skatīties, Pīrsons ar īkšķi un rādītājpirkstu domīgi braucīja zodu. Pametis acis uz Kolmani, viņš sacīja. — Liekas, ka jūsu doma nestrādāja.

—   Jā, tā liekas gan. — Kolmanis mierīgi atteica. Lai kā, vēl arvien pastāvēja domstarpības starp abiem patologiem. Viņš pārdomāja, ko vecais kungs pasāks.

—        Bet to bija vērts izmēģināt. — Pīrsonam bija paradums pat visnevainīgāko teicienu pateikt nenovīdīgi. Toties Kolmanis domāja, ka šoreiz Pīrsons runā, lai nebūtu jālemj.

Tagad vecais kungs pagriezās pret Lūsiju. Runādams gandrīz ciniskā tonī, viņš sacīja. — Tātad rentgenoloģija nespēj palīdzēt.

Viņa rāmi atbildēja. — Liekas, ka tā ir gan.

—       Un tātad viss atkal jāizšķir man — patoloģijas nodaļai?

—    Jā, — viņa, klusi gaidīdama, sacīja.

Pagāja desmit sekundes. Tad Pīrsons atkal sāka runāt, ļoti skaidrā un pārliecinātā balsī paziņojot. — Mana diagnoze ir tāda, ka jūsu pacientei ir ļaundabīgs audzējs: osteogēniskā sarkoma.

Lūsija paskatījās viņam acīs. — Vai tā ir galīgā diagnoze?

—   Ļoti galīga. — Patologa balsī nebija ne druskas šaubu vai vilcināšanās. — Katrā ziņā, es tā esmu domājis jau kopš paša sākuma. Es cerēju, ka šīs, — viņš norādīja uz rentgena filmām, — dos vēl kādu informāciju.

—      Labi, — Lūsija pamāja, rādot, ka piekrīt. Viņa domāja par to, kas tagad darāms.

Pīrsons lietišķā balsī jautāja. — Kad jūs operēsiet?

—   Es domāju, ka rīt no rīta. — Viņa saviebās. — Un nu man jāpastāsta drausmīgās ziņas. Tas nebūs viegli.

Kad durvis aiz viņas bija aizvērušās, Pīrsons pagriezās pret Kolmani un pārsteidzoši pieklājīgi sacīja. — Kādam bija jāizlemj. Es jūsu domas neprasīju tāpēc, ka nevarēju atļauties, lai kāds uzzina, ka mēs abi šaubāmies. Ja Lūsija Grcindžere to zinātu, viņai nebūtu citas izvēles, kā pastāstīt to meitenei un viņas vecākiem. Tikko viņi to uzzinātu, viņi gribētu operāciju atlikt. Tas ir dabiski, tā rīkotos ikviens. Par to viņus nevar vainot. — Pīrsons apklusa. — Un man nav jums jāstāsta, kas var notikt, ja osteogēniskajai sarkomai ļauj trakot pa ķermeni.

Kolmanis pamāja. Viņam nebija nekādu domstarpību ar Pīrsonu par lēmuma pieņemšanu. Kā vecais kungs bija sacījis, kādam tas bija jādara. Bet viņš vēl arvien nebija pārliecināts, vai rītdienas amputācija ir vajadzīga, vai ne. Ar laiku viņi zinās patiesību. Kad. amputētais loceklis nonāks patoloģijas nodaļā, tajā pēc izmeklēšanas varēs viegli atrast, vai diagnoze bijusi pareiza, vai ne. Nelaimīgā kārtā, ja diagnoze būs kļūdaina, tas pacientei vairs neko nelīdzēs. Ķirurgi bija iemācījušies efektīvi amputēt locekļus, bet viņiem nebija nekādu iespēju tos piešūt atpakaļ.

Pēcpusdienas lidmašīna no Burlingtonas nolaidās Lagardijas lidostā īsi pēc pulksten sešpadsmitiem. No lidostas Kents O'Doncls ar taksīti aizbrauca līdz Manhetenai. Braucot uz centru, viņš atlaidās sēdeklī, pirmo reizi vairāku dienu laikā atslābinoties. Ņujorkas taksīšos viņš allaž mēģināja to darīt, jo, skatoties uz satiksmi vai uz taksīša manevriem, viņš parasti nervozēja. Viņš jau sen bija sapratis, ka pareizais dzīves veids bija gaidīt nelaimi. Ja nelaime galu galā neatnāca, tad bija iemesls apsveikt sevi ar neticami labu izdošanos.

Vēl kāds iemesls atslābināties bija tas, ka viņš pagājušās nedēļas laikā bija strādājis ar pilnu jaudu, gan slimnīcā, gan savā pilsētas birojā. Viņš bija pagarinājis ikdienas vizīšu laiku, tāpat bija izdarījis vairāk operāciju, lai varētu atļauties pavadīt četras dienas projām no Treju apriņķu slimnīcas. Bez tam, viņš pirms pāris dienām bija sasaucis slimnīcas medicīniskā personāla sanāksmi. Tur, izmantojot Harija Tomaselli sagatavotos pārskatus, viņš bija atklājis kādu apmēru ziedojumus slimnīca sagaida no tās darbiniekiem. Kā jau varēja gaidīt, bija daudz ņurdēšanas, bet O'Doncls nešaubījās, ka no visiem dabūs vispirms rakstiskos solījumus, tad arī iemaksas.

Par spīti tam, ka pašlaik viņš atpūtās, O'Doncls nevarēja nejust Ņujorkas iedzīvotāju pastāvīgo steigu, tāpat nevarēja neredzēt arī stūraino Manhetenas ēku korpusu, kas arvien tuvojās. Braucot pāri Kvīasboro tiltam, viņš juta, ka cauri netīri zaļajiem tilta spraišļiem silti spīd pēcpusdienas saule. Lejā atradās Velfera sala, uz kuras Austrumu upes ieskāvumā drūmi stāvēja pilsētas slimnīcas ēkas. Viņš nodomāja, ka katru reizi, kad viņš šo pilsētu ieraudzīja, tā kļuva arvien neglītāka, un tās nekārtība un netīrumi kļuva labāk saskatāmi. Taču pēc kāda laika pat viesi te sāka justies ērti, it kā pilsēta viņus apsveiktu, un vecas, novalkātas drēbes bija labas diezgan, ja satikās draugi. Viņš pasmaidīja, tad sabāra sevi par domām, kas nepieklājas mediķim. Tādas domas neņēma vērā gaisa piesārņojumu un sagruvušo kvartālu bēdīgās nākotnes izredzes. Sentimentalitāte, kā viņš sev aizrādīja, nāca par labu tikai progresa apkarotājiem.

Viņi nobrauca no tilta, devās pa Sešdesmito ielu līdz Medisona avēnijai. Tad apbrauca kvartālu, lai dotos uz rietumiem pa Piecdesmit devīto ielu. Vietā, kur Septītā avēnija pārtrūka pie Centrālparka, taksītis slaidi apstājās pie Parka Seratona viesnīcas.

Viņš pierakstījās viesnīcā, saņēma istabas atslēgu, vēlāk nomazgājās dušā un pārģērbās. No sava portfeļa izņēma ķirurgu kongresa — sava Ņujorkas apciemojuma šķietamā iemesla — programmu. Viņš ievēroja, ka bija atzīmējis trīs referātus, ko vēlējās noklausīties. Divi bija par sirds operācijām, trešais — par slimu dzīslu aizvietošanu ar transplantatoriem. Bet pirmais no tiem nenotiks ātrāk, kā rīt no rīta vienpadsmitos, un tāpēc arī rīt būs daudz laika. Viņš paskatījās rokas pulkstenī. Bija bez dažām minūtēm deviņpadsmit. Tātad vēl stunda, pirms viņam jāsatiek Denīsa. Viņš ar liftu nobrauca lejā un izgāja cauri foajē uz Piramīdu bāru.

Bija kokteiļu stunda, un telpa sāka ātri pildīties ar tiem, kas vēlāk dosies uz vakariņām un teātriem. Viņš domāja, ka lielākā daļa ir tūristi, kā viņš pats. Vecākais viesmīlis aizveda viņu pie maza galdiņa. Pa ceļam viņš redzēja, kā pievilcīga sieviete, kas sēdēja viena pati, noskatās viņā ar lielu interesi. Tas nebija nekas jauns, un šādi gadījumi reizēm bija noveduši pie interesantiem rezultātiem. Bet, paldies, ne šovakar: man ir citi plāni. Viesmīlis pieņēma pasūtījumu. Kad viņš atnesa skotu viskiju un sodu, O'Doncls to lēnām sūca, ļaujot, lai prāts ceļo cauri nejaušu domu virknei.

Šādi brīži, viņš domāja, Burlingtonā atgadās pārāk reti. Tāpēc reizēm bija jātiek projām. Tas saasināja perspektīvas izjūtu un ļāva saprast, kāpēc daži no notikumiem, kas mājās likās ļoti svarīgi, no daudzu kilometru attāluma vairs tādi nelikās. Pēdējā laikā viņš bja manījis, ka viņa lielā līdzdalība slimnīcas darbā ir sagrozījusi viņa domāšanas veidu. Viņš paskatījās sev apkārt. Kopš viņš ienāca, telpa bija piepildījusies. Viesmīļi tagad steidzās iznēsāt kokteiļus, un aiz letes dūšīgi rāvās trīs bārmeņi. Pāris grupas jau gāja ārā pa durvīm. Cik daudzi no šiem cilvēkiem, piemēram, vīrietis un jaunā sieviete pie blakus galda, viesmīlis pie durvīm, vai tie četri, kas nupat atstāja telpu, cik daudzi no viņiem bija dzirdējuši par Treju apriņķu slimnīcu? Un, pat ja bija, vai viņus interesēja, kas tur notika? Toties viņam pašam slimnīcas notikumi pēdējā laikā bija kļuvuši tikpat svarīgi, kā elpošana. Vai tā bija veselīga parādība? Vai tā drīkstēja rīkoties profesionāls cilvēks? O'Donelam parasti radās aizdomas pret cilvēkiem, kas ziedojās kādam mērķim. Viņus pārņēma tas, par ko viņi cīnījās, un sagrāva viņu spējas spriest. Vai viņam draudēja tāds pats liktenis?

Viņš sāka domāt par Džo Pīrsonu. Vai ari šajā gadījumā tas, ka viņš bija tik tuvu, nebija viņu maldinājis? Slimnīcai vajadzēja otru patalogu; par to viņš bija pārliecināts. Bet vai viņš pats nebija veco kungu nevajadzīgi kritizējis? Pārspīlējis patoloģijas nodaļas trūkumus — un kurai nodaļai tādu nebija? — Pirms kāda laika O'Donels pat bija gatavojies ieteikt, lai Pīrsons uzraksta atlūgumu. Vai tas nebija nelīdzsvarota sprieduma rādītājs? Veca darbinieka pārsteidzīga nosodīšana, ko izdara jaunāks? Tas viss gan norisinājās pirms tam, kad Jūstass Sveins paziņoja, ka viņa ceturtdaļmiljona dāvinājums slimnīcai ir atkarīgs no tā, vai Pīrsons turpina vadīt patoloģijas nodaļu. Sveins vēl nebija šo dāvinājumu apstiprinājis. O'Doncls domāja, ka viņa spriedums paceļas pāri šādiem gadījumiem, lai cik tie būtu svarīgi. Jādomā, ka Pīrsons vēl arvien ir vērtīgs slimnīcas darbinieks. Noteikti daudz ko vērta ir viņa milzīgā pieredze. Nu redzi, viņš sev sacīja. Tā tiešām ir taisnība. Attālinoties uzlabojas notikumu sapratne. Pat ja šai vajadzībai bija jāatrod skaļš kokteiļu bārs.

Pie viņa galdiņa piestāja viesmīlis. — Vai vēl vienu, ser?

O'Donels papurināja galvu. — Nē, paldies!

Viesmīlis pasniedza rēķinu. O'Donels to parakstīja, pielika dzeramnaudu un uzšņāpa istabas numuru.

Kad viņš atstāja viesnīcu, bija jau deviņpadsmit trīsdesmit. Vēl arvien bija daudz laika, un viņš pa Piecdesmit piekto ielu aizgāja līdz Piektajai avēnijai. Pasaucis taksīti, viņš lika tam aizvest sevi līdz Dcnīsas dotajai adresei. Šoferis apstājās pie Astoņdesmit sestās ielas, pelēka akmens dzīvokļu nama. O'Donels samaksāja un devās iekšā.

Uniformēts šveicars viņu ar cieņu sveicināja. Viņš paprasīja vārdu un paskatījās sarakstā. Tad sacīja. — Kvanca kundze atstāja ziņu, lai jūs, ser, dodaties augšā ar liftu, līdz jumta dzīvoklim. Tas ir divdesmitajā stāvā. Es paziņošu Kvanca kundzei, ka esat ceļā. — Viņš norādīja uz liftu, pie kura jau gaidīja līdzīgi uniformēta lifta operatore.

Lifts apstājās divdesmitajā stāvā, un durvis nedzirdami atvērās. Parādījās liels, ar paklāju izklāts priekšnams. Gandrīz visu sienu aizņēma gobelēns, kur bija attēlota medību aina. Pretējā pusē atradās divkāršas ozola durvis, kas atvērās, un pie tām stāvēja sulainis. Viņš sacīja. — Labvakar, ser! Kvanca kundze lūdza ievest jūs dzīvojamajā istabā. Viņa būs pēc mirkļa.

Viņš sekoja sulainim uz dzīvojamo istabu, kas bija tikpat liela, kā viss viņa Burlingtonas dzīvoklis. Tā bija izdaiļota bēšā, brūnā un koraļkrāsas tonī, tajā bija izvietoti ērti dīvāni, bet starp tiem — tumši brūni kafijas galdiņi, kas lieliski saskanēja ar ļoti biezu gaiši bēšu paklāju. Aiz dzīvojamās istabas atradās durvis uz terasi, kas bija izklāta ar akmens plāksnēm. Caur logu iespīdēja vēla vakara gaisma.

—      Vai drīkstu jums atnest kaut ko dzeramu, ser? — sulainis vaicāja.

—    Nē, paldies! Es gaidīšu Kvanca kundzi.

—     Tas nebūs jādara, — sacīja sieviete. Tā bija Denīsa, kas, rokas izstiepusi, nāca viņam klāt. — Mīļais Kcnt, cik jauki ar tevi atkal satikties.

Viņš brīdi skatījās. Tad lēnām sacīja. — Arī man tāpat, — un tad patiesi piebilda. — Līdz šim brīdim nezināju, cik ļoti.

Denīsa pasmaidīja un pieliecās, lai viegli noskūpstītu vaigu. O'Donelam radās piepeša vēlēšanās ņemt viņu rokās, bet viņš šo vēlmi apspieda.

Viņa bija skaistāka, nekā viņš atcerējās, smaidoši mirdzoša, un tas viņam lika ievilkt elpu. Viņai mugurā bija īsa melnu mežģīņu vakarkleita ar kupliem svārkiem. Tā bija pārvilkta pāri melnai bezplecu zīda apakškleitai. Mežģīnes ap kaklu izcēla balto ādu. Pie vidukļa bija piesprausta viena sarkana roze.

Viņa atlaida vienu no viņa rokām un veda viņu uz terases pusi. Sulainis gāja pa priekšu, nesdams sudraba paplāti ar karafi un divām glāzēm. Tad neuzkrītoši nozuda.

—    Es liku, lai sajauc martīni, — viņa jautājoši skatījās uz O'Donelu. — Ja vēlies, dabūšu tev kaut ko citu!

—    Martīni būs pavisam labs.

Denīsa pielēja divas glāzes un pasniedza vienu viņam. Viņa smaidīja, un acis bija siltas. Viņas lūpas maigi teica. — Lai arī es esmu komiteja vienā personā, apsveicu tevi ar ierašanos Ņujorkā.

Viņš sūca martīni, kas bija auksts un sauss. Viņš viegli atbildēja. — Lūdzu, pasaki komitejai paldies!

Uz mazu mirkli viņi saskatījās. Tad, paņēmusi viņa roku, viņa aizveda O'Donelu līdz terases malai, kur to ierobežoja zema balustrāde.

O'Donels prasīja. — Kā klājas tēvam, Denīsa?

—       Labi, paldies, ka pajautāji. Ieracies pozīcijās, kā īsts konservatīvais, bet veselība viņam laba. Man reizēm šķiet, ka viņš pārdzīvos mūs visus. — Viņa piebilda. — Man viņš ļoti patīk.

Viņi apstājās un skatījās uz leju. Tagad jau bija iestājusies krēsla, vasaras vakara maigais mijkrēslis. Pa ielām, cik varēja saskatīt, plūda nebeidzama satiksmes straume, reizēm atskanēja dīzeļa autobusu īpatnējie signāli, un bieži vien nepacietīgas auto taures atgādināja, ka jāsteidzas. Otrā ielas pusē koki jau bija pazuduši ēnā, un tikai dažas spuldzes apgaismoja ceļu cauri Centrālparkam. Pa labi, ielas, kas virzījās uz rietumiem, apstājās pie Hudzonas upes tumšās svītras. Pa upi peldēja kuģīši, un viņu gaismas bija vienīgais, kas savienoja Manhetenu ar tālumā saskatāmo Ņūdžersijas krastmalu. Uz ziemeļiem O'Donels varēja saskatīt stalto Džordža Vašingtona tiltu, kura augsti pakārtās spuldzes izskatījās kā krelles, bet pa pašu tiltu vairākās rindās projām no pilsētas traucās mašīna pēc mašīnas. O'Donels domāja. — Viņi dodas mājās.

—    Vai tu esi kādreiz apsvērusi iespēju atgriezties — uz Burlingtonu, es domāju.

—    Lai tur dzīvotu?

—    Jā.

—     Atgriezties nav iespējams, — Denīsa klusi sacīja. — Tā ir viena no patiesībām, ko esmu iemācījusies. Es nerunāju tikai par Burlingtonu, bet par visu — laiku, cilvēkiem, vietām. Ir iespējams atkal apciemot, atkal iepazīties, bet tas nekad vairs nav tas pats. Tad cilvēks ir atšķirts, tas tikai dodas cauri. Un galvenais, cilvēks vairs neiederas, jo ir jau devies tālāk. — Viņa apklusa, tad teica. — Es tagad iederos šeit. Man neliekas, ka varētu atstāt Ņujorku. Vai tas izklausās ļoti nereāli?

—    Nē, bet ārkārtīgi prātīgi.

Viņš juta viņas roku uz savējās. — Izdzersim vēl vienu kokteili, tad tu mani drīksti vest vakariņās.

Pēc tam viņi bija devušies uz Maisoactte, kas bija diskrēts un glīti iekārtots Piektās avēnijas naktsklubs. Viņi bija paēduši vakariņas, dejojuši un atgriezušies pie sava galdiņa. — Cik ilgi būsi Ņujorkā?

—    Man jābrauc atpakaļ pēc trim dienām.

Viņa piešķieba galvu. — Kāpēc tik drīz?

—     Es strādāju, — viņš pasmaidīja. — Mani pacienti sagaida, ka būšu uz vietas, un man jārūpējas par ļoti daudzām slimnīcas lietām.

—    Man šķiet, ka man tevis pietrūks.

Viņš brīdi padomāja, tad pagriezās, lai uz viņu paskatītos, un bez kāda ievada teica. — Tu taču zini, ka es nekad neesmu bijis precējies.

—    Jā, — viņa nopietni atbildēja.

—     Man ir četrdesmit divi gadi. Tādā vecumā dzīvojot viens, cilvēks izveido savas paražas un dzīves ritmu, ko citam cilvēkam varētu būt grūti pieņemt. — Viņš apklusa. — Es mēģinu sacīt, ka ar mani varētu būt grūti sadzīvot.

Denīsa pasniedzās un paņēma viņa roku. — Mīļais Kent, es gribētu skaidrību. — Viņa ļoti viegli smaidīja. — Vai tu gadījumā mani bildini?

O'Donels plati smaidīja, viņš jutās dīvaini, pārpilni puicisks. — Tā kā tu to pieminēji, man liekas, ka tā ir.

Brīdi klusējusi, Dcnīsa atbildēja. — Tas ir glaimojoši, bet vai tu nepārsteidzies? Mēs galu galā tikko viens otru pazīstam.

Viņš atbildēja vienkārši. — Es tevi mīlu.

Viņš juta, ka viņa pētoši skatās. — Arī es tevi varētu mīlēt. — Tad, runājot lēnām un meklējot pareizos vārdus, piebilda. — Šajā brīdī manī viss saka, lai es atbildu: jā! — un tevi, mans vismīļākais, es sagrābju ar abām rokām. Bet man ir arī ļoti kluss briesmu signāls. Ja reiz kāds ir kļūdījieSj» tad nākošajā reizē, pirms saistību uzņemšanās, nākas uzmanīties.

—    Jā, to es varu saprast!

—     Es nekad neesmu varējusi saprast to diezgan populāro domu, ka sieviete var mainīt partnerus un tūlīt pat viņus aizmirst, it kā tie būtu gremošanas traucējumu tabletes. Tas ir viens no iemesliem, kāpēc neesmu šķīrusies.

—    Šķiršanās nebūtu sarežģīta?

—    Nē, taču. Es pieņemu, ka varētu doties uz Nevadu’ vai kādu līdzīgu vietu. Bet ir vēl cits šķērslis: tu dzīvo Burlingtonā, es — Ņujorkā.

Viņš uzmanīgi sacīja. — Tātad tu pavisam nopietni sacīji, ka nedzīvotu Burlingtonā?

Viņa padomāja, tad atbildēja. — Jā. Šķiet, ka tā ir. Es tur vairs nekad nevarētu dzīvot. Nav vērts mūs abus mānīt, Kcnt. Es sevi ļoti labi pazīstu.

Viesmīlis atnesa kannu un pielēja abiem kafiju. O'Donels sacīja. — Man ir pēkšņa, neatliekama vajadzība doties mājās.

Dcnīsa maigi sacīja. — Jā, kāpēc lai mēs tā nedarītu?

Pieprasījis rēķinu, viņš to samaksāja, palīdzēja Denīsai uzvilkt vasaras mēteli, un abi izgāja uz ietves. Šveicars pasauca taksometru, un O'Donels nosauca Piektās avēnijas adresi. Kad viņi bija atlaidušies sēdeklī, Denīsa prasīja. — Tīri savtīgs jautājums, bet vai tu kādreiz esi domājis pārcelt savu praksi uz Ņujorku?

1 Tā kā ASV ir štatu federācija, tad ir štati, piemēram, Nevada, kur bez pierādījumiem un īpaši ilgas gaidīšanas šķir citos štatos noslēgtas laulības, īpaši kādā nelielā pilsētiņā, ko sauc par Rīno.

—    Jā, es to nupat daru.

Viņš par to vēl arvien domāja, kad viņi iegāja pa durvīm un brauca augšā ar liftu. Kad Denīsa to jautāja, viņš bija domājis: kāpēc man nepārcelties uz Ņujorku? Te ir lieliskas slimnīcas, šī ir medicīnas pilsēta. Nebūtu nemaz grūti kādai no tām piebiedroties. Arī prakses uzsākšana nebūtu grūta. Viņa plašā pieredze un draugi Ņujorkā sagādātu viņam daudz pacientu. Viņš sprieda: kas mani īsti tur Burlingtonā? Vai viņiem uz visiem laikiem pieder mana dzīve? Vai nav laiks uzsākt kaut ko jaunu, mainīt apkaimi? Neesmu laulājies ar Treju apriņķu slimnīcu, neesmu arī neaizstājams. Jā, tur ir tas, kā man pietrūks: sajūta par attīstību un jaunradi, un cilvēki, ar ko esmu strādājis. Bet esmu tur arī ļoti daudz paveicis, un to neviens nevar noliegt. Ņujorka nozīmē Denīsu. Vai tas nebūtu visa cita vērts?

Divdesmitajā stāvā Denīsa atslēdza durvis ar savu atslēgu. Agrāk sastaptā sulaiņa nekur nebija.

Tā, it kā iepriekš sarunājuši, viņi devās uz terasi. Denīsa jautāja. — Kent, vai gribi kokteili?

—    Varbūt vēlāk, — un sniedzās pēc viņas. Viņa nāca, un viņu lūpas sastapās. Tas bija ilgs skūpsts. Viņa rokas apkampa šo sievieti un saspieda, un viņš juta, ka viņas ķermenis atbild. Tad viņa uzmanīgi atraisījās.

Pagriezusies uz istabas pusi, viņa sacīja. — Mums ir daudz par ko jādomā. — Viņa izklausījās norūpējusies.

—    Tiešām? — izklausījās, ka viņš netic.

—     Tu par mani vēl arvien neko nezini. Piemēram, es ārkārtīgi pieķeros vīrietim. Vai tu to zināji?

—    Tas neizklausās tik briesmīgi.

—    Ja mēs apprecētos, man vajadzētu tevi visu, nevis kādu daļu. Tur es nekā nevaru darīt. Es tevi nespētu dalīt, pat ne ar slimnīcu.

Viņš iesmējās. — Pieņemu, ka mēs varētu kaut kā vienoties. Citi jau ir to paveikuši.

Viņa pagriezās atpakaļ un skatījās uz viņu. — Kad tu tā nostādi, es tev gandrīz ticu. Vai drīz atgriezīsies Ņujorkā?

—    Jā!

—    Cik drīz?

—    Kad vien tu mani sauksi.

Viņa nāca tuvāk O'Donelam, un viņi atkal, kaislībai pieaugot, skūpstījās. Tad aiz viņiem atskanēja troksnis, atvērās durvis un telpā iespīdēja gaisma. Denīsa maigi atraisījās, un pēc brīža uz terases iznāca neliels stāvs, tērpts pidžamā. Balss sacīja. — Man likās, ka dzirdu kādu runājam.

—       Un man likās, ka tu jau guli. Šis ir dakteris O'Donels. — Tad pagriezusies pret O'Donelu. — Un šī ir mana meita Filipa. — Tad viņa sirsnīgi piebilda. — Puse no maniem neiespējamajiem dvīņiem.

Meitene skatījās uz O'Donelu ar neslēptu ziņkāri. — Sveiki, es esmu par jums dzirdējusi.

O'Donels atcerējās, ka Denīsas dvīņiem ir septiņpadsmit gadu. Meitene izskatījās par mazu savam vecumam, un viņas ķermenis tikko sāka veidoties. Bet viņa kustējās ar tādu pievilcību un stāju, kas neticami atgādināja māti.

—    Labvakar, Filipa! Man žēl, ja mēs iztraucējām.

—        Nevarēju aizmigt, un tāpēc lasīju. — Meitene paskatījās uz grāmatu, ko turēja rokās. — Tas ir Heriks. Vai jūs to esat lasījis?

—   Man tā neliekas. Patiesību sakot, medicīnas skolā nebija laika dzejai, un es arī pēc tam neesmu to ievērojis.

Filipa atvēra grāmatu. — Te ir kaut kas tev, māmiņ! — Viņa to lasīja labi, izjūtot vārdu nozīmi un ar piemērotu vieglumu:

Tas laiks ir labs, kas pirmais ir,

Kad esi karstā jaunībā.

Bet aiziet laiks, kas to jau šķir,

Ar laiku pienāk pilnība.

Tad laiku lieto, neesi tik bikla,

Un kamēr vari — apprecies!

Jo vienreiz dzīvē jau tu biji tikla,

Nav labi tagad ilgāk kavēties…

—      Ahā, atkal pūš tas vējš! — smējās Denīsa. Viņa pagriezās pret O'Donelu. — Man jāpastāsta, Kent, ka bērni bez apstājas mudina mani precēties vēlreiz.

—      Mums liekas, ka tā tev būtu vislabāk, — Filipa piebilda, nolikdama grāmatu.

—     Viņi to turklāt dara tīri praktisku iemeslu dēļ, bet patiesībā ir atbaidoši romantiķi. — Viņa paskatījās uz Filipu. — Ko tu domātu, ja es apprecētu dakteri O'Donelu?

—      Vai viņš tevi bildināja? — Filipas interese izauga acumirklī. Negaidot atbildi, viņa sauca. — Tu taču tā darīsi!

—    Tas vēl nav skaidrs, mana mīļā. Ir vēl tāds sīkums, kā šķiršanās.

—    Ak, tas! Tētis vienmēr ir bijis tik nesaprotams šajā lietā. Turklāt, kāpēc gaidīt? Jūs taču vienkārši varētu sākt dzīvot kopā. Tad pierādījumi jau būtu rokā, un māmiņai nebūtu jābrauc uz tik riebīgu vietu, kā Rīno.

—    Ir reizes, kad es esmu ļoti piesardzīga pret progresīvo audzināšanu. Šķiet, ka nu pietiek! — Viņa piegāja pie Filipas. — Ar labu nakti, mīlulīt!

—    Māmiņ! Reizēm tu esi tik aizvēsturiska!…

—    Ar labu nakti, mīlulīt, — Denīsa stingri atkārtoja.

Filipa paskatījās uz O'Donelu. — Man laikam jāiet.

—    Bija jauki iepazīties!

Meitene pienāca klāt. Viņa nemāksloti sacīja. — Tā kā jūs būsiet mans audžutēvs, tad drīkstu jūs noskūpstīt.

—    Kāpēc ne? Pamēģināsim un redzēsim, kas notiek!

Viņš pieliecās, un meitene viņu noskūpstīja uz lūpām. Viņa

mazliet pasmaidīja. — Jūs gan esat pievilcīgs. — Tad brīdināja māti. — Māmiņ, lai nu kā, bet šito gan nepalaid!

—       Filipa! — Šoreiz nebija šaubu, ka Denīsa sāk kļūt dusmīga.

Filipa pasmējās, tad noskūpstīja māti. Gaisīgi pamājusi, viņa paņēma savu dzejoļu grāmatu un aizgāja.

Atspiedies pret terases margām, arī O'Donels smējās. Acumirklī viņa vecpuiša dzīve Burlingtonā likās neticami tukša un garlaicīga, bet izredzes dzīvot ar Denīsu Ņujorkā sāka ar katru sekundi kļūt pievilcīgākas

18. nodaļa

Viviānas kreisās kājas amputācijas operācija sākās precīzi astoņos trīsdesmit. Dakteris O'Donels bija uzstājis, ka operāciju zālēs vajadzīga kārtība arī laika ziņā, un vairums ķirurgu to ievēroja.

Amputācijas norise nebija sarežģīta, un Lūsija Greindžere negaidīja, ka varētu rasties problēmas. Viņa jau bija izlēmusi kāju amputēt diezgan augstu virs ce]agala, augšstilbā. Vienu brīdi viņa domāja, atdalot kaulus, amputēt gūžā, lai mēģinātu apsteigt ļaundabīgo slimību. Bet tas bija neizdevīgi tāpēc, ka tad būtu ļoti grūti pielikt protēzi. Tāpēc viņa bija izstrādājusi kompromisa variantu, kā atstāt lielāko daļu augšstilba.

Viņa bija arī izdomājusi, kur izgriezt sloksnes, lai varētu kaulu pienācīgi apšūt ar miesu un ādu. To viņa patiesībā jau bija izdarījusi, galvā mērot un pārdomājot, bet Viviānai sakot, ka viņu izmeklē.

Tas notika pēc tam, kad viņa bija Viviānai izstāstījusi, kas notiks. Tā bija drūma, saspīlēta tikšanās. Meitene sākumā bija mierīga un neraudāja. Bet tad bija sabrukusi, turējusies pie Lūsijas, saprotot, ka pēdējā cerība ir zudusi. Arī Lūsija, kas bija mācīta šādos gadījumos izturēties profesionāli lietišķi un neļauties emocijām, tomēr bija ļoti aizkustināta.

Tūlīt pēc tam bija ieradušies vecāki, un vēlāk ari jaunais dakteris Sedons. Lai gan tas Lūsiju vairs tieši neskāra, tomēr arī bija grūti izturams. Lūsija sprieda, ka viņa nekad nevarēs savas jūtas pilnīgi šķirt no pacientiem, kā to darīja daudzi viņas kolēģi. Reizēm viņa ievēroja, ka nevērība, ko izrādīja, ir tikai izlikšanās, bet tā bija nepieciešama. Operāciju zālē vairs nebija izlikšanās, jo nu viņa vēsi un nejūtīgi apsvēra operācijas konkrētās vajadzības.

Anesteziologs, kas stāvēja operācijas galda galā, jau bija sacījis, ka ir gatavs. Nu jau vairākas minūtes Lūsijas asistents — kāds eksterns — bija turējis kāju augšā, lai no tās aizplūstu lielākā daļa asiņu. Tagad Lūsija sāka augstu virs ceļgala iekārtot pneimatisko žņaugu, pagaidām vēl atstājot to vaļīgu.

Māsiņa bez prasīšanas pasniedza pār galdu grieznes, un Lūsija sāka noņemt apsējus, kas pēc noskūšanas bija klājuši kāju. Tā bija iepriekšējā vakarā apziesta ar

heksahlorofēnu. Apsēji nokrita uz grīdas, un cita māsiņa tos pacēla un aizvāca projām.

Lūsija paskatījās sienas pulkstenī. Kāja bija turēta uz augšu piecas minūtes, tuvu vertikālajam stāvoklim, un āda likās bāla. Eksterns apmainīja rokas, un Lūsija prasīja. — Vai rokas sāk piekust?

Eksterns aiz sejas maskas pasmaidīja. — Veselu stundu es to negribētu darīt.

Anesteziologs bija pienācis pie žņauga un jautājoši skatījās uz Lūsiju. Viņa pamāja un sacīja. — Jā, lūdzu! — Anesteziologs sāka žņaugā pumpēt gaisu, apturot kājai asinsriti. Kad viņš to bija pabeidzis, eksterns kāju lēnām novietoja guļus. Eksterns un māsiņa kopīgi apklāja pacienti ar sterilu zaju drānu, tā ka tagad bija redzama tikai operējamā daļa. Lūsija sāka pēdējo sagatavošanās darbu, dezinficējot augšstilbu ar spirtā šķīdinātu zefirānu.

Operāciju zālē šodien bija viesi, divi medicīnas studenti no universitātes, un Lūsija māja, lai viņi nāk tuvāk. Māsiņa pasniedza skalpeli, un Lūsija, reizē stāstot, ar tā galu sāka skrāpēt ciskas ādu.

—        Ievērojiet, ka es vispirms ieskrāpēju, kur atstāt sloksnes. Tas mums palīdzēs griezt. — Tad sāka griezt dziļāk, nonākot līdz muskuļu saitēm, kas bija ietvertas dzeltenā tauku kārtā. — Svarīgi priekšējo sloksni atstāt garāku, nekā aizmugurējo, lai šuves līnija būtu krietni aizmugurē augšstilbam. Tādā veidā pacientei rēta neatradīsies pašā kaula galā, jo tur tā katrreiz, kad uz tās uzliktu svaru, radītu lielas sāpes.

Tagad viņa bija iegriezusi dziļi miesā, un ap sloksnēm sāka sūkties asinis. Iespaids bija tāds, it kā tās būtu krekla stērbeles, viena gara, otra īsa, bet abas vēlāk tiks glīti sašūtas, lai apsegtu kaulu.

Izmantojot skalpeli un izdarot ātrus asus griezienus, Lūsija sāka griezt dziļāk un atlobīt miesu, atsedzot asiņaino kārtu zem tās.

—         Grābekli, lūdzu! — Māsiņa pasniedza prasīto instrumentu, un Lūsija ar to atlobīja un pieturēja nogriezto sloksni, lai varētu piekļūt nākošajai kārtai. Viņa pamāja, lai eksterns tur grābekli, un viņš piesteidzās to darīt. Pa to laiku Lūsija sāka pārgriezt gūžas muskuļus.

—     Pēc mirkļa redzēsim galvenās artērijas. A, te tās ir. Vispirms augšstilba artērija. — Lūsija to atrada un rādīja studentiem, kas ar lielu interesi pārliecās skatīties. Viņa strādāja rāmi, reizē stāstot, ko dara. — Mēs tās pārgriezīsim diezgan augstu, tad vilksim, nosiesim un palaidīsim, lai tās ievelkas labi dziļi. — Adata, ko māsiņa bija iedevusi, čakli kustējās. Lai būtu drošāk, Lūsija abas artērijas aizšuva divreiz. — Asiņošana šajā vietā būtu pacientei ļoti bīstama. — Tad, pastiepusi roku pēc grieznēm, viņa pārgrieza galveno artēriju, kas veda uz kāju. Pirmais neatgriezeniskais amputācijas solis bija sperts.

Tad viņa ātri izdarīja to pašu ar citām artērijām un vēnām. Griežot tālāk, cauri muskulim, Lūsija atrada abus nervus, kas stiepās paralēli. Viņa tos aptaustīja, un piepeši Viviānas ķermenis sarāvās. Visu acis pavērās uz anesteziologa pusi, bet viņš mierīgi sacīja. — Pacientei nav nekādu problēmu. — Viena no rokām atradās pie Viviānas vaiga. Tas bija bāls, bet elpošana bija dziļa un ritmiska. Acis bija vaļā, bet neredzēja. Galva gulēja taisni, nepagriezta ne uz vienu, ne otru pusi. Acis bija pilnas asaru, ko viņa lēja, arī būdama bez samaņas.

—     Mēs ar nerviem darīsim to pašu, ko ar artērijām un vēnām. Novilksim uz leju, nosiesim un palaidīsim, lai tie velkas uz augšu. — Lūsija runāja gandrīz automātiski, vārdi sekoja roku kustībām, viņa bija laba skolotāja. Viņa mierīgi turpināja. — Ķirurgi ir daudz pārrunājuši, ko amputāciju gadījumos darīt ar nervu galiem. Tas tāpēc, lai novērstu sāpes amputētā locekļa galā. — Viņa veikli sasēja mezglu un pamāja eksternam, kas nogrieza šuves galus. — Izmēģināts ir daudz kas — alkohola injekcijas, nervu galu apdedzināšana ar elektrisko strāvu. Bet tā metode, ko izmantojam šodien, liekas visvienkāršākā, un arī tiek biežāk lietota.

Lūsija paskatījās sienas pulkstenī. Tas rādīja 9.15, tātad operācija bija ilgusi četrdesmit piecas minūtes. Viņa paskatījās uz anesteziologu.

—    Vēl arvien viss kārtībā?

Anesteziologs pamāja. — Labāk nevarētu būt, Lūsij. Viņa ir īsti veselīga meitene. — Tad, mēģinādams būt asprātīgs, jautāja. — Vai skaidri zināt, ka griežat nost kāju pareizajai pacientei?

—    Noteikti.

Lūsijai nepatika operācijas zāles joki par pacientiem. Viņa pazina ķirurgus, kas stāstīja jokus no pirmā grieziena līdz aizšūšanai. Varēja būt, ka tā daži cilvēki aizklāja savas dziļākās izjūtas, varēja būt, ka ne. Viņa katrā ziņā gribēja mainīt sarunas tematu. Sākot griezt aizmugures muskuļus, viņa jautāja. — Kā iet ģimenei? — Tad Lūsija apstājās griezt, lai jauno griezienu palobītu atpakaļ ar otru grābekli.

—      Visiem klājas labi. Nākošajā nedēļā mēs ievāksimies jaunajā mājā.

—           Tiešām? — Kur tad? — Eksternam viņa norādīja. — Mazliet augstāk, tā, lai sloksne netraucē griezt.

—    Somerseta augstienē. Tas ir pilsētas ziemeļos.

Aizmugures muskuļi bija gandrīz pārgriezti. — Man

liekas, ka zinu, kur tas atrodas. Domāju, ka sieva ir sajūsmināta?

Tagad varēja saskatīt kaulu, un visa griezienu vieta bija plata un sarkana. Anesteziologs atbildēja. — Viņa ir septītajās debesīs. Pērk paklājus, izvēlas drapējumus un visādas citādas lietas. Ir tikai viena problēma.

Lūsijas rokas virzījās apkārt kaulam, stumjot pārgrieztos muskuļus. Reizē viņa stāstīja studentiem. — Ievērojiet, ka cs stumju muskuļus tik tālu nost no ceļgala, lai varētu arī kaulu pārzāģēt tik augstu, cik iespējams, jo tad to varēs pilnīgi apklāt ar muskuļiem.

Eksternam bija kļuvis grūti noturēt sloksnes ar abiem grābekļiem. Viņa tam palīdzēja grābekļus nostabilizēt, un viņš kurnēja. — Nākošās amputācijas reizei atnesīšu savu trešo roku.

—    Zāģi, lūdzu!

Māsiņa atkal bija gatava un ielika Lūsijas pasniegtajā plaukstā kaulu zāģa rokturi. Anesteziologam viņa jautāja. — Kāda problēma?

Novietojusi zāģa asmeni tik augstu, cik iespējams, Lūsija sāka zāģēt ar īsiem, vienādiem vilcieniem. Kad zāģis iekodās kaulā, atskanēja truls, caururbjošs troksnis. Lūsija jautāja anesteziologam. — Kāda tur problēma? — Viņš atbildēja. — Par to visu samaksāt!

Lūsija sāka smieties. — Mums būs jūs vairāk jānodarbina vēl kādās operācijās. — Viņa bija pārzāģējusi pusi kaula. Tas izrādījās neparasti grūti, bet jauni kauli, protams, ir ļoti cieti.

Pēkšņi viņa iedomājās: šajā traģiskajā brīdī mēs pavirši runājamies, jokojam par parastām lietām. Bet pēc sekundes vai divām, ne ilgāk, kauls būs pārzāģēts, un jauna meitene, nedaudz vairāk kā bērns, būs uz visiem laikiem pazaudējusi lielu daju savas dzīves. Nekad viņa vairs brīvi neskries, kā visi citi, nevarēs dejot, peldēt, jāt ar zirgu, un arī bez kompleksiem mīlēties. Dažas no šīm nodarbībām viņa iemācīsies ar lielu piepūli, ar mehāniskiem palīglīdzekļiem. Bet nekas vairs nebūs tāds pats, tik jautrs, brīvs, nebēdīgs, ar jaunības laimi un veselu ķermeni. Tāda bija šīs traģēdijas sakne — tas viss notika par agru meitenes dzīvē.

Lūsija pārstāja zāģēt. Viņas jūtīgie pirksti manīja, ka kauls tūlīt būs pušu. Tad piepeši atskanēja krakšķis, jo kājas svara dēļ gandrīz pārzāģētais kauls pārlūza. Nozāģētā kāja brīvi nokrita uz galda. Pirmo reizi paceļot balsi, Lūsija sauca. — Ķeriet to! Labi ātri!

Bet brīdinājums nāca par vēlu. Ekstcrns ķēra un nenoķēra, kāja noripoja no galda un ar smagu troksni nokrita uz grīdas.

—     Atstājiet to turpat! — Lūsija asi sacīja, jo eksterns, aizmirstot, ka tādējādi kļūs nesterils, grasījās kāju pacelt. Viņš nokaunējies izslējās taisns.

Cita māsiņa paņēma kāju un sāka to ietīt marlē un papīros. Vēlāk ziņnesis to, kopā ar citiem operāciju paraugiem, aiznesīs uz patoloģijas nodaļu.

—      Turiet stumbeni nost no galda, — Lūsija pamāja eksternam, un viņš steidzās paklausīt. Instrumentu māsiņa jau bija sagatavojusi rašvīli. Lūsija to paņēma, aptaustīja kaula galu, lai redzētu, kur tas lūzis, un to apvīlēja. Studentiem viņa atkal stāstīja. — Vienmēr atcerieties, ka kaula gals ir jānovīlē ļoti gluds, gādājot, ka nepaliek neviena asa gabaliņa. Tie pāraugs ar miesu un kļūs neciešami sāpīgi. — Neskatoties uz augšu, viņa jautāja. — Kā ir ar laiku?

Anesteziologs atbildēja. — Septiņdesmit minūtes.

Lūsija atdeva rašvīli atpakaļ. — Labi, nu sāksim šūt. — Šai operācijai varēja saredzēt galu, un Lūsija jau tagad pateicīgi domāja par kafijas krūzi, kas gaidīs ķirurgu atpūtas istabā.

Viviānas operācijas laikā Maikls Scdons bija burtiski svīdis, sēdēdams nelielajā ķirurģiskās nodaļas uzgaidāmajā telpā kopā ar Loburtoniem, kas bija palikuši Burlingtonā uz operāciju un plānoja palikt vēl ilgāk. Agri no rīta, kad slimnīca tikko sāka mosties, viņi bija satikušies pie galvenajām durvīm un devušies pie Viviānas viņas slimnīcas istabā. Nebija nekā, ko sacīt, un Viviāna, jau miegaina no nomierinošajiem līdzekļiem, likās nemaz nesaprata, ka viņi atrodas istabā. Tad pēc pāris minūtēm viņu aizveda uz operāciju zāli.

Tagad šajā attālajā, bēdīgajā telpā, ar neērtiem plastikas sēdekļiem un maziem galdiņiem, trīs gaidītājiem jau sen bija pietrūcis tematu pat nenozīmīgām sarunām. Henrijs Loburtons, garš un smags, ar plāniem sudrabkrāsas matiem un daudzos gados mežā appūstu un sakrunkotu seju, stāvēja pie loga un skatījās lejā. Maiks Sedons varēja saderēt, ka Viviānas tēvs pēc neilga brīža ies apsēsties uz neērtā sēdekļa, tad vēl pēc brīža piecelsies un ies atkal stāvēt pie loga. To vecais vīrietis tagad bija darījis jau kādu stundu, rādīdams, ka viņš nervozē lēnām. Sedons izmisīgi vēlējās, lai viņš mazliet mainītu šo nervozēšanu: vai nu kustētos ātrāk, vai mainītu kustības intervālus.

Toties Viviānas māte bija sēdējusi pavisam mierīgi, likās pat nekustoties, kopš brīža, kad apsēdās. Viņa bija izvēlējusies krēslu ar taisnu atzveltni, nevis tos, kas vismaz izskatījās ērtāki, un sēdēja ļoti taisni, rādot, ka tā ir sen iemācīta pašdisciplīna. Tāpat kā viņa to bija darījusi visu laiku, Andžela Loburtone skatījās tieši uz priekšu, varbūt bezgalībā, bet rokas bija rātni saliktas klēpī. Šodien viņa bija bālāka, bet augstie vaigu kauli, kas lika domāt par dabisku cicņu un stāju, bija tikpat ievērojami, kā vienmēr. Viņa likās reizē trausla un neiznīcināma.

Kopš viņš ar Viviānas vecākiem pirms vairākām dienām iepazinās, Maiks bija daudz domājis par Loburtones kundzi. Viņas jūtas un ciešanas par Vjviānu bija daudz grūtāk saskatāmas, nekā viņas vīra. Bet, dienām ritot, viņš saprata, ka viņa jūt daudz dziļāk. Viņam bija arī aizdomas, ka, par spīti Viviānas tēva vīrišķīgumam, mātei bija daudz stiprāks raksturs, un viņu laulības gaitā viņa bija tā klints, uz ko viņš varēja paļauties.

Sedons sāka domāt, kā nākotnē ies viņam un Viviānai. Kurš no viņiem kopdzīvē izrādīsies apņēmīgāks un izturīgāks?

Viņš zināja, ka divi cilvēki nekad nav vienlīdzīgi, ne spēka ziņā, ne raksturā, ne vadībā, ne pat spējā mīlēt. Viņš zināja arī, ka dzimumam ar to nav nekāda sakara, jo sievietēm bieži bija drosmīgāks prāts un sirds, bet vīrišķīgajiem vīriešiem trūka to abu, tāpēc nācās maskēties ar bravūru.

Vai Viviāna bija par viņu stiprāka, ar smalkāku raksturu un lielāku drosmi? Viņam šis jautājums bija ienācis prātā iepriekšējā vakarā, un viņš par to bija domājis. Viņš bija meiteni apciemojis tad, kad uzzināja, ka ir nolemts kāju amputēt un ka viņa to zina. Viņš nebija atradis viņu raudot, bet smaidot. — Nāc iekšā, mīluli, — viņa sauca. — Un neizskaties tik drūms. Daktere Greindžere man to izstāstīja, es esmu izraudājusies, un nu tas ir galā, vai, vismaz būs tā rīt no rīta.

Dzirdot šos vārdus, viņa mīlestība bija pieaugusi, un viņš bija meiteni turējis stingri un skūpstījis karsti. Vēlāk viņa bija spēlējusies ar Maika matiem, bet tad paliekusi viņa galvu atpakaļ, lai skatītos puisim tieši acīs.

—   Man tagad uz visu mūžu būs tikai viena kāja. Es nebūšu tāda meitene, ar kādu tu iepazinies, nedz arī tāda, kāda es esmu pašlaik. Ja tu gribi mani atstāt, es sapratīšu.

Viņš bija vētraini saucis. — Tā nerunā!

—    Kāpēc? Vai tev bail par to runāt?

—    Nē! — viņš skaļi teica, un tajā pašā brīdi zināja, ka melo. Viņam bija bail, bet Viviānai vairs ne.

Un tagad viņš saskatīja Viviānas mātē meitas atspulgu, kaut gan tas laikam bija otrādi. Abās bija jūtams nepārprotams spēks. Vai viņam tā bija diezgan? Un pirmo reizi viņam uzmācās nemierīgas bažas.

Loburtona kungs bija pārtraucis savu nemierīgo staigāšanu. Viņš stāvēja pusceļā starp logu un krēslu. — Maik, — viņš teica. — Nu jau pagājusi pusotra stunda. Vai viņiem varētu iet vēl ilgi?

Sedons manīja, ka arī māte uz viņu skatās. Viņš papurināja galvu. — Nedomāju vis. Daktere Greindžere sacīja, ka viņa pie mums atnāks… tikko būs beigusi. — Viņš padomāja, tad teica. — Mums kaut ko vajadzētu pavisam drīz uzzināt.

19. nodaļa

Ar sienu caurumos iekārtotajiem plastikas cimdiem sniegdamies barokamerā, dakteris Dornbergers ļoti rūpīgi izmeklēja Aleksandru bērniņu. Kops piedzimšanas bija pagājušas trīsarpus dienas, un to varētu uzskatīt par cerīgu parādību. Bet bija arī citi novērojumi, kas atkārtojās arvien biežāk, un lika Dornbergeram domāt, ka bērniņa stāvoklis pasliktinās.

Viņš bērnu pārbaudīja ilgi un ļoti rūpīgi, un tad domīgi aizgāja projām no barokameras. Ārsts salīdzināja bērna stāvokli ar to, ko bija savā ilggadīgajā praksē sastapis. Bet šis salīdzinājums tikai apstiprināja to, ko viņš bija sajutis intuitīvi. Cerības bija ļoti vājas. — Ziniet, — viņš sacīja māsiņai. — Man vienu brīdi likās, ka viņš izdzīvos.

Jauniņā māsiņa, kas bija atbildīga par neiznēsāto bērnu istabu, bija tā pati, kas bija rādījusi bērniņu Džonam Aleksandram. Viņa ar interesi skatījās, gaidot, ko ārsts sacīs. Viņa piebilda. — Vēl pirms stundas bērns elpoja normāli, bet tad elpošana kļuva vāja. Tad es jums zvanīju.

Jauna studente stāvēja otrpus barokamerai, un viņas acis virs sejas maskas ar lielu interesi skatījās gan uz Dornbergeru, gan uz māsiņu.

—     Jā, bērns neelpo labi, — Dornbergers lēnām sacīja. Viņš turpināja runāt, lai nebūtu kaut ko palaidis garām. — Bērns ir dzeltenāks, nekā vajadzētu būt, un tā kājiņas ir piepampušas. Lūdzu nosauciet man atkal asins ainu.

Māsiņa paskatījās savos sarakstos. — Sarkanie asins ķermenīši — četri komats deviņi miljoni. Septiņas sarkanās kodola šūnas uz simts baltajiem asins ķermenīšiem.

Atkal valdīja klusums, un abas sievietes gaidīja, kamēr Dornbergers apsvēra šo informāciju. Viņš domāja: šim bērnam ir pārāk liela mazasinība, kaut arī tā varētu būt pavisam normāla reakcija, kas tikai šajā gadījumā pārspīlēta. Skaļi viņš sacīja. — Ziniet, ja nebūtu šī asins sensibilizācijas pārbaudes ziņojuma, es sacītu, ka bērnam ir eritroblastoze.

Galvenā māsiņa izskatījās pārsteigta. — Bet, daktera kungs, taču tiešām…

—     Es zinu, tam nevajadzētu tā būt. — Viņš pamāja uz dokumentiem māsiņas rokās. — Lūdzu atrodiet man patoloģijas ziņojumu par asins sensibilizācijas pārbaudi.

Pāršķīrusi vairākas lapas, māsiņa izvilka ziņojumu, ko dakteris Pīrsons bija parakstījis tūliņ pēc savas saraušanās ar Kolmani. Dornbergers to rūpīgi apskatīja, tad teica. — Tas ir skaidrs diezgan — sensibilizācija negatīva.

Ziņojumam vajadzētu būt skaidram, bet viņa smadzenēs rosījās nemierīga doma: vai šis ziņojums varētu būt nepatiess? Neiespējami, viņš sevi sabāra. Patoloģijas noda)a tā nevarētu k|ūdīties. Bet viņš tomēr nolēma, tikko pabeidzis pacientu apskati, iet un runāt par to ar Džo Pīrsonu.

Galvenajai māsiņai viņš sacīja. — Mēs patlaban neko vairāk nevaram darīt. Bet, ja bērna stāvoklī vēl kaut kas mainās, lūdzu, zvaniet!

—    Jā, daktera kungs!

Kad Dornbergers bija aizgājis, studente prasīja. — Ko ārsts sacīja, kas bērnam esot, eritro… — Viņa nevarēja šo vārdu atcerēties.

—       Eritroblastoze — tā ir jaundzimušu bērnu asins slimība. Tā reizēm atgadās, kad mātes asinīs rezus ir negatīvs, bet tēva rezus — pozitīvs. — Jaunā, sarkanmatainā māsiņa uz katru jautājumu, kā vienmēr, atbildēja uzmanīgi, bet patiesi. Studentēm patika pie viņas strādāt. Viņu uzskatīja par vienu no visspējīgākajām māsiņām, bet arī viņa bija tikai pirms divpadsmit mēnešiem beigusi māsu skolu, turklāt kā pirmā un labākā. To zinot, studente nolēma prasīt nākošo jautājumu.

—     Man likās, ka tādās reizēs bērnam jau pēc dzimšanas tūlīt pārlej asinis.

—     Tā gadās tikai dažreiz. — Galvenā māsiņa pacietīgi turpināja. — Tas parasti atkarīgs no mātes asiņu sensibilizācijas ziņojuma. Ja tas ir pozitīvs, tad bērniņš piedzims ar eritroblastozi, un viņam tūlīt pēc dzimšanas jāpārlej asinis. Šajā gadījumā ziņojums bija negatīvs, un asins pārliešana nebija vajadzīga. — Galvenā māsiņa pārdomāja un tad sacīja, puslīdz sev. — Bet simptomi tomēr ir savādi.

Kopš lielā strīda par laboratorijas pārbaudēm, vecākais patologs nebija ne vārda teicis par daktera Kolmaņa nodarbībām seroloģijas laboratorijā. Kolmanis nezināja, ko šī klusēšana nozīmē. Varēja gadīties, ka viņam tagad bija tiesības pārvaldīt seroloģijas laboratoriju, bet varēja arī būt, ka Pīrsons atkārtos savus uzbrukumus. Tomēr pa to laiku jaunais patologs bija sācis diezgan bieži pārbaudīt šīs laboratorijas darbu. Līdz ar to viņš bija atradis vairākas neapmierinošas procedūras, un dažas no tām licis izmainīt.

Starp Kolmani un vecīgo laborantu pašlaik pastāvēja tas, ko apzīmē par bruņoto pamieru. Džons Aleksandrs toties bija skaidri izrādījis, ka priecājas par Kolmaņa darbu laboratorijas uzlabošanā, un pēdējo pāris dienu laikā bija ieteicis izmaiņas, ko Kolmanis bija apstiprinājis.

Aleksandrs bija atgriezies darbā vienu dienu pēc tam, kad sievu atveda uz slimnīcu, par spīti tam, ka Pīrsons skarbi, bet laipni bija ieteicis, lai viņš pāris dienas nenāk darbā. Kolmanis bija dzirdējis Aleksandra atbildi.

—    Paldies par to, dakter! Ja es nestrādāšu, tad par daudz domāšu, un tas nebūs labi. — Pīrsons bija pamājis, sakot, ka tādā gadījumā viņš var katrā laikā iet apciemot sievu un aplūkot bērnu.

Kolmanis atvēra seroloģijas laboratorijas durvis un iegāja iekšā.

Viņš redzēja, ka Aleksandrs sēž pie vidējā galda un skatās mikroskopā, bet viņam pretī stāv balti tērpta sieviete ar neticama lieluma krūtīm. Kolmanis atcerējās viņu vairākas reizes redzējis slimnīcā.

Viņam ienākot, Aleksandrs sacīja. — Varbūt, ka jums vajadzētu paprasīt vai nu dakterim Pīrsonam, vai Kolmanim, jo ziņojumu es nodošu viņiem.

—        Par kādu ziņojumu jūs runājat? — Kolmanis vienaldzīgi jautāja, un abu pārējo galvas pagriezās viņa virzienā.

Sieviete tūlīt sāka runāt. — A, dakter! — Viņa ieinteresēti skatījās. — Tātad jūs esat dakteris Kolmanis?

—    Tā ir.

—    Es esmu Hilda Strogana, — viņa pasniedza roku un piebilda. — Galvenā diētas speciāliste.

—   Patīkami iepazīties. — Kad sieviete kratīja viņa roku, viņš ar lielu apbrīnu skatījās, kā viņas lieliskās krūtis šūpojas līdz. Viņš šo domu ar varu apspieda un jautāja. — Vai jums ir kāda problēma, ar ko mēs jums varam palīdzēt? — Viņš zināja no pieredzes, ka diētas speciālistes un patologi parasti cieši sadarbojas pārtikas higiēnas jomā.

—      Pēdējo nedēļu laikā mums ir parādījies liels skaits vēdera gripas pacientu, īpaši starp slimnīcas darbiniekiem.

Kolmanis sāka smieties. — Vai jūs zināt kādu slimnīcu, kur tas reizēm nenotiek?

—    Ai, to es zinu, — šī bija pārāk nopietna parādība, lai par to jokotu, un to Strogana kundzes balss skaidri norādīja. — Bet, ja pārtika ir vainojama, — un tā tas parasti ir — tad mums jāatrod iemesli. Un tādā gadījumā ir iespējams novērst slimības atkārtošanos.

Kolmanis sapratis, ka šī sieviete dara savu darbu un dara to ļoti nopietni, skatījās uz viņu ar daudz lielāku cieņu. Viņš pieklājīgi jautāja. — Vai jums ir kādas aizdomas, kundze?

—     Turklāt ļoti noteiktas. Es, K. kungs, turu aizdomās savas automātiskās trauku mazgājamās mašīnas!

Uz brīdi Kolmanis apjuka, dzirdot, kā viņu nosauc. Bet atguvies viņš sacīja. — Bet kāpēc gan? — Ar acu kaktiņu viņš ievēroja, ka telpā ienācis Banisters, un tagad sarunā klausījās abi laboranti.

Diētas speciāliste uzreiz atbildēja. — Mana ūdens uzkarsēšanas sistēma ir nepietiekama.

Veids, kā viņa to pateica, lika viņam pasmaidīt, bet viņš smaidu apspieda un prasīja. — Vai par to kāds zina?

—   Pavisam noteikti, K. kungs. — Šis likās temats, par ko Strogana kundze ir daudz runājusi. — Es esmu vairākkārt apspriedusies ar mūsu administratoru, Tomaselli kungu. Mūsu pēdējās sarunas laikā T. kungs apsolīja runāt ar dakteri Pīrsonu un lūgt šo lietu izpētīt.

—         Saprotu. — Kolmanis pagriezās pret Džonu Aleksandru. — Vai jūs šo sistēmu pārbaudījāt?

—    Jā, ser!

—    Un ko atradāt?

—         Ūdens temperatūra nav pietiekami augsta. — Aleksandrs paņēma kādu papīru. — Es temperatūru mēriju trīs reizes dienā, un tā svārstījās no 43 līdz 54 C.

—   Nu, redziet, — diētas speciāliste pasvieda rokas gaisā.

—     Jā, gan, — Kolmanis pamāja ar galvu. — Tas ir daudz par zemu.

—      Un tas vēl nav viss, dakter. — Džons Aleksandrs nolika dokumentus un paņēma priekšmetstikliņu. — Man jāziņo, ka atradu izkārnījumu grupas gāzi radošās baktērijas. Turklāt uz šķīvjiem, kas bija mazgāti automātiskajās mašīnās.

—        Es paskatīšos. — Kolmanis apsēdās un grozīja okulārus, lai iestādītu fokusu. Kad tas bija noticis, parādījās īpatnējās, tārpiem līdzīgās baktērijas. Viņš piecēlās.

—      Kas tas ir? Ko tas nozīmē? — jautāja Strogana kundze.

Kolmanis domīgi atbildēja. — Priekšmetstikliņš rāda gāzi radošās baktērijas. Tās parasti iznīcina karsts ūdens, bet, tā kā jūsu sistēma pašlaik darbojas slikti, baktērijas nonāk uz tīrajiem šķīvjiem.

—    Vai tas ir bīstami?

Viņš pārdomāja, tad atbildēja. — Jā un nē. Baktērijas droši vien ir atbildīgas par daļu jūsu vēdera gripas pacientu, bet tas pats par sevi nav īpaši nozīmīgi. Bet tas varētu kļūt ļoti bīstami, ja slimnīcā parādītos kādas slimības pārnēsātājs.

—    Kas tas tāds?

—    Tas ir cilvēks, kura ķermenī ir slimības baciļi, bet kas pats neslimo. Slimības pārnēsātājs turklāt var būt pavisam veselīgs cilvēks. Tā gadās biežāk, nekā varētu domāt.

—    Jā, es varu saprast, ka tas būtu bīstami, — Strogana kundze domīgi noteica.

Kolmanis pagriezās pret abiem laborantiem. — Es pieņemu, ka mēs regulāri pārbaudām tos, kas nodarbojas ar pārtiku?

Banistcrs pašapmierināti atbildēja. — O, jā! Dakteris Pīrsons šai ziņā ir ļoti noteikts.

—    Vai mums ir neseni rezultāti?

—   Jā, — vecākais laborants domāja. — Patiesību sakot, kādu laiku neesam pārbaudījuši.

—   Kad bija pēdējā pārbaude? — Kolmanis to jautāja bez īpaša iemesla, vienkārši, lai zinātu, kas notiek laboratorijā.

—        Vienu mirklīti, lūdzu. Paskatīšos grāmatā. — Banisters aizgāja uz laboratorijas otru galu.

Pa to laiku Kolmanis savā prātā apsvēra iespējas. Ja trauku mazgājamās mašīnas bija neefektīvas — un tā varēja būt — tad šajā lietā ir kaut kas darāms uzreiz, un par to nevarēja būt

divu domu. No otras puses, ja tos, kas ar pārtiku strādāja, regulāri pārbauda, kā Banisters stāstīja, tad nebija vajadzības celt trauksmi. Daudz sliktāks bija intereses trūkums. Viņš teica Džonam Aleksandram. — Jums vajadzētu ziņojumu labi ātri uzrakstīt un nodot dakterim Pīrsonam.

—    Labi, dakter! — Aleksandrs paņēma savas piezīmes un sāka rakstīt.

Istabas otrā pusē Banisters bija atvēris lielu grāmatu un skatījās. Viņš sauca. — Divdesmit ceturtajā februāri.

Kolmanis pārsteigti prasīja. — Vai jūs sacījāt — februārī?

—    Tieši tā.

—     Bet tas taču notika pirms sešiem mēnešiem! — Viņš pagriezās pret Strogana kundzi. — Jums, acīmredzot, nemainās darbinieces?

—       Nelaimīgā kārtā tā nav, K. kungs, — Strogana enerģiski purināja galvu. — Kopš februāra mēs esam pieņēmuši darbā daudzas jaunas darbinieces.

Nesaprazdams, kas noticis, Kolmanis vēlreiz prasīja. — Vai jūs esat par datumu pārliecināts?

—     Jā, tas ir pēdējais. — Banisters bija par savu lietu pilnīgi drošs. Bija patīkami reizēm gūt virsroku pār šo viszinīgo dakterīti. — Ja gribat, apskatieties pats!

Šo ieteikumu Kolmanis neņēma vērā. — Bet kā ir ar jaunajiem darbiniekiem, ko pieņēma darbā pēc tam?

—   Te nekā cita nav, — Banisters paraustīja plecus. — Ja veselības birojs mums nepiesūta paraugus, mēs par jauniem virtuves darbiniekiem nekā nezinām. — Viņa pieeja liecināja par intereses trūkumu, gandrīz par nicināšanu.

Kolmanis manīja, ka viņā aug niknums. To apspiedis, viņš mierīgi sacīja Strogana kundzei. — Man liekas, ka jums šo lietu vajadzētu pārbaudīt. — Viņš bija sapratis, ka te it nekas nav kārtībā.

Likās, ka arī diētas speciāliste domā tāpat. — Jā, K. kungs, uzreiz. — Un viņa gāja projām, turklāt krūtis palēcās pie katra soļa.

Mirkli valdīja klusums. Tagad Kolmanis Banistera acīs pamanīja nemieru. Viņš ledainā balsī prasīja. — Vai jums tiešām nekad neienāca prātā pārdomāt, kāpēc virtuves darbinieču veselības pārbaudes neienāk?

—     Nu, jā… — Banisters trinās pret galdu. — Kādreiz jau es to būtu izdarījis… agrāk vai vēlāk.

Kolmanis apskatīja laborantu ar lielu nepatiku. Viņš nikni sacīja. — Es teiktu — vēlāk, vai ne tā? īpaši, ja tas būtu nozīmējis, ka jums būtu pārmaiņas pēc arī jādomā. — Pie durvīm viņš pagriezās. — Es būšu pie daktera Pīrsona!

Vecākais laborants, skatīdamies uz durvīm, pa kurām Kolmanis izgāja, kļuva pilnīgi bāls. Viņa lūpas mēģināja runāt, izgrūst rūgtus zaudētāja vārdus. — Šis cilvēks zina visu, katru nolādētu lietu…!

Ap Banisteru vīdēja zaudējuma un pagrimuma gaisotne. Viņa labi saprotamā pasaule, tā, ko viņš bija uzskatījis par nemainīgu un tāpēc nebija centies pasargāt, pašlaik sāka brukt. Sāka veidoties jauna kārtība, un viņš ar savu nepilnīgo izglītību un saprašanu vairs tajā neatradīs vietu.

Kad Kolmanis ienāca birojā, Džo Pīrsons pacēla galvu.

Jaunais patologs sāka bez ievada. — Džons Aleksandrs ir uz tīrajiem šķīvjiem, kas bijuši mazgāti automātiskajās mašīnās, atradis gāzi radošās baktērijas.

Tas Pīrsonu nepārsteidza. Viņš sapīcis sacīja. — Tad jau atkal karstā ūdens padeve.

—      Es zinu, — sacīja Deivids Kolmanis, mēģinot, bet nevarot izslēgt no balss sarkasmu. — Vai kāds ir mēģinājis šo problēmu novērst?

Vecais kungs skatījās uz viņu un domāja. Tad pārsteidzoši klusi atbildēja. — Jums laikam liekas, ka šīs nodaļas vadība ir diezgan slikti strādājusi?

—      Tā kā jūs man to prasījāt, jā! — Kolmaņa lūpas bija sakniebtas. Viņš pārdomāja, cik ilgi viņi abi varēs sadarboties.

Pīrsons atrāva vaļā kādu atvilktni, rakājās pa tajā samestajiem vākiem, un meklējot ar savādu dusmu un nožēlas maisījumu runāja. — Jūs esat tik jauns un zaļš, pilns cēlu ideālu. Jūs te ieradāties brīdī, kad mums ir jauna administrācija, kad nauda ir pieejama daudz vairāk, nekā agrāk daudzu gadu laikā. Un tāpēc jūs domājat, ka viss, kas te ir nepareizi, ir tāpēc, ka nevienam nav ienācis prātā to sakārtot.

Tātad neviens nav mēģinājis, ko? — Viņš bija atradis pārpilnos vākus, ko meklēja, un uzmeta tos uz galda.

—       To gan es neteicu, — šie vārdi izklausījās kā aizstāvēšanās.

Pīrsons piestūma viņam vākus tuvāk. — Te ir sarakste par virtuves karstā ūdens padevi. Ja drīkstētu jūs ar to traucēt, paskatieties, kā esmu gadiem ilgi lūdzies, lai to apmaina pret jaunu un modernu! — Pīrsona balss kļuva skaļāka, un viņš izaicinoši sacīja. — Nu, paskatieties, paskatieties!

Vāku atvēris, Kolmanis izlasīja virsējo vēstuli. Tad nākošo, pārlaida acis vēl un vēl citām. Viņš tūlīt saprata, ka ir smagi kļūdījies. Vēstulēs Pīrsons nosodīja virtuves higiēnu tādos vārdos, kādus Kolmanis nebūtu izmantojis. Likās, ka vēstules rakstītas vairāku gadu laikā.

—    Nu, tātad? — Pīrsons bija skatījies, kā viņš lasa.

Kolmanis nekavējās. — Atvainojiet! Vismaz par to

man ir žēl!

—      Nav svarīgi, — Pīrsons nervozi atmeta ar roku. Tad jaunā patologa teiktais pēkšņi kļuva skaidrāks. — Tātad ir vēl kas?

Kolmanis mierīgi atbildēja. — Kamēr runājām par trauku mazgājamajām mašīnām, atradu, ka vairāk nekā sešus mēnešus neviens nav pārbaudījis virtuves darbinieču veselības stāvokli.

—    Kāpēc? — šis jautājums skanēja kā eksplozija.

—       Acīmredzot veselības birojs tos nebija sūtījis uz patoloģijas nodaļu. Galvenā diētas speciāliste to pašlaik pārbauda.

—     Jūs gribat sacīt, ka mēs par to neprasījām? Neviens patoloģijas nodaļā nepainteresējās, kāpēc tie nepienāk?

—    Acīmredzot ne.

—    Tas idiots Banisters! Šī ir nopietna lieta. — Tagad Pīrsons bija nopietni norūpējies, acīmredzot aizmirstot strīdu ar Kolmani.

Kolmanis klusi sacīja. — Likās, ka jums tas jāzina.

Pīrsons pacēla klausuli. Pēc brīža sacīja. — Gribu runāt ar administratoru.

Sekojošā saruna bija īsa un aktuāla. Tad Pīrsons nolika klausuli un piecēlās. — Tomaselli dodas pie mums. Satiksim viņu laboratorijā.

Lai Kolmanis varētu atstāstīt, ko līdz šim atklājis, laboratorijā vajadzēja tikai pāris minūšu. Kamēr Pīrsons un Harijs Tomaselli klausījās, Džons Aleksandrs stāstīja, ko darījis, un Pīrsons skatījās uz priekšmetstikliņu, kas atradās mikroskopā. Kad viņš atkal apsēdās taisns, laboratorijā iekuģoja galvenā diētas speciāliste. Administrators tūlīt vaicāja. — Ko jūs uzzinājāt?

Strogana kundze neticīgi kratīja galvu. — Tas ir pilnīgi nesaprotami. — Viņa pagriezās pret Pīrsonu. — Dakteri P., pagājušajā gadā veselības birojs pieņēmis jaunu darbinieci. Bet viņai neviens neizstāstīja par to, ka jaunie virtuves darbinieki jāpārbauda. Un tāpēc arī neviens neko nesūtīja uz patoloģijas nodaļu.

Tomaselli prasīja. — Tātad šādu pārbaužu nav bijis — cik ilgi?

—    Apmēram sešarpus mēnešus.

Kolmanis pamanīja, ka Banisters kādā laboratorijas stūrī izliekas strādājam, bet patiesībā uzmanīgi klausās sarunās.

Administrators prasīja Pīrsonam. — Ko jūs ieteiktu darīt?

—     Mums uz vietas nepieciešams pārbaudīt visus jaunos darbiniekus. — Nu vecais patologs kļuva ass un noteikts. — Tūlīt pēc tam jāpārbauda visi citi. Tas nozīmē izkārnījumu paraugus, plaušu rentgenu un pilnīgu veselības pārbaudi. Tas attiecas uz virtuves darbiniecēm un uz katru citu, kas strādā ar pārtikas produktiem.

—   Vai jūs par to varētu parūpēties, Strogana kundze? — vaicāja Tomaselli. — Lai veselības birojs nokārto visu vajadzīgo.

—     Jā, T. kungs! Es to tūliņ nokārtošu. — Un viņa, krūtīm viļņojot pa priekšu, izgāja no laboratorijas.

—     Vai ir vēl kas pārrunājams? — Tomaselli pagriezās pret Pīrsonu.

—     Mums vajag jaunas tvaika padeves sistēmas vecajiem trauku mazgātājiem. Vēl labāk — plēšiet tos ārā un dabūjiet labākus! — Pīrsona balss kļuva skaļa. — Esmu to visiem sacījis gadiem ilgi.

—   Zinu, — pamāja Tomaselli. — Es šos vākus mantoju. Mēs to esam paredzējuši darīt, bet mums ir bijis tik |oti daudz lielu izdevumu. — Viņš apcerēja. — Diezin, cik lieli būtu salīdzinošie izdevumi?

Pīrsons neloģiski un nervozi atcirta. — Kā lai es to zinu? Neesmu taču cauruļlicējs!

—   Es toties profesionāli šo un to zinu par cauruļlikšanu un varētu palīdzēt. — Izdzirduši šos maigi sacītos vārdus, visi pagriezās. Tas bija dakteris Dornbergers, kas, kā parasti, nodarbojās ar savu pīpi. Viņš bija ienācis laboratorijā tik klusi, ka neviens nebija ievērojis. Redzot, ka te ir klāt Harijs Tomaselli, viņš prasīja. — Vai es pārtraucu?

Pīrsons noņurdēja. — Nē, mēs jau beidzām sarunu.

Dornbergers ievēroja, ka Džons Aleksandrs viņu novēro. — Es, dēls, pirms brīža biju pie jūsu bērniņa. Man liekas, ka viņam nemaz neiet labi.

—   Vai ir kādas cerības, dakter? — To Aleksandrs jautāja ļoti klusi. Visi citi pagriezās, un viņu sejas panti kļuva maigāki. Banisters nolika uz galda pipeti un pienāca tuvāk.

—      Baidos, ka ne sevišķi lielas, — Dornbergers lēni atbildēja. Ilgāku laiku neviens nerunāja. Tad, kā atcerējies, Dornbergers pagriezās pret Pīrsonu. — Es pieņemu, Džo, ka ar tavu ziņojumu par asins sensibilizāciju viss ir kārtībā?

—    Kārtībā?

—    Es prasu, vai tas varētu būt kļūdains.

Pīrsons pašūpoja galvu. — Nav nekādu šaubu, Čārlij. Faktiski es to veicu pats, pie tam ļoti rūpīgi. — Tad ziņkārīgi prasīja. — Kāpēc tu tā jautāji?

—   Es tikai pārbaudīju, — Dornbergers pūta dūmus. — Man šorīt likās, ka bērniņam varētu būt eritroblastoze.

—    Tas būtu neticami, — Pīrsons noteikti sacīja.

Dornbergers sacīja. — Tā jau man likās.

Visi atkal apklusa un skatījās uz Aleksandru. Deivids Kolmanis izdomāja, ka kaut kas jāsaka, lai novērstu uzmanību no jaunā laboranta. Viņš stāstīja Dornbergeram, nedomājot, kurp tas aizvedīs. — Vienu laiku šī sensibilizācijas pārbaude tiešām bija neapmierinoša, jo to veica tikai sāls šķīduma un proteīnu klātbūtnē. Tad laboratorijas pārbaudēs daži pozitīvi gadījumi atklājās kā negatīvi. Bet mūsdienās, kad izmantojam ari netiešo Kūmhsa metodi, vairs nevar būt nekādu problēmu. — Pabeidzis runāt, viņš pēkšņi atccrejās, ka šo metodi laboratorijā sāka lietot tikai pēc viņa ieteikuma. Viņš nebija gribējis uzbrukt Pīrsonam. Viņš cerēja, ka vecais kungs to neievēroja. Viņi jau bija gana strīdējušies, un tas nebija jādara bez vajadzības.

—   Bet dakteri Kolmani! — Aleksandra mute bija vaļā un acīs šausmas.

—   Jā? Ko jūs gribat sacīt? — Viņš nebija teicis neko tādu, kas tik ļoti pārbaidītu jauno laborantu.

—   Mēs asinis neanalizējām ar netiešo Kūmbsa pārbaudi.

Lai cik viņš bija norūpējies par Aleksandru, Kolmanis sāka

kļūt nikns. Viņš šo tematu gribēja izbeigt Pīrsona dēļ, bet nu nebija izvēles. — Protams, ka tā. Es taču parakstīju iepirkuma pieprasījumu Kūmbsa serumam!

Aleksandrs skatījās uz viņu ar izmisumu, un viņa acis bija lūdzošas. — Bet dakteris Pīrsons sacīja, ka šī pārbaude nav vajadzīga. Un manas sievas asinis pārbaudīja tikai sāls un proteīna šķīdumos.

Pat Kolmanim vajadzēja vairākas sekundes, lai saprastu, ko jaunais cilvēks sacīja. Harijs Tomaselli, nesaprotot neko, ar interesi skatījās. Bet dakteris Dornbergers pēkšņi sāka interesēties.

Izskatījās, ka Pīrsonam kļūst neērti. Viņš sacīja nemierīgā balsī. — Gribēju to jums pastāstīt, bet kaut kā izkrita no prāta.

Tagad Kolmaņa prāts bija kristāldzidrs. Bet, pirms viņš gāja tālāk, viņam bija kaut kas jānoskaidro. — Vai es sapratu pilnīgi pareizi, ka jūsu sievas un tālākajām sensibilizācijas pārbaudēm netika izmantota netiešā Kūmbsa metode?

Aleksandrs nedroši pamāja, bet dakteris Dornbergers piepeši viņu pārtrauca. — Vai jūs sakāt, ka mātes — Aleksandra kundzes — asinis bija sensibilizētas?

—    Dabiski, ka tā ir! — Nu Kolmanim bija vienalga, un viņš sāka pārējos šaustīt, pie viena krietni paceļot balsi. — Ar sāls un proteīna šķīduma metodēm vairumam sensibilizācijas pārbaužu pilnīgi pietiek. Bet ne visos gadījumos. Un katrs, kas būtu kaut nedaudz sekojis hematoloģijas atklājumiem, būtu to zinājis. — Viņš pameta acis uz Pīrsonu, kas stāvēja pārakmeņojies. Pagriezies pret Dornbergcru, viņš teica. — Un tāpēc es liku šis asinis analizēt ari ar netiešo Kūmbsa pārbaudi.

Administrators vēl arvien mēģināja saprast, par ko te ir runa. — Bet, ja jau jūs likāt šo pārbaudi izdarīt, kāpēc tas nenotika?

Kolmanis apsviedās pret Banisteru. Viņa acis bija nežēlīgas, un viņš prasīja. — Kas notika ar iepirkšanas pieprasījumu, ko es parakstīju? — Kad laborants vilcinājās, viņš pacēla balsi. — Nu?

Banisters sāka trīcēt. Tikko dzirdami viņš murmināja. — Es to saplēsu…

Dornbcrgers to nespēja saprast. — Jūs saplēsāt kāda ārsta parakstītu dokumentu, un viņam to pat nepastāstījāt?

Kolmanis nežēlīgi turpināja. — Un kas jums to lika darīt?

Banisters skatījās grīdā. Tad ļoti negribīgi atbildēja. — Dakteris Pīrsons.

Dornbcrgers ātri domāja. Viņš sacīja Kolmanim. — Tad bērnam ir eritroblastoze. Patiesībā visi simptomi uz to norāda.

—    Vai jūs pārliesiet bērnam asinis?

Dornbcrgers atbildēja. — Ja tas bija nepieciešams, tas bija jādara tūlīt pēc dzimšanas. Bet pat vēl tagad varētu būt cerība. — Viņš paskatījās uz jauno patologu tā, it kā viņš būtu vienīgais, kam var uzticēties. — Bet man ir jāzina. Bērns jau tā ir ļoti vārgs.

—     Mums vajag analizēt bērna asinis ar netiešo Kūmbsa pārbaudi. — Kolmanis atbildēja ātri un nešaubīgi. Šī bija saruna starp viņu un Dornbergcru. Pīrsons stāvēja nekustīgs, it kā notikumi būtu ritējuši tik ātri, ka viņš apjuka. Kolmanis uzbrēca Banisteram. — Vai visā slimnīcā varētu būt Kūmbsa serums?

Laborants atkal nobālēja. — Nē!

Tas atkal bija kaut kas, ko administrators saprata. Viņš kodolīgi prasīja. — Kur to var dabūt?

—     Tam nav laika, — Kolmanis papurināja galvu. — Mums šī pārbaude jāveic kaut kur citur, kur to var ātri izdarīt.

—    Universitāte to varēs paveikt, viņiem ir liela seroloģijas laboratorija. — Harijs Tomaselli bija piegājis pie tālruņa. Viņš sacīja centrālei. — Lūdzu savienojiet ar universitātes slimnīcu! — Citiem viņš prasīja. — Kas vada viņu patoloģijas nodaļu?

Dornbergers atbildēja. — Dakteris Francs.

—    Lūdzu, savienojiet mani ar dakteri Franču, — sacīja Tomaselli. — Kas ar viņu runās?

—     Es, — Kolmanis sacīja. — Dakteri Franc? Te runā dakteris Kolmanis, Treju apriņķu slimnīcas patoloģijas nodaļas vadītāja vietnieks. Vai jūs mums varētu izpalīdzēt ar kritiski nepieciešamu netiešo Kūmbsa analīzi? — Kādu brīdi Kolmanis klausījās. Tad sacīja. — Jā, mēs jums tūlīt nogādāsim asins paraugu. Paldies, dakter! Uz redzēšanos. — Viņš pagriezās pret pārējiem. — Mums steidzami vajadzīgs asins paraugs.

—    Es jums palīdzēšu, dakter! — Tas bija Banisters, kam jau viss vajadzīgais bija rokās.

Kolmanis jau gatavojās piedāvājumu noraidīt, kad ieraudzīja laboranta acīs klusu lūgumu. Viņš vilcinājās, tad sacīja. — Labi! Nāciet man līdzi.

Kad viņi gāja ārā, administrators sauca. — Es sagādāšu policijas patruļmašīnu. Viņi to veiks visātrāk.

—     Lūdzu! Es pats vēlos aizvest paraugu. Gribu braukt līdzi, — sacīja Aleksandrs.

—   Labi! — Administratoram klausule bija pie auss. Tajā viņš sauca. — Dabūjiet man pilsētas policijas iecirkni. — Aleksandram viņš sacīja. — Atrodiet dakteri Kolmani, tad nesiet paraugu lejā pie traumatoloģijas nodaļas ieejas. Tur jūs gaidīs patruļmašīna.

—    Jā, ser!

—       Te runā Treju apriņķu slimnīcas administrators. Mums vajadzīga patruļmašīna, kam jānogādā kritiski steidzams asins paraugs. — Viņš klausījās. — Jā, mūsu cilvēki gaidīs pie traumatoloģijas nodaļas ieejas. Skaidrs! — Viņš nolika klausuli un sacīja. — Man laikam jāgādā, lai viņi visi reizē nonāk lejā. — Viņš izgāja, atstājot Dornbergeru un Pīrsonu vienus.

Pēdējās pusstundas laikā vecīgā akušiera galvā bija vārījušās dažādas domas. Garo darba gadu laikā Dornbcrgeram bija miruši daudzi pacienti. Bija reizes, kad nāves gadījumi likās iepriekš nolemti. Bet viņš par katru dzīvību bija cīnījies, reizēm mežonīgi un vienmēr līdz pēdējam elpas vilcienam. Un visos šajos gadījumos — gan panākumos, gan neveiksmēs — viņš varēja pats sev atzīties, ka visu ir darījis ar godu, pēc visaugstākajiem standartiem, neko nepametot nedarītu un izmantojot visas savas zināšanas. Viņš zināja, ka ir citi ārsti, kas reizēm nebija tik stingri savā pārliecībā. Bet Čārlzs Dombergers — cik varēja atcerēties — nekad nebija pazaudējis kādu pacientu nespējības vai nevarības dēļ.

Līdz šim brīdim.

Un likās, ka savas karjeras beigu posmā viņam nāksies izbaudīt bēdīgo un rūgto zaudētāja likteni kāda cita cilvēka lietpratības trūkuma dēļ: turklāt šis cilvēks bija viņa draugs.

—    Džo, man tev kaut kas jāsaka.

Pīrsons sēdēja uz laboratorijas sola, pilnīgi bāls, un likās, ka viņš neko neredz.

—    Šis bija neiznēsāts bērniņš, bet citādi viņš bija normāls, un mēs tūlīt pēc dzimšanas būtu varējuši pārliet asinis. — Dornbergers apklusa, un, kad viņš turpināja, varēja dzirdēt, kā viņa sirdī plosās vētra. — Džo, mēs ilgi esam bijuši draugi, esmu tevi vairākkārt glābis un palīdzējis tev tavā cīņā. Bet šoreiz, ja bērniņš mirs, tad — lai Dievs stāv tev klāt! — es tevi aizraušu uz medicīnas padomi un pārlauzīšu uz pusēm!

20. nodaļa

—    Ko viņi, Dieva dēļ, tur dara? Kāpēc vēl nav ziņu?

Daktera Džosefa Pīrsona pirksti sita nervozu takti uz galda virsmas. Bija pagājusi stunda un ceturksnis, kopš no Aleksandru bērna bija paņemts asins paraugs un bez kavēšanās aizvests uz universitātes slimnīcu. Tagad vecīgais patologs un Deivids Kolmanis sēdēja birojā vieni.

Kolmanis klusi atbildēja. — Es jau dakterim Francam zvanīju divas reizes. Viņš sacīja, ka zvanīs, tikko kaut ko uzzinās.

Pīrsons drūmi pamāja. — Un kur tas zēns Aleksandrs?

—      Policija viņu atveda atpakaļ. Viņš ir pie sievas. — Kolmanis brīdi vilcinājās. — Kamēr gaidām, mums vajadzētu piezvanīt uz veselības biroju un pārliecināties par situāciju virtuvē. Proti, vai šos darbiniekus kāds ir sācis pārbaudīt.

Pīrsons lēni pakratīja galvu. — Vēlāk, — kad ar šo viss būs beidzies. — Viņš spēcīgi sauca. — Pašlaik es nevaru ne par ko citu domāt.

Kopš šīrīta notikumiem, kas laboratorijā bija tik ārkārtīgi pēkšņi uzliesmojuši, Deivids Kolmanis pirmo reizi sāka domāt par Pīrsonu pašu un par to, ko viņa priekšnieks juta. Nebija vairs nekādu strīdu par Kolmaņa uzskatu, ka asins sensibilizācijas pārbaudēm vajadzīgas trīs atsevišķas analīzes. Pīrsona klusēšana bija vārdos neizteikta atzīšanās, ka vismaz par šo lietu viņa jaunais kolēģis bijis labāk informēts. Kolmanim likās, ka tai vajadzētu būt ļoti rūgtai atziņai. Un viņā pret veco kungu pirmo reizi sāka rasties līdzjūtība.

Pīrsons beidza bungot ar pirkstiem pa galdu un spēcīgi uzsita ar plaukstu. — Pie velna, kāpēc viņi nezvana?

—     Vai no patoloģijas nodaļas nav nekādu ziņu? Dakteris Čārlzs Dornbcrgers, kas, nomazgājies un

ietērpies, stāvēja nelielā operāciju telpā blakus dzemdību nodaļai, uzdeva šo jautājumu galvenajai medmāsai, kas tikko bija ienākusi telpā.

Meitene papurināja galvu. — Nē, dakter!

—    Cik ilgs laiks paies, pirms mēs būsim gatavi?

Māsiņa atnesa divus gumijas termoforus, un pabāza tos zem

sedziņas uz mazā operāciju galdiņa, ko izmantoja jaundzimušajiem. Viņa atbildēja. — Vēl pāris minūtes.

Telpā atradās arī eksterns. Viņš prasīja. — Vai jūs gatavojaties pārliet asinis arī tad, ja vēl nebūs pienācis Kūmbsa pārbaudes atzinums?

—     Jā. Mēs jau tā esam zaudējuši ļoti daudz laika, un es negribu ilgāk gaidīt. — Viņš pārdomāja un piebilda. — Katrā ziņā bērna mazasinība tagad ir tādā līmenī, ka asins pārliešana ir neizbēgama.

Māsiņa sacīja. — Starp citu, dakter, šim bērniņam nabas saite ir nogriezta īsa. Es nezinu, vai jūs to zinājāt.

—      Jā, paldies, es to zināju. — Lai eksterns saprastu, Dornbergers izskaidroja. — Ja zinām, ka zīdainim būs vajadzīga asins pārliešana, tad atstājam nabas saiti garu, jo tas ir ērts veids, kā ievadīt asinis. Nelaimīgā kārtā, mēs to nezinājām, un tāpēc nogriezām to īsu.

—    Kā jūs paredzat to darīt?

—     Izmantošu vietējo anestēziju un iegriezīšu nabas saites galā. — Pagriezies pret māsiņu, Dornbergers prasīja. — Vai asinis sildās?

Viņa pamāja. — Jā, dakter!

Dornbergers stāstīja eksternam. — Ir svarīgi uzsildīt asinis līdz ķermeņa temperatūrai. Citādi ir iespējams šoks.

Ar atsevišķu smadzeņu daļu Čārlzs Dornbergers apjauta, ka runā ne tikai eksterņa, bet arī sevis dēļ. Tas palīdzēja pārāk smagi nedomāt, un dakteris Dornbergers nevēlējās smagi domāt. Kopš viņš bija atstājis Pīrsonu laboratorijā, viņš bija izcietis ārkārtīgas bažu un pašpārmetumu mocības. Tas, ka viņš tehniski nebija vainīgs, likās nesvarīgi. Tas bija viņa pacients, kas bija briesmās, viņa pacients varēja nomirt no visbriesmīgākās medicīnas darbinieku nevīžības, bet galīgā atbildība bija viņa un tikai viņa ziņā.

Viņam bija vēl ko stāstīt, bet viņš neturpināja. Kaut kas nebija labi: viņam bija sajūta, ka reibst galva, galvā dauza āmuri un istaba ap viņu lēni griežas. Viņš uz brīdi aizvēra acis, tad tās atkal atvēra. Viss atkal bija skaidrs un reibonis gandrīz pārgājis. Viņš paskatījās uz rokām un redzēja, ka tās dreb. Ar prātu vien drebēšanu nevarēja apturēt.

Māsiņa tikko stūma iekšā barokameru ar Aleksandru bērniņu. Tajā brīdī viņš dzirdēja, ka eksterns prasa. — Dakteri Dornberger, jūs izskatāties nevesels. Vai tā ir?

Viņa mēle bija gatava atbildēt "nē!". Viņš zināja, ka varēs izdarīt asins pārliešanu, jo savu stāvokli apzinājās tikai pats. Turklāt viņa prasme un pieredze varētu šo bērnu izglābt, vismaz tādā veidā nomierinot sirdsapziņu un godīguma jūtas.

Tajā pašā brīdī viņš atcerējās to, ko daudzus gadus bija teicis. To, ka veciem vīriem nav jāpaliek varas pozīcijās. Tāpat viņš bija daudz lielījies, ka zinās, kad viņam pienāks laiks aiziet un atbrīvot vietu jaunākam akušierim. Tā bija viņa paša ilggadīga doma, ka viņš nekad nemēģinās kādu ārstēt, ja paša spējas būs ierobežotas. Visu to pārdomājis, viņš paskatījās uz savām trīcošajām rokām.

—    Jā, — viņš sacīja, — man liekas, ka nejūtos labi. — Viņš apklusa, jo juta, ka dziļās jūtas neļaus balsij skanēt pareizi. Tad sacīja. — Lūdzu zvaniet dakterim O'Donelam! Pasakiet, ka es šo procedūru nespēju veikt un lūdzu viņu to izdarīt.

Šajā brīdī dakteris Čārlzs Dornbergers faktiski un arī savā sirdī atvadījās no akušiera profesijas.

Tikko tālrunis iezvanījās, Pīrsons pagrāba klausuli.

—      Jā? — Klusums. — Te runā dakteris Pīrsons. — Viņš klausījās. — Labi. Paldies.

Nolicis klausuli, Pīrsons prasīja centrāli. — Lūdzu dabūjiet dakteri Dornbergeru. Te zvana dakteris Pīrsons.

Kāda balss runāja, tad Pīrsons sacīja. — Labi, nogādājiet viņam ziņu no manis. Sakiet, ka man tikko zvanīja no universitātes slimnīcas. Aleksandru bērna asins analīzes rezultāts ir pozitīvs. Bērnam ir eritroblastoze.

Pīrsons nolika klausuli. Kad paskatījās uz augšu, viņš redzēja, ka daktera Deivida Kolmaņa acis skatās uz viņu.

Dakteris Kents O'Donels soļoja pa slimnīcas galveno gaiteni, lai dotos uz neiroloģijas nodaļu. Viņš bija tur sarunājis vizīti kādam no saviem pacientiem, kas bija daļēji paralizēts.

Kopš atgriešanās no Ņujorkas, šī bija O'Donela pirmā diena darbā. Viņš vēl arvien juta uzmundrinājumu un svaigumu no šī ceļojuma. Katram ārstam reizēm vajadzēja mainīt savu uzturēšanās vietu. Ikdienas saskarsme ar medicīnu un slimībām varēja cilvēku nospiest, notrulinot tā, ka cilvēks pats to nemaz nemanīja. Arī plašākā nozīmē pārmaiņa atdzīvināja un paplašināja prātu. Tāpēc, turklāt arvien vairāk un vairāk kopš viņš Ņujorkā bija pavadījis laiku kopā ar Denīsu, radās jautājums par to, vai viņš aizies no sava darba Burlingtonā; šis jautājums pastāvīgi atgriezās viņa domās, lai to izsvērtu un pārdomātu, bet katru reizi argumenti kļuva arvien vairāk pārliecinoši. Viņš, protams, saprata, ka svarīgākais ir viņa jūtas

pret Denīsu, jo pirms šīs satikšanās viņam nekad pat prātā nebija ienācis atstāt Burlingtonu. Nu viņš sev vaicāja: vai ir tik nepareizi mainīt savu profesionālo dzīves vietu, ja svaru kausos līdzās liek arī personīgo laimi? Nebija taču tā, ka viņš pametīs savu profesiju. Nē, viņš mainīs savu darbības lauku un arī tur darīs labāko, ko spēs. Galu galā, katra vīrieša dzīve ir visu norišu summa. Ja viņš noraidīs tikko atrasto mīlestību, arī pārējais varētu nokalst un kļūt nevērtīgs. Toties ar mīlestību viņš būtu labāks vīrietis — dedzīgs un uzticams —, jo viņa dzīve beidzot kļūtu pilnīga. Viņš atkal domāja par Denīsu ar arvien augošu uztraukumu un gaidām.

—    Dakteri O'Donel, dakteri O'Donel!

Sadzirdējis savu vārdu slimnīcas skaļrunī, viņš nolaidās atpakaļ uz zemes. Apstājās, meklējot tālruni, lai noskaidrotu, kas viņu meklē. Tālruni atrada tuvējā grāmatvedības birojā aiz stikla sienas. Viņš zvanīja uz centrāli un, saņēmis Dornbergera ziņu, bez kavēšanās mainīja virzienu, dodoties uz liftu, lai brauktu augšā uz ceturtā stāva dzemdību nodaļu.

Kamēr Kents O'Donels mazgājās, Dornbergers stāvēja blakus, aprakstot, kas šajā lietā līdz šim noticis un arī savus iemeslus, kāpēc viņš lūdzis ķirurģiskās nodaļas priekšnieku pārņemt bērna aprūpi. Dornbergers neko nepārspīlēja, bet neko ari neslēpa. Viņš bez emocijām aprakstīja dramatiskos notikumus patoloģijas laboratorijā, tāpat arī to, kas līdz tam bija novedis. Divreiz O'Donels viņu pārtrauca, lai uzdotu asus jautājumus. Citādi viņš klausījās Dornbergera stāstījumā, bet viņa sejas izteiksme kļuva arvien mazāk apmierināta.

O'Donela sajūsma bija pazudusi, to sagrāva fakti, ko viņš — gandrīz neticēdams — bija uzzinājis. Viņš tikko redzēja, kā neticama nevīžība un muļķīgs zināšanu trūkums varēja izdzēst mazu dzīvībiņu, kas bija slimnīcas pacients. Viņš rūgti pārdomāja: es varēju atlaist Džo Pīrsonu, tam pietika diezgan dažādu iemeslu. Bet nē! — es nositu laiku, vilcinājos, spēlējos ar politiku un pārliecināju sevi, ka rīkojos apzinīgi. Tajā pat laikā es neuzmanīju svarīgāko — medicīnu! Viņš paņēma sterilu dvieli un noslaucīja rokas, iegrūžot tās cimdos, ko kāda māsiņa turēja. — Labi! — viņš teica Dornbergeram. — Iesim iekšā!

Iegājis nelielajā operāciju telpā, O'Donels pārlaida acis sagatavotajām iekārtām. Viņš pārzināja asins pārliešanas norisi, jo savā laikā, kopā ar dzemdību un bērnu noda]u vadītājiem, bija izstrādājis slimnīcas standartus, pamatojot tos citu slimnīcu pieredzē. To Dornbcrgers zināja, un tāpēc bija lūdzis tieši O'Donclu veikt vajadzīgo operāciju.

Sīkais, trauslais Aleksandru bērns, izcelts no barokameras, gulēja uz siltā operāciju galda. Tagad māsiņa ar eksterņa palīdzību, izmantojot salocītus drēbes autiņus, bērna rokas un kājas piestiprināja ar drošības adatām pie drēbes, ar ko galds bija apklāts. O'Donels ievēroja, ka bērns guļ ļoti klusi, tikko ievērojot to, kas ap viņu notiek. Tik mazam bērniņam tā nebija cerību pilna pazīme.

Māsiņa atlocīja sterilo drānu un uzklāja bērnam, atstājot ārā tikai galvu un nabas saiti. Tā kā dzemdības notika nesen, saite vēl arvien nebija sadzijusi. Jau bija izdarīta vietējā anestēzija. Tagad māsiņa pasniedza O'Donelam pincetes, un viņš, paņēmis gabaliņu marles, aptīrīja nabas saiti. Eksterns bija paņēmis burtnīcu un zīmuli. O'Donels prasīja. — Vai jūs skaitīsiet mililitrus?

—    Jā, ser.

O'Donels ievēroja cieņas pilno toni un citos apstākļos būtu pie sevis pasmaidījis. Eksterni un rezidenti bija pazīstami ar savu brīvo garu, kas ļoti ātri atrada vecāko ārstu vājības un trūkumus. Tāpēc "ser" bija augstas atzinības pazīme.

Pirms pāris minūtēm telpā bija ieslīdējušas divas studentes, un O'Donels, kā paradis, sāka reizē stāstīt, ko mēģina panākt.

—        Asins pārliešana, kā varbūt zināt, — O'Donels paskatījās uz studentēm, — patiesībā ir skalošanas norise. Mēs vispirms atņemsim bērnam mazliet asiņu, tad tās aizvietosim ar līdzīgu daudzumu donoru asiņu. Tā mēs to atkārtosim atkal un atkal, kamēr visas neveselās asinis būs projām.

Māsiņa apgrieza otrādi 500 mililitru asins trauku un uzkāra to uz paliktņa. — O'Donels stāstīja tālāk. — Asins krātuve jau ir noskaidrojusi, ka šīs donoru asinis atbilst bērna asinīm. Bet mums arī jābūt drošiem, ka izņemam no ķermeņa un atlejam atpakaļ precīzus asins daudzumus. Un tāpēc šis džentlmenis visu rūpīgi pierakstīs, — un norādīja uz burtnīcu eksterņa rokās.

—   Ķermeņa temperatūra ir 35,6° C, — paziņoja māsiņa.

O'Donels izstiepa roku. — Skalpeli, lūdzu!

Ar skalpeli viņš ļoti uzmanīgi nogrieza nabas vēnas sakaltušo galu, līdz parādījās mitri audi. Viņš nolika skalpeli un klusi teica. — Hemostatu!

Ekstems ar lielu interesi pārliecās pāri un skatījās. O'Donels sacīja. — Mums ir redzama nabas vēna. Es tagad izņemšu no tās asins recekli. — Viņš pastiepa roku, un māsiņa tajā ielika pinceti. Asins receklis bija tik niecīgs, ka to tikko varēja saskatīt. Viņš to ļoti rūpīgi un uzmanīgi izvilka ārā. Darboties ap šāda lieluma bērnu bija tāpat, kā ar lelli. Kādas cerības izdzīvot bija šim bērnam? Normāli tās būtu bijušas diezgan labas, vai pat ļoti labas. Bet tagad bija pagājušas vairākas dienas, un izredzes bija stipri mazinājušās. Viņš paskatījās uz bērna sejiņu. Savādā kārtā tā nebija neglīta seja, kā bieži gadījās neiznēsātajiem bērniem. Tā pat bija izskatīga, ar stingru zodu, kas norādīja uz noteiktu raksturu. Un uz brīdi viņš — ļoti neraksturīgi savai profesionalitātei — ļāva domām klejot. Cik tas viss ir negodīgi! — piedzimt ar tik daudziem pretiniekiem!

Māsiņa turēja katetru, kam bija pievienota adata. Caur to izvilks un aizvietos asinis. O'Donels paņēma katetru un ar vislielāko uzmanību ievadīja adatu vēnā. — Lūdzu pārbaudiet venozo asinsspiedienu.

Kamēr viņš turēja katetru stateniski, māsiņa ar lineālu nomērīja asins stabiņa augstumu. — Sešdesmit milimetru, — viņa paziņoja, un eksterns to pierakstīja.

Otra plastikas caurulīte veda uz asins trauku virs galvas; trešā uz vienu no diviem metāla traukiem, kas atradās zem galda. Savācis visas trīs caurulītes, O'Donels tās pievienoja pie 20 mililitru šļirces ar trīs virzienu krānu. Viņš pagrieza krāna kloķi par 90 grādiem. — Un tagad mēs sāksim izvilkt asinis.

Ar saviem jūtīgajiem pirkstiem viņš ļoti lēnām sāka vilkt šļirces virzuli. Sis vienmēr bija kritisks brīdis asins pārliešanas prooesā. Ja asinis labi netecēs, viss būs jāsāk no gala. O'Donels manīja, ka aiz viņa stāv un vēro Dornbergers. Tad pēkšņi asinis sāka plūst cauri katetram šļircē.

O'Donels stāstīja. — Kā redziet, es velku virzuli ļoti, ļoti lēnām un uzmanīgi. Tā kā zīdainis ir tik ļoti sīciņš, mēs katru reizi izvilksim pavisam maz asiņu. No iznēsāta bērna mēs ik reizi ņemtu divdesmit mililitru, bet šajā gadījumā es ņemšu tikai desmit, lai novērstu pārāk krasas svārstības venozajā asinsspiedienā.

Eksterns pierakstīja. — Desmit mililitru ārā.

O'Donels pagrieza kloķi citā virzienā un stingri spieda virzuli. Asinis no bērna tecēja vienā no metāla traukiem.

Pagriezis kloķi uz trešo pozīciju, viņš ievilka šļircē donoru asinis, tad ļoti lēnām un maigi ievadīja tās bērna ķermenī.

Eksterns pierakstīja. — Desmit mililitru iekšā.

O'Donels cītīgi turpināja. Katra izvilkšana un ievadīšana, kad to darīja pakāpeniski un ļoti lēnām, prasīja pilnas piecas minūtes. Tomēr bija kārdinājums steigties, īpaši jau bērna kritiskā stāvokļa dēļ. O'Donels labi zināja, ka ātrums šajā reizē nemaz nebija vajadzīgs. Sīkajam ķermenītim uz galda nebija gandrīz nekādu pretestības spēju. Vismazākais šoks viņu uzreiz un neglābjami nogalinātu.

Tad, divdesmit piecas minūtes pēc sākuma, bērns sakustējās un sāka raudāt.

Tas bija vārgs un tikko dzirdams protests, kas beidzās tikko sācies. Bet tā bija dzīvības pazīme, un to cilvēku acīs, kas atradās istabā, pavīdēja cerība. Likās, ka cerība ir augusi.

O'Donels bija pārāk pieredzējis, lai viņiem piebiedrotos. Bet arī viņš, skatoties pāri plecam uz Dornbergcru, sacīja. — Izklausās, ka viņš uz mums dusmojas. Tā varētu būt laba zīme.

Arī Dornbergers bija atdzīvojies. Viņš pieliecās, lai apskatītu, kas rakstīts eksterņa burtnīcā, tad, labi zinot, ka ir tikai skatītājs, maigi jautāja. — Ko jūs domājat par mazliet kalcija glukonāta?

—      Jā, — piekrita O'Donels un noskrūvēja šļirci no katetra. Tā vietā viņš pieskrūvēja desmit mililitru šļirci ar kalcija glukonāta šķīdumu, ko pasniedza māsiņa. Viņš iešļircināja vienu mililitru un atdeva šļirci māsiņai. Viņa pasniedza iepriekšējo šļirci, ko pa to laiku bija iztīrījusi.

O'Donels manīja, ka telpā ir mazinājusies nospiestība. Vai varētu būt, ka šis bērniņš izglābsies par spīti visam? Viņš, protams, bija piedzīvojis vēl dīvainākus gadījumus.

—    Labi, — viņš teica. — Turpināsim!

Viņš izvilka desmit mililitrus asiņu un aizvietoja tās. Atkal desmit, atkal aizvietoja. Tad desmit ārā un iekšā. Un vēl un vēl.

Piecdesmit minūtes pēc asins pārliešanas sākuma māsiņa klusi paziņoja. — Pacienta temperatūra krītas, dakter! Tā tagad ir 34,6° C.

Viņš ātri sacīja. — Pārbaudiet venozo asinsspiedienu.

Tas bija trīsdesmit pieci milimetri — daudz par zemu.

—     Bērns labi neelpo, ari sejas krāsa nav laba, — sacīja eksterns.

O'Donels viņam atbildēja. — Pārbaudiet pulsu! — un māsiņai, — Skābekli!

Viņa pasniedzās pēc gumijas maskas un turēja to virs zīdaiņa sejiņas. Pēc brīža sāka šņākt un plūst skābeklis.

—    Pulss ir ļoti lēns, — sacīja eksterns.

Māsiņa teica. — Temperatūra 33,9° C.

Eksterns klausījās ar stetoskopu. — Elpošana pasliktinās. — Tad mirkli vēlāk. — Viņš vairs neelpo.

O'Donels paķēra stetoskopu un klausījās. Varēja sadzirdēt ļoti klusus sirdspukstus. Viņš asi sauca. — Vienu mililitru koramīna!

Eksterns aizgāja no galda. O'Donels norāva apsegus un sāka mākslīgo elpināšanu. Eksterns nebija kavējis laiku un jau bija atpakaļ ar šļirci.

—      Tieši sirdī. Tā ir mūsu vienīgā cerība, — sauca O'Donels.

Sēdēdams patoloģijas nodaļas birojā, Deivids Kolmanis sāka kļūt nemierīgs. Viņš bija palicis pie Pīrsona arī pēc universitātes slimnīcas paziņojuma par asins analīzi. Abi kopā viņi bija izskatījuši kaudzi ķirurģisko ziņojumu, bet tas bija gājis lēnām, jo abi ārsti zināja, ka domas kavējas citur. Tagad bija pagājusi stunda un nebija nekādu ziņu.

Pirms piecpadsmit minūtēm Kolmanis bija piecēlies un mēģināja kaut ko ieteikt. — Varbūt, ka man vajadzētu aiziet uz laboratoriju un paskatīties…

Vecais kungs bija uz viņu palūkojies ar suņa acīm un, gandrīz lūgdamies, sacījis. — Vai jums būtu kaut kas pretim palikt?

Tas bija Kolmani pārsteidzis, un viņš atbildēja. — Nē, ja jūs tā vēlaties.

Bet arī Kolmanim bija grūti gaidīt. Viņš zināja, ka ir tikpat saspringts kā Pīrsons, bet tagad vismaz vecais kungs izrādīja vairāk nemiera. Kolmanis pēkšņi saprata, ka ir iesaistījies šajā lietā garīgi, turklāt lielā mērā. Viņš neguva nekādu apmierinājumu no tā, ka viņam bija taisnība par asins analīzēm, bet Pīrsonam ne. Viņam bija tikai viena vajadzība, kas bija vērtusies izmisumā, proti, lai Aleksandru bērns paliktu dzīvs. Viņu pārsteidza šo izjūtu spēks. Bija neparasti, ka viņu kaut kas tik dziļi skāra. Viņš atcerējās, ka Džons Aleksandrs bija viņam paticis kopš pirmās dienas slimnīcā. Vēlāk viņš bija iepazinies ar viņa sievu, uzzinājis, ka viņi visi nāk no yicnas un tās pašas mazpilsētiņas, un tad bija attīstījusies vārdos neizteikta, bet tomēr īsta radniecība.

Laiks vilkās pārāk lēni, un likās, ka katra nākošā minūte ir garāka, nekā iepriekšējā. Viņš mēģināja atrisināt kādu problēmu, jo zināja, ka tas vienmēr palīdz reizēs, kad jāgaida. Viņš izlēma apskatīt Aleksandru jautājumu no dažādiem viedokļiem. Pirmais — apstāklis, ka bērna netiešā Kūmbsa analīze rāda pozitīvu rezultātu, nozīmē, ka arī mātes asinīs rezusam jābūt sensibilizētam. Viņš pārdomāja, kā tas varēja gadīties.

Māte, Elizabete Aleksandra, varēja tikt sensibilizēta pirmās grūtniecības laikā. Bērnu tas nekādā veidā nevarēja ietekmēt. Tas bija miris no — ko viņi stāstīja? — jā, no bronhīta. Rezus sensibilizācija daudz biežāk bija sastopama otrās grūtniecības laikā.

Otra iespēja bija tāda, ka kaut kad pagātnē Elizabete saņēmusi rezus pozitīvās asinis kādā asins pārliešanā. Viņš pārtrauca domāt. Viņa smadzenēs pašlaik attīstījās doma, un viņš juta, ka ir tuvu atbildei, bet nevarēja to aptvert. Kolmanis savilka pieri un koncentrējās. Tad, piepeši, visi fakti nostājās savās vietās, un arī vārds, ko viņš bija meklējis: asins pārliešana! Avārija Jaunričmondā. Dzelzceļa pārbrauktuve, pie kuras viņas tēvs zaudēja dzīvību, bet Elizabete tika smagi ievainota.

Kolmanis atkal sāka domāt. Ko Džons Aleksandrs bija sacījis par Elizabeti? Elizabete gandrīz nomira. Bet vairākkārt pārlēja asinis, un viņa izdzīvoja. Liekas, ka tā bija pirmā reize, kad vispār biju slimnīcā. Es tur nodzīvoju kādu nedēļu.

Pēc tik ilga laika to vairs nevarēs pierādīt, bet viņš būtu ar mieru saderēt, ka tā tas notika. Viņš domāja: rezus faktoru medicīnā atrada tikai četrdesmito gadu sākumā.

Pagāja apmēram desmit gadi, kamēr rezus faktora pārbaudes sāka veikt praktizējošie ārsti un slimnīcas. Bet arī tad vēl bija daudzas vietas, kurās asinis pārlēja bez rezus faktora noskaidrošanas. Jaunričmonda varēja būt viena no tām. Laiks saskanēja. Avārija, kurā cieta Elizabete, būs notikusi 1949. gadā. Viņš atcerējās, ka tēvs bija par to stāstījis.

Viņa tēvs! Tagad viņam prātā ienāca jauna doma. Tas bija viņa paša tēvs, dakteris Bairons Kolmanis, kas ārstēja Aleksandru ģimeni un noteikti lika Elizabetei pārliet asinis. Ja viņai bija izdarītas vairākas asins pārliešanas, tad asinis nenāca no viena cilvēka. Un tādā gadījumā saņemt asinis ar pozitīvu rezusu bija neizbēgami. Un tolaik Elizabete tika sensibilizēta, par to Kolmanis tagad bija pārliecināts. Tajā laikā nebija nekādu jūtamu seku. Nekādu citu kā vien to, ka viņas ķermenis attīstīja antivielas, kas slēpās nezināmas un negaidītas, lai pēc deviņiem gadiem nikni un ļauni celtos iznīcināt viņas bērnu.

Skaidrs, ka Deivida Kolmaņa tēvu nevarēja vainot, pat ja šis tik senās lietas atainojums bija pareizs. Viņš bija mēģinājis meiteni glābt, izmantojot tālaika medicīnas standartus. Protams, jau tajā laikā rezus faktors bija zināms. Bija daudzas vietas, kur asinis pārbaudīja un grupēja. Bet ļoti aizņemts lauku ārsts nebūtu varējis šīm lietām izsekot. Bet, vai tā bija? Daudzi ārsti — arī lauku ārsti — pazina visjaunākos atklājumus asins pārbaudēs un grupēšanā. Viņi uz vietas gādāja, lai viņu birojos un slimnīcās ievieš jaunākos standartus. Bet tad Deividam Kolmanim ienāca prātā, ka tie būs bijuši jaunāki ārsti. Tajā laikā tēvs jau bija vecs un strādāja pārāk daudz un pārāk ilgas stundas, lai atlicinātu laiku medicīnisko žurnālu lasīšanai. Bet vai tā nebija tikai atrunāšanās? Vai tā nebija nezināšana, ko viņš pats nosodītu citos? Jeb, vai viņš bija attīstījis dubultu mērauklu, ar kādu tiesāt? Maigākus sodus saviem radiem, arī jau sen mirušajam tēvam? Šī doma bija ļoti nepatīkama. Viņš nemierīgi juta, ka personīgā lojalitāte sāk ielauzties viņa vissvētākajā pārliecībā. Deivids Kolmanis vēlējās, kaut nebūtu par to domājis. No tā viņam palika tikai nepatīkama sajūta, ka viņam vairs nekas nav īsti skaidrs… tikpat kā nekas.

Pīrsons skatījās uz viņu. — Cik nu ir ilgi?

Kolmanis paskatījās pulkstenī un atbildēja. — Nedaudz vairāk kā stunda.

—    Es viņiem zvanīšu, — Pīrsons strauji pagrāba klausuli. Tad vilcinājās un beidzot palaida to vajā. — Nē, tā laikam nebūtu pareizi.

Džons Aleksandrs, kas atradās seroloģijas laboratorijā, arī zināja, cik daudz laika pagājis. Pirms stundas viņš bija atgriezies no sievas apciemojuma. Kopš tā laika viņš bija puslīdz mēģinājis strādāt, bet ari viņam bija skaidrs, ka domas nemaz nav pie darba, un tā, lai velti nekļūdītos, viņš bija pārstājis strādāt. Tagad vēlreiz negribīgi paņēma rokā mēģeni, lai sāktu no jauna, bet Banisters pienāca un viņam to atņēma.

Paskatījies uz pieprasījuma lapu, vecais laborants laipni teica. — Es to izdarīšu.

Džons vārgi mēģināja iebilst, bet Banisters nepadevās. — Ej nu, puisi, un atstāj to man. Kā būtu, ja tu uzietu pie sievas?

—     Liels paldies par piedāvājumu, bet man šķiet, ka es palikšu tepat. Dakteris Kolmanis apsolīja, ka, tikko viņš uzzinās… nāks un man pastāstīs. — Aleksandrs skatījās sienas pulkstenī un teica aizžņaugtā balsī. — Nu jau vairs ilgi nevajadzētu būt.

Banisters aizgriezās projām. — Nē, — viņš lēnām piekrita. — Ne pārāk ilgi.

Elizabete Aleksandra atradās savā istabā viena, viņa gulēja mierīgi ar galvu uz spilveniem, acīm vaļā, kad pēkšņi ienāca māsiņa Vaildinga. — Vai ir kas zināms? — Elizabete jautāja.

Pavecā, sirmā māsiņa papurināja galvu. — Es taču jums pastāstīšu, tikko kaut ko zināsim. — Noliekot glāzi ar apelsīnu sulu, ko bija atnesusi, viņa piedāvāja. — Ja gribat, es pāris minūtes pie jums pasēdēšu.

—     Jā, lūdzu, — Elizabete vārgi pasmaidīja, un māsiņa, pievilkusi krēslu pie gultas gala, apsēdās. Vaildingai apsēšanās nesa atvieglojumu. Pēdējā laikā arvien biežāk sāpēja kājas, un viņai bija aizdomas, ka tās viņu aizdzīs pensijā, vai viņa to grib, vai ne. Patiesībā bija tā, ka viņa jau labu laiku zināja, ka drīz būs nobriedusi aiziet.

Bet Vaildingai ļoti patiktu palīdzēt šiem jaunajiem cilvēkiem. Viņai abi bija iepatikušies jau no pirmā brīža, un viņai gan vīrs, gan sieva likās kā bērni. Savā ziņā uzmanīt šo meiteni, kas laikam pazaudēs bērnu, bija tikpat kā rūpēties par meitu, ko Vaildinga ilgu laiku bija gribējusi, bet nebija dabūjusi. Vai tas nebija dumji — viņai ar viņas daudzajiem darba gadiem tagad jāņem un jākļūst sentimentālai. Viņa jautāja. — Par ko jūs domājāt, kad nācu iekšā?

—    Es sapņoju par bērniem, apaļiem, priecīgiem bērniem, kas pēcpusdienas saulē draiskojas pa zaļu zāli, — Elizabetes balsij bija sapņaina pieskaņa. — Tā tas bija Indiānā, vasarās, kad biju maziņa. Un jau tad es domāju, ka man reiz būs bērni, un es viņiem sēdēšu blakus, kamēr viņi saulainā pļavā rotaļāsies, kā kādreiz to darīju es.

—    Jā, ar bērniem ir dīvaini. Ne vienmēr viss izdodas tā, kā vecāki plāno. Man reiz bija dēls. Viņš tagad ir pieaudzis.

—    Nē, to es nezināju…

—      Lūdzu nepārprotiet! Viņš ir kārtīgs cilvēks. Flotes virsnieks. Viņš pirms pāris mēnešiem apprecējās. Es saņēmu vēstuli, kurā viņš to paziņoja.

Elizabetei tas likās savādi. Kā tas būtu, ja viņa dzemdētu dēlu, un pēc gadiem saņemtu vēstuli ar paziņojumu, ka viņš apprecējies.

—   Man liekas, ka mēs nekad īsti neiepazināmies. Tā laikam bija mana vaina — pēc šķiršanās es vairs nespēju viņam piedāvāt īstas mājas.

—   Jūs noteikti pie viņiem aizbrauksiet ciemos. Būs taču arī mazbērni.

—    Jā, par to esmu ļoti daudz domājusi. Man likās, ka tas būs jauki, ja mazbērni dzīvos tuvumā un es vakaros varēšu viņus uzmanīt. Ko nu citu!

—    Un tagad to nevarēs?

Vaildinga papurināja galvu.

—      Man liekas, ka tas būtu tikpat kā apciemot svešus cilvēkus. Un turklāt reti. Redziet, mans dēls dien Havajās. Viņi pagājušajā nedēļā devās uz turieni. — Bet tad piebilda ar izaicinošu uzticību. — Viņš bija gatavojies mani apciemot kopā ar jauno sievu. Bet tad pēdējā mirklī atgadījās kaut kas tāds, kas viņiem to neļāva darīt.

Brīdi abas klusēja, tad Vaildinga sacīja. — Izdzeriet sulu, Aleksandra kundze! Un es uzreiz jums nākšu pastāstīt, ja kaut ko uzzināsim.

Kents O'Donels svīda, un māsiņa pasniedzās noslaucīt viņam sviedrus. Mākslīgā elpināšana tagad bija turpinājusies jau piecas minūtes, bet sīkajā ķermenītī nebija nekādu dzīvības pazīmju. Viņa īkšķi atradās uz krūšu kurvja, pirksti aplikti ap ķermeni. Bērns bija tik sīks, ka pirksti saskārās. Spiediens bija rūpīgi jāuzmana, jo citādi sīkie kauli sabirztu kā skali. Uzmanīgi viņš spieda vēlreiz un atlaida, kamēr skābeklis šņāca, mēģinot sīkajās, piekusušajās plaušiņās iemānīt dzīvību, lai tās atkal sāktu elpot.

O'Donels gribēja, lai šis bērns dzīvotu. Ja viņš nomirs, Treju apriņķu slimnīca — viņa slimnīca — būs zemiskā kārtā nepratusi izdarīt to, kas tai bija vissvarīgākais: pareizajā veidā rūpēties par slimajiem un vārgajiem. Šis bērns nebija saņēmis pareizu ārstēšanu. Kad viņam vajadzēja visu labāko, viņš saņēma vissliktāko. Nolaidība bija uzvarējusi prasmi. Viņš juta, ka mēģina sazināties, pārraidīt savu kvēlo ticību caur pirkstu galiem šai mazajai sirsniņai, kas sita tik vārgi. Tev vajadzēja palīdzību, un mēs to nepratām sniegt. Tu meklēji mūsu vainas un tās atradi. Bet mēģināsim atkal, kopā. Un netiesā mūs par šo vienu kļūmi; mēs parasti protam to izdarīt labāk. Pasaulē valda nezināšana un muļķība, aizspriedumi un aklums. To mēs tev esam parādījuši. Bet pasaulē ir arī daudz kā cita. Labas, siltas lietas, kuru dēļ ir vērts dzīvot. Tāpēc — elpo! Tā ir tik vienkārša, bet svarīga darbība! O'Donela rokas atkal kustējās uz priekšu un atpakaļ., spieda… atlaida… spieda… atlaida… spieda…

Pagāja vēl piecas minūtes, un eksterns uzmanīgi klausījās ar stetoskopu. Tad izslējās taisni, paskatījās uz O'Donelu un bēdīgi pakratīja galvu. O'Donels pārtrauca. Viņš saprata, ka nav vērts turpināt.

Pagriezies pret Dornbergeru, viņš klusi sacīja. — Liekas, ka viņš ir miris.

Viņu acis satikās, un abi ārsti zināja, ka domā vienu un to pašu.

O'Donels juta, ka viņu sagrābj balti kvēlojošs niknums. Viņš norāva masku un cepuri. Raustīja cimdus, kamēr norāva un mežonīgi nosvieda uz grīdas.

Viņš juta, ka pārējie uz viņu skatās. Viņa lūpas bija saspiestas plānā, dusmīgā svītrā. Viņš pamāja Dornbergeram. — Labi, iesim! — Tad eksternam, asā tonī. — Ja kāds mani meklē, būšu pie daktera Pīrsona.

21.nodaļa

Patoloģijas nodaļas birojā spalgi iezvanījās tālrunis. Pīrsons sniedzās pēc klausules. Bet tad, pagriezis seju, kas bija bāla un ļoti nervoza, viņš sacīja. — Atbildiet!

Kamēr Kolmanis pārgāja pār biroju, tālrunis atkal nepacietīgi iezvanījās. Viņš sacīja. — Dakteris Kolmanis. — Mierīgi klausījās, tad sacīja. — Paldies! — un nolika klausuli.

Viņš saskatījās ar Pīrsonu. Un klusi sacīja. — Bērniņš tikko nomira.

Vecais patologs neteica ne vārda. Viņš nodūra acis. Atgāzies biroja krēslā, grumbaino seju paslēpis ēnā, nekustīgu ķermeni, viņš izskatījās novecojis un sakauts.

Kolmanis klusi sacīja. — Es iešu uz laboratoriju. Kādam būtu jārunā ar Džonu.

Atbildes nebija. Kad Kolmanis izgāja no patoloģijas nodaļas biroja, Pīrsons sēdēja klusi, nekustīgi, acis neko neredzēja un domas saprata tikai viņš pats.

Karls Banisters bija izgājis no laboratorijas, kad Kolmanis ienāca. Džons Aleksandrs bija viens, sēdēdams uz laboratorijas sola zem sienas pulksteņa. Viņš nepagriezās, kad izdzirda, ka Kolmanis lēniem soļiem tuvojas.

Valdīja klusums, tad Aleksandrs, vēl arvien nepagriezies, prasīja. — Ir… cauri?

Neatbildējis Kolmanis uzlika roku uz jaunā cilvēka pleca un tur atstāja.

Runādams ļoti klusi, Aleksandrs prasīja vēlreiz. — Viņš nomira, vai ne?

—      Jā, Džon, — Kolmanis maigi atbildēja. — Viņš nomira, un man ļoti žēl.

Viņš noņēma roku, un Aleksandrs lēnām pagriezās. Jaunā cilvēka seja bija saspringta, un pār vaigiem lija asaras. Viņš klusi, bet uzstājīgi prasīja. — Bet kāpēc, dakter Kolmani? Kāpēc?

Meklējot piemērotus vārdus, viņš atbildēja. — Jūsu bērniņš bija neiznēsāts, un būtu varējis nomirt arī tad, ja… tā otra lieta… nebūtu atgadījusies.

Skatīdamies tieši acīs, Aleksandrs jautāja. — Bet viņš būtu varējis palikt dzīvs?

Šis bija brīdis, kad vajadzēja skanēt patiesībai, un to nenosegtu nekāda izvairīšanās. — Jā, Džon, bērns būtu varējis palikt dzīvs.

Džons Aleksandrs bija piecēlies kājās. Nu viņš stāvēja Kolmanim pavisam tuvu. Viņa acis prasīja un lūdzās. — Kā tas varēja notikt… slimnīcā…, kas pilna ar ārstiem?

—     Džon, — Kolmanis atbildēja. — Šobrīd man jums nav ko atbildēt. — Viņš klusi piebilda. — Man pat nav ko atbildēt sev pašam.

Aleksandrs ne vārda neteicis pamāja. Izņēmis mutautiņu, viņš noslaucīja acis. — Paldies, ka atnācāt man pastāstīt. Man Šķiet, ka tagad iešu pie Elizabetes.

Iedams caur slimnīcu blakus dakterim Dornbergeram, Kents O'Donels nebija runājis. Spēcīgās dusmas un vilšanās, ko viņš bija jutis, skatoties uz mirušo bērnu, bija viņu applūdinājušas kā viļņi, un viņam vēl arvien bija sakniebtas lūpas. Steidzoties pa gaiteņiem un lejā pa kāpnēm, jo lifti likās pārāk lēni, dakteris O'Donels atkal sevi sunīja par neizlēmību daktera Pīrsona un visas patoloģijas nodaļas gadījumā. Dievs tur augšā zināja, cik daudz briesmu signālu viņš bija saņēmis:

—       Viņš bija pārāk aizņemts, lai piespiestu sevi rīkoties, lai būtu tik stingrs, cik viņa darbs prasīja, un lai būtu gatavs paciest nepatikšanas, kas rodas no ātras rīcības. Un tā viņš bija skatījies uz otru pusi, izliekoties, ka viss ir labi, arī tad, kad pieredze un intuīcija viņam sacīja ko citu. Un kur viņš visu laiku bija — šis varenais mediķis? Vārtījās pa slimnīcas politikas peļķēm, ēda vakariņas ar Ordeņu Braunu un laipni smaidīja, pieglaimojās Jūstasam Sveinam, cerībā, ka, nedarot neko un atļaujot Sveina draugam Džo Pīrsonam strādāt tālāk, miljonārs žēlīgi piešķirs naudu elegantai, jaunai slimnīcas ēkai. Tāds bija bijis O'Donela sapnis par impēriju, kurā viņš būs karalis. Slimnīca varētu dabūt naudu arī tagad, bet varbūt arī ne. Bet, tā vai citādi, viena cena jau bija samaksāta. Viņš domāja: kvīts atrodas ceturtajā stāvā, mazs, miris ķermenītis dzemdību nodaļas operāciju telpā. Tuvojoties Pīrsona biroja durvīm, viņš juta, ka dusmas noplok un tās aizstāj nožēla. Viņš pieklauvēja, un Dornbergers ienāca viņam līdz.

Džo Pīrsons vēl arvien sēdēja turpat, kur Kolmanis bija viņu atstājis. Viņš paskatījās uz ienācējiem, bet nepūlējās piecelties.

Dornbergers runāja pirmais. Viņš to darīja klusi, bez naida, it kā mēģinot šo tikšanos ievirzīt rāmā gultnē, kā pēdējo palīdzību vecam draugam. — Bērniņš nomira, Džo! Es pieņemu, ka esi par to uzzinājis.

Pīrsons lēnām sacīja. — Jā, es to zinu.

—      Es arī dakterim O'Donelam izstāstīju visu, kas te notika. — Dornbergera balss nebija īsti valdāma. — Man žēl, Džo. Man nebija citas izejas.

PIrsons ar rokām izdarīja nelielu, bezpalīdzīgu žestu. Viņā vairs nebija ne miņas no agrākās agresivitātes. — Ir jau labi.

O'Donels mēģināja piemēroties Dornbergera tonim. — Vai jūs gribētu kaut ko sacīt, Džo?

Pīrsons divreiz papurināja galvu.

—      Džo, ja šī būtu vienīgā lieta, — O'Donels meklēja piemērotus vārdus, zinot, ka tādu nav. — Mēs visi k|ūdāmies. Tad varbūt, ka es varētu… — To viņš nebija gribējis teikt. Viņš runāja tālāk stingrākā balsī. — Bet šis saraksts ir garš, Džo. Ja vēlaties, lai šo lietu nododu medicīniskajai padomei, jūs zināt, kas notiks. Jūs to varētu atvieglot sev un mums visiem, ja līdz rītdienai pulksten desmitiem nogādātu atlūgumu uz administratora galda.

Pīrsons skatījās uz O'Donelu. — Desmitos jums tas būs.

Iestājās klusums. O'Donels pagriezās projām, tad atkal atpakaļ. — Džo, man ir žēl. Bet es zinu, ka saprotiet — man nav nekādas izvēles.

—    Jā, — tas bija čuksts, un Pīrsons drūmi pamāja.

—     Saprotamā kārtā, jums pienāksies pensija. Tas liekas godīgi pēc trīsdesmit diviem gadiem. — Tikko šos vārdus izteicis, O'Donels saprata, ka tie skan tukši.

Pirmo reizi kopš viņi ienāca, Pīrsona sejas vaibsti mainījās. Viņš paskatījās uz O'Donelu ar nelielu sardonisku smaidiņu. — Paldies!

Trīsdesmit divi gadi! O'Donels domāja: Mīļais Dievs! Tas bija vairāk nekā lielākās cilvēku daļas darba mūžs. Un tam bija jābeidzas šādi! Viņš gribēja runāt vēl: padarīt šo brīdi visiem vieglāku, atrast veidu kā pastāstīt par to labo, ko Džo Pīrsons bija šai garajā laikā izdarījis. Viņš vēl arvien par to domāja, kad telpā iedrāzās Harijs Tomaselli.

Viņš tā steidzās, ka aizmirsa pieklauvēt. Viņš vispirms skatījās uz Pīrsonu, tad ievēroja abus pārējos. — Kent, cik jauki, ka jūs te esat!

Pirms O'Donels atbildēja, Tomaselli pagriezās pret Pīrsonu. — Džo, pēc pusstundas būs ārkārtēja ārstu sapulce. Es gribu runāt vispirms ar jums.

O'Donels strauji iejaucās. — Ārkārtas sapulce? Kāpēc?

Tomaselli pagriezās. Viņa seja bija nopietna un acis nobijušās. — Slimnīcā ir atrasti tīfa slimnieki. Dakteris Čendlers ir ziņojis par diviem gadījumiem, un četrus citus turam aizdomās. Mums draud epidēmija, un ātri jāatrod, kas vainīgs.

Elizabte paskatījās, kad durvis atvērās un ienāca Džons, aizvēra durvis un atspiedās pret tām.

Nekas nebija jāsaka, visu pateica acis. Sēras, lūgšanas un neizmērojama mīlestība.

Viņa izpleta rokas, un viņš gāja viņu apkampt.

—    Džonij! Mīļais, mīļais Džonij! — viņa čukstēja un tad sāka klusi raudāt.

Pēc brīža stipri viņu satvēris, viņš atliecās atpakaļ un izslaucīja viņas acis ar to pašu mutautiņu, ar ko bija žāvējis savējās.

Daudz vēlāk viņš sacīja. — Elizabet, saldumiņ, ja tu vēl arvien to gribi, tad es kaut ko darīšu.

—    Ko vien tu gribēsi, mana atbilde būs piekrītoša.

—    Man liekas, ka tev tas vienmēr patika. Un nu es arī to gribu. Rīt prasīšu iestāšanās veidlapas. Es gribu mēģināt iekļūt medicīnas skolā.

Maiks Scdons piecēlās no krēsla un staigāja pa nelielo slimnīcas istabu. — Bet tas ir smieklīgi, — viņš dedzīgi sauca. — Tas ir absurds! Tas nav vajadzīgs, un es to nedarīšu.

—    Man par prieku, mīļais, lūdzu! — Viviāna pagriezās, lai varētu uz puisi skatīties.

—   Bet tas tev nesagādās prieku, Viviāna! Tu esi to izrāvusi no kāda ceturtās šķiras mīlestības romāna.

—    Mīļais Maik, cik tu man ļoti patīc, kad noskaities. Tas saskan ar taviem skaistajiem sarkanajiem matiem. — Viņa ar patiku viņam uzsmaidīja, juzdama, ka pirmo reizi domā par kaut ko citu.

—   Ko? — viņš vēl arvien dusmojās, un atbilde nāca ātri.

—     Apsoli, ka pēc apprecēšanās tu reizēm noskaitīsies, lai pēc kārtīgas strīdēšanās, mums būtu prieks atkal salabt!

Viņš sašutis sauca. — Tas ir tikpat stulbs priekšlikums, kā pirmais. Un kas par jēgu runāt par precēšanos, ja tu vēlies, lai es no tevis turos projām?

—    Bet tikai uz nedēļu, mīļais Maik! Tas ir viss.

—    Nē!

—      Paklausies, mīlulīt, — viņa mudināja. — Lūdzu, nāc, apsēdies un paklausies mani!

Viņš vilcinājās, tad negribīgi apsēdās uz krēsla pie gultas. Viviāna ļāva galvai atgulties spilvenos, tad pagriezās pret Maiku un pasmaidījusi pasniedza roku. Viņš to maigi saņēma, dusmas izzuda. Palika tomēr nenoteikts un neizprotams nemiers.

Bija ceturtā diena, kopš Viviānas kājas amputācijas, un viņas veselība ātri uzlabojās. Kājas stumbenis labi sadzija. Bija atsevišķas sāpīgas vietas un neizbēgamais vispārējais sāpīgums. Toties tās lielās un neciešamās sāpes, kas meiteni mocīja pirmās divas dienas, bija pārgājušas. Daktere Greindžere, ar Viviānas ziņu un piekrišanu, atsauca demerola injekcijas, kas šajā laikā bija slimniecei palīdzējušas cīnīties pret sāpēm. Viviāna toties cieta no ļoti pārsteidzošas problēmas. Viņas amputētās kājas pēda niezēja ļaunprātīgās, biežās mokās. Sākumā viņa bija ar veselās kājas pirkstiem mēģinājusi pakasīt otras kājas pēdu. Toreiz, zāļu iespaidā, viņa pat bija sākusi ticēt, ka nekāda amputācija nav notikusi. Tikai tad, kad daktere Greindžere viņai pastāstīja, ka tā ir normāla sajūta, kas piemīt visiem cilvēkiem, kam amputēts kāds loceklis, viņa saprata, ka niezēšana ir tikai šķietama, tomēr cerēja, ka šī baigā sajūta pāries.

Arī psiholoģiski viņa progresēja. No brīža, kad Viviāna bija pieņēmusi neizbēgamo patiesību ar to vienkāršo drosmi, kas bija tā iespaidojusi Maiku Sedonu, šī oma bija attīstījusies un uzturēja viņu.

Lūsija Greindžere to zināja, un bija par to pateicīga, jo tas atviegloja viņas uzdevumu pārraudzīt sadzīšanas norisi. Katrā ziņā Lūsija saprata, ka īstā pārbaude Viviānai vēl ir priekšā. Tā notiks tad, kad pirmais šoks būs pārgājis, un meitenes prātam būs bijis diezgan laika apsvērt to, kas noticis, un to, kas paredzams nākotnē. Bija iespējams, ka šis brīdis nepienāks sešu mēnešu vai pat gada laikā. Bet kādreiz tā notiks, un Lūsija zināja, ka tad Viviāna dosies cauri melnas depresijas muklājam, lai atgrieztos no tā ar kādu citu saprašanu par savu nelaimi. Nebija iespējams prognozēt, kāda tā varētu būt. Bet tas bija nākotnē. Šobrīd īstermiņa cerības likās tīri spožas.

Lūsija zināja — un arī Viviānai tas nebija noslēpums —, ka osteogēniskā sarkoma, kurai dakteris Pīrsons bija noteicis diagnozi, varēja būt metastazējusies vēl pirms operācijas, izsūtot savus ļaunos taustekļus pa visu ķermeni. Tādā gadījumā ne Treju apriņķu slimnīca, ne kāds cits pasaulē nespētu darīt neko vairāk, kā tikai uz laiku remdēt sāpes, bet to varēs uzzināt tikai vēlāk. Pacientes dēļ pašlaik bija jāpieņem, ka šī nākotne būs neierobežota, un jāpalīdz viņai doties tajā iespējami aktīvi.

Tāpat šodien Viviānas ceļu uz atveseļošanos apliecināja viņas izskats. Viņa bija uzkrāsojusies, māte bija atnākusi sakārtot matus. Viņai bija mugurā tas pats tērps, kas reiz gandrīz bija novedis Maiku līdz neapdomībai, un viņas jaunības skaistums bija atjaunojies.

Tagad, kad Maiks bija paņēmis viņas roku, viņa turpināja. — Lūdzu, saproti, mans mīļais! Man ir jājūtas drošai, gan manis, gan tevis dēļ.

—    Drošai par ko? — Maikam dega vaigi.

Viņa mierīgi sacīja. — Ka tu mani patiešām mīli.

—    Protams, ka es tevi mīlu, — viņš kaislīgi sauca. — Vai es tev to neesmu jau vismaz pusstundu stāstījis? Vai neesmu sacījis, ka gribu tevi precēt, kā mēs bijām vienojušies, pirms tas… — viņš uz brīdi vilcinājās, — tas notika. Pat tavs tēvs un māte neiebilst. Viņi ir mani pieņēmuši. Kāpēc tu to nevari?

—   Ai, Maik, es tevi pieņemu. Pateicīgi un ar prieku. Jo, lai kas notiktu ar mums, es neko citu tā vairs nekad nevarētu gaidīt. -Viņas balss mazliet aizķērās.

—    Bet, kāpēc tad…

Viņa lūdzās. — Lūdzu, Maik! Ļauj man runāt! Tu apsolīji.

Viņš nepacietīgi sauca. — Lūdzu turpini!

—   Lai ko tu sacītu, Maik, es vairs neesmu tā pati meitene, ko tu satiki sekcijas telpā. Tāda es vairs nekad nevarēšu būt. — Viņa turpināja. — Un tāpēc man ir jāzina, ka tu mani mīli tādu, kāda esmu tagad, un nevis kāda biju agrāk. Vai tu nevari saprast, mīļais, ka mēs nevarēsim nodzīvot kopā mūžu, ja man kādreiz — tagad vai vēlāk — liksies, ka esi mani apprecējis aiz… līdzjūtības. Nē, nepārtrauc! Klausies! Es zinu, ka tu tā nedomā, un var pat būt, ka tā ir. Es ar visu sirdi ceru, ka tā ir. Bet, Maik, tu esi laipns un devīgs cilvēks, un ir iespējams, ka tu to dari, pats nezinot.

Viņš atcirta. — Vai tu gadījumā nedomā, ka es pats nezinu, ko saku?

Viņa klusi atbildēja. — Vai to vispār kāds zina?

—       Es zinu! — Maiks maigi saņēma viņas rokas, un sejas satuvojās. — Es zinu, ka tevi mīlu — visu vai daļu, vakar, šodien un rīt. Un zinu, ka gribu tevi precēt, bez šaubām, bez līdzcietības, un negaidot vienu dienu ilgāk, kā nepieciešams.

—    Tad izdari to tāpēc, ka tu mani mīli. Ej projām, un, kaut tu būsi slimnīcā, nenāc pie manis vienu nedēļu, tas ir, pilnas septiņas dienas. — Viņa uz Maiku nopietni paskatījās un turpināja. — Šajā laikā, lūdzu, domā par mani, par mūsu kopdzīvi, par to, kā tu jutīsies kopā ar kropli, par to, ko mēs varēsim darīt kopā un ko ne; ja mums būs bērni, kā viņi jutīsies un kāds iespaids viņu dēļ paliks tev. Visu, Maik, gluži visu! Tad, kad tas būs izdarīts, nāc pie manis un pastāsti, ko tu izdomāji, un, ja tu mani vēl arvien gribēsi precēt, apsolu, ka vairs nekad tevi netraucēšu ar šaubām. Tās būs tikai septiņas dienas. Septiņas dienas no visa mūža, tas taču nav īpaši daudz, mīļais, vai ne?

—    Nolādēts, esi gan tu stūrgalvīga!

—    Zinu! — viņa pasmaidīja. — Tā tad tu to darīsi?

—    Četras dienas — un ne sekundi ilgāk!

Viviāna papurināja galvu. — Sešas, ne mazāk!

—    Piekrīti piecām, un es esmu ar mieru.

Viņa vilcinājās, un Maiks piebilda. — Tas ir mans vislabākais piedāvājums.

Viviāna sāka smieties, un tā bija pirmā reize, kad viņa to darīja. — Labi. Piecas dienas no šī brīža.

—     Pie velna ar šo brīdi! Varbūt pēc desmit minūtēm? Jaunam cilvēkam, kam tik karstas asinis kā man, ir jāuzkrāj mazliet mīlestības.

Viņš piebīdīja krēslu tuvāk un sniedzās pēc meitenes. Tas bija garš skūpsts, pārmaiņus kaislīgs un maigs.

Beidzot Viviāna savieba seju un iekrita gultā. Viņa nopūtās un sakārtojās.

Maiks uztraukti apjautājās. — Vai kaut kas nav labi?

Viviāna papurināja galvu. — Nemaz ne. — Tad prasīja. — Maik, kur ir mana kāja, tā, kas ir projām?

Viņš likās pārsteigts, tad sacīja. — Domāju, ka patoloģijas nodaļas ledusskapī.

Viviāna ievilka garu elpu, tad to lēnām izpūta. — Mīļais Maik, lūdzu, noej lejā un pakasi pēdu!

Slimnīcas padomes sēžu telpa bija pārpildīta. Ziņa par šo ārkārtas sapulci bija zibens ātrumā apskrējusi visu slimnīcu. Zvanīja arī tiem ārstiem, kas bija pilsētas birojos vai mājās. Tikpat ātri bija skrējušas ziņas par Džo Pīrsona atlaišanu un drīzo aiziešanu no slimnīcas. Par to runāja arī sēžu zālē, apklustot tikai tad, kad Pīrsons, kopā ar administratoru un Deividu Kolmani, ienāca telpā.

Kents O'Donels jau sēdēja garā riekstkoka galda galā. Skatoties apkārt, viņš redzēja daudz pazīstamu seju. Gils Bartlets, kura bārda enerģiski lēkāja, runājās ar Rodžeru Hiltonu, ķirurgu, kas bija sācis darbu slimnīcā pirms pāris mēnešiem. Džons Mekevans, ausu, deguna un kakla speciālists, bija iejaukts karstā diskusijā ar Dingdongu Bellu un resno Luisu Toinbiju, iekšķīgo slimību ārstu. Bils Rufuss, kura spilgti zaļā kaklasaite ar dzelteniem rakstiem pievilka visu acis, nupat gatavojās apsēsties otrajā rindā. Tieši priekšā sēdēja dakteris Hārvejs Čendlers, terapeitiskās nodaļas vadītājs, kas bija atnesis vairākus dokumentus un tos pētīja. Bija arī vairāki rezidenti, un starp tiem O'Donels ievēroja Mcknīlu, patoloģijas nodaļas rezidentu. Blakus administratoram sēdēja īpaši ielūgtā Strogana kundze. Tuvumā bija Ernijs Roibens, kuru laikam pievilka Strogana kundzes trīcošās un baudkārās krūtis. Sapulcē pietrūka Čārlija Dornbcrgera pazīstamās pīpes, jo akušieris bija paziņojis, ka bez kavēšanās dodas pensijā.

Skatoties uz durvīm, O'Donels redzēja, ka ienāk Lūsija Greindžere. Viņa paskatījās uz viņu un mazliet pasmaidīja. Redzot Lūsiju, viņš sev atgādināja, ka tad, kad šī lieta būs nokārtota un galā, viņam būs jāizšķiras par savu personīgo nākotni. Pēkšņi viņam atausa, ka kopš šī rīta nevienu reizi nav iedomājies par Denīsu. Slimnīcas krīze un norises bija viņas tēlu izspiedušas no galvas, un viņš labi zināja, ka nākošo pāris dienu laikā tas notiks atkal un atkal. O'Donels nezināja, kā Denīsa skatītos uz to, ka viņa ir palikusi otrajā vietā. Vai viņa maz saprastu? Tā, kā to saprastu, piemēram, Lūsija? Lai cik ātri šī doma parādījās, tā viņu satrauca, jo likās, ka viņš, tikai domājot par to, ir kļuvis neuzticīgs. Turklāt nupat viņš vēlējās domāt par citām lietām. Bija laiks sākt apspriedi.

O'Donels uzsita ar āmuriņu, lai panāktu, ka iestājas klusums. Sarunas apklusa, un tie, kas vēl stāvēja, klusi ieslīdēja krēslos. Viņš sāka mierīgi. — Dāmas un kungi, es domāju, ka mēs visi saprotam, ka slimnīcās epidēmijas nav nekas neparasts, tās gadās biežāk, nekā cilvēki to zina. Savā ziņā var sacīt, ka epidēmijas ir viens no mūsu esamības riskiem. Ja padomājam, cik dažādas slimības atrodas starp šīm sienām, jābrīnās, ka tā neatgadās biežāk. — Visas acis skatījās uz viņu. Viņš uz brīdi apklusa, tad turpināja. — Es negribu mazināt šī gadījuma nopietnību, bet vēlos, lai mēs nepārspīlētu. Dakteri Čendler, jūs varētu sākt ar savu ziņojumu.

Kamēr O'Donels apsēdās, terapeitiskās nodaļas vadītājs piecēlās.

—       Iesākumā vēlos izdarīt kopsavilkumu. — Hārvejs Čendlers turēja dokumentus rokā un pārlaida sēžu zālei teatrālu skatu. O'Donels pie sevis nodomāja, ka Hārvejs nupat jūtas labi, jo viņš bija cilvēks, kam patika uzmanība. Čendlers turpināja. — Mēs zinām, ka mums ir divi cilvēki, kas saslimuši ar tīfu, un par četriem mums ir aizdomas. Visi seši ir slimnīcas darbinieki, un mums jāuzskata, ka ir tīrā laime, ka līdz šim nav saslimis neviens pacients. Jums būs skaidrs, ka šis skaits nozīmē to, ka slimnīcā atrodas slimības pārnēsātājs vai pārnēsātāja. Tālāk, jāteic, ka biju tikpat šokēts, kā visi citi, uzzinot, ka mūsu virtuves darbinieku veselības stāvoklis nav pārbaudīts kopš…

Izdzirdis, ka runa ir par virtuves strādniekiem, O'Donels salēcās. Tagad viņš tik klusi un pieklājīgi, cik vien mācēja, pārtrauca runātāju.

—    Atvainojiet, dakter!

—        Jā? — Čendlera tonis rādīja, ka viņš labprāt neatvainotu.

O'Donels mierīgā balsī sacīja. — Mēs ar šo jautājumu nodarbosimies vēlāk. Es būtu pateicīgs, ja jūs ziņotu par klīnisko stāvokli.

Viņš manīja, ka runātājs šo iebildumu ņēma ļaunā. Hārvejs Čendlers, kas slimnīcas hierarhijā bija gandrīz līdzīgs O'Donelam, to ļoti ņēma ļaunā. Turklāt visi zināja, ka dakteris Čendlers pārāk ilgi runā. Baumoja, ka viņš nekad neizmantos vienu vārdu, ja būs iespējams izmantot divus vai trīs. Tagad viņš ņurdēja. — Nūja, ja jau tā gribat…

O'Donels viņu laipni, bet stingri pārtrauca. — Pateicos!

Čendlers paskatījās ar skatienu, kas teica: Nu, ziniet, par to runāsim vēlāk! Tad, pēc tikko manāmas pauzes, turpināja. — Lai izskaidrotu situāciju tiem, kas nepazīst tīfu — un saprotu, ka tādu te būs diezgan daudz, jo tā nav parasta slimība, — es pastāstīšu par sākotnējiem simptomiem. Vispārēji runājot, ceļas temperatūra, sākas drebuļi un palēninās pulss. Tāpat pazeminās asins aina un parādās raksturīgie rozā izsitumi. Vēl pacients sūdzēsies arī par vieglām galvas sāpēm, ēstgribas trūkumu un vispārējām sāpēm. Daži sirdzēji sacīs, ka viņi dienās ir miegaini, bet naktīs nevar gulēt. Vēl varam ievērot bronhītu, jo tas ir parasta tīfa komplikācija, tāpat parasta komplikācija ir arī deguna asiņošana. Un, saprotams, jūtīga un piepampusi liesa.

Terapeitiskās nodaļas vadītājs apsēdās. O'Donels prasīja. — Vai ir jautājumi?

Lūsija Greindžere jautāja. — Cik saprotu, mēs visus potēsim pret tīfu?

—       Jā, — atbildēja Čendlers, — visus darbiniekus, ārstus, tāpat pacientus, kas ir pietiekami labā veselības stāvoklī, lai to paciestu.

—   Kā ar virtuves darbiniekiem? — iejautājās Bils Rufuss.

O'Donels atkal pārtrauca. — Ja jums nekas nav pretim,

mēs pie tā drīz nonāksim. Vai mums vēl ir pārrunājams kaut kas medicīnisks? — Vairāki no klātesošajiem purināja galvas. — Labi, tad lūgsim, lai runā patoloģijas nodaļa. Dakteri Pīrson? — viņš klusi sacīja.

Līdz šim telpā skanēja dažādi troksnīši — dīdīšanās, krēslu stumdīšana, klusas sarunas starp tiem, kas neklausījās runātājā. Bet tagad apklusa visi, lai ziņkāri skatītos uz Džo Pīrsonu, kas sēdēja galda vidū. Kopš ienācis telpā, viņš nebija teicis ne vārda, tikai skatījies taisni uz priekšu. Pirmo reizi viņam nebija klāt aizdegtā cigāra, un tas visus pārsteidza, jo trūka pazīstamās firmas zīmes. Ari tagad, kad viņu aicināja, vecais kungs nekustējās.

O'Donels gaidīja. Kad viņš jau bija gatavs atkārtot paziņojumu, Džo Pīrsons sakustējās. Pagrūdis krēslu atpakaļ, vecais patologs piecēlās.

Viņš lēnām noskatīja visus klātesošos, no viena galda gala līdz otram. Skatīdamies tieši uz O'Donelu, Pīrsons sacīja. — Šai epidēmijai nebija jānotiek. Tā arī nebūtu gadījusies, ja patoloģijas nodaļa būtu sapratusi, ka higiēniskā piesardzība nav ievērota. Tā ir manas nodaļas nolaidība, un tāpēc es esmu personīgi atbildīgs par to, ka tā ir noticis.

Telpā nebija ne troksnīša. Šodien te pārrakstīja vēsturi. Šajā telpā Džo Pīrsons bija tik bieži apvainojis citus par kļūdām un pārpratumiem. Un te nu viņš pats stāvēja: apsūdzētājs un vainīgais!

O'Donels nezināja, vai pārtraukt. Izšķīrās tā nedarīt. Pīrsons atkal aplaida apkārt skatu. Tad klusi sacīja. — Reiz esam izlēmuši, kas vainīgs, mums vajadzētu gādāt, lai šī epidēmija neizplešas plašumā. — Viņš paskatījās uz Hariju Tomaselli. — Administrators un nodaļu vadītāji ir izstrādājuši zināmus plānus, kas ir jāīsteno tūlīt. Un nu es jums izstāstīšu, kādi tic ir.

Pīrsons apklusa, un tad atsāka daudz stingrākā balsī. O'Donels domāja, ka šajā brīdī vecais kungs ir nosviedis savus gadus un parādījies tāds, kāds bija kādreiz, sen atpakaļ — jauns, spējīgs, nopietns un kompetents ārsts. Vairs nemanīja ne vecā, sardoniskā humora, ne gandrīz pastāvīgās citu nicināšanas, ko visi klātesošie bija gana iepazinuši. Tā vietā te stāvēja autoritāte, zināšanas un tā tiešā atklātība, ko bez kādām ierunām izmanto saskarsmē ar līdzīgiem.

—         Mūsu vistiešākā problēma ir atrast infekcijas cēloni, — sacīja Pīrsons. — Tā kā nevieas jau veselus sešus mēnešus nepārbaudīja tos, kas strādā ar pārtiku, būtu tikai saprotami turēt aizdomās pārtiku, kā infekcijas iznēsātāju, un sākt meklēšanu tieši tur. Tāpēc līdz brīdim, kad ēdnīcā pasniegs nākošo maltīti, mums ir jāpārbauda visi virtuves darbinieki. — No savas novalkātās vilnas vestes kabatas viņš izvilka pulksteni un uzlika to uz galda. — Pašlaik ir 14.15. Tāpēc mūsu rīcībā ir tikai divas un trīsceturtdaļstundas. Šajā laika sprīdī ir jāveic pilnīga veselības pārbaude visiem darbiniekiem, kam ir jelkāda saskarsme ar slimnīcas pārtikas sagatavošanu vai pasniegšanu. Lai to izdarītu, mēs esam mobilizējuši ambulatorisko slimnieku izmeklēšanas telpas, un, cik saprotu, visi eksterni un citi slimnīcas darbinieki zina, kas jādara. — Viņš paskatījās visapkārt istabai, un vairāki cilvēki pamāja. — Lieliski! Tikko beigsim šīs pārrunas, dakteris Kolmanis — Pīrsons paskatījās uz Deividu, kas sēdēja blakus, — jums katram iedos attiecīgās istabas numuru.

Pamājis uz galvenās diētas speciālistes pusi, Pīrsons sacīja. — Strogana kundze ir atbildīga par visu vajadzīgo cilvēku informēšanu, un viņi dosies uz ambulatorisko slimnieku nodaļu grupās pa divpadsmit. Mums šajā laika posmā ir jāpārbauda deviņdesmit pieci darbinieki. Kad šos darbiniekus pārbaudiet, atcerieties, ka tīfa pārnēsātājs — un mēs pieņemam, ka tāds ir, — neuzrādīs tos simptomus, ko dakteris Čendlers aprakstīja. Jums ir īpaši jāraugās uz darbiniekiem, kas nerūpējas par personīgo higiēnu. Katrs, par ko rodas jebkādas šaubas, tūlīt uz laiku ir jāatbrīvo no darba.

Pīrsons apklusa, it kā domādams. Līdz šim viņš bija runājis bez piezīmēm. Tad turpināja. — Mēs, protams, visi saprotam, ka veselības pārbaudes mums neatklās visu. Mums varētu laimēties tādā veidā atklāt pārnēsātāju, bet ir iespējams, ka mēs to nespēsim. Visticamāk, ka lielākais darbs būs jāpadara laboratorijās, kad veselības pārbaudes būs beigušās. Visiem darbiniekiem jāpiekodina, ka būs vajadzīgi izkārnījumu paraugi, kam jābūt slimnīcā jau rīt no rīta. — Klausītāji pasmaidīja. — Mēs neuzskatīsim cietu vēderu par iemeslu neatnest paraugu, un, ja kāds to paspēj šodien, būsim pateicīgi.

—    Pašlaik iekārtojam laboratorijas, kas varēs pārbaudīt šādu paraugu daudzumu. Jāsaprot, ka mums šim darbam vajadzēs divas vai trīs dienas.

Kāda balss, O'Donelam izklausījās, ka Gila Bartlcta, teica. — Deviņdesmit pieci paraugi? Tur nu gan būs daudz sūdu! — Ap galdu apskrēja smieklu vilnis.

Pīrsons pagriezās. — Jā, tas ir daudz! Bet mēs darīsim, ko varēsim.

To pateicis, viņš apsēdās.

Lūsija pastiepās, un O'Donels pamāja, lai runā. — Ja mēs infekcijas avotu uzreiz neatradīsim, vai turpināsim ēdnīcā pasniegt maltītes?

—    Vismaz pašlaik, jā, — sacīja O'Donels.

Administrators piebilda. — Mani darbinieki pašlaik

meklē, vai ir kāda pārtikas piegādes firma, kas varētu mūs pabarot, ja mums liksies, ka tas ir nepieciešams. Bet šaubos, vai visā pilsētā būs firma, kas to spēs tik īsā laika posmā paveikt.

Bils Rufuss prasīja. — Ko mēs iesāksim ar jaunajiem pacientiem?

—    Lūdzu, piedodiet, — teica O'Donels. — Šobrīd mēs nevienu jaunu pacientu nepieņemsim, un uzņemšanas nodaļa par to ir informēta. Bet mēs, protams, ceram, ka patoloģijas nodaļa infekcijas avotu atradīs ātri, un tad uzņemšanas politiku vēlreiz pārskatīsim. Vai ir vēl kādi jautājumi?

Jautājumu vairāk nebija. O'Donels jautāja jaunākajam patologam. — Dakteri Kolmani, vai jums kas sakāms?

Deivids Kolmanis papurināja galvu. — Nē!

O'Donels aizvēra vākus, kas atradās viņam priekšā. — Ļoti labi, dāmas un kungi, es ieteiktu sākt darbu. — Tad, klausoties kā švīkājas atgrūstie krēsli un sākas sarunas, viņš vaicāja Pīrsonam. — Džo, vai es drīkstu ar jums parunāt?

Viņi kopā devās pie loga, kamēr citi gāja ārā pa durvīm. O'Donels klusi sacīja, uzmanīdamies, lai balss neaizskan pārāk tālu.f — Džo, jūs šīs epidēmijas laikā, protams, paliksiet patoloģijas nodaļas vadītājs. Bet es gribu, lai saprotat, ka citādi nekas nav mainījes.

Pīrsons lēnām pamāja. — Jā, to es jau biju izdomājis.

22.nodaļa

Kā ģenerālis, kas pirms kaujas apskata savus bruņotos spēkus, dakteris Džosefs Pīrsons pārbaudīja seroloģijas laboratoriju.

Kopā ar viņu bija Deivids Kolmanis, patoloģijas rezidents, dakteris Mcknīls, Karls Banisters un Džons Aleksandrs. Pīrsons, Kolmanis un Meknlls nāca tieši no ārkārtas apspriedes. Abi laboranti, rīkojoties kā noteikts, bija izvākuši no laboratorijas visu, atskaitot visnepieciešamāko.

Kad Pīrsons bija pabeidzis pārbaudi, viņš uzrunāja pārējos četrus. — Mums jābūt detektīviem. Mūsu uzdevums ir no apmēram deviņdesmit cilvēku pūļa — tiem, kuri strādā ar pārtiku, — atrast to vienu cilvēku, kas ir šo slimnīcu inficējis ar tīfu. Mums ir arī laika problēma — jo ilgāk mums vajadzēs šo cilvēku meklēt, jo plašāk izplatīsies epidēmija. Mūsu metode, kā šo cilvēku atrast, būs izkārnījumu paraugi, no kuriem daži pienāks šodien, toties pārējie rīt.

Viņš pagriezās pret Rodžeru Meknīlu. — Dakter Meknīl, jūsu nākošās nedēļas uzdevums būs gādāt, lai laboratorijā neienāktu nesvarīgi paraugi. Pārbaudiet tos, kas ienāk, un izlemjiet, kuri jāpārbauda tūlīt un kurus var uz pāris dienām atlikt. Tos paraugus, kas, pēc jūsu domām, ir steidzami, veiks Karls Banisters. Strādājiet ar viņu kopā, bet cenšaties nepārstrādināt, lai varam viņu izmantot arī mūsu lielajam projektam. Jūsu galvenais darbs būs ķirurģiskie ziņojumi. Nokārtojiet tos, ko uzskatāt par svarīgiem, un krājiet tos, kas var gaidīt. Ja ir kāda diagnoze, par ko nezināt, prasiet dakterim Kolmanim vai man.

—      Skaidrs. Iešu uz biroju paskatīties, — un Meknīls izgāja no laboratorijas.

Pārējiem Pīrsons norādīja. — Katram izkārnījumu paraugam izmantosim atsevišķu plati, jo negribu riskēt, audzējot uz vienas plates vairākas kultūras. Tādā veidā viena var pāraugt pāri citām. Tad zaudēsim laiku, un būs jāsāk no gala. — Viņš jautāja Aleksandram. — Vai mums ir pietiekams daudzums Mekonkija barotnes apmēram simts paraugiem?

Džons Aleksandrs stāvēja bāls un ar sasarkušiem plakstiem. Viņš pirms pusstundas bija atgriezies no Elizabetes istabas. Bet viņš atbildēja nekavējoties. — Nē, šaubos, vai mums pietiks vairāk kā ducim paraugu. Normāli ar to iztiekam vairākas dienas.

Viņš bija atbildējis uz jautājumu tāpēc, ka laboratorijas apstākļos bija tā pieradis. Bet tajā pašā laikā Džons Aleksandrs pārdomāja savas attiecības ar dakteri Pīrsonu. Viņš redzēja, ka tās nav viennozīmīgas. Viņam likās, ka būtu jāienīst šo veci, kura nolaidības dēļ nomira Džona dēls, un varbūt, ka ar laiku naids parādīsies. Bet pašlaik viņš juta dziļas sāpes un melanholisku noskaņojumu. Bija labi, ka tūlīt paredzams ļoti daudz darba. Vismaz varēs sevi tajā uz laiku pazaudēt.

—     Saprotu, — sacīja Pīrsons. — Tādā gadījumā tūlīt sagādājiet vēl, un sāciet uzsējumu telpā sagatavot plates, lai līdz dienas beigām tās būtu lietošanas kārtībā.

—   Sākšu strādāt, — arī Aleksandrs atstāja laboratoriju.

Pīrsons sāka skaļi domāt. — Mums būs deviņdesmit

piecas kultūras, varbūt simts. No tām apmēram piecdesmit būs pozitīvas pret laktozi, bet pārējās piecdesmit paliks tālākai izpētei. Vairāk nevajadzētu būt. — Viņš paskatījās, ko par to domā Kolmanis.

—    Es piekrītu, — pamāja Kolmanis.

—      Labi, tātad mums vajadzēs desmit cukura gabaliņus katrai kultūrai, jeb piecsimts apakškultūru. — Pagriezies pret Banisteru, Pīrsons jautāja. — Cik mums ir gatavu cukura gabaliņu, kas ir tīri un sterilizēti?

Banisters domāja. — Būs savi divi simti.

Pīrsons uz viņu pētoši noskatījās. — Vai jūs to skaidri zināt?

Banisters piesarka. — Simts piecdesmit noteikti.

—      Tad pasūtiet vēl trīs simts piecdesmit. Zvaniet uz piegādes biroju un sakiet, ka tie mums vajadzīgi šodien un bez atrunām. Sakiet, ka dokumentus nogādāsim vēlāk. Kad tas padarīts, sāciet sagatavot mēģenes — pa desmit katrā komplektā. Izmantojiet tos cukura gabaliņus, kas jums ir, pēc tam tos, kas pienāks. Pārliecinieties, vai mums ir pietiekami daudz citu cukuru. Atcerieties, ka jums vajadzēs glukozi, laktozi, dulcitolu, saharozi, manitolu, maltozi, ksilozi, arabinozi, ramnozi — un desmito mēģeni indola sagatavošanai.

Pīrsons bija šo sarakstu noskaitījis bez stomīšanās. Ar mazu smaidiņu viņš Banisteram sacīja. — Šo sarakstu un visas salmonellas tīfa reakcijas atradīsiet laboratorijas rokasgrāmatas sešdesmit sestajā lappusē. Labi? Nu tad — uz priekšu!

Banisters steidzās pie tālruņa.

Pagriezies pret Deividu Kolmani, Pīrsons jautāja. — Vai varat iedomāties kaut ko tādu, ko es aizmirsu?

Kolmanis papurināja galvu. Vecā kunga situācijas izpratne, ātrums un pamatīgums viņu pārsteidza un iespaidoja. — Nē, man nekas nenāk prātā.

Pīrsons brīdi uz viņu skatījās. Tad teica. — Iesim dzert kafiju. Var gadīties, ka vairākas dienas mums tas nebūs iespējams.

Tagad, kad Maiks Sedons bija projām, Viviāna juta, ka šī prombūtne atstāj viņas dzīvē nepiepildāmu robu, un nākošās piecas dienas solījās būt garas un garlaicīgas. Bet viņa vēl arvien uzskatīja, ka bija pareizi uz laiku aizliegt Maikam satikties. Tas abiem dos iepēju pierast pie pašreizējās situācijas un skaidri domāt par nākotni. Viviānai tas nebija vajadzīgs. Viņa par savām sajūtām zināja, bet tas bija godīgāk pret Maiku. Bet vai tā tiešām bija? Pirmo reizi viņai ienāca prātā, ka viņa prasīja, lai Maiks pierāda, ka meiteni mīl un bez šaubīšanās pieņem viņas mīlestību.

To viņa nebija paredzējusi. Viviāna nedroši domāja, vai Maiks varēja pareizi saprast to, ka viņa neuzticējās un nepieņēma viņa pieķeršanos kā īstu. Sarunas laikā tā nelikās. Bet varbūt viņš šo lietu pārdomāja, tāpat kā viņa, un nonāca pie tāda paša atzinuma. Viņa sāka domāt, ka būs puisim jāzvana vai jāaizsūta vēstulīte, izskaidrojot, kā viņa to bija domājusi. Bet tad viņai pašai būs jābūt skaidrībā. Bija reizes, kad bija tik ļoti grūti izlemt. Viņa sāka darīt kaut ko, kas likās pareizi. Tad bija jāuztraucas, vai otrs to nav pārpratis, vai nav sācis meklēt apslēptus nolūkus, kas pašai vispār neienāktu prātā. Kā viņa varēja būt pilnīgi droša par katras lietas labāko virzienu… visur… jebkad…?

Pie durvīm viegli pieklauvēja, un ienāca Loburtoncs kundze. Viņu ieraugot, Viviānai aizmirsās, ka viņa ir deviņpadsmit gadus veca, pieaugusi un pilnīgi spējīga par sevi rūpēties. — Ai, māmiņ! Esmu tik ļoti apjukusi!

Pārtikas darbinieku veselības pārbaudes gāja uz priekšu ļoti strauji. Nelielā izmeklēšanas telpā — vienā no vairākām, kas atradās ambulatoriskajā nodaļā, — dakteris Hārvejs Čendlers patlaban beidza kāda pavāra izmeklēšanu. — Labi, jūs varat ģērbties.

Sākumā terapeitiskās nodaļas vadītājs nebija pārliecināts, vai tas nebija zem viņa goda piedalīties veselības pārbaužu procesā. Bet ar laiku viņš bija izlēmis tā tomēr darīt, jūtoties kā armijas vienības komandieris, kam goda sajūta prasa doties uzbrukumā kopā ar saviem vīriem.

Patiesībā dakteris Čendlers ņēma ļaunā to, cik lielā mērā O'Doncls un Pīrsons bija šo lietu pārņēmuši. Protams, dakteris O'Donels bija medicīnas padomes priekšsēdētājs, un tāpēc viņam bija jārūpējas par slimnīcas darbinieku veselības stāvokli. Bet viņš bija ķirurgs, taču tīfs — tā vismaz domāja dakteris Čendlers — ir terapeitiska slimība.

Terapeitiskās nodaļas vadītājs nopietni domāja, ka viņam šajā epidēmijā atņemta vadošā loma. Savās slepenākajās domās dakteris Čendlers uzskatīja sevi par dižgaru, kam bijis pārāk maz iespēju sevi parādīt. Šoreiz bija parādījusies iespēja, un te nu viņš bija, pildot neievērojamu vai vismaz otrās šķiras darbu. Protams, bija tikai godīgi atzīt, ka dakteru O'Donela un Pīrsona plāns darbojās labi, un viņiem bija kopējs mērķis novērst šo nožēlojamo tīfa epidēmiju. Saraucis pieri, viņš skatījās uz pavāru, kas jau bija apģērbies. — Atcerieties īpaši rūpīgi ievērot higiēnas noteikumus. Un strādājot virtuvē, gādājiet par pilnīgu tīrību.

—    Jā, daktera kungs!

Kad pavārs gāja ārā, ienāca Kents O'Donels. — Čau! Kā iet? — viņš sauca.

Čendlera pirmā doma bija atbildēt aizvainotā balsī. Bet tad viņš izlēma, ka nav par ko uztraukties. Un, atskaitot to, ka O'Donels bija — pēc Čendlera domām — pārāk demokrātisks, viņš bija pareizais vīrs, kam jāvada medicīnisko padomi, daudz labāks par iepriekšējo. Tāpēc viņš atbildēja gandrīz draudzīgi. — Man jau pirms laba laika sajuka, cik esmu pārbaudījis. Šis darbs iet ātri, bet līdz šim neesam neko atraduši.

—   Ko jūs zināt par abiem tīfa slimniekiem, un tiem četriem

aizdomīgajiem?

—     Jūs varat uzskatīt, ka ir četri slimi, un svītrot divus pārējos aizdomīgos.

—    Vai kāds ir bīstamā stāvoklī?

—    Šķiet, ka ne. Paldies Dievam, par antibiotikām! Pirms piecpadsmit gadiem mums būtu daudz vairāk grūtību.

—   Jā, tā laikam ir gan. — O'Donels saprata, ka nav vērts prasīt par slimnieku izolēšanu. Neraugoties uz visu uzpūtību, uz Cendleru vienmēr varēja paļauties.

—     Divas no slimajām ir māsiņas. Viena no psihiatrijas, otra — no uroloģijas nodaļas. Abi pārējie ir vīrieši. Viens ir ģeneratora telpas strādnieks, bet otrs — biroja darbinieks.

—     Visi no ļoti izkliedētām slimnīcas vietām, — domīgi sacīja O'Donels.

—     Tieši tā! Nav cita kopsaucēja, kā vienīgi slimnīcas maltītes. Visi četri pastāvīgi ēda mūsu ēdnīcā. Nav jājautā, vai esam uz pareizā ceļa.

—      Tad es jūs nekavēšu. Jums jau ir divi, kas gaida, bet pāris citiem ārstiem ir vairāk, un tā mēs viņus bīdām no viena pie otra.

—       Lieliski! — sacīja Čendlers. — Strādāšu, kamēr pabeigsim. Mūs nekas nedrīkst apturēt, lai cik ilgi vajadzētu strādāt! — Viņš iztaisnoja muguru. Likās, ka viņa vārdos ietilpst pareizais pārgalvības daudzums, apklāts ar bravūru.

—     Pilnīgi pareizi, — O'Donels sacīja. — Labi, atstāšu jūs vienu.

Nedaudz sāpināts par tik paviršu atbildi, terapeitiskās nodaļas vadītājs stīvi noteica. — Lūdzu sakiet māsiņai, lai viņa iesūta nākošo.

—    Skaidrs.

O'Donels izgāja, un pēc mirkļa ienāca kāda virtuves strādniece. Viņai rokā bija kartīte.

—   Dodiet man kartīti un apsēžaties! — Nolicis kartīti sev priekšā, viņš paņēma tīru slimības vēstures veidlapu.

—    Jā, ser.

—    Vispirms es lūdzu no jums pilnīgu jūsu un jūsu ģimenes slimības vēsturi, tik tālu pagātnē, cik varat atcerēties. Sāksim ar vecākiem.

Kamēr meitene atbildēja uz viņa rūpīgajiem jautājumiem, Čendlers ātri un glīti ierakstīja atbildes veidlapā. Kā vienmēr, viņa aizpildītās veidlapas būs paraugs, kā tas darāms, un to varēs kaut vai iespiest kādā medicīnas grāmatā bez labojumiem. Viens no iemesliem, kāpēc dakteris Čendlers bija terapeitiskās nodaļas priekšnieks, bija tas, ka viņš bija apzinīgs un ārkārtīgi pedantisks klīniķis.

Iedams projām no rekvizētās ambulatoriskās nodaļas, Kents O'Donels pirmo reizi varēja objektīvi atskatīties uz dienas notikumiem. Bija tikai pēcpusdienas vidus, bet noticis jau tik daudz, ka prāts nebija vēl paspējis visu aptvert.

Bērna nepareizā diagnoze un nāve bija nākušas ātri un pārsteidzoši. Tam tūlīt sekoja Pīrsona atlaišana no darba, Dornbergera aiziešana pensijā, atklājums, ka nolaidības dēļ jau sešus mēnešus aizmirsta viena no slimnīcas higiēnas pamatprasībām, un tagad pirmie tīfa slimnieki, turklāt plašas epidēmijas iespējas karājās virs Treju apriņķu slimnīcas kā atriebīgs zobens.

Likās, ka reizē sagadījies pārāk daudz. Kāpēc? Kā tas varēja notikt? Vai tas bija līdz šim neatklāts slimnīcas sabrukuma sākums? Vai tam sekos citas problēmas? Vai drīz nāks pilnīgs sabrukums? Vai viņi visi bija vainīgi par savu agrāko pašapmierinātību? Un vai O'Donels nebija tas, kas viņus iemidzināja?

Mēs visi bijām tik ļoti pārliecināti par to, ka šī slimnīcas pārvalde ir labāka, nekā iepriekšējā. Strādājām, lai tas tā būtu. Uzskatījām, ka mēs no jauna būvējam dziedniecības templi, vietu, kur var mācīties un praktizēt labu medicīnu. Bet vai mēs tagad, tieši mūsu labo nolūku dēļ, neesam cietuši apkaunojošu neveiksmi? Vai esam bijuši stulbi un neredzīgi, vai mūsu acis, ko spīdošie ideāli pievilka pie mākoņiem, tai pat laikā dziļi zem mums nepamanīja vienkāršos brīdinājumus? Ko mēs te esam uzbūvējuši? O'Donels meklēja atbildi. Vai šī vieta tik tiešām pieder dziedniecībai? Varbūt tās ir kapenes? Tukša, antiseptiska svētnīca?

Viņš drāzās pa gaiteni norūpējies, degošu domu pilns, nevienu neredzēdams, kamēr nonāca līdz savam birojam. Viņš iegāja iekšā un aizvēra durvis.

Aizgājis pie loga, Kents O'Donels stāvēja un skatījās lejā uz slimnīcas priekšējo laukumu. Kā vienmēr, tur nāca un gāja cilvēki. Kāds vīrietis smagi kliboja, un sieviete viņu atbalstīja. Viņi pagāja zem jumta un pazuda no skata. Piebrauca mašīna. Kāds vīrietis izlēca un palīdzēja sievietei iekāpt. Māsiņa sievietei pasniedza zīdaini. Durvis aizcirtās, un mašīna aizbrauca. Parādījās zēns uz kruķiem. Viņš ātri devās uz priekšu, ilgā pieredzē viegli šūpodams ķermeni. Viņu apturēja vecs vīrs, tērpts lietusmētelī. Vecajam vīram likās nebija skaidrs, kur jāiet. Zēns rādīja, un viņi abi kopā devās uz slimnīcas durvīm.

O'Donels domāja. Viņi nāk pie mums uzticīgi, pazemīgi lūdzot palīdzību. Vai mēs esam šīs uzticības cienīgi? Vai mūsu panākumi atsver neveiksmes? Vai mēs kādreiz varēsim ar smagu darbu izlabot savas kļūdas? Vai mēs to jebkad sapratīsim?

Viņa domas pievērsās praktiskākiem jautājumiem. Pēc šodienas ir jāpanāk daudzas pārmaiņas. Tagad būs jāaizpilda robi, ne tikai tie, kas atklāti, bet arī citi, kas būs rūpīgi jāmeklē. Būs jāmeklē šie vājie punkti, gan cilvēkos, gan slimnīcas iekārtās. Vajadzēs daudz vairāk paškritikas un paškontroles. Lai šodiena kļūst par spožu bāku. Nožēlas krusts, kas rādīs ceļu uz jaunu sākumu!

Bija ļoti daudz darba, daudz kas būs jāpadara nākošajos mēnešos. Jāsāk ar patoloģijas nodaļu, vājāko slimnīcas punktu, kurā bija sākušies smagie pārbaudījumi. Tūlīt pēc tam jāsāk pārorganizēt viss cits. Bija vairākas nodaļas, uz kurām tas arī varēja attiekties. Bija skaidrs, ka būvdarbi sāksies pavasarī, un abas programmas būs jāapvieno. O'Donels sāka plānot, turklāt viņa smadzenes atkal strādāja pavisam raiti.

Tālrunis asi iezvanījās.

Centrāle paziņoja. — Tālsaruna, dakteri O'Doncl!

Tā bija Denīsa. Viņas balsī skanēja tas pats maigais piesmakums, kas viņu jau bija agrāk pievilcis. Kad viņi bija sasveicinājušies, viņa teica. — Mīļais Kent, es gribu, lai tu šajā nedēļas nogalē atlido uz Ņujorku. Es esmu uz piektdienas vakaru ielūgusi dažādus cilvēkus, un es gribu viņiem ar tevi palepoties.

Viņš vilcinājās tikai vienu acumirkli, tad teica. — Man ārkārtīgi žēl, Denīsa, bet es netieku.

—    Bet tev ir jābūt, — viņas balss skanēja neatlaidīgi. — Es esmu izsūtījusi ielūgumus, un nevaru tos atsaukt.

—    Man liekas, ka tu nesaproti, — viņš neveikli cīnījās, lai atrastu pareizos vārdus. — Mums ir izcēlusies epidēmija, un es te esmu ļoti nepieciešams, kamēr mēs to novērsīsim, un tad labu laiku būs jāveic citas ļoti svarīgas darīšanas.

—    Bet, mans mīļais, tu taču teici, ka būsi pie manis ikreiz, kad tevi saukšu, — viņas balsī ieskanējās neiecietība. O'Donels vēlējās šobrīd būt Denīsai blakus. Tad viņš visu paskaidrotu tā, lai viņa saprot. Bet vai tā tiešām būtu?

Viņš atbildēja. — Bet toreiz es nezināju, ka izcelsies epidēmija.

—     Bet tu taču vadi slimnīcu. Ir skaidrs, ka uz vienu vai divām dienām kāds tevi var aizstāt. — Denīsa acīmredzami netaisījās saprast.

Viņš klusi atbildēja. — Nē, to es nevaru darīt.

Otrā galā iestājās ilgs klusums. — Es tevi brīdināju, Kent, ka esmu ļoti privātīpašnieciska sieviete. — Arī tas bija teikts maigā balsī.

—   Mīļā Denīsa, man žēl… — viņš sāka teikt un apklusa.

—    Vai tā tik tiešām ir tava galīgā atbilde? — balss tālrunī vēl arvien bija liega, gandrīz glāstoša.

—    Tā tam jābūt, — viņš teica. — Man ļoti žēl. — Viņš piebilda. — Es tev zvanīšu, tikko liksies, ka varu tikt projām.

—    Jā, Kent. Dari tā! Ardievu!

—   Ardievu! — viņš atbildēja un domīgi nolika klausuli.

Bija epidēmijas otrās dienas rīts.

Kā jau dakteris Pīrsons bija pareģojis, iepriekšējā dienā tika atnesti tikai nedaudzi izkārnījumu paraugi, lielāko daļu sāka nest pirms stundas.

Paraugi atradās nelielās papes kārbās ar attiecīgā cilvēka vārdu un uzvārdu, tic bija nolikti rindā uz vidējā laboratorijas galda. Pīrsons, sēžot galda galā, katrai kārbai uzrakstīja laboratorijas sērijas numuru un visu šo informāciju ierakstīja veidlapā, ko vēlāk izmantos, lai tur ierakstītu, ko bioķīmiskās analīzes atradīs kultūrās.

Tikko Pīrsons vienu veidlapu pabeidza, viņš to, kopā ar paraugu, pasniedza atpakaļ. Tur Deivids Kolmanis un Džons Aleksandrs viens otram līdzās gatavoja kultūru plates.

Vienatnē pie kāda sānu galda strādāja Banisters, analizējot tos paraugus, ko Meknīls, kas ari viens pats bija iekārtojies patoloģijas nodaļas birojā, uzskatīja par nepieciešamiem.

Laboratorija smirdēja.

Atskaitot Kolmani, visi pārējie laboratorijā smēķēja. Pīrsons pūta gaisā lielus cigāra dūmu mākoņus, lai apkarotu smirdoņu, kas radās katrreiz, attaisot jaunu kārbu. Pirms kāda laika viņš bija arī Kolmanim piedāvājis cigāru, un jaunais patologs to pat aizdedzināja. Bet viņš juta, ka cigārs ir vēl nepatīkamāks par neatšķaidīto laboratorijas gaisu, un ļāva tam izdzist.

Puika, kas iznēsāja paraugus un bija Banistcra lielākais ienaidnieks, bija par šodienas darbu īpaši sajūsmināts. Katrai kārbu grupai viņam bija sagatavots jauns joks. Ienesis pirmo, viņš rūpīgi noskatīja Banisteru un kladzināja. — Nu gan atraduši īsto, kam šos sūdus sūtīt. — Vēlāk teica Kolmanim. — Šiem ir sešas jaunas garšas. — Bet pašlaik, noliekot Pīrsonam priekšā sešas kārbas, nevainīgi apprasījās. — Vai jums, ser, gribētos arī krējumu un cukuru? — Pīrsons kaut ko noņurdēja un turpināja rakstīt.

Džons Aleksandrs strādāja metodiski, un visas viņa domas bija par darbu, ko darīja. Tikpat veikli, kā toreiz, kad Kolmanis bija pirmoreiz viņu ievērojis, viņš pasniedzās pēc parauga kārbas un nocēla papes vāciņu. Viņš pievilka klāt tīru petrī plati un ar vaska zīmuli no vāciņa norakstīja tajā laboratorijas sērijas numuru. Tad paņēma koka kātam piestiprinātu platīna aplīti un sterilizēja to gāzes liesmā. Iemērca aplīti izkārnījumu kārbā un pārnesa to uz mēģeni ar sterilu sāls šķīdumu. Atkal nosterilizējis aplīti, viņš mazliet šķīduma pārnesa uz tās kultūras plati, kas atradās petrī platē.

Uzlicis mēģenei etiķeti ar laboratorijas numuru, viņš ielika to paliktnī. Bet petrī plati ar kultūras plati viņš aiznesa uz laboratorijas otru galu un ievietoja inkubatorā. Tur tās paliks līdz laikam, kad daļai no tām vajadzēs apakškultūras. Šis bija process, ko nevarēja steidzināt.

Viņš pagriezās atpakaļ un redzēja, ka viņam tieši priekšā stāv Deivids Kolmanis. Redzot, ka Pīrsons atrodas tālāk, Aleksandrs impulsīvi un klusi sacīja. — Dakter, man jums kaut kas jāsaka.

—   Kas tāds? — Kolmanis ievietoja inkubatorā savu petrī plati un aizvēra durvis.

—     Es… tas ir, mēs… izlēmām sekot jūsu padomam. Es pieteikšos medicīnas skolā.

—   Esmu par to priecīgs, — Kolmanis sirsnīgi sacīja. — Esmu pārliecināts, ka jums tas izdosies.

—    Kas izdosies? — Pīrsons pacēla galvu un skatījās.

Kolmanis aizgāja atpakaj pie galda un atvēra jaunu

parauga kārbu. Viņš lietišķi atbildēja. — Džons man tikko sacīja, ka gatavojas pieteikties medicīnas skolā. Pirms kāda laika ieteicu viņam tā darīt.

—   Tā? — Pīrsons asi sacīja. — Un kā jūs domājat par to samaksāt?

—       Mana sieva strādās. Un es, kā daudzi medicīnas studenti, mēģināšu atrast laboratorijas darbu. — Aleksandrs apklusa, tad, skatoties uz Kolmani, piebilda. — Tas nebūs viegli, bet noteikti atmaksāsies.

—    Saprotu. — Viņš nopūta sērkociņu un nolika gailošo cigāru. Viņš gribēja kaut ko sacīt, tad nemierīgi pagrozījās. Beidzot prasīja. — Kā klājas jūsu sievai?

Aleksandrs klusi atbildēja. — Paldies, ar viņu viss būs kārtībā.

Brīdi visi klusēja. Tad Pīrsons lēnām sacīja. — Man gribētos, lai es spētu jums kaut ko pateikt. — Viņš apklusa, tad turpināja, — bet man liekas, ka vārdi daudz nepalīdzēs.

Aleksandrs paskatījās vecajam vīram tieši acīs. — Nē, dakteri Pīrson, arī man liekas, ka nepalīdzēs.

Gulēdama viena savā slimnīcas istabā, Viviāna mēģināja lasīt mātes atnesto romānu. Bet viņas prāts atsacījās lasīto saprast. Viņa nopūtās un nolika grāmatu. Šajā brīdī viņa izmisīgi vēlējās, lai Maiks nebūtu viņu klausījis un nepazustu uz piecām dienām. Viņa domāja: vai zvanīt, lai viņš nāk? Viņas acis apstājās pie tālruņa. Ja viņa zvanītu, viņš pēc pāris minūtēm būtu klāt. Vai tas tiešām bija tik svarīgi, šī stulbā doma izšķirties, lai pārdomātu? Galu galā viņi viens otru mīlēja. Vai ar to nepietika? Vai zvanīt? Viņas rokas nodrebēja. Viņa bija gatava pacelt klausuli, bet tad saprāts uzvarēja. Nē! Viņa gaidīs. Šī bija jau otrā diena. Nākošās tris paies ātri, un tad viņai atkal būs Maiks. Uz visiem laikiem.

Eksterņu atpūtas istabā, kur viņam bija pusstunda laika līdz nākošajam darbam, Maiks Sedons bija atgāzies dziļā ādas krēslā un darīja tieši to, ko Viviāna bija ieteikusi: viņš domāja par laulības dzīvi ar sievieti, kurai ir viena kāja.

23.nodaļa

Atkal bija agra pēcpusdiena. Bija pagājušas četras dienas, kopš Treju apriņķu slimnīcā parādījās četri tīfa slimnieki.

Pašlaik Ordens Brauns un Kents O'Donels nopietnām sejām klusi klausījās, kā Harijs Tomaselli runā pa tālruni.

—    Jā, — administrators sacīja, — es saprotu. — Viņš atkal klausījās. — Ja tas būs nepieciešams, mēs būsim gatavi sadarboties. Tātad pulksten septiņpadsmitos. Ardievu! — viņš nolika klausuli.

—    Nu? — Ordens Brauns nepacietīgi sauca.

—       Pilsētas veselības pārvalde dod mums laiku līdz vakaram. Ja mēs līdz tam laikam nebūsim paspējuši atklāt tīfa pārnēsātāju, viņi mums pavēlēs slēgt virtuvi.

—       Bet vai viņi tiešām saprot, ko tas nozīmēs? — O'Donels ļoti uztraukts pielēca kājās. — Vai viņi nezina, ka tas nozīmē slēgt visu slimnīcu? Tu taču viņiem stāstīji, ka mēs visā pilsētā nevaram atrast nevienu pārtikas piegādātāju firmu, kas varētu apkalpot vairāk, kā tikai saujiņu pacientu?

Tomaselli vēl arvien runāja klusi. — Jā, to es esmu stāstījis, bet tas viņus neiespaido. Viņiem ir bail, ka epidēmija pārsviedīsies uz pilsētu.

Ordens Brauns jautāja. — Vai ir kādas ziņas no patoloģijas nodaļas?

O'Donels papurināja galvu. — Viņi vēl arvien strādā. Es tur biju pirms pusstundas.

—          Es nesaprotu, — padomes priekšsēdētājs bija satrauktāks, nekā O'Donels jebkad bija redzējis. — Četras dienas, desmit tīfa slimnieki, no tiem četri ir pacienti, un mēs vēl arvien nezinām, no kurienes slimība rodas.

—      Nav nekādu šaubu, ka laboratorijai tas ir milzīga apmēra darbs, un esmu pārliecināts, ka viņi nav velti tērējuši laiku.

—           Neviens viņus nevaino, — Ordcns Brauns atcirta. — Vismaz pašlaik. Bet mums ir jānonāk pie kādiem rezultātiem.

—   Džo Pīrsons man stāstīja, ka viņi būs ar visām analīzēm galā rīt no rīta. Ja tīfa pārnēsātājs ir starp ēdnīcas darbiniekiem, viņš vai viņa būs mums rokā. — O'Donels lūdzošām acīm paskatījās uz Tomaselli. — Vai tu nevari veselības pārvaldei ieteikt pagaidīt vismaz līdz rītdienas pusdienas laikam.

Administrators noraidoši papurināja galvu. — To es jau mēģināju. Bet viņi ir četras dienas gaidījuši, un vairāk negrib gaidīt. Viens no viņu inspektoriem te bija no rīta un atgriezīsies septiņpadsmitos. Ja līdz tam laikam nebūs nekādu noteiktu ziņu, mums būs viņu norādījumiem jāpakļaujas.

—    Un ko jūs plānojat darīt? — jautāja Ordens Brauns.

—     Mana nodaļa jau pie tā strādā. — Harija Tomaselli balss atspoguļoja šoku un neticību, ko juta visi trīs. — Mēs strādājam, pieņemot, ka slimnīca būs jāslēdz.

Iestājās klusums. Pēc brīža Tomaselli sakustējās. — Kent, vai tu būtu tik laipns atgriezties septiņpadsmitos un kopā ar mani runātu ar veselības inspektoru?

—   Jā, — O'Donels drūmi atsaucās. — Jādomā, ka man to būs jādara.

Saspīlējums laboratorijā bija tikai nedaudz mazāks par to triju cilvēku nogurumu, kas tur darbojās.

Dakteris Džosefs Pīrsons bija izmocīts, acu plakstiņi sasarkuši, un viņa kustības bija kļuvušas manāmi lēnākas. Pēdējo četru dienu un triju nakšu laikā viņš bija palicis slimnīcā, atļaujoties tikai dažas stundas miega uz lāviņas, ko bija licis nolikt patoloģijas nodaļas birojā. Viņš jau divas dienas nebija skuvies, bija saburzītāks, nekā parasti, un mati izskatījās mežonīgi. Otrajā dienā viņš uz vairākām stundām nozuda, un Kolmanis viņu nespēja atrast, arī O'Donels un administrators viņu vairākkārt meklēja. Pēc tam Pīrsons bez kāda paskaidrojuma bija atkal atpakaļ un atsāka pārraudzīt kultūru un apakškultūru sagatavošanu, un tas prasīja visu viņa laiku.

Pīrsons jautāja. — Cik mums tagad ir?

Kolmanis paskatījās sarakstā. — Astoņdesmit deviņi. Inkubējas vēl pieci, tie būs gatavi no rīta.

Deivids Kolmanis izskatījās svaigāks, nekā vecais patologs, un neizrādīja arī tādu nevērību pret savu izskatu. Bet viņš zināja, ka ir pārmērīgi noguris, un nezināja, vai viņam būs tik daudz izturības kā vecajam kungam. Pretēji Pīrsonam, Kolmanis visas trīs naktis pārgulēja savā dzīvoklī, nonākot tur vēlu pēc pusnakts un atgriežoties slimnīcā ap sešiem no rīta.

Lai cik agri viņš bija darbā, tikai vienu reizi viņš bija atnācis pirms Džona Aleksandra, un arī tad tikai par dažām minūtēm. Pārējos rītos jaunais laborants jau sēdēja pie laboratorijas galda, strādājot kā precīzi iestādīta mašīna. Viņa kustības bija precīzas, ekonomiskas, viņa paraugu apraksti bija cītīgi pārrakstīti labā un saprotamā rokrakstā. Pēc pirmajiem paraugiem viņu vairs nevajadzēja uzraudzīt. Aleksandrs bija tik acīm redzami kompetents un tik labi saprata, ko dara, ka Pīrsons, brīdi skatījies, pamāja, ka ir labi, un no tā brīža ļāva puisim strādāt vienam pašam.

Pagriezies uz Aleksandra pusi, Pīrsons jautāja. — Kādi ir jūsu apakškultūru skaitļi?

Lasot no pārskata, Aleksandrs atbildēja. — No astoņdesmit deviņām platēm četrdesmit divas atšķīrām, un pagatavojām divsimts astoņdesmit apakškultūras.

Pīrsons rēķināja galvā. Puslīdz pats sev, viņš murmināja. — Tas nozīmē, ka, ieskaitot rītdienas paraugus, vēl jāpārbauda simts desmit apakškultūras.

Kolmanis skatījās uz Džonu Aleksandru un domāja, ko jaunais cilvēks pašlaik jūt un vai tas, ka viņš tik sirsnīgi meties šajā darbā, palīdz pārvarēt sēras. Kopš Aleksandru bērna nāves bija pagājušas četras dienas. Šajā laika posmā redzamais šoks un skumjas vismaz virspusē bija pazudušas. Kolmanim bija aizdomas, ka Aleksandra jūtas nav īpaši dziļi paslēptas, un viņam likās, ka puisis tieši tāpēc izlēma apmeklēt medicīnas skolu. Tas bija temats, ko Deivids Kolmanis nebija aizskāris, bet bija nolēmis pēc šīs krīzes pārvarēšanas ar puisi ilgi runāt. Kolmanim bija daudz padomu un ieteikumu, ko viņš varēja piedāvāt no savas pieredzes. Pats Aleksandrs ļoti skaidri apzinājās, ka tas nebūs viegls pasākums — īpaši finansiāli — atstāt algotu darbu un kļūt atkal par studentu. Bet Kolmanim bija padomā ceļazīmes, ko piedāvāt, un viņš pārzināja lamatas, no kurām vajadzēja izvairīties.

Ceturtais komandas loceklis, Karls Banisters, bija uz laiku diskvalificēts. Vecākais laborants trīs dienas un naktis bija strādājis viens pats ar ienākušo darbu, vēl palīdzot pārējiem, kad vien varēja. Toties šorīt viņa runa bija neskaidra, un viņš acīmredzami bija tik tālu nomocījies, ka Dcivids Kolmanis, pat neprasot Pīrsonam, bija viņu norīkojis iet mājās un izgulēties. Banisters bija pateicīgi un bez kādas pretimrunāšanas devies mājās.

Izkārnījumu paraugi, ko laboratorija saņēma, tika apstrādāti bez apstājas. Bet otrajā dienā pirmie no tiem, kas nonāca inkubatorā, jau bija gatavi tālākajam darbam. Dakteris Pīrsons savus spēkus atkal sadalīja, lai darbs ātrāk ritētu uz priekšu. Viņš pats un Džons Aleksandrs uzsāka otro stadiju, bet Dcivids Kolmanis apstrādāja izkārnījumu paraugus, kas vēl arvien turpināja ienākt.

Izņemtas no inkubatora, petrī plates rādīja, kurās vietās no niecīgiem daudzumiem cilvēka izkārnījumu izauga rozā krāsā iekrāsotas baktērijas. Tā kā katrs paraugs saturēja vairākus miljonus baktēriju, nu bija jāatdala kolonijas, kas bija nekaitīgas, no tādām, kas bija jāpēta tālāk.

Rozā iekrāsotās kolonijas tūlīt atmeta, jo tajās nevarēja būt tīfa baciļu. Bet blāvi iekrāsotie paraugi varētu saturēt sevī apslēptus tīfa baciļus. Šos paraugus sadalīja desmit daļās un uzsēja uz cukura gabaliņiem šķīdumā. Katrai no desmit mēģenēm bija pievienoti dažādi reaģenti. Varēja cerēt, ka šīs mēģenes pēc tālākas inkubācijas vismaz vienā gadījumā parādīs, kurā no izkārnījumu paraugiem atrodas niknie un infekciozie tīfa baciļi.

Tagad, ceturtajā dienā, bija saņemti visi izkārnījumu paraugi. Tos bija iesnieguši tie slimnīcas darbinieki, kas saņēma, sagatavoja un izdalīja gatavo ēdienu. Darbs, lai šos paraugus sagatavotu, ilgs līdz rītdienai. Šobrīd 280 apakškultūras, par kurām runāja Džons Aleksandrs, atradās mēģenēs, un tās bija izvietotas pa visiem laboratorijas paliktņiem, arī inkubatoros. Kaut arī daudzi no paraugiem bija pilnīgi izanalizēti, neviens no tiem vēl nebija varējis norādīt, kurš no darbiniekiem nes sevī tīfa baciļus, lai cik centīgi un bažīgi viņi bija meklējuši gan dienu, gan nakti.

Tālrunis iezvanījās, un Pīrsons, kas tajā brīdī bija vistuvāk, pacēla klausuli. — Jā? — Viņš brīdi klausījās, tad sacīja. — Nē, vēl nav nekādu ziņu. Kā esmu teicis — tikko kaut ko atradīsim, es tūlīt ziņošu. — Viņš nolika klausuli.

Džons Aleksandrs pēkšņi padevās nogurumam. Ierakstījis kādu analīzes rezultātu veidlapā, viņš iekrita krēslā un aizvēra acis. Bija tik labi nedarīt neko!

Viņam līdzās strādājošais Deivids Kolmanis paskatījās. — Kā būtu, ja jūs pāris stundas atpūstos, Džon? Varbūt uzejat augšā paciemoties pie sievas?

Aleksandrs atkal piecēlās kājās. Viņš zināja, ka, paliekot sēdēt, ātri aizmigs. — Labi, pabeigšu vēl vienu paraugu, un tad tā darīšu.

Paņēmis vēl vienu paliktni ar desmit mēģenēm, kurās atradās pa vienam cukura gabaliņam, viņš līdzās nolika veidlapu un sāka pierakstīt novērojumus. Paskatījies uz sienas pulksteni, viņš pārsteigts atklāja, ka drīz vēl vienai dienai būs gals. Pašlaik bija bez desmit minūtēm pieci.

Kents O'Donels nolika klausuli. Atbildot uz Harija Tomaselli nevaicāto jautājumu, viņš sacīja. — Džo Pīrsons teica, ka nav nekā jauna.

Administratora birojā, kura sienas bija apšūtas ar bērzkoka paneļiem, abi vīrieši drūmi pārdomāja, ko šī ziņa nozīmē. Viņi zināja, ka lielā slimnīca viņiem apkārt lēnām beidz darbu.

Jau kopš agras pēcpusdienas sāka darboties Harija Tomaselli izstrādātais plāns par ēdiena ievešanu slimnīcā, jo bija paredzams, ka veselības pārvalde kuru katru brīdi slēgs virtuvi. Sākot no rītdienas brokastīm, divi restorāni, apvienojuši spēkus, sāks piegādāt simts maltītes dienā tiem pacientiem, kam bija nepieciešama īpaša diēta, un smagi slimajiem, kurus nedrīkstēja pārvest citur. Visus pacientus, kas bija pietiekami atveseļojušies, nosūtīja uz mājām, bet tos, kam bija nepieciešama slimnīcas uzraudzība, nosūtīja uz citām slimnīcām Burlingtonā un apkaimē. Tās savukārt atbrīvoja vietas, lai varētu Treju apriņķu slimnīcai grūtā brīdī palīdzēt.

Harijs Tomaselli pirms stundas bija devis rīkojumu sākt evakuāciju, labi zinot, ka ātrāk, kā vēlā naktī, to nevarēs pabeigt. Pie traumatoloģijas nodaļas durvīm pulcējās visas ātrās palīdzības mašīnas, ko administrators bija spējis atrast. Pa to laiku ārsti un māsiņas palātās un privātistabās čakli strādāja, lai nogādātu pacientus uz riteņgultām un invalīdu braucankrēsliem. Tiem, kam bija laiks domāt, šī likās bēdīga un drūma diena, jo pirmo reizi savas pastāvēšanas vēsturē Treju apriņķu slimnīca no savām durvīm atraidīja slimos un ievainotos.

Kāds viegli pieklauvēja, un telpā ienāca Ordens Brauns. Viņš uzmanīgi klausījās Harija Tomaselli ziņojumā par to, kas bija padarīts pagājušo četru stundu laikā. Pēc tam padomes priekšsēdētājs prasīja. — Vai te atkal ir bijuši veselības pārvaldes darbinieki?

—    Vēl ne, bet mēs viņus gaidām kuru katru minūti.

Ordens Brauns klusi sacīja. — Ja jums nav nekas pretim, es arī pagaidīšu.

Pēc ilga klusuma padomes priekšsēdētājs pagriezās pret O'Donelu un teica. — Kent, tas pašlaik nav īsti svarīgi. Bet man zvanīja Jūstass Sveins, kas lūdza, lai tad, kad šī epidēmija ir cauri, jūs viņu apmeklējat.

Uz mirkli šī uzaicinājuma nekaunība laupīja O'Donelam valodu. Nebija grūti uzminēt, ko Jūstass Sveins vēlas. Par spīti visam, kas bija noticis, viņš mēģinās izmantot savu naudu, lai iestātos par savu draugu dakteri Džosefu Pīrsonu. O'Donelā sāka vārīties negantas dusmas. Viņš skaļi atbildēja. — Lai Jūstass Sveins iet pie velna!

Ordens Brauns ledainā balsī atgādināja. — Jūs runājat par padomes locekli. Es zinu, ka jums ir bijušas nesaskaņas, bet es ceru, ka apiesieties ar viņu pieklājīgi.

O'Donels pagriezās pret Ordeņu Braunu ar zvērojošām acīm. — Labi, ja mums šī lieta jānokārto, darīsim to tūlīt. Jo es esmu uz visiem laikiem ticis galā ar slimnīcas politiku!

Bet tajā brīdī zvanīja iekšējais tālrunis. — Tomaselli kungs, — sacīja sievietes balss. — Veselības pārvaldes darbinieki ir ieradušies.

Bija bez trim minūtēm pieci.

Tāpat kā pirms sešām nedēļām, sāka zvanīt Pestītāja baznīcas pulkstenis. Kents O'Donels atcerējās šo zvanu skaņas pirms sešām nedēļām, kad tikko bija uzzinājis par nolaidību, kas bija novedusi tieši pie šīs problēmas. Pašlaik neliela grupa devās uz priekšu pa slimnīcas gaiteņiem. To vadīja O'Donels, bet aiz muguras nāca Ordens Brauns, Harijs Tomaselli un pilsētas veselības pārvaldes priekšnieks, dakteris Norberts Fords. Tālāk sekoja Strogana kundze un kāds jauns veselības inspektors, kura vārdu O'Donels iepazīstoties nebija iegaumējis.

Tagad, kad dusmas bija noplakušas, O'Donels priecājās, ka veselības pārvaldes darbinieku ierašanās novērsa milzīgu strīdu starp viņu un Ordeņu Braunu. Viņš saprata, ka visa slimnīcas vadība, arī viņš pats, bija kļuvusi neparasti nervoza. Padomes priekšsēdētājs galu galā bija tikai nodevis ziņu. O'Donelam bija nesaskaņas ar Jūstasu Sveinu, un viņš jau bija nolēmis tūlīt pēc epidēmijas veco miljonāru apciemot. Ja Sveins mēģinās iejaukties slimnīcas uzlabošanas darbā, O'Donels atbildēs tieši un asi, nerēķinoties ar sekām.

O'Donels bija ieteicis apmeklēt patoloģijas nodaļu. Viņš bija veselības pārvaldes priekšniekam sacījis. — Vismaz redzēsiet, ka mēs darām visu, lai atrastu slimības pārnēsātāju.

Sākumā dakteris Fords bija iebildis. — Mums nav ne prātā nācis, ka varētu būt citādāk, un šaubos, vai es varēšu jūsu patologiem ieteikt citu darba metodi. — Bet, tā kā O'Donels bija uzstājis, viņš bija beidzot piekritis, un grupa devās uz pagraba pusi.

Džons Aleksandrs paskatījās uz ienācējiem, tad turpināja pierakstīt cukura gabaliņu pārbaudes rezultātus. Pīrsons, redzot, ka ienāk O'Donels un Ordens Brauns, devās tiem pretim, slaucīdams rokas jau tā noziestā laboratorijas uzsvārcī. Pēc Harija Tomaselli mājiena Kolmanis viņam piebiedrojās.

O'Donels visus iepazīstināja. Kamēr Pīrsons un dakteris Fords sarokojās, pēdējais jautāja. — Vai esat kaut ko uzzinājuši?

—      Vēl ne. — Pīrsons pamāja ar roku visapkārt ap laboratoriju. — Kā redzat, vēl strādājam.

O'Donels piebilda. — Džo, jums jāzina, ka dakteris Fords pavēlējis slēgt mūsu virtuvi.

—    Šodien? — Pīrsons neticīgi prasīja.

—      Tā diemžēl ir, — veselības pārvaldes priekšnieks nopietni sacīja.

—      Bet to jūs nedrīkstat darīt! Tas ir stulbi! — Te atkal stāvēja Pīrsons, kā vienmēr acīm spīdot nogurušajā sejā. Viņš turpināja. — Velna milti, cilvēk, mēs strādāsim cauru nakti un pabeigsim pārbaudīt visas apakškultūras līdz rītdienas vidum. Ja mums ir slimības pārnēsātājs, mēs to atradīsim.

—       Man ļoti žēl, — veselības pārvaldes priekšnieks purināja galvu. — Bet mēs tā nedrīkstam riskēt.

—    Bet, ja jūs slēgsiet virtuvi, mums būs jāslēdz slimnīca. Jūs noteikti varat gaidīt līdz rītam, — dusmojās Pīrsons.

—     Es to nevaru, — dakteris Fords bija pieklājīgs, bet stingrs. — Turklāt izlemšana nav manās rokās. Pilsēta vienkārši nevar atļauties plašu tīfa epidēmiju. Šobrīd visi slimnieki ir jūsu ēkā, bet kuru katru brīdi situācija var mainīties. Mums ir par to jādomā.

Harijs Tomaselli piebilda. — Džo, mēs vēl izsniegsim vakariņas, un tā būs pēdējā maltīte. Visus iespējamos pacientus sūtām mājās un gatavojamies pārcelt pārējos uz citām slimnīcām.

Iestājās klusums. Pīrsonam raustījās seja. Viņa iegrimušās, apsarkušās acis likās tuvu asarām. Gandrīz čukstot, viņš sacīja. — Es nedomāju, ka jebkad piedzīvošu dienu…

Kad grupa pagriezās, lai dotos projām, O'Donels atbildēja. — Patiesību sakot, Džo, arī es ne!

Grupa devās uz durvīm, kad Džons Aleksandrs iesaucās. — Es atradu!

Grupa reizē pagriezās. Pīrsons asi jautāja. — Ko?

—    Ļoti skaidru tīfa gadījumu. — Aleksandrs rādīja uz cukura gabaliņu mēģenēs, kas atradās viņam priekšā.

—    Ļaujiet paskatīties, — Pīrsons gandrīz aizskrēja pie galda. Pārējie pienāca tuvāk.

Pīrsons apskatīja mēģeņu rindu. Viņš nervozi aplaizīja lūpas. Ja Aleksandram būs taisnība, klāt ir brīdis, kura dēļ viņi bija tik smagi strādājuši. — Nosauciet sarakstu!

Džons Aleksandrs paņēma grāmatu, kurā bija uzskaitītas dažādu baktēriju bioķīmiskās reakcijas cukura graudiņu klātbūtnē. Uzlicis pirkstu uz slejas, virs kuras bija rakstīts tīfa salmonella, viņš pacēla galvu.

Pīrsons paņēma pirmo mēģeni. Viņš nosauca. — Glikoze!

Aleksandrs lasīja. — Veido skābi, neizdala gāzi.

Pīrsons pamāja. Nolicis mēģeni, viņš paņēma otru. — Laktoze.

—    Ne skābes, ne gāzes.

—    Tieši tā! — Pauze. — Dulcitols.

Aleksandrs lasīja. — Ne skābes, ne gāzes.

—    Saharoze.

—      Ne skābes, ne gāzes. — Atkal pareizā tīfa baciļu reakcija. Telpā pieauga saspīlējums.

Pīrsons paņēma nākošo mēģeni. — Manitols.

—    Veido skābi, neizdala gāzi.

—    Pareizi. Maltoze.

—    Veido skābi, neizdala gāzi.

Pīrsons pamāja. Sešas pārbaudītas, vēl četras palikušas. — Ksiloze.

Aleksandrs atkal lasīja. — Veido skābi, neizdala gāzi.

—    Septiņi.

—    Arabinoze.

—      Vai nu veido skābi un neizdala gāzi, vai arī nav reakcijas.

Pīrsons sacīja. — Nav reakcijas.

Astoņas. Vēl divas.

—    Ramnoze?

—    Nav reakcijas.

Pīrsons paskatījās uz mēģeni un klusi sacīja. — Nav reakcijas.

Vēl palikusi viena.

Skatoties uz etiķeti, Pīrsons lasīja. — Indola ražošana.

—      Negatīva, — sacīja Aleksandrs un nolika grāmatu vietā.

Pīrsons pagriezās pret pārējiem. — Nav nekādu šaubu, ka šis cilvēks ir slimības pārnēsātājs.

—    Kas šis cilvēks ir? — Pirmais attapās administrators.

Pīrsons apgrieza petrī trauciņu otrādi. — Numurs

septiņdesmit divi.

Deivids Kolmanis jau sniedzās pēc piezīmju grāmatas. Tajā bija reģistrēti vārdi, kas atbilda numuriem, turklāt viņa paša rokrakstā. — Šarlote Burgesa.

—    Es viņu pazīstu, — sauca Strogana kundze. — Viņa izsniedz pārtiku.

Kā pret magnētu visas acis pagriezās uz sienas pulksteņa pusi. Bija septiņas minūtes pāri pieciem.

Strogana kundze steidzīgi sauca. — Vakariņu laiks! Viņas ir sākušas izsniegt vakariņas!

—     Steigsimies uz ēdnīcu, — teica Harijs Tomaselli un devās uz durvīm.

Paskatījusies uz otrā stāva istabas numuru, kāda nokausēta virsmāsa ienāca pie Viviānas.

—      Ak, jā, jūs esat Loburtones jaunkundze. — Viņa paskatījās sarakstā, un kaut ko atzīmēja ar zīmuli. — Jūs pārvedīs uz Rietumburlingtonas klīniku.

Viviāna prasīja. — Cikos tas varētu būt? — Viņa jau pirms pāris stundām bija uzzinājusi par pārcelšanu un tās iemeslus.

—    Ātrās palīdzības mašīnas ir ļoti aizņemtas. Es neticu, ka tas notiks daudz agrāk par pulksten deviņiem. Jūsu māsiņa nāks jums palīgā jau laikus.

—    Paldies, — atbildēja Viviāna.

Virsmāsa jau skatījās sarakstā, meklējot nākošo istabu, un izgāja no telpas.

Viviāna izlēma, ka nu ir laiks zvanīt Maikam. Viņu piecas atšķirtības dienas beigsies tikai rīt, bet ne viens, ne otrs nebija paredzējis šādus sarežģījumus. Turklāt viņa jau sen bija nožēlojusi šo domu par atšķirtību. Meitenei likās, ka tā bijusi stulba un nevajadzīga doma, un viņa labprāt būtu vēlējusies, lai tā nekad nebūtu ienākusi prātā.

Viņas roka pasniedzās pēc klausules, un šoreiz nebija nekādas kavēšanās. Kad centrāle atbildēja, viņa sacīja. — Dakteri Maiku Sedonu, lūdzu!

—    Lūdzu pagaidiet.

Pagāja vairākas minūtes, tad centrāle atgriezās. — Dakteris Sedons ir izbraucis līdzi kādai no ātrās palīdzības mašīnām, un nav sazvanāms. Vai jums var palīdzēt kāds cits?

—    Nē, bet es viņam gribēju atstāt ziņu.

—    Vai runa ir par kādu medicīnas jautājumu?

Viņa vilcinājās. — Patiesībā, nē.

—    Es atvainojos, bet mēs pašlaik pieņemam tikai steidzīgus medicīniskos ziņojumus. Lūdzu, piezvaniet vēlāk! — Noskanēja klikšķis, un saruna pārtrūka. Viviāna lēnām nolika klausuli.

Viņa dzirdēja troksni gaitenī un skaļas balsis. Viņa juta, ka tur valda satraukums. Kāds kaut ko spalgā balsī pavēlēja, smags priekšmets nokrita uz grīdas, un cits sāka smieties. Tas viss izklausījās ikdienišķi, bet viņas prāts prasījās būt tur vidū, darīt to pašu, ko pārējie darīja. Bet tad viņas acis paskatījās uz segu un uz vietu, kur tā kreisās kājas vietā iekrita uz leju. Un Viviāna pēkšņi pirmo reizi jutās izbijusies un neticami vientuļa.

—    Ai, Maik, — viņa čukstēja. — Mīļais Maik, lai kur tu būtu, steidzies pie manis!

Māsiņa Penfilde pašlaik atradās pie ēdnīcas durvīm, kad ieraudzīja tuvojamies veselu ļaužu grupu. Viņa pazina administratoru un ķirurģijas nodaļas vadītāju. Bet aiz viņiem steidzās Strogana kundze, kuras milzīgās krūtis ejot ātri lēkāja.

Iedams cauri ēdnīcas durvīm, Harijs Tomaselli palēnināja gaitu. Viņš klusi sacīja Strogana kundzei. — Es gribu, lai šo lietu nokārto klusi un neuzkrītoši.

Galvenā diētas speciāliste pamāja, un viņi iegriezās pa štata durvīm.

O'Donels pamāja māsiņai PenfUdei. — Lūdzu nāciet mums līdzi, mums vajadzēs jūsu palīdzību.

Turpmākie notikumi pierādīja, cik uzmanīgi administrators prata nokārtot sarežģītas lietas. Vienu brīdi pusmūža sieviete vēl lika uz šķīvjiem ēdienu, un pēkšņi viņas ' vairs nebija, jo Strogana kundze viņu paņēma aiz elkoņa un aizvilka līdzi uz savu biroju. — Vienu acumirkli, lūdzu, — O'Donels sacīja apjukušajai sievietei un pamāja, lai māsiņa Penfflde paliek pie viņas.

—      Aizvāciet ēdienu, ko viņa pasniedza un sadedziniet to, — O'Donels sacīja Strogana kundzei. — Mēģiniet atrast, kam viņa ēdienu jau ir pasniegusi un sadedziniet arī to. Un novāriet visus šķīvjus, ko viņa varētu būt aizskārusi.

Galvenā diētas speciāliste devās uz pasniegšanas galda pusi. Dažu minūšu laikā O'Donela norādījumi bija izpildīti, un vakariņotāju rinda atkal sāka kustēties uz priekšu. Tikai daži tuvākie cilvēki bija ievērojuši, kas notiek.

Nonācis atpakaļ birojā, dakteris O'Donels laipnā balsī teica virtuves darbiniecei. — Burgesa kundze, es jūs lūdzu uzskatīt sevi par slimnīcas iemītnieci. Lūdzu nerūpējieties, jums visu izskaidros.

Māsiņai Penfīldei viņš norādīja. — Lūdzu aizvediet šo sievieti uz izolācijas palātu. Viņa nedrīkst ne ar vienu saskarties. Es likšu, lai dakteris Čendlers izsniedz instrukcijas.

Māsiņa Penfīlde maigi aizveda pārbiedēto sievieti.

Tūlīt pēc tam Strogana kundze ziņkārīgi vaicāja. — Kas tagad ar viņu notiks, dakteri O.?

—      Par viņu mēs ļoti rūpēsimies. Viņa paliks izolācijas palātā, un iekšķīgo slimību speciālisti kādu laiku ar viņu nodarbosies. Redziet, tīfa pārnēsātājiem parasti ir iekaisis žultspūslis. Tādā gadījumā mēs viņu operēsim. — Viņš padomāja un piebilda. — Mēs arī pārbaudīsim visus cilvēkus, kam ar viņu bijusi saskare. Arī ar to tiks galā dakteris Čendlers.

Izmantojot Strogana kundzes tālruni, Tomaselli skaidroja kādam no saviem darbiniekiem. — Taisni tā es to domāju: atsauciet visu, visas pārcelšanas, tādu pacientu laišanu mājās, kam vēl nav laiks, restorānu maltītes, visu, ko iekārtojām. Un tad, kad tas izdarīts, piezvaniet uzņemšanas birojam. — Administrators plati pasmaidīja. — Sakiet, ka Treju apriņķu slimnīca ir atkal gatava darbam!

Tomaselli nolika klausuli un pateicīgi pieņēma kafijas tasi, ko Strogana kundze bija sagatavojusi savā automātā.

—    Un tad vēl, Strogana kundze, man nebija laika jums to agrāk izstāstīt, bet jūs dabūsiet jaunas automātiskās trauku mazgājamās mašīnas. Padome šos izdevumus apstiprināja, un es esmu parakstījis līgumu. Darbs sāksies nākošnedēļ.

Galvenā diētas speciāliste pamāja. Bija redzams, ka viņa to bija gaidījusi. Tagad viņas ātrais prāts jau apsvēra kaut ko citu. — Kamēr jūs vēl esiet te, T. kungs, es jums parādīšu vēl ko citu. Man ir vajadzīgs lielāks ledusskapis. — Viņa stingri noskatīja administratoru. — Ceru, ka šoreiz nebūs nepieciešama epidēmija, lai jūs mani klausītu.

Administrators nopūtās. Piecēlies viņš jautāja O'Donclam. — Vai ari tev vēl ir kāda degoša problēma?

—    Šodien ne. Bet rit būs kaut kas, ko man vajadzēs izdarīt vienam pašam.

Viņš domāja par Jūstasu Sveinu.

24.nodaļa

Deivids Kolmanis nebija labi gulējis. Naktī pamodies, viņš bija atkal un atkal domājis par Treju apriņķu slimnīcu, tās patoloģijas nodaļu un dakteri Džosefu Pīrsonu.

Nekas no pagājušo dienu notikumiem nebija varējis pat vismazākajā mērā mazināt daktera Pīrsona vainu Aleksandru bērna nāvē. Viņa atbildība par šo traģēdiju bija tāda pati, kā pagājušajā nedēļā, un tā nemainīsies. Tāpat viņš negatavojās mainīt savus ieskatus par to, ka slimnīcas patoloģijas nodaļā valda administratīvs juceklis, ko vēl pasliktina novecojuši jēdzieni un ļoti kavē vairs nekur nelietotas metodes un instrumenti, kas jau sen bija jāizmet.

Bet pagājušās nedēļas laikā Deivids Kolmanis bija sācis justies nemierīgi, viņš bija mainījis un apvaldījis savus ieskatus par Pīrsonu. Kāpēc? Pirms pāris nedēļām viņš bija uzskatījis Pīrsonu par vecu nejēgu. Agrāk nebija parādījies nekas taustāms, kas šo ieskatu mainītu. Kas viņam tagad lika par šo cilvēku tik daudz domāt?

Bija, protams, skaidrs, ka vecais kungs bija labi ticis galā ar tīfa epidēmiju, viņš vadīja visu patoloģijas nodaļas darbu ar daudz labāku lemšanas spēju un dotībām, nekā pats Kolmanis to būtu varējis. Bet tas nebija nekas pārsteidzošs. Galu galā pieredze šādās reizēs bija noteicošā. Un Pīrsons bija iekūlies tādos mēslos, ka viņam bija jāccnšas vismaz šo darbu godam pabeigt.

Taču Kolmaņa kopējais ieskats par Pīrsonu nebija tik skaidrs. Pirms nedēļas viņš veco patologu — neskatoties uz viņa agrākajiem panākumiem — bija klasificējis kā intelektuālu nulli. Bet nu viņš vairs par to nebija nemaz tik pārliecināts, un likās, ka nākotnē viņam būs jāmaina ne viens vien ieskats.

Bezmiegs aizdzina viņu uz darbu jau astoņos. Kad viņš ienāca Pīrsona birojā, aiz galda sēdēja Rodžers Meknīls.

—   Labrīt, — sacīja Meknīls. — Jūs esat pirmais. Liekas, ka citi vēl guļ.

—   Vai mēs esam krietni aizkavējušies ar citiem darbiem?

—    Nav nemaz tik traki. Ir diezgan daudz nesvarīgu lietu, un ar citām es esmu ticis galā. Maiks Sedons bija ļoti izpalīdzīgs. Es jau saku, lai viņš aizmirst ķirurģiju un paliek pie patoloģijas.

Kolmani bija mocījusi vēl kāda doma. — Atcerieties to studenti, kurai amputēja kāju? Vai kāds ir kājai izdarījis sekciju? — Viņš atcerējās, ka viņiem ar Pīrsonu bija atšķirīgas diagnozes.

—     Nē, — Meknīls izcēla lietas vākus no kaudzes, kas mētājās uz galda. — Meitenes vārds ir Viviāna Loburtone. Tas nebija steidzami, un tā es to atstāju mierā. Kāja pati ir ledusskapī. Vai jūs to gribētu secēt?

—    Jā, man liekas, ka tā darīšu.

Viņš paņēma vākus un aizgāja uz sekciju blakustelpu. Tad no morga ledusskapja izcēla kāju ar pareizo lietas numuru. Sāka notīt marles apsējus. Miesa bija auksta un balta, asinis grieziena vietā, tālu uz augšstilba pusi, bija sarecējušas. Viņš taustījās pēc audzēja un tūlīt to atrada. Tas bija ciets un smagnējs, kājas vidū, tieši zem ceļgala. Paņēmis skalpeli, viņš dziļi iegrieza un, redzot, kas noticis, viņa interese pieauga.

Sulainis paņēma O'Donela mēteli un cepuri, un pakāra tos augstā, drūmā gaiteņa sienas skapī. Skatoties apkārt, O'Donels nesaprata, kā kāds — bagāts vai nabags — varēja šādos apstākļos dzīvot. Bet tad viņš iedomājās, ka tāds cilvēks kā Sveins varētu arī gribēt dzīvot šajā plašumā ar augstajām griestu sijām, bagātīgajiem paneļiem un sienām, kas cirstas no auksta akmens. Šis nams, lūk, atsauca atmiņā senākus laikus un vietas, kad tādos valdīja feodāļi. O'Donels pārdomāja, kas ar šo namu notiks tad, kad vecais kungs nomirs. Visticamāk, tas kļūs par mākslas galeriju vai muzeju. Bet varbūt stāvēs tukšs un ar laiku sabruks, kā tas bija noticis ar daudzām tamlīdzīgām mājām. Nebija ticams, ka kāds cits te vēlētos dzīvot. Šis bija nams, par kuru loģiski vajadzēja domāt, ka tā durvis aizslēgs pulksten septiņpadsmitos un atvērs deviņos no rīta. T ad viņš atcerējās, ka šajās skarbajās sienās Denīsa pavadījusi bērnību. Diezin, vai viņa te varēja būt laimīga!

—     Svcina kungs ir noguris, ser, — sacīja sulainis. — Viņš lika prasīt, vai jums būtu neērti runāt ar viņu guļamistabā.

—    Ne mazākā mērā, — atbildēja O'Donels. Ņemot vērā to, ko viņš gatavojās sacīt, guļamistaba būs ļoti piemērota vieta. Ja veco kungu tāpēc ķers trieka, viņš vismaz jau būs guļus. O'Donels sekoja sulainim augšup pa platām, izliektām kāpnēm, tad pa gaiteni, kurā viņu soļi biezās grīdsegas dēļ nebija sadzirdami. Sulainis pieklauvēja pie smagajām durvīm un satvēra kaltā dzelzs rokturi. Viņš ieveda Sveinu milzīgā telpā.

Sākumā O'Donels vispār Sveinu neredzēja. Viņa acis pievilka kamīns, kurā rēca uguns, aprijot milzīgas malkas šķilas. No kamīna plūstošais karstums atgādināja sitienu, kas šajā maigajā augusta rītā padarīja istabu gandrīz neciešami karstu. Tad viņš redzēja Sveinu, kas sēdēja milzīgā gultā, atspiedies pret spilveniem, un viņam ap pleciem bija aplikti ar monogrammām izšūti rīta svārki. Nākdams tuvāk, O'Donels ar šausmām ievēroja, cik vārgs šis cilvēks ir kļuvis, jo nebija nemaz tik sen, kopš viņš ar Brauniem te bija uz vakariņām.

—    Paldies, ka atnācāt. — Arī balss bija kļuvusi daudz vājāka. Viņš pamāja, lai viesis apsēžas uz krēsla gultas tuvumā.

Apsēžoties O'Donels teica. — Man sacīja, ka jūs gribot ar mani runāt. — Viņš jau bija sācis atmest dažus no tiem taisnīgajiem izteicieniem, ko bija gribējis lietot. Nekas nemainīs viņa ieskatus par Džo Pīrsonu, bet arī to var pasniegt rāmāk. Redzot, ka šis cilvēks ir sasirdzis, O'Donelam nebija nekādas vajadzības ielaisties strīdā. Tāda sacensība nebūtu godīga.

—    Džo Pīrsons bija atbraucis mani apciemot. Liekas, ka pirms trim dienām.

Tātad Džo tai laikā, kad viņu meklēja pa visu slimnīcu, bija bijis šeit. — Man likās, ka viņš tā darīs.

—    Viņš sacīja, ka atstāšot savu vietu slimnīcā. — Balss bija nogurusi, un tajā nebija nekā no tās apsūdzības, ko O'Donels bija sagaidījis.

Degdams ziņkārē par to, kas sekos tālāk, viņš atbildēja. — Tā ir.

Vecais vīrs klusēja. Tad lēni teica. — Liekas, ka ir noticis tas, ko mēs nevaram kontrolēt.

O'Donels maigi atbildēja. — Jā, tā tas laikam arī ir.

—    Kad Džo Pīrsons bija atbraucis, viņš man lūdza divas lietas. Pirmā bija tāda, ka manam ziedojumam vairs nedrīkst būt nekādu noteikumu. Es tam piekrītu.

O'Donels apklusa, jo viņam vajadzēja laiku, lai sacīto varētu aptvert. Vecais kungs runāja tālāk. — Otrs bija personīgs lūgums, no drauga. Jums slimnīcā strādā jauns cilvēks, ko, ja nemaldos, sauc par Aleksandru?

—       Jā, — O'Donels, neko nesaprotot, atbildēja. — Džons Aleksandrs ir laborants.

—    Un viņi tikko zaudēja bērnu?

O'Donels pamāja.

—      Džo Pīrsons lūdza, lai es sedzu šī zēna izdevumus medicīnas skolā. Es to, protams, varu izdarīt ārkārtīgi viegli. Vismaz naudai vēl ir kaut kāda vērtība. — Viņš pasniedzās pēc smagās aploksnes, kas gulēja uz pē]a. — Esmu jau maniem advokātiem devis attiecīgus norādījumus. Es iekārtošu fondu, kas viņam samaksās visus skolas izdevumus un ļaus abiem ar sievu ērti dzīvot. Ja viņš izlems specializēties, arī tam es sagādāšu līdzekļus. — Vecais vīrs apklusa, it kā runāšana viņu nogurdinātu. — Bet man ir padomā vēl kas vairāk. Es gribētu kaut ko pastāvīgāku. Vēlāk būs ari citi, kam tāpat pienāktos laba izglītība. Es gribētu, lai šis fonds pieaugtu, un Treju apriņķu slimnīcas medicīnas padome drīkstēs ar to rīkoties. Bet tad es pieprasu vienu noteikumu!

Vecais kungs paskatījās O'Donelam tieši acīs. Tad izaicinoši teica. — Es vēlos, lai šo fondu nosauktu par Džosefa Pīrsona medicīnas dāvinājumu. Vai iebilstat?

O'Donels, aizkustināts un nokaunējies, atbildēja. — Ser, par iebildumiem nav runas. Es domāju, ka tā ir viena no labākajām lietām, ko esat savā mūžā izdarījis.

—       Lūdzu pastasti, Maik, man tas jāzina, — sacīja Viviāna.

Viņi bija viens otram blakus. Viviāna slimnīcas gultā, Maiks nobažījies stāvēja viņai līdzās.

Tā bija pirmā satikšanās kopš atšķirtības. Vēlu vakarā, kad pienāca paziņojums, ka viņu nepārcels uz citu slimnīcu, viņa bija Maikam otrreiz zvanījusi, bet nesekmīgi. Šorīt viņš bija ieradies pats, kā viņi pirms sešām dienām bija vienojušies. Nu viņas acis pētīja puiša sejas izteiksmi, jo viņu tirdīja bailes, un instinkts atklāja to, ko prāts negribēja zināt.

—        Viviāna, — viņš drēbēdams sacīja. — Man ar tevi jārunā.

Atbildes nebija, bet Viviāna nenovērsa acis no puiša. Viņa lūpas bija sausas. Viņš tās apslapināja ar mēles galiņu. Zināja, ka ir piesarcis, sirds sitās kā negudra. Instinkts sacīja: apgriezies un bēdz! Bet tā vietā viņš palika stāvot, vilcinoties, meklējot vārdus, kas negribēja nākt.

—     Man liekas, ka zinu, ko tu gribi sacīt, Maik. — Viņas balss skanēja skaidri, bet nejūtīgi. — Tu mani negribi precēt, jo zini, ka es tevi apgrūtināšu.

—    Ai, vismīļākā Viviāna!

—    Nesaki tā, Maik, lūdzu nesaki!

Viņš neatlaidīgi un lūdzoši sauca. — Lūdzu, Viviāna, paklausies mani. Tas nav tik vienkārši… — viņam atkal sajuka, ko gribēja sacīt.

Viņš jau trīs dienas bija mēģinājis sakārtot vārdus šai sarunai, labi zinot, ka iznākums būs tāds pats, vienalga, ko sacīs. Atšķirtības dienās Maiks Scdons bija izpētījis savas dvēseles un sirdsapziņas dziļākos bezdibeņus. Tas, ko viņš tur atrada, pildīja viņu ar nicināšanu un pretīgumu, bet viņš katrā ziņā atrada arī patiesību. Tagad viņš nešaubīgi zināja, ka laulība ar Viviānu būtu neveiksmīga. Un tas nebija kādu viņas trūkumu, bet viņa paša dēļ.

Sevi pētot, viņš bija piespiedies pārdomāt dažādas situācijas, kādās viņi kopā varētu nonākt. Piemēram, telpā, kas pilna cilvēku ar kokteiļa glāzēm rokās. Tur nu viņi ienāktu: viņš — jauns, spēcīgs, bez kompleksiem —, bet viņam pie rokas Viviāna, lēna, neveikla, varbūt pat ar spieķi, un viņa ies tikai tā, kā atļaus mākslīgā kāja. Viņš saskatīja sevi droši peldot cauri viļņiem un pēc tam guļot pludmalē. Viviāna toties būtu pilnīgi apģērbusies, jo protēze ir neglīta, bet bez tās viņa izskatītos groteska, nekustīga, un visi uz viņu skatītos ar nožēlu vai pat novērstu acis.

Un bija vēl kas.

Viņš apcerēja sev tik svarīgo seksu. Kas notiks vakaros? Vai Viviāna pati nosies savu mākslīgo kāju, vai arī viņam būs jāpalīdz? Kā noritēs tik satraucošā sievietes noģērbšanās, ja viņš zinās, kas parādīsies? Kā viņi mīlēsies? Ar mākslīgo kāju vai bez tās? Kā cietā, nekustīgā protēze atdursies pret viņa karsto ķermeni? Kā zem viņa justos stumbenis? Vai sekss ar nepilnīgu ķermeni vispār varēja apmierināt?

Maiks Sedons svīda. Viņš bija ieniris dziļi sevī un saskatījis tur sevi pašu.

Viviāna sacīja. — Tev nav jāizskaidro, Maik! — Bet tagad arī viņas balss tikko spēja valdīties.

—    Bet es to gribu! Man tas ir jādara! Ir tik daudz kā, kas mums jāpārrunā! — Nu vārdi bira ātri, jo viņam bija neciešama vajadzība, lai Viviāna saprot tās mokas, kādām viņš bija gājis cauri. Pat tagad viņam vajadzēja, lai viņa to saprot.

Viņš sāka vēlreiz. — Redzi, Viviāna, esmu par to daudz domājis, un man liekas, ka tev bez manis būtu…

Viņš pacēla galvu un redzēja, ka meitene uz viņu skatās. Viņš nekad nebija ievērojis, cik viņas acis bija tiešas un mierīgas. — Lūdzu nemelo, Maik! Būtu labāk, ja tu ietu projām.

Viņš zināja, ka vairs neko nepanāks. Viņš gribēja atstāt šo telpu un izbēgt no šo acu skatiena. Bet viņš vilcinājās. — Ko tu paredzi darīt?

—      Es nezinu, jo neesmu par to domājusi, — Viviānas milzīgā piepūle, ar kādu viņa centās runāt normāli, lika balsij izklausīties savādi. — Ja mani pieņemtu, es mācītos tālāk par māsiņu. Bet es nezinu, vai esmu izārstēta, un pat ja tā, cik ilgs mūžs man paredzēts. Tā ir, vai ne, Maik?

Viņam pietika kauna nolaist acis.

Pie durvīm viņš pēdējoreiz paskatījās atpakaļ. — Ardievu, Viviāna!

Viņa mēģināja atbildēt, bet viņas paškontrole bija tā pārpūlēta, ka balss neskanēja.

No otrā stāva Maiks Sedons nokāpa pa kāpnēm, kas veda uz patoloģijas nodaļu. Viņš iegāja sekcijas telpā un redzēja, ka blakus istabā dakteris Kolmanis secē kāju. Sedons paskatījās uz kāju, redzēja, ka tā ir bāla un nedzīva, un no Kolmaņa dziļajiem skalpeļa griezieniem sūcās tumšas asinis. Vienu šausmīgu brīdi viņš iedomājās šo kāju apģērbtu neilona zeķē un augstpapēžu kurpē. Tad, juzdams drausmīgu valdzinājumu, viņš piegāja tuvāk un atvērtajos lietas vākos izlasīja pacientes vārdu.

To paveicis, Maiks Sedons izgāja gaitenī un izvēmās pret sienu.

—    A, dakteri Kolmani! Lūdzu ienāciet.

Kents O'Donels pieklājīgi piecēlās no biroja galda, kad jaunais patologs ienāca telpā. Dakteris Kolmanis bija tikko nomazgājies pēc secēšanas, un tad O'Donels bija zvanījis.

—    Lūdzu apsēdieties. — O'Donels izstieptā rokā turēja greznu zelta cigarešu etviju. — Vai varu piedāvāt?

—    Pateicos. — Kolmanis paņēma cigareti un uguni, ko O'Donels piedāvāja. Viņš atlaidās dziļajā ādas krēslā un atpūtās. Viņam likās, ka nākošajās pāris minūtēs viņa dzīve krietni mainīsies.

O'Donels piecēlās un piegāja pie biroja loga. Viņš atspiedās pret palodzi, un viņam aiz muguras spīdēja rīta saule. — Pieņemu, ka esat dzirdējis par to, ka dakteris Pīrsons ir iesniedzis atlūgumu.

—      Jā, es par to zināju, — atbildēja Kolmanis, un tad, sev par milzīgu pārsteigumu, piebilda. — Jūs, protams, arī zināt to, ka viņš, dienu un nakti strādādams, nav sevi taupījis.

—    Jā, to es arī zinu. — O'Donels skatījās uz cigaretes gailošo galu.. — Bet tas neko neizmaina, to taču jūs saprotat.

Kolmanis zināja, ka priekšniekam taisnība. — Nē, tas tiešām neko neizmaina.

O'Donels turpināja. — Džo ir izteicis vēlēšanos darbu atstāt tūlīt. Tas nozīmē, ka patoloģijas nodaļas vadītāja vieta ir vakanta. Vai jūs šo posteni pieņemsiet?

Kolmanis mirkli vilcinājās. Tāds bija viņa ilggadīgais sapnis — vadīt savu nodaļu: brīvība to pārkārtot, iegādnl jaunus instrumentus, panākt, ka medicīna ir augstā līmeni, gādāt, lai patoloģija slimnīcai nozīmē to, ko tai, pēc viņ.i

domām, vajadzētu nozīmēt. Šis bija kauss, ko viņš bija gribējis, un O'Donels viņam to bija pielicis pie lūpām.

Tad viņu pēkšņi pārņēma bailes. Viņu šausmināja neticamā atbildība, kas jāuzņemas. Viņam ienāca prātā, ka tagad vairs nebūs neviena vecāka patologa, kas ļaus viņam neizlemt. Tagad galīgā diagnoze būs tikai viņa ziņā. Vai viņš varēs? Vai bija jau gatavs? Viņš vēl bija jauns, un, ja gribētu, varētu vēl vairākus gadus būt kāda veca patologa vietnieks. Un pēc tam nāktu piedāvājumi, būtu iespēja izvēlēties, varbūt pat strādāt vairākās vietās pēc kārtas. Bet tad viņš pēkšņi saprata, ka no šejienes neizdosies aizbēgt, jo šī diena bija tuvojusies jau kopš viņa pirmās darba dienas Treju apriņķu slimnīcā.

—    Jā, ja man šo posteni piedāvās, es to pieņemšu.

—     Es varu apgalvot, ka jums to piedāvās. Bet tagad man jums ir jautājums. Vai atbildēsiet?

—    Ja vien varēšu.

Ķirurģijas nodaļas vadītājs apklusa. Viņš mēģināja atrast pareizos vārdus, kā šo jautājumu uzdot. Viņš juta, ka šī saruna būs ļoti svarīga viņiem abiem. Beidzot vaicāja. — Vai jūs man pastāstītu, kāda ir jūsu attieksme pret medicīnu un šo slimnīcu?

—    To ir grūti ietērpt vārdos.

—    Pamēģiniet!

Deivids Kolmanis pārdomāja. Nevarēja noliegt, ka viņam šajā ziņā bija savi ieskati. Bet viņš tos bija reti izteicis vārdos, pat sev. Nu likās, ka bija laiks to izdarīt skaļi.

—     Man liekas, ka īstais mērķis ir tāds, ka mēs visi — ārsti, slimnīcas, medicīniskā tehnoloģija — pastāvam tikai vienam nolūkam: pacientiem un slimo ārstēšanai. Man šķiet, ka kādreiz mēs to aizmirstam. Man liekas, ka iegrimstam medicīnā, zinātnē, labākās slimnīcās, un aizmirstam, ka tas viss ir domāts tikai cilvēkiem. Cilvēkiem, kam esam vajadzīgi, kas nāk, lai no medicīnas saņemtu palīdzību. — Viņš apklusa. — Es to pateicu ļoti neveikli.

—   Nē, nē! Jūs to pateicāt pavisam pareizi. — O'Donelam bija uzvaras un cerības izjūta. Viņš bija labi izvēlējies, instinkts nebija viņu pievīlis. Viņš paredzēja, ka, būdams ķirurģijas nodaļas vadītājs, viņš labi sadarbosies ar patoloģijas nodaļas vadītāju. Kopā būvēs un uzlabos, un kopā ar viņiem attīstīsies arī visa Treju apriņķu slimnīca. Ne viss, ko viņi radīs, būs nevainojams. Tā nenotika nekad. Gadīsies arī kļūdas un neveiksmes, bet vismaz viņu mērķi būs vienādi, un arī izjūtas saskanēja. Viņiem būs jāstrādā cieši kopā. Kolmanis bija gados jauns. Atradīsies daudz lietu, kurās O'Donela ilgākā pieredze varēs palīdzēt. Pēdējo nedēļu laikā arī ķirurģijas nodaļas priekšniekam bija daudz jāmācās. Viņš, piemēram, nebija līdz šim sapratis, ka dedzība var novest pie pašapmierinātības, tieši tāpat kā vienaldzība. Arī to, ka postā var nonākt pa dažādiem ceļiem, un tagad, kad jaunais dakteris Kolmanis būs patoloģijas nodaļas vadītājs. O'Donelam būs jauna, drosmīga labā roka.

Viņam kaut kas ienāca prātā. Viņš jautāja. — Vēl kas. Ko jūs domājat par veidu, kā Džo atstāj darbu, un par Džo pašu?

—    Es nezinu. Es būtu gribējis to zināt.

—   Nekādā ziņā nav jau nemaz tik slikti kaut ko arī nezināt. Tas mūs attur no pārāk lielas nelokāmības. — O'Donels smaidīja. — Bet ir šis tas, kas jums būtu jāzina. Esmu runājis ar dažiem no vecākajiem ārstiem. Viņi man pastāstīja daudz ko tādu, ko agrāk nezināju. Džo Pīrsons trīsdesmit divu gadu laikā šis slimnīcas labā ir padarījis ļoti daudz. Tādas lietas, kas tagad ir aizmirsušās, vai arī, tādi kā mēs, par tām neuzzinām. Viņš, piemēram, iekārtoja pirmo asins krātuvi. Dīvaini domāt, bet toreiz daudzi cilvēki esot bijuši pretī. Tad viņš cīnījās par audu klasifikācijas komiteju. Man stāsta, ka vairāki ārsti esot pret viņu ļoti nikni cīnījušies. Bet viņš panāca savu, un reizē ļoti paaugstināja arī ķirurģijas līmeni. Džo varēja atrast arī laiku pētniecības darbam par vairogdziedzera vēža izcelšanos un biežumu. Tagad tā ir vispārzināma lieta, bet retais atceras, ka to paveica Džo Pīrsons.

—      To es nezināju, — domīgi sacīja Kolmanis. — Paldies, ka man to pastāstījāt.

—     Šādas lietas aizmirstas. Džo arī laboratorijā ieviesa daudzko jaunu — jaunas metodes, instrumentus. Bet nelaimīgā kārtā pēc tam viņš to vairs neatjaunoja. Viņš sāka veģetēt un vienkārši darīja, ko mācēja.

Pēkšņi Kolmanis iedomājās par savu tēvu un savām spēcīgajām aizdomām, ka sensibilizētās asinis, kas nogalināja Aleksandru bērnu, nāca no tās asins pārliešanas, ko viņa tēvs sen atpakaļ bija izdarījis Elizabetei, turklāt bez rezus faktora noteikšanas, kaut arī medicīnā šī faktora bīstamība tolaik jau bija zināma.

—    Jā, zinu, tā gadās.

Abi vīrieši bija piecēlušies un devās uz durvju pusi. Iedams ārā, O'Donels klusi sacīja. — Ir labi, ja mums visiem piemīt līdzjūtība. Redziet, mēs nekad nezinām, kad mums tā būs pašiem vajadzīga.

Lūsija Greindžere sacīja. — Kent, tu izskaties noguris.

Bija agra pēcpusdiena, un O'Donels bija apstājies galvenā gaiteņa malā. Viņa bija nedzirdami pienākusi klāt.

Mīļā Lūsija, viņš domāja. Nemainīga, silta un maiga. Vai tiešām tas bija tikai pirms nedēļas, kad viņš bija izlēmis atstāt Burlingtonu un apprecēt Denīsu? Acumirklī tas viss likās ļoti tālu, romantisks starpbrīdis, nekas vairāk. Te bija viņa vieta, uz labu vai ļaunu, bet te bija viņa liktenis.

Viņš saņēma sievietes roku. — Lūsij, mums drīz jāsatiekas. Mums ir daudz par ko runāt.

—      Kāpēc ne? — Viņa ar patiku pasmaidīja. — Vari rītvakar vest mani vakariņās.

Viņi gāja uz priekšu cieši līdzās, un tas, ka viņa bija blakus, nomierināja. Viņš sāniski paskatījās uz sievietes profilu un pavisam droši juta, ka viņiem abiem būs brīnišķīga nākotne. Varbūt, ka vajadzēs laiku, lai piemērotos, bet vēlāk viņiem vajadzētu atrast kopēju ceļu.

Pa to laiku Lūsija domāja: reizēm sapņi piepildās. Varbūt, ka arī manējais drīz īstenosies.

Patoloģijas nodaļā ātri satumsa. Tas bija tāpēc, ka viņi strādāja pagrabā. Ieslēdzot gaismu, Kolmanis domāja, ka viens no viņa pirmajiem projektiem būs nodaļas pārcelšana uz labāku vietu. Laiki, kad patologus bez ierunām nosūtīja uz slimnīcas dziļākajām dzīlēm, bija pagājuši. Gaisma un gaiss viņiem bija tikpat daudz vajadzīgi, kā citām nodaļām.

Viņš iegāja patoloģijas nodaļas birojā un atrada, ka Pīrsons iztukšo atvilktnes. Kolmanim ienākot, vecais kungs pacēla galvu. — Dīvaini, cik daudz mēslu savācas trīsdesmit divu gadu laikā.

Deivids Kolmanis brīdi skatījās. Tad sacīja. — Man žēl.

—         Nav jau nekā, par ko būt žēl, — Pīrsons skarbi atbildēja. Viņš aizvēra pēdējo atvilktni un salika papīrus kastē. — Dzirdēju, ka jums būšot jauns darbs. Apsveicu!

Kolmanis godīgi atbildēja. — Man būtu paticis, ja tas būtu noticis citādi.

—    Par to vairs nav vērts runāt. — Viņš aizvēra kasti. — Liekas, ka tas ir viss. Ja atrodat vēl kaut ko, atsūtiet kopā ar pensijas čeku!

—    Man ir kaut kas jāpastāsta.

—    Kas tāds?

Kolmanis runāja uzmanīgi. — Atcerieties studenti, kurai amputēja kāju. Es kāju šorīt secēju. Jums bija taisnība. Man toties nebija. Audzējs bija ļaundabīgs. Bez kādām šaubām osteogēniskā sarkoma.

Vecais kungs apstājās. Likās, ka viņa domas lido tālu projām. — Patīkami, ka nekļūdījos. — Tad lēnām piebilda. — Vismaz par to ne!

Viņš paņēma rokā mēteli un devās uz durvīm. Likās, ka vecais kungs ies projām, bet viņš pagriezās atpakaļ. Tad, gandrīz bikli, prasīja. — Vai jūs neapvainosieties, ja došu jums padomu?

Kolmanis pamāja ar galvu. — Lūdzu, dariet tā!

—    Jūs esat jauns. Pilns piparu — tas ir labi. Jūs pārzināt savu profesiju. Esat lietas kursā un zināt daudz ko tādu, ko es vairs nekad neuzzināšu. Lūdzu, klausiet mani un gādājiet, lai tā tas ir vienmēr. Bet tas — ticiet man! — būs ļoti grūti. — Viņš pamāja uz rakstāmgaldu. — Jūs sēdēsiet šajā krēslā un zvanīs tālrunis. Tas būs administrators, kas vēlēsies pārrunāt budžetu. Nākošajā minūtē kāds noskaities laborants draudēs atstāt darbu, un tas būs jānokārto. Tad nāks ārsts pēc ārsta, un gribēs šo informāciju, un tad to. — Vecais kungs skumji pasmaidīja. — Tad klāt komivojažieris ar savām nekad neplīstošajām mēģenēm un gāzes lampiņu, kas nekad neizdziest. Un tad, kad būsiet noklausījies viņu, būs klāt nākošais, tad atkal nākošais, un vēl viens. Un dienas beigās jūs nesapratīsiet, kur tā palika un ko esat paveicis.

Pīrsons apklusa, un Kolmanis juta, ka vecais kungs atceras savu pagātni. Tad viņš turpināja. — Un tā paies nākošā diena, pēc tam vēl, un vēl viena. Un drīz redzēsiet, ka pagājis gads un vēl viens, un atkal viens. Un, sēžot te pie galda, jūs savus darbiniekus sūtīsiet uz kursiem, lai viņi mācās par jaunumiem patoloģijas laukā. Jo jums pašam nebūs laika braukt. Jūs pārtrauksiet pētniecības darbu. Strādājis tik ļoti smagi, jūs vakaros būsiet piekusis, un jums negribēsies lasīt zinātniskos žurnālus. Un kādu dienu jūs atradīsiet, ka viss, ko jūs zinājāt, vairs nekam neder. Un tad vairs nebūs iespējams atgriezties.

Balss aizlūza un apstājās. Pīrsons uzlika roku uz Kolmaņa pleca. Viņš lūdzoši sacīja. — Klausiet vecam vīram, kas to ir piedzīvojis. Tādam, kas kļūdījās, un ar laiku vairs netika līdz. Neļaujiet tam notikt ar jums! Ieslēdzieties skapī, lai neviens netiek klāt. Ļaujiet tālrunim zvanīt, lai citi rūpējas par vākiem un papīriem. Lasiet, mācieties, klausieties, un vienmēr esiet lietas kursā! Tad neviens nevarēs jūs aizskart, sakot: "Ar šo cilvēku ir cauri. Viņš pieder pagātnei." Tāpēc ka jūs zināsiet to pašu, ko visi un vēl vairāk. Jo jums nāks klāt vēl arī pieredze…

Balss izdzisa, un Pīrsons pagriezās, lai ietu.

—          Es centīšos to visu atcerēties, — Kolmanis apsolīja. — Es jūs pavadīšu līdz durvīm, — viņš maigi piebilda.

Viņi uzkāpa pa kāpnēm līdz pirmajam stāvam. Tur tikko sākās agra vakara pirmā steiga. Viņiem garām, svārkiem švīkstot, pasteidzās māsiņa ar paplāti rokās. Viņi pagāja malā, lai palaistu garām invalīdu braucamkrēslu, kurā sēdēja vecāks vīrs ar ieģipsētu kāju. Kruķi atgādināja laivā ievilktus airus. Ķiķinādamās garām pagāja trīs studentes. Kāda sieviešu palīdzības darbiniece stūma ratiņus ar žurnāliem. Jauns vīrietis ar puķu pušķi rokā devās uz liftu. Kaut kur dzirdēja bērnu raudam. Tā bija slimnīcas pasaule. Tas bija dzīvs organisms, kas atspoguļoja pasauli ap sevi.

Pīrsons stāvēja un skatījās apkārt. Kolmanis domāja: pēc trīsdesmit diviem gadiem, iespējams, ka viņš uz to skatās pēdējo reizi. Kā būs tad, kad pienāks mans laiks? Vai es šo brīdi pēc trīsdesmit gadiem atcerēšos? Vai es sapratīšu situāciju labāk, kā tagad?

Skaļrunī kāda balss sauca. — Dakteri Kolmani! Dakteri Kolmani! Lūdzu doties uz ķirurģisko stāvu.

—      Tā tas sākas. Tā būs tā sasaldētā šķēlīte. Labāk ejiet! — Pīrsons sniedza roku. — Vēlu veiksmi!

Kolmanim bija grūti runāt. — Paldies, — viņš sacīja.

Vecais kungs pamāja un pagriezās, lai ietu.

—        Labvakar, dakteri Pīrson! — sacīja kāda no virsmāsām.

—       Labvakar, — atbildēja Pīrsons. Tad, pusceļā uz durvīm, apstājās zem uzraksta "Smēķēt aizliegts!" un aizdedzināja cigāru.

Fascinējošs stāsts par ievērojamu slimnīcu, kurā sākas un beidzas dzīvība.

Dzimšana. "Dzeltenais bērns" — Gādājiet, lai operācijas zāli sakārto pilnīgai asins pārliešanai.

Kritisks stāvoklis. Māsiņas uzstājīgā balss: — Daktera kungs, jūsu pacients noasiņo!

Mīlestība. Pavirši apkampieni drēbju noliktavā.

Ķirurģija. Skalpelis griež: izšļācas asinis. Vai diagnoze ir pareiza? — Hemostatu, ātri hemostatu!

Sekcija. Līķis atgriezts no krūšu līdz kaunuma kaulam. — Dakter! Māsiņa noģība!

Heilijs A.

226 Galīgā diagnoze. Romāns. No angļu vai. tulk. L. Streips. Māksi. A. Plotka. R., Alberts XII, 1997, 320 lpp.

UDK-p 820(73)-3

Parakstīta iespiešanai 15.03.97. Reģistrācijas apliecība Nr. 000322145. Formāts 84x108/32.

Apgāds “Alberts XII". Lāčplēša iela 27, Rīgā LV-1011. Iespiesta Rīgas Paraugtipogrāfijā, Vienības gatvē 11, Rīgā LV-1004. Pasūt. Nr. R,0723.

[1] vieta, kur atrodas ASV (lotes akadēmija.

[2] bell angļu valodā nozīmē zvans. Šeit un turpmāk tulkotāja piezīmes.

[3] asv medicīniskajā praksē rezidents ir pilntiesīgs ārsts, kas, lai iegūtu vairāk pieredzes, uz zināmu laiku piebiedrojas kādas slimnīcas ārstu korpusam un parasti dzīvo slimnīcas dzīvojamajās telpās.

[4] rotariešu (rotary) klubi darbojas daudzās pasaules valstīs, ari Latvija. Pirmais klubs tika dibināts Čikāgā, 1905. gadā. Rotariešu mērķis ir palīdzēt savas apkaimes sabiedrībai un veicināt pasaules miera kustību.

[5] kivaniešu (kivanis) klubi dibināti 1915. gadā, lai uzlabotu biznesa, rūpniecības un profesionālās dzīves standartus.

[6] te sveins runā par Tālo Ziemeļu grauzējiem, lemingiem, kas, lai samazinātu savu skaitu barošanās vietās, periodiski milzīgiem bariem lec jūrā un noslīkst.

[7] bērnam piedzimstot, draugiem un darba biedriem ir jāizdala amerikāņu tēviem cigāri, bet mātēm — pildītas šokolādes.

[8] brama stokera 1897. gadā sarakstītās grāmatas un neskaitāmu ekranizāciju varonis — grāfs Drakula, vampīrs un asinssūcējs.

[9] parodija par sentimentālu dziesmu oh, give me a home (ak, dodiet man mājas).

[10] Ļoti slavena klīnika Minesot&s štatā.

[11] anglijas karaliskās ķirurgu apvienības un Amerikas ķirurgu apvienības loceklis.

[12] norāde uz Anglijas himnu "Dievs, sargi karalieni."

Content

Heilijs Arturs Galīgā diagnoze

1.nodaļa

2. nodaļa

3.nodaļa

4.nodaļa

5.nodaļa

6.nodaļa

7.nodaļa

8.nodaļa

9. nodaļa

10.nodaļa

11.nodaļa

12. nodaļa

13. nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodaļa

17. nodaļa

18. nodaļa

19. nodaļa

20. nodaļa

21.nodaļa

22.nodaļa

23.nodaļa

24.nodaļa